Horká linka

Michael Connelly

(2000)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Počítačový odborník Henry Pierce začal vést zbrusu nový život - má nový byt a nové telefonní číslo. Jakmile si poprvé přehraje sexuálně rozvášněné vzkazy na záznamníku, je mu jasné, že toto číslo měl někdo před ním - a že se ta osoba, konkrétně luxusní prostitutka Lilly, dostala do pořádných problémů. Henry by mohl hodit celou věc za hlavu a požádat o změnu čísla, ale z osobních důvodů se začne zajímat, co se s krásnou Lilly stalo.
Vzápětí se ocitá v polosvětě, který je zcela odlišný od všeho, co doposud poznal. Zběsilý běh událostí ho vtahuje do temnoty nočního velkoměsta, kde se tak dobře daří prodejnému sexu a špíně všeho druhu. Pierce opouští svůj obyčejný život a horečně se vrhá do závodu o záchranu života ženy, kterou viděl jen na její webové stránce.
Jako špičkový počítačový odborník dokáže sledovat Lillyinu stopu s vědeckou důsledností a přesností. Každý krok do její minulosti ho však nutí činit rozhodnutí, která ho mohou stát vše, na čem mu ještě záleží...

MICHAEL CONNELLY

Horká linka

1

Hlas v telefonu šeptal. Možná proto zněl tak naléhavě, téměř zoufale.

Henry Pierce řekl volajícímu, že má špatné číslo. Hlas však naléhal dál.

„Kde je Lilly?“ ptal se.

„Nevím,“ odpověděl Pierce. „Žádnou Lilly neznám.“

„Ale je to její číslo, ne? Má ho na svý webový stránce.“

„Říkám vám, že je to omyl. Tady žádná Lilly není a o její webové stránce nic nevím. Jasné?“

Muž konečně zavěsil. Také Pierce položil sluchátko. Vlastně jím vztekle praštil. Sotva před čtvrt hodinou zapojil nový telefon a už musel vzít dva hovory pro jakousi Lilly.

Položil přístroj na zem a rozhlédl se po bytě. Zatím byl skoro prázdný, Pierce měl zde jen černý kožený gauč, na němž seděl, v ložnici šest krabic s oblečením a nový telefon. A vypadalo to, že právě s ním budou problémy.

Všechno ostatní – nábytek, knihy, cédéčka i dům na Amalfi Drive si nechala Nicole. Vlastně ne, nechal jí to on, zřejmě jako odškodnění za to, že dopustil, aby věci došly tak daleko. Nový byt byl pěkný, vysoký standard luxusu a bezpečnosti, jeho první adresa v Santa Monice. Přesto věděl, že mu bude dům na Amalfi Drive chybět. A hlavně žena, která v něm zůstala.

Hleděl na telefon položený na béžovém koberci a uvažoval, zda nemá Nicole zavolat a říct jí, že se už odstěhoval z hotelu a má nové telefonní číslo. Pak zavrtěl hlavou. Ne, už jí přece poslal e-mail. Kdyby jí zavolal, porušil by pravidla, jež si stanovila, a on slíbil, že je bude dodržovat.

Vtom znovu zadrnčel telefon. Pierce se sklonil a tentokrát se podíval na displej identifikace volajícího. Opět Casa Del Marten, týž chlap jako před chvílí. Uvažoval, že to nechá vyzvánět tak dlouho, až se hovor přepne na hlasovou schránku, kterou si nechal k novému číslu zřídit. Pak ale přece jen sáhl po sluchátku a stiskl tlačítko pro příjem hovoru.

„Poslyšte, vážený, nevím, v čem je problém, ale už jsem vám jednou řekl, že máte špatné číslo. Tady žádná Lilly…“

Volající bez jediného slova zavěsil.

Pierce sáhl do batůžku a vytáhl žlutý blok, do něhož mu jeho asistentka napsala instrukce pro aktivaci hlasové schránky. Všechny formality kolem nového čísla a příslušných služeb mu zařídila právě Monika Purlová, protože on měl celé dny spoustu práce v laboratoři s přípravou prezentace na příští týden. Ostatně na tyhle věci přece člověk osobní asistentku má, ne?

Snažil se její poznámky rozluštit, dokud na ně vidí. Slunce se před chvílí schovalo za hladinu Pacifiku a brzy bude v pokoji tma, jelikož si ještě nestačil pořídit lampu. Ve většině nových bytů se sice nachází stropní světlo, ale tento k nim nepatřil. Šlo o nově renovované byty s novými okny a novou kuchyní, ale samotný dům byl starý, měl betonové stropy bez vnitřní elektrické instalace a prý by stálo moc peněz dodělávat ji. Na to Pierce nepomyslel, když si byt pronajímal. Žádnou tragédii v tom však neviděl, jen si bude muset koupit lampy.

Rychle si přečetl instrukce, jak zacházet s identifikací volajícího, s adresáři a dalšími vymoženostmi, protože Monika ho vybavila jakýmsi komfortním balíčkem, který obsahoval vše, co lze v dnešní době od telefonu žádat. Nakonec připojila poznámku, že poslala oznámení o novém čísle všem z první úrovně jeho seznamu e-mailových adres. Už tam měl dobře osmdesát položek – lidí, u nichž usoudil, že neuškodí, když budou mít možnost kdykoliv se s ním spojit. Většinou to byli kolegové z branže nebo ti, které řadil mezi své přátele..

Znovu vyťukal číslo, na němž si podle Moniky mohl navrhnout a uložit program své hlasové schránky. Pak už postupoval podle instrukcí elektronického hlasu a zřídil si přístupový kód. Zvolil si 92102, tedy datum dne, kdy mu Nicole sdělila, že jejich vztah po třech letech skončil.

Rozhodl se, že nebude nahrávat úvodní ohlášení svým vlastním hlasem, a raději se skryl za ohlášení generované elektronicky, které pouze oznámilo číslo a sdělilo volajícímu, že může zanechat krátký vzkaz. Bylo to sice neosobní, ale dnes je celý svět neosobní. Není čas dělat všechno osobně.

Jakmile celou proceduru skončil, ozval se jiný elektronický hlas a oznámil mu, že už má ve schránce devět vzkazů. Překvapilo ho takové množství, vždyť jeho nové číslo platilo teprve od dnešního rána. Vzápětí ho napadlo, že by alespoň jeden ze vzkazů mohl být od Nicole. Jeden, nebo třeba několik. Okamžitě si představil, jak vrací všechen nábytek, který mu Monika internetem objednala, a stěhuje krabice s oblečením zpátky do domu na Amalfi Drive.

Ne, od Nicole nic. Ani od kolegů z branže nebo přátel. Navíc byl jen jeden vzkaz určený jemu – již známý elektronický hlas ho vítal „do systému“.

Zbývajících osm vzkazů patřilo Lilly, které se už dožadovali volající, jejichž telefonáty vzal osobně. Vždy chtěli jen Lilly, nikdo neuvedl příjmení. Všichni volající byli muži a ve vzkazu většinou udali jméno hotelu a číslo, na něž jim může Lilly zavolat. Jen dva nebo tři sdělili číslo mobilu nebo přímé linky do kanceláře.

Pierce si všechny vzkazy poslechl, vymazal je, pak vytáhl zápisník a napsal si jméno. Chvíli uvažoval. Lilly. Ať byla, kdo byla, zřejmě měla před ním jeho nové číslo, přestala ho používat a telefonní společnost ho teď přidělila jemu. A ještě něco. Z toho, že zájemci o ni byli pouze muži a většina z nich volala z hotelu a jejich hlasy poznamenala nervozita a očekávání, usoudil, že tajemná Lilly bude nejspíš prostitutka. Anebo nájemná společnice, pokud je mezi tím nějaký rozdíl. To v něm vzbudilo zvědavost, možná dokonce zájem. Připadal si, jako by se dověděl nějaké tajemství, do něhož neměl být zasvěcen. Cítil se podobně, jako když si v práci zobrazil na počítačovém monitoru záběry bezpečnostních kamer a tajně sledoval, co se děje na chodbách a ve společných prostorách budovy.

Uvažoval, jak dlouho mohlo být číslo nepoužívané, než ho znovu přidělili jemu. Tak velký počet hovorů za jediný den naznačoval, že je Lilly stále někde inzeruje – zřejmě na webové stránce, o níž se pár volajících zmínilo – a zájemci o ni si myslí, že pořád platí.

„Máte špatné číslo,“ řekl nahlas, třebaže netrpěl samomluvou ani ve chvílích, kdy civěl na obrazovku počítače nebo pracoval sám v laboratoři.

Vrátil se v bloku o stránku zpět a znovu se začetl do Moničiných instrukcí. Pamatovala i na číslo na zákaznické služby telefonní společnosti. Může tam tedy zavolat, aby mu číslo změnili. Může a musí. Bylo mu jasné, že z toho vyplyne určitý zmatek, protože bude muset Moniku požádat, aby rozeslala e-mailem další změnu jeho čísla.

Vtom ho něco napadlo. Co kdyby o tu změnu nepožádal? Musel si přiznat, že znovu pocítil zvědavost. Kdo ta Lilly asi je? A kde je? A proč to číslo nechala na svých webových stránkách, když je přestala používat? To nemělo logiku. Možná ho právě tohle tak upoutalo. Jak může prostitutka provozovat svůj „byznys“, když nabízí klientele na webových stránkách špatné číslo? Jediná rozumná odpověď zněla, že nemůže. Něco tu nehrálo a Pierce chtět vědět co a proč.

Byl pátek večer. Rozhodl se, že nechá věc uležet do pondělí, pak zavolá na zákaznické služby a požádá o změnu čísla.

Vstal a přešel přes prázdný pokoj do ložnice, kde měl šest krabic s oblečením a rozbalený spací pytel. Už téměř tři roky spacák nepotřeboval, naposledy v něm nocoval, když si s Nicole udělali výlet do Yosemitského národního parku, tedy v době, kdy měl ještě na podobné zábavy čas – předtím, než začal ten hon, než jeho život ovládlo jediné téma.

Přistoupil k oknu a zíral na chladnou modř oceánu. Nacházel se v jedenáctém poschodí a směrem na jih se před ním rozprostíral výhled na Venice, zatímco z oken na opačné straně viděl jižní svahy hor nad Malibu. Slunce už zapadlo, ale na obloze po něm zůstaly oranžové a purpurové šmouhy. Tady nahoře byl vánek od moře docela chladný a osvěžující. Pierce si zastrčil ruce do kapes. Prsty levé ruky nahmátly minci. Vytáhl ji. Desetník. Další připomínka, v co se jeho život změnil.

V dálce na santamonickém molu blikala v pravidelném rytmu neonová světla dáblova kola. To mu připomnělo dobu před dvěma lety, kdy si jeho společnost pronajala celý zábavní park mola pro soukromý večírek na oslavu první řady jejich patentů v oboru molekulární paměťové architektury. Žádné vstupenky, žádné fronty, žádné vystupování z kolotoče na konci jízdy, když se člověk bavil. Zůstal tehdy s Nicole v jedné otevřené gondole dáblova kola nejméně půl hodiny. I tenkrát bylo docela chladno a oni se k sobě tiskli a pozorovali, jak slunce pomalu sestupuje k hladině. K čertu! Teď se na to molo nemohl podívat, aniž by pomyslel na Nicole. Dokonce i západ slunce mu ji připomínal.

Teprve nyní si uvědomit, že si pronajal byt s výhledem na symbol jejich vztahu a zřejmě se vzpomínek na Nicole jen tak lehce nezbaví. Možná je v tom jakási podvědomá patologie, kterou raději nechtěl zkoumat.

Položil si desetník na nehet palce, cvrnkl jej do vzduchu a sledoval, jak mizí ve tmě. Dole byl park, pás zeleně mezi budovou a pláží. Už si všiml, že se tam na noc stahují bezdomovci a spí pod stromy v potrhaných spacích pytlích. Možná někdo z nich ten desetník najde.

Uslyšel telefon. Otočil se a vrátil se do obývacího pokoje. V šeru zářil maličký displej. Sklonil se k němu. Volal někdo z hotelu Century Plaza. Pierce nechal přístroj ještě dvakrát zazvonit, pak zvedl sluchátko a bez ohlášení promluvil.

„Voláte Lilly?“ zeptal se.

Dlouho bylo ticho, přesto Pierce věděl, že na druhém konci linky někdo je. V pozadí slyšel zvuk televize.

„Haló? Ptám se, jestli voláte Lilly?“

Konečně se ozval mužský hlas.

„Jo. Je tam někde?“

„Právě teď tu není. Můžu se zeptat, kde jste k tomuhle číslu přišel?“

„Na webový stránce.“

„Na jaké?“

Muž zavěsil. Pierce držel ještě chvíli bezdrátové sluchátko u ucha. Přešel pokoj, aby sluchátko odložil, ale než to stačil udělat, zazvonil telefon znovu. Aniž se obtěžoval podívat na displej, stisklo tlačítko pro příjem hovoru.

„Máte špatné číslo,“ řekl.

„Moment, Einsteine, to jsi ty?“

Pierce se usmál. Volající měl správné číslo. Poznal hlas Codyho Zellera, jednoho z těch, jimž poslal oznámení. Zeller mu často říkal Einsteine. Šlo o jednu z mála přezdívek ze studijních let, kterou Pierce snášel. Zeller byl především kamarád, a teprve pak kolega z branže. Působil jako konzultant v oboru zabezpečení počítačové sítě a za dobu, co se Pierceho společnost rozrůstala a rozpínala do čím dál většího prostoru, pro ně navrhl spoustu systémových opatření.

„Promiň, Code,“ řekl Pierce. „Myslel jsem, že to je někdo jiný. Pořád mi sem kdosi volá a chce nějakou ženskou, kterou vůbec neznám.“

„Nový telefon, nový byt… Chceš říct, že jsi znovu volný, svobodný, prostě čistý list?“

„Vypadá to tak.“

„Hrome, to jsou věci. A co se stalo s Nicki?“

„Nevím. Nechce se mi o tom mluvit.“

Věděl, že jakmile začne probírat rozchod s Nicole před kamarády, bude to, jako by k němu přidal razítko definitivy.

„Já ti to klidně řeknu,“ nedal se odbýt Zeller. „Moc času v laboratoři a málo v posteli, to se stalo. Člověče, já jsem tě varoval.“

Zeller se zasmál. Vždycky, když hrozilo nebezpečí, že rozhovor zabředne do vod trapnosti, nasel způsob, jak z něj vyjít pomocí rádoby žertovných keců. A jeho smích teď jasně říkal, že se svým přítelem příliš velkou účast necítí. Zeller byl svobodný a Pierce si nevzpomínal, že by měl někdy nějaký dlouhodobější vztah. Kdysi během studentských let si ještě s několika dalšími kamarády slíbili, že nikdy nebudou praktikovat monogamii. Zeller znal Nicole. Jako expert na bezpečnost počítačových systémů vypracovával pro Pierceho posudky na žadatele o zaměstnání a potenciální investory, protože dokázal svými metodami špičkového hackera zjistit podstatné informace z jejich minulosti. A v této roli jednu dobu úzce spolupracoval i s Nicole Jamesovou, která zastávala funkci jakéhosi zpravodajského důstojníka společnosti.

„Jistě, jistě… Máš samozřejmě pravdu,“ zabručel Pierce, třebaže tohle už vůbec nebylo téma, které by měl chuť s Zellerem probírat. „Měl jsem tě poslechnout.“

„To měl. Ale na druhou stranu ti to dává šanci, abys zase jednou vytáhl prkno a sešel se se mnou někdy po ránu v Zumě. Co ty na to?“

Zeller bydlel v Malibu a každé dopoledne surfoval. Bylo to už skoro deset let, co s ním Pierce pravidelně chodil na vlny, a nyní si uvědomil, že v domě na Amalfi Drive zůstalo také jeho prkno. Leželo uložené pod střechou garáže.

„Nevím, Code. Víš, že jsem pořád až po uši v tom projektu. Pochybuju, že budu mít víc času jen proto, že jsme se s Nicole…“

„Jasně, chápu, byla to jen tvoje milenka, ne projekt.“

„Takhle jsem to nemyslel. Chtěl jsem říct, že nejspíš nebudu…“

„A co tak dnes večer? Přijedu a vyrazíme někam do města jako za starých dobrých časů. Vezmeš si černý džíny a jde se, člověče.“

Zeller se zasmál, jako by ho chtěl povzbudit. S Piercem to nehnulo. Na tyhle staré dobré časy nikdy nebyl. Rád nosil modré džíny, ne černé. A také dával přednost večerům v laboratoři a civění do mikroskopu před sexuálními hrátkami v nějakém klubu, kde ti, co nemají co na práci, pohánějí svůj motor aktivity alkoholem.

„Asi tě zklamu. Mám spoustu práce, potřebuju ještě dnes zajet do laboratoře.“

„Proboha, Hanku, člověče, dopřej těm svým molekulám někdy pohov. A sobě taky. Jeden večer prostě vypneš. Uvidíš, že ti to pomůže. Provětráš si hlavu a bude ti to líp myslet. Povyprávíš mi, co se stalo mezi tebou a Nicki, a já se budu tvářit, že tě lituju. Slibuju ti to.“

Zeller byl jediný na této planetě, kdo mu říkal Hanku, přezdívkou, kterou Pierce nesnášel. Nemělo však smysl se proti tomu ohrazovat. Kdyby to udělal, Zeller by mu už nikdy jinak neřekl.

„Dnes to vážně nejde, Code. Domluvíme se někdy jindy, jo?“ Zeller neochotně ustoupil a Pierce mu slíbil, že si nechá příští víkend volný na noční tah. Ohledně surfování neslíbil nic.

Ukončili hovor, Pierce vzal batůžek a zamířil k venkovním dveřím.

2

Pierce si pomocí magnetické karty otevřel vjezd do garáže připojené k budově Amedeo Technologies a zaparkoval pětsetčtyřicítku na svém vyhrazeném místě. Vystoupil, a když se přiblížil ke vchodu do budovy, noční vrátný mu od svého stolu otevřel.

„Díky, Rudolpho,“ řekl Pierce a šel dál.

Použil elektronický klíč a vyjel výtahem do druhého poschodí, kde se nacházely administrativní kanceláře. Pohlédl na kameru instalovanou v rohu chodby a kývl na ni, ačkoli pochyboval, že ho Rudolpho sleduje. Veškeré záběry kamer se digitalizovaly a nahrávaly pro případné pozdější použití… Kdyby toho bylo třeba.

Došel ke dveřím své kanceláře, navolil na číselné klávesnici kód zámku a vstoupil.

„Světlo,“ řekl cestou ke stolu.

Stropní světla se rozsvítila. Zapnul počítač, a jakmile najel systém, zadal své heslo. Pak připojil ke konektoru počítače telefonní linku, aby mohl rychle zkontrolovat e-mailovou poštu, než se dá do práce. Bylo osm hodin. Rád pracoval v pozdních hodinách, protože měl celou laboratoř pro sebe.

Kvůli bezpečnosti dat v jejich síti nenechával počítač zapnutý nebo připojený k telefonní lince, když na něm nepracoval, a ze stejného důvodu s sebou nikdy nenosil mobil, operátor ani digitální diář. A také s sebou zřídka nosil notebook, přestože ho vlastnil. Byl svým založením paranoik – podle Nicole dokonce kandidát na schizofrenii –, ale také opatrný a zkušený výzkumník. Věděl, že kdykoliv připojí ke svému počítači vnější telefonní linku nebo začne s někým mluvit mobilem, riskuje stejně, jako by šel do postele s cizí ženskou. Člověk nikdy neví.

Nevěděl, kdo se na jeho komunikaci napíchne. Některé lidi při sexu vzrušuje právě riziko nebezpečí, jenže to je úplně jiný druh vzrušení, než jakým se nechával unášet on v laboratoři.

V e-mailové poště objevil několik zpráv, ale jen tři z nich se rozhodl hned přečíst. První byla od Nicole. Dychtivě ji otevřel – opět s onou nadějí, jež ho už začínala znepokojovat, neboť si uvědomil, že hraničí se sebelítostnou rozcitlivělostí.

Jenže Nicolina zpráva se ukázala jako všechno jiné než to, na co čekal. Byla krátká, věcná a natolik profesionální, že se ani slůvkem nevracela k jejich právě skončenému vztahu. Bývalý zaměstnanec uklízí stůl předtím, než se vydá za jasnějšími a slibnějšími cíli – v kariéře i lásce.

Hewlette, tak už jsem pryč.

Všechno je ve složkách. (Mimochodem Bronsonovy námluvy s Tagawou konečně pronikly do médií – nejdřív do San Jose Mercury News. Nic nového, ale možná si to budeš chtit přečíst.)

Díky za všechno a přeju mnoho štěstí.

Nicki

Dlouho na její zprávu civěl. Uvědomil si, že ji odeslala v 16.55, sotva před několika hodinami. Nemělo smysl ji uchovávat pro případnou odpověď, protože v 17.00 vrátila magnetickou kartu a její e-mailová adresa byla vymazána ze systému. Nicki odešla a zdálo se, že není nic definitivnějšího než být vymazán ze systému. Oslovila ho jako Hewletta a on o tom dlouho přemýšlel. V minulosti používala tuhle přezdívku, když mu chtěla projevit náklonnost. Bylo to tajné jméno, které mohou používat pouze milenci, přezdívka založená na jeho iniciálách HP, stejných jako iniciály počítačového gigantu Hewlett-Packard stojícího v těchto dnech jako jeden z Goliášů proti Pierceho Davidovi. Vždycky ji vyslovovala hlasem, z něhož dýchal něžný úsměv. Jen ona mohla mít u něho úspěch s přezdívkou odvozenou z názvu konkurenční firmy. Ale to, že ji použila ve svém posledním dopise – co tím mínila? Usmívala se něžně, když ji psala? Anebo smutně? Váhá snad nad svým rozhodnutím? Rozmýšlí si ho? Je stále ještě naděje, šance na usmíření?

Pierce nikdy nedovedl odhadnout pohnutky Nicole Jamesové a neuměl to ani dnes. Konečně zvedl ruce ke klávesnici a uložil zprávu do složky, v níž uchovával všechny její e-maily, které od ní dostal v průběhu celých tří let jejich vztahu. Byla to historie jejich společně stráveného času, dnů dobrých i zlých, vývoje od kolegiálního vztahu k mileneckému. To všechno se dalo z této složky vyčíst. Skoro tisíc zpráv, tisíc sdělení. Věděl, že je to posedlost, schraňovat je, ale stalo se mu to rutinou, kterou se bál porušit. Měl samozřejmě i jiné složky s e-maily týkajícími se jeho profesních vztahů. Také Nicolinu tak začal, ale v jejím případě se profesní vztah vyvinul v přátelský a pak dál v cosi, o čem se domníval, že by mohlo vyústit v partnerství na celý život.

Chvíli listoval seznamem e-mailů v Nicolině složce a četl jejich záhlaví jako někdo, kdo se probírá fotografiemi své dávné přítelkyně. U některých se upřímně usmál. Nicole byla mistr ve vymýšlení vtipných nebo sarkastických záhlaví zpráv. Později se do jejího sarkasmu čím dál víc prosazovala jedovatost a nakonec bolestná rezignace. Náhle ho jedno záhlaví zaujalo. Stálo tam: „Kde bydlíš?“ Otevřel tu zprávu. Byla odeslaná před čtyřmi měsíci, a když ji četl, uvědomil si, že předznamenává začátek jejich sestupu. Kritický bod, místo, odkud se už nelze vrátit.

Právě si kladu otázku, kde vlastně bydlíš, protože jsem tě tady na Amalfi neviděla už čtyři noci.

Musí ti být jasné, Henry, že takhle to dál nejde. Potřebujeme si promluvit. Ale jak, když pořád nejsi doma? Budu za tebou muset přijít do laboratoře? Tam spolu budeme mluvit o nás dvou? To by bylo opravdu smutné.

Vzpomínal si, jak jel po přečtení tohoto dopisu domů, aby ji uklidnil, a výsledkem byl jejich první rozchod. Strávil čtyři dny v hotelu s kufrem nejnutnějších věcí a celou dobu ji zpracovával telefonem, e-maily a květinami, než se mu podařilo dosáhnout toho, že ho vzala na milost a navrhla mu, aby se vrátil. Pak následovala z jeho strany upřímná snaha. Asi týden chodil domů spořádaně, každý večer kolem osmé, ale potom začal znovu upadat do své závislosti a jeho laboratorní směny se znovu protahovaly přes půlnoc.

Uzavřel zprávu a pak i celou složku. Napadlo ho, že jednou to všechno vytiskne a bude si to číst jako román. Věděl, že by to nebyl příliš originální kousek, spíš naprosto všední příběh o tom, jak muž propadl své posedlosti a ztratil to, co je pro něho nejdůležitější. Kdyby to opravdu bral jako román, asi by ho nazval Honba za desetníkem.

Vrátil se k aktuální elektronické poště a otevřel následující zprávu. Byla od jeho partnera ve firmě Charlieho Condona. Charlie mu připomínal, že mají na příští týden naplánovanou prezentaci s potenciálním investorem – jako by Pierce potřeboval takovéhle věci připomínat. V řádku předmět stálo „RE: Próteus“ a šlo o vrácenou a doplněnou zprávu, kterou Pierce odeslal Charliemu před pár dny.

Všechno je zařízené. God přijde ve středu a ve čtvrtek v deset dopoledne je u nás. Harpuna je naostřená a připravená. Buď tady, nebo alespoň v dosahu.

CC

Pierce se nemínil obtěžovat s odpovědí. Bylo jasné, že u toho bude. Příliš na tom záleželo. Ne, všechno na tom záleželo. God, o němž se Condon zmiňoval, nebyl žádný Bůh, ale Maurice Goddard, Newyorčan a investor vývojových technologií, o němž Charlie doufal, že se stane jejich velrybou. Přijde, aby se seznámil s projektem Próteus, než se s konečnou platností rozhodne. Už mu dali do Piotea nahlédnout v naději, že ho to posune blíž k dohodě. Následující pondělí podají žádost o patentovou ochranu Prótea, a pokud Goddard nepřistoupí na palubu jejich lodi, začnou hledat další investory.

Poslední zpráva, kterou se rozhodl otevřít, byla od Clyda Vernona, šéfa bezpečnostní ochrany jejich firmy. Pierce odhadl předem, co v ní bude, a nemýlil se.

Snažím se s vámi spojit. Musíme si promluvit o Nicole Jamesové. Prosím, zavolejte mi, jak jen budete moct.

Clyde Vernon

Pierce tušil, o co Vernonovi jde. Bude se ptát, kolik toho Nicole ví, a také se bude zajímat o to, proč se tak náhle rozhodla odejít. Šéf bezpečnostní ochrany se potřeboval rozhodnout, co v souvislosti s jejím odchodem podnikne.

Pierce se usmál nad tím, že se Vernon podepsal celým jménem. Rozhodl se neztrácet čas dalšími e-maily, vypnul počítač a opatrně odpojil telefonní linku. Vyšel na chodbu a kráčel kolem „síně slávy“ k Nicolině kanceláři. Její bývalé kanceláři.

Jako prezident firmy měl k dispozici univerzální kód ke všem dveřím ve druhém poschodí. Otevřel si tedy a vstoupil dovnitř.

„Světlo,“ řekl.

Stropní osvětlení však nereagovalo. Akustické čidlo bylo stále nastavené na Nicolin hlas – další věc, která se bude muset v pondělí změnit. Pierce se vrátil a rozsvítil vypínačem vedle dveří.

Stůl byl čistý a prázdný. Nicole řekla, že definitivně odejde v pátek v pět odpoledne, a svůj slib splnila. E-mail, který mu poslala, byl zřejmě jejím posledním oficiálním aktem ve firmě Amedeo Technologies.

Obešel stůl a posadil se do jejího křesla. Měl pocit, že ve vzduchu stále ještě přetrvává vůně jejího parfému. Šeřík. Otevřel horní zásuvku, ale našel v ní jen zapomenutou sponu na papíry. Nicole odešla, o tom nebylo pochyb. Prohlédl zbývající tři zásuvky – všechny prázdné, pouze v té nejspodnější objevil malou krabičku. Otevřel ji. Byla plná firemních vizitek. Vytáhl jednu a hleděl na ni.

NICOLE R. JAMESOVÁ

vedoucí oddělení pro sledování konkurence a styku s veřejností

Amedeo Technologies

Santa Monica, Kalifornie

Po chvíli vložil vizitku zpátky do krabičky a tu vrátil do zásuvky. Vstal a přistoupil k řadě kartotéčních skříněk u zdi proti stolu.

Nicole prosadila, že je třeba mít kopie všech zpravodajských materiálů. Stály tu čtyři registratury o dvou zásuvkách. Pierce vytáhl klíče, odemkl tu se jménem BRONSON a vyjmul z ní modrou složku. Věděl, že Nicole měla systém, v němž nejčerstvější spisy o kterémkoliv konkurentovi označovala modře. Otevřel složku a rychle prošel tiskové výstupy a kopie vybraných výstřižků z ekonomické a obchodní rubriky San Jose Mercury News. Všechny dokumenty kromě jednoho už znal.

Šlo o výstřižek z novin, který zachycoval krátkou historii jednoho z jeho hlavních konkurentů v soutěži o získávání finančních prostředků v privátním sektoru. Pierce si to už vyslechl v hrubých rysech od Nicole. Svět vývoje nových technologií se hnal rychle dopředu, mnohem rychleji, než stačila zaznamenávat média. Tenhle případ však potvrzoval všechno, co už slyšel, a ještě mnohem víc.

BRONSON TECHNOLOGIES DOSTANE INJEKCI

OD JAPONCŮ Autorem Raul Puig

Jak obě strany ve středu oznámily, Bronson Technologies, firma se sídlem v Santa Cruz, se dohodla na partnerství s japonskou firmou Tagawa Corporation, která se zavázala finančně podporoval její projekt vývoje molekulární technologie.

Podle podmínek kontraktu poskytne Tagawa v průběhu následujících čtyř let firmě Bronson Technologies 16 milionů dolarů na vývojové práce, za něž obdrží její dvacetiprocentní podíl.

Elliot Bronson, prezident firmy se šestiletou historií, řekl, že peníze pomohou jeho společnosti dostat se do čela prestižní soutěže o vývoj prvního počítače zkonstruovaného na bázi molekulární technologie. Bronson Technologies se spolu s mnoha dalšími soukromými společnostmi, univerzitními pracovišti a vládními agenturami snaží vyvinout pamět KAM a včlenit ji do klasické integrované technologie na bázi polovodičů. Třebaže předpokládaná doba, kdy by mohlo dojít k praktickému využití molekulárních technologií ve výpočetních systémech, je zřejmě ještě celou dekádu vzdálená, firmy, které jsou v čele vývoje, věří, že se nacházejí na prahu revoluce ve světě elektroniky. Zároveň však tento vývoj představuje možnou hrozbu pro stávající multimiliardový počítačový průmysl založený na klasické křemíkové technologii.

Všeobecně se má za to, že potenciální hodnotu aplikace molekulární technologie zatím nelze vůbec odhadnout, a proto je soutěž o její vývoj tvrdá a neúprosná. Molekulární počítačové čipy budou nekonečně menší a výkonnější než křemíkové, na nichž je současná elektronika založena.

„Molekulární počítače jednou zcela změní svět,“ řekl nám šéf firmy pan Bronson. „Bude je možné využít v nesčetných aplikacích od diagnostických zařízení zavedených do krevního řečiště lidského těla až třeba po mikropočítače v asfaltu na silnicích.“

K hlavním konkurentům firmy Bronson v soukromém sektoru patří společnost Amedeo Technologies z los Angeles a společnost Midas Molecular se sídlem v Raleigh ve státě Severní Karolína, ale také počítačový gigant Hewlett-Packard, který spolupracuje s vědci z Kalifornské univerzity v Los Angeles. Do vývoje nanotechnologií a molekulárních pamětí RAM však investuje značné prostředky nejméně deset dalších univerzit a soukromých firem. Na financování těchto programů se rovněž podílí Agentura pro vývoj vyspělých technologií ministerstva obrany.

Mnoho společností však hledá podporu pro své vývojové práce v privátní oblasti, místo aby se spoléhaly na vládu nebo univerzity. Pan Bronson nám vysvětlil, že toto rozhodnutí umožňuje firmě jednat rychleji a operativněji, protože není třeba žádat souhlas vládních nebo univerzitních orgánů.

„Vláda a velké univerzity jsou jako bitevní lodě,“ řekl pan Bronson. „Jednou se dají do pohybu určitým směrem a pak plují. Jakékoliv manévrování a reakce na okamžitou situaci jim však trvají příliš dlouho, jenže ve vývoji nových počítačových technologií panuje tvrdá konkurence a dochází zde k rychlým změnám ve vývoji. Proto je třeba využívat v tomto boji rychlých bitevních člunů.“

To, že se firmy nespoléhají na vládní nebo univerzitní financování, však rovněž znamená, že tyto instituce získají menší podíl na duševním bohatství, až v budoucnu vzroste hodnota dnešních patentů.

V uplynulých pěti letech se ve vývoji molekulárních technologií dosáhlo několika významných pokroků a zdá se, že v čele peletonu soutěžících firem je společnost Amedeo Technologies.

Ta také působí v oboru nejdéle. Čtyřiatřicetiletý chemik Henry Pierce, který firmu založil krátce potom, co vyšel ze Stanfordovy univerzity, má zaregistrovány četné patenty z oblasti molekulárních technologií a vytváření molekulárních pamětí a logických hradel, což jsou základní komponenty výpočetních systémů.

Pan Bronson vyjádřil naději, že teď, kdy bude mít k dispozici finanční prostředky od Tagawy, se jejich firmě podaří srovnat krok.

„Myslím, že to bude dlouhý a zajímavý závod, ale my uděláme všechno, abychom byli na cílové čáře první,“ řekl. „S touto novou dohodou k tomu máme nejlepší předpoklady.“

Tendence získávat zdroje k financování výzkumu od „velryby“, jak říká žargon těch, kteří bojují o přízeň investorů, lze pozorovat především u menších společností. Bronson Technologies v podstatě následovala příkladu společnosti Midas Molecular, která získala od jednoho kanadského investora počátkem tohoto roku šestnáct milionů.

„Při získávání peněz neexistuje jiná cesta než být schopný konkurence,“ řekl Bronson. „Už jen základní přístroje potřebné pro práce v tomto oboru jsou nesmírně nákladné. Do vybavení laboratoře musíte vložit víc než milion, abyste vůbec mohli s výzkumem začít.“

Šéf firmy Amedeo Technologies Henry Pierce na naše telefonáty nereaguje, ale zdroje v „oboru“ naznačují, že i jeho společnost hledá významného investora.

„Všichni loví velryby,“ řekl Daniel F. Daly, společník investiční společnosti Daly & Mills se sídlem na Floridě, která monitoruje firmy usilující o vývoj nanotechnologií. „Peníze od stotisícových investorů mizí až příliš rychle, takže všichni usilují o to, aby získali investora, který se postará o celý projekt od začátku do konce.“

Pierce zavřel složku. Většinu toho, co si přečetl, už znal, ale zaujala ho Bronsonova zmínka o diagnostických možnostech molekulárních technologií. Uvažoval, zda to Bronson řekl jen tak, aby čtenářům představil zajímavější stránku věci, nebo skutečně něco ví o Próteovi. Nemluvil náhodou přímo k němu? Nepoužil novinového článku o novém japonském investorovi, aby mu hodil rukavici?

Pokud ano, dá se čekat, že brzy vytáhne nějaký nový trumf. Vrátil složku zpátky na její místo.

„Prodals to moc levně, Elliote,“ řekl nahlas, když zavíral zásuvku.

Při odchodu zhasl světla opět klasickým vypínačem.

Na chodbě se na chvíli zastavil u „síně slávy“. Šlo o zarámované články o jejich firmě, o něm, o patentech a vůbec o jejich práci, které pokrývaly zeď v délce nejméně šesti metrů. V běžných denních hodinách, kdy v okolních kancelářích pracovali zaměstnanci, vždy jen přešel kolem. Zastavil se tu pouze tehdy, když měl jistotu, že ho nikdo nepřekvapí, a pak si dopřál potěšení z pohledu na to vše a z pocitu pýchy, která se v něm vzedmula jako přílivová vlna. Byl to svým způsobem ukazatel skóre. Většina článků pocházela z vědeckých časopisů a jejich jazyk byl pro laika nesrozumitelný. Občas však Amedeo a jejich práce vykoukly i z běžných médií. Zastavil se před článkem, který ho naplňoval největší hrdostí. Pocházel z časopisu Fortune z doby někdy před pěti lety a doplňovala ho jeho fotografie z období, kdy ještě nosil dlouhé vlasy svázané do ohonu. Držel na ní jednoduchý model základního molekulárního obvodu, na nějž právě obdržel patentovou ochranu. Text připojený k jeho zářivému úsměvu zněl: „Nejdůležitější patent příštího milénia?“

Pod tím stálo menšími písmeny: „Tento muž si myslí, že ano. Devětadvacetileté zázračné dítě Henry Pierce drží model molekulárního hradlového obvodu, který se může stát klíčem ke zcela nové éře výpočetní techniky a elektroniky vůbec.“

Snímek starý pouhých pět let, ale když na něj Pierce hleděl, pocítil nával nostalgie. Ta trapná nálepka „zázračného dítěte“ změnila jeho život. Nastala honba. Začali za ním chodit investoři, místo aby on chodil za nimi, přicházeli konkurenti. A přišel i Charlie Condon. Dokonce i lidé od Jaye Lenoa se začínali zajímat o dlouhovlasého surhijicího chemika a jeho molekuly. Nejkrásnější okamžik, který si pamatoval, však nastal ve chvíli, kdy podepisoval šek na zaplacení elektronového mikroskopu.

Současně se slávou ale přišel tlak – aby pracoval ještě víc, aby udělal další krok a pak další. Zvolil si cestu, z níž už nemohl couvnout. Přesto na ten okamžik rád vzpomínal, neboť tohle všechno tehdy nevěděl. Anebo možná věděl, ale nezdálo se mu na tom nic špatného.

Výtah sjížděl do laboratoře tak pomalu, že šlo jen stěží poznat, zda se vůbec pohybuje. Pouze světla nad dveřmi to jasně indikovala. Pomalý pohyb byl záměrný, aby se co nejvíc vyloučily vibrace, úhlavní nepřítel výzkumníků v laboratoři, jenž může znehodnotit výsledky citlivých měření.

V suterénu se dveře výtahu pomalu otevřely a Pierce vyšel ven. Pomocí magnetické karty si otevřel první dveře, a jakmile se ocitl v krátké spojovací chodbičce, navolil na malém panelu kombinaci kódu zámku druhých dveří platnou pro stávající měsíc říjen. Otevřel je a vstoupil.

Laboratoří se nazýval komplex několika menších místností seskupených kolem jedné hlavní. V celém komplexu se nenacházelo jediné okno. Vnitřní stěny byly vyloženy izolačními deskami obsahujícími měděné částice, takže působily jako ochrana před pronikáním všeho vnějšího elektronického „hluku“. S výzdobou se nikdo neobtěžoval, v podstatě se omezovala na zarámované reprodukce z knihy doktora Seusse Koho to slyší Horton?

Vlevo měli chemickou laboratoř. Šlo o „čistou místnost“, v níž se připravovaly a zmrazovaly chemické roztoky molekulárních přepínačů. Byl zde rovněž inkubátor pro projekt Próteus, jemuž říkali buněčná farma.

Naproti chemické laboratoři se nacházela uhlíková laboratoř neboli pekárna, jak s oblibou říkali ti, co tu sedávali od ráno do večera, a hned vedle ní byla vizualizační laboratoř vybavená elektronovým mikroskopem napojeným na počítač. Na samém konci hlavní místnosti vedly dveře do laserové laboratoře, obložené navíc stínícím měděným pláštěm, dalším stupněm ochrany proti vnějším elektronickým vlivům.

Vypadalo to, že v celém laboratorním komplexu nikdo není. Počítače se zdály vypnuté, pracoviště opuštěná, ale Pierce přesto zaregistroval známý pach pálícího se uhlíku. Podíval se do knihy a zjistil, že je v ní zapsaný a ještě neodepsaný Grooms. Zamířil k uhlíkové laboratoři a nakoukl do ní malým okénkem ve dveřích. Nikoho neviděl. Vstoupil dovnitř a okamžitě ho zasáhla vlna horka a pachu. Vakuová pec byla zapnutá – vyráběla se další várka uhlíkových vodičů. Předpokládal, že pec zapnul Grooms a pak odešel, aby si udělal přestávku nebo něco snědl. Normální věc. Pach pálícího se uhlíku snesl málokdo.

Pierce vyšel z pekárny a zavřel za sebou. Přistoupil k počítači jednoho z pracovišť, sedl si a naťukal na klávesnici přístupové heslo. Po chvíli se objevila data o průběhu testů přepínačů, které Grooms plánoval provést po tom, co on odešel domů, aby zapojil nový telefon. Ze záznamu vyplývalo, že Grooms udělal na nové skupině dvaceti přepínačů sérii dvou tisíc testů. Přepínače vytvořené chemickou syntézou představovaly v podstatě základní logická hradla, o nichž se uvažovalo, že by se jednou v budoucnu mohla použít k realizaci obvodové logiky, a tím ke konstrukci nových integrovaných čipů na bázi molekulární technologie.

Pierce se narovnal a opřel se. Teprve teď si všiml, že vedle monitoru stojí nedopitý šálek kávy. Černý hrnek nemohl patřit nikomu jinému než Larrabymu. Všichni ostatní kromě imunologa měli šálky bílé nebo krémové.

Právě když se rozhodoval, zda má pokračovat s prohlídkou testů hradel, nebo jít do vizualizační laboratoře a vytáhnout si Larrabyho poslední práce na Próteu, zabloudil pohledem za počítač. Na zdi spatřil desetník přilepený izolepou. Připevnil ho tam před pár lety Grooms, samozřejmě ze žertu, přesto šlo o trvalou připomínku jejich hlavního cíle. Někdy se zdálo, že se jim ten desetník vysmívá. Roosevelt od nich odvracel svou tvář, díval se na druhou stranu, ignoroval je.

Teprve teď si Pierce uvědomil, že dnes už nic pořádného neudělá. Strávil v této uzavřené kobce tolik nocí, které ho stály Nicole, a teď, kdy byla z jeho světa pryč a on mohl pracovat bez jakéhokoliv pocitu viny, to najednou nešlo. Kdyby ještě mohl s Nicole mluvit, řekl by jí to. Třeba je to příznak toho, že se v něm něco změnilo. Možná by to ocenila.

Náhle se ozval hluk a bouchání a Pierce v křesle téměř poskočil. Otočil se v očekávání, že se vrací Grooms. Místo něho se však ve dveřích objevil Clyde Vernon, rozložitý, statný chlap s delšími střapatými vlasy a přirozeně brunátnou pletí, který vypadal, jako by byl neustále užaslý. Ve svých pětapadesáti letech zaujímal post nejstaršího zaměstnance společnosti. Daleko nejstaršího, protože druhým po něm byl zřejmě čtyřicetiletý Charlie Condon.

Úžas, který však v tuto chvíli vyzařoval z Vernonovy tváře, se zdál opravdový.

„Úplně jste mě vyděsil, Clyde,“ řekl Pierce.

„Vážně? To jsem nechtěl.“

„Děláme tu citlivé pokusy. Takové bouchání dveřmi by mohlo celý experiment znehodnotit. Naštěstí tu dnes na ničem nepracuju, jenom si prohlížím výsledky hotových testů.“

„V tom případe se omlouvám, doktore Pierci.“

„Proboha, nechte si toho doktora, Clyde. A říkejte mi Henry. Předpokládám, že jste na mě nasadil pátračku, a sotva jsem vkročil do budovy, Rudolpho vám to ohlásil. To jste opravdu vážil cestu sem kvůli mně? Doufám, že nebydlíte moc daleko.“

Vernon jeho ukázku dokonalého deduktivního myšlení nechal bez komentáre.

„Musíme si promluvit,“ řekl místo toho. „Dostal jste můj mail?“

Oba se teprve poznávali. Vernon byl sice nejstarší osobou v Amedeu, ale jen co do věku. Služebně byl naopak nejmladší. Pierce si už předtím všiml, že Vernonovi dělá problém oslovovat ho jménem, a domníval se, že v tom hraje roli věkový rozdíl. Pierce – ač prezident společnosti – byl o víc než dvacet let mladší než Vernon, který přišel do firmy teprve před pár měsíci, když si odsloužil pětadvacet let u FBI. Zřejmě se necítil na to, oslovovat Pierceho křestním jménem, ale při značném rozdílu věku i životních zkušeností, se mu trochu příčilo říkat mu pane Pierci. Oslovení doktore Pierci se mu zdálo nejpřijatelnější, i když bylo odvozené z akademického titulu, který neměl nic společného s medicínou. Zdálo se však, že by mu nejvíc vyhovovalo, kdyby nemusel Pierceho oslovovat vůbec. Občas to bylo zřejmé, zvlášť v e-mailech nebo v telefonních hovorech.

„Přečetl jsem si ho tak před čtvrt hodinou,“ odpověděl Pierce na jeho otázku. „Asi bych vám zavolal, až bych tady skončil. Chcete se mnou mluvit o Nicole?“

„Ano. Co se stalo?“

Pierce v bezmocném gestu pokrčil rameny.

„Zkrátka se rozhodla odejít. Skončila u nás a… hm… skončila i se mnou. Ale předpokládám, že to bylo obráceně, že nejdřív skončila se mnou a pak s prací v naší firmě.“

„Kdy se to stalo?“

„Těžko říct, Clyde. Už se k tomu nějakou dobu schylovalo. Znáte to, něco se mění tak pomalu, že si toho všimnete, až je ta změna pořádné velká. Ale propuklo to někdy před dvěma týdny. Uvolila se, že zůstane do dneška. Dnes tady byla naposledy. Vím, že jste mě varoval, když jsme vás přijímali, říkal jste, že nám vylovíte firemní rybník. Tak jste to, myslím, nazval. Možná jste měl pravdu.“

Vernon přistoupil k Piercemu o krok blíž.

„Proč jste mi o tom nic neřekl?“ zeptal se vyčítavě. „O takových věcech bych snad měl něco vědět.“

Pierce si uvědomil, že Vernonova brunátnost se už nedá svést na přirozený odstín jeho pleti. Zcela evidentně jím cloumal hněv a snažil se ho potlačit. Nešlo mu ani tak o Nicole jako o to, upevnit svou pozici ve společnosti. Neodešel přece po tolika letech z FBI, aby ho udržoval v nevědomosti nějaký mizerný šéfík, který ze sebe dělá velkého vědce, a přitom možná přes víkend kouří trávu.

„Jistě, měl byste o tom vědět, ale byly v tom jisté osobní aspekty, tak jsem… Prostě jsem neměl chuť o tom s vámi mluvit. A abych řekl pravdu, zřejmě bych vám dnes večer nezavolal, protože se mi o tom pořád nechce mluvit.“

„Chce, nechce… Musíme to probrat. Měla v téhle firmě na starost konkurenci a styk s veřejností. Nemělo se jí dovolit, aby odešla jen tak, jako by se nic nedělo.“

„Všechny materiály jsou pořád v její kanceláři. Zkontroloval jsem to, i když to není mou povinností. Nicki by nikdy nic takového, co naznačujete, neudělala.“

„Nic nenaznačuju, jen se snažím být důkladný a opatrný, to je všechno. Víte, kam a na jaké místo odešla?“

„Ne. O tohle jsem se nezajímal, když jsme spolu mluvili naposledy. Ale když jsme ji přijímali, podepsala prohlášení, že nebude po případném odchodu pracovat pro konkurenci. S tímhle si nemusíte dělat starosti, Clyde.“

„To si myslíte vy. Na jakém finančním uspořádání vašeho rozchodu jste se dohodli?“

„Proč si myslíte, že je to vaše starost?“

„Protože ten, kdo potřebuje peníze, je zranitelnější. A to už je moje starost, abych to věděl – abych tohle věděl o některém z bývalých nebo současných zaměstnanců, který měl přístup k citlivým informacím o projektu.“

Pierce cítil, že se ho začíná zmocňovat podráždění. Vernon na něho střílel otázky jako vyšetřovatel na podezřelého. Dokonce se mu zdálo, že se k němu nechová s náležitou úctou, třebaže si uvědomil, že přesně takhle se chová denně on k němu.

„Za prvé vám musím připomenout, že její znalosti o projektu jsou omezené. Shromaždovala informace o konkurenci, ne o nás. Jistě, musela něco vědět o tom, na čem tady pracujeme, aby to mohla dělat. Ale nemyslím si, že to věděla přesně a že měla přehled, kam jsme v našich projektech dospěli. Stejně jako to nevíte a nemáte o tom přehled vy, Clyde. Je to tak bezpečnější. A za druhé – a teď vám odpovím na otázku, kterou už zřejmě máte připravenou… Při osobním, nebo chcete-li partnerském styku jsem s ní nikdy nemluvil o podrobnostech týkajících se naší práce. Nikdy jsme se k tomu nedostali. Dokonce jsem nikdy neměl dojem, že by se o to nějak zvlášť starala. Brala tu práci jako každou jinou, a to byl zřejmě problém našeho vztahu. Já to, co dělám, neberu jako práci. Pro mě je to způsob života. Ještě něco chcete vědět, Clyde? Chtěl bych dnes ještě pracovat, proto jsem přišel.“

Doufal, že svou mnohomluvností a podrážděním, které nepochybně ve Vernonovi vzbudil, zamaskuje jistou lež, které se dopustil.

„Kdy se o tom dověděl Charlie Condon?“ zeptal se Vernon.

Condon byl finanční ředitel společnosti, ale v této chvíli hrálo důležitější roli, že právě on Vernona najal.

„Řekli jsme mu to včera,“ odpověděl Pierce. „Společně. Slyšel jsem, že si s ním smluvila schůzku předtím, než včera skončila. Pokud vám o tom Charlie neřekl, nemůžu s tím nic dělat. Možná to ani nepovažoval za nutné.“

To byl úder do citlivého místa, připomenout Vernonovi, že ho vynechal jeho vlastní patron. Bývalý agent FBI to však přešel krátkým zamračením a pokračoval v otázkách.

„Na jedno jste mi neodpověděl. Dostala odstupné?“

„Ano. Samozřejmě. Šestiměsíční plat a dvouleté nemocenské a životní pojištění. Taky bude prodávat náš dům a veškerý zisk připadne jí. Už jste spokojen? Pochybuju, že by byla zranitelná v tom smyslu, jak jste naznačil. Jenom z toho domu může mít víc než sto tisíc.“

Zdálo se, že to Vernona trochu uklidnilo. Skutečnost, že Charlie Condon o celé záležitosti věděl, z něho částečně snímala zodpovědnost. Pierce si uvědomil, že Vernon vidí v Charliem praktickou obchodní stránku jejich společnosti, zatímco na něho pohlíží jen jako na nějaký pomíjivý talent. A to nepochybně snižovalo Vemonův respekt k němu. Charlie je jiný, Charlie je byznysmen. Když on podepsal odchod Nicole Jamesové, bude to nejspíš v pořádku.

Jestliže se však Vernon uklidnil, nehodlal to Piercemu říct ani dát najevo.

„Je mi líto, jestli vám byly moje otázky proti srsti,“ řekl, „ale je to moje práce a mou povinností je zajistit bezpečnost firmy a jejích projektů. Existuje spousta lidí a společností, jejichž investice se musejí zabezpečit.“

Samozřejmě narážel na důvod, proč tu je. Charlie Condon ho najal jako výstavní kus. Clyde Vernon přišel, aby uklidňoval potenciální investory, kteří potřebují mít jistotu, že projekty společnosti jsou bezpečné a dobře chráněné, a proto i jejich případná investice bude bezpečná a dobře chráněná. Vernonův profesní původ byl imponující a zřejmě měl pro společnost větší cenu než vlastní bezpečnostní činnost, kterou Vernon zajišťoval.

Když Maurice Goddard poprvé přicestoval z New Yorku, aby to u nich omrkl a zhlédl úvodní prezentaci, představili ho rovněž Vernonovi a oba pak spolu hovořili téměř dvacet minut o zabezpečení budovy, zařízení i osob.

Pierce na Clyda Vernona hleděl a musel se přemáhat, aby ho nezchladil a nedal mu jasně najevo, jak blízko jsou tomu, že získají silného investora, a jak nedůležitý je v celé věci on.

Ale neudělal to. Udržel jazyk za zuby.

„Naprosto rozumím vašim obavám, Clyde,“ řekl místo toho. „Stejně si však myslím, že o Nicole nemusíte mít strach. Všechno je v pořádku.“

Vernon přikývl a konečně ustoupil. Možná si také všiml narůstajícího napětí v Pierceho pohledu.

„Asi máte pravdu.“

„Díky.“

„Řekl jste, že budete prodávat dům.“

„Řekl jsem, že ona bude prodávat dům.“

„Ano. Už jste se přestěhoval? Můžete mi dát své nové číslo, abych se s vámi mohl spojit, kdyby bylo třeba?“

Pierce zaváhal. Vernona nezařadil na seznam těch, jimž oznámil své nové telefonní číslo a adresu. Respekt je obousměrná ulice. Pohlížel na Vernona jako na schopného člověka, ale věděl také, že mu džob u nich zajistil především jeho profesní původ. Z pětadvaceti let svého působení u FBI strávil Vernon plnou polovinu v losangeleské terénní kanceláři, kde se zabýval problematikou zločinů páchaných bílými límečky a vyšetřováním afér špionáže mezi firmami.

Pierce v něm však viděl především pozéra. Ten chlap byl v jednom kuse v pohybu, rázoval po chodbách a bouchal dveřmi, jako by byl pořád v akci. Jenže v jaké akci mohl být, když měl střežit bezpečnost firmy s třiatřiceti zaměstnanci, z nichž jen deset mělo přístup do laboratoří, centra veškerého tajemství společnosti?

„Mám nové číslo, ale ještě jsem si ho nestačil zapamatovat,“ odpověděl konečně. „Dám vám ho při nejbližší příležitosti.“

„A adresa?“

„Bydlím na Oceán Way v Sandsu. Byt číslo dvanáct nula jedna.“

Vernon vytáhl bloček a zapsal si to. Vypadal jako polda ze starých filmů – velké ruce, malý zápisník. Sakra, proč musejí mít ten notes vždycky tak nemožné malý? zeptal se jednou Cody Zeller, když vyšli z kina po zhlédnutí jakési detektivky.

„A teď už bych se rád pustil do práce, Clyde. Ostatně to je to, co na nás investory nejvíc zajímá, ne?“

Vernon vzhlédl od zápisníku a zvedl pravé obočí, jako by se snažil odhadnout, zda to Pierce nemíní ironicky.

„Ano,“ přikývl. „Dobře, už vás nechám, ať se do ní můžete pustit.“.

Jenže po tom, co Clyde Vernon odešel, si Pierce znovu uvědomil, že nemá sebemenší chuť se do čehokoliv pouštět. Sedla na něj jakási ochablost. Poprvé za poslední tři roky ho nezatěžovaly žádné vedlejší zájmy a měl naprostou volnost k práci. Jenže poprvé za poslední tři roky se mu do ní nechtělo.

Vypnul počítač a vstal. Nevymyslel nic jiného, než co před chvílí udělal Vernon – zamířil ke dveřím a opustil laboratoř.

4

Pierce se vrátil do své kanceláře a rozsvítil vypínačem vedle dveří. Světlo ovládané hlasem byla blbost a on to věděl. Šlo o hračku, jíž chtěli udělat dojem na potenciální investory, které sem Charlie Condon každý druhý týden vodil. Trik na upoutání pozornosti, stejně potřebný jako všechny ty kamery a nakonec i celý Vernon. Charlie však prohlásil, že je to nezbytnost a že to symbolizuje samu podstatu toho, co dělají. Byl přesvědčen, že to pomáhá investorům představit si důležitost jejich projektů a navozuje to v nich dobrý pocit, když podepisují šek.

Piercemu ale připadaly takhle vybavené kanceláře stejně neosobní jako inkubátor vedle kolébky. Původně se svou společností začínal v jednom skladu s levným nájmem ve Westchesteru a pokusy a měření musel provádět v době mezi starty a přistáními letadel na losangeleském mezinárodním letišti. Tenkrát neměl žádné zaměstnance. Dnes jich měl tolik, že potřeboval referenta pro osobní záležitosti. Tehdy také jezdil malým volkswagenem s promáčklým nárazníkem, kdežto dnes se vozil v BMW. Nebylo pochyb, že on a Amedeo spolu od té doby urazili dlouhou cestu. Čím dál častěji se však v myšlenkách vracel k laboratoři ve skladišti, v níž realizoval své první objevy mezi letovou činností na ranveji číslo 17. Jeho přítel Cody Zeller, který rád používal odkazy k filmům, jednou řekl, že „ranvej číslo 17“ bude jeho „Rosebud“, poslední slova, jež mu vyjdou z umírajících rtů. Nehledě na další analogie s filmem Občan Kane Pierceho občas napadalo, že Zeller může mít pravdu.

Posadil se za stůl a chvíli přemýšlel, zda se nemá Zellerovi ozvat a říct mu, že si to rozmyslel a je ochotný s ním dnes vyrazit. A taky uvažoval, jestli nezavolat Nicole a nezkusit, zda by s ním nebyla ochotná mluvit. Ne, usoudil po chvíli. Teď bylo na ní, aby udělala krok ke smíru, pokud má o něco takového zájem. On musí čekat – i kdyby se neměl nikdy dočkat.

Vytáhl z batůžku blok a pak zavolal na svou novou hlasovou schránku. Naťukal na klávesnici svůj kód a elektronicky generovaný hlas mu sdělil, že má jeden nový vzkaz. Přehrál si ho a chvíli poslouchal jakéhosi nervózního muže.

„Haló, tady je Frank. Bydlím v hotelu Peninsula, pokoj číslo šest set dvanáct. Zavolej mi, jestli budeš moct. Mám tvoje číslo z webový stránky a chtěl bych vědět, jestli jsi dnes večer volná. Vím, že už je pozdě, ale zkouším to. V každým případě tady je Frank Behmer, pokoj šest set dvanáct, hotel Peninsula. Doufám, že se ozveš.“

Pierce Franka Behmera vymazal, ale znovu se ho zmocnil zvláštní pocit, že se tajně ocitl ve světě někoho jiného. Chvíli uvažoval a pak zavolal na informace, aby si zjistil číslo do hotelu Peninsula v Beverly Hills. Frank Behmer byl tak nervózní, že zapomněl říct, na jaké číslo se mu má Lilly ozvat.

Řekl operátorce, aby ho spojila na pokoj číslo 612. Po pěti zazvoněních se ozval mužský hlas.

„Haló?“

„Pan Behmer?“

„Ano.“

„Vy jste volal Lilly?“

Behmer chvíli váhal.

„Kdo je to?“

Na tuhle otázku se Pierce připravil.

„Jmenuju se Hank. Beru telefony pro Lilly. Teďka je tak trochy zaměstnaná, ale pokusím se ji sehnat, abych ji pro vás zajistil.“

„Jo, ano. Zkoušel jsem jí volat na mobil, ale nebrala to.“

„Na mobil?“

„Jo, má číslo na webový stránce.“

„Aha, jistě. Víte, ona má několik stránek. Nebude vám vadit, když se zeptám, ze které máte ta čísla? Snažíme se vytipovat tu nejefektivnější, jestli chápete, co tím myslím.“

„Jo, klidně. Přišel jsem na ni na L. A. Darlings.“

„Aha, dobře, L. A. Darlings. Tam to asi bude nejlepší.“

„A je to vážně ona na tý fotce?“

„Samozřejmě že je to ona, pane.“

„Pěkná kočka.“

„To je. Dobrá tedy, jak jsem řekl – pokusím se ji sehnat a řeknu jí, aby se vám ozvala, jak jen to půjde. Nemělo by to trvat moc dlouho. Ale kdybychom se ani jeden během hodiny neozvali, tak už to asi dnes nevyjde.“

„Myslíte?“

V hlase na druhém konci linky zaznělo zklamání.

„Je dost zaměstnaná, pane Behmere. Ale říkám, budu se snažit. Zatím dobrou noc.“

„Jo. A řekněte jí, že jsem tady jen na pár dní služebně a že se mi moc zalíbila, jestli víte, jak to myslím.“

Teď zazněla v jeho hlase pro změnu naléhavá prosba. Pierce se skoro zastyděl. Měl pocit, jako by najednou věděl o Behmerovi a jeho životě až příliš moc.

„Samozřejmě že vím, jak to myslíte,“ odpověděl. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Zavěsil. Snažil se potlačit podivnou předtuchu, která se ho zmocňovala. Nevěděl, co dělá a proč to dělá, ale cosi ho nutilo jít dál. Znovu zapnul počítač a připojil k němu telefonní linku. Pak najel na internet a zkoušel tak dlouho různé webové konfigurace, až se dostal na www.ladarlings.com.

Na první stránce byl jen text, obvyklé varovné upozornění, že obsah dalších stránek je určen pouze dospělým. Kliknutím na tlačítko ENTER měl potvrdit, že je mu osmnáct let a neuráží ho nahota ani jiné věci podobného charakteru. Neobtěžoval se dalším čtením, klikl na ENTER a na obrazovce se objevila domovská stránka. Vlevo byla fotografie nahé ženy držící před sebou ručník a před rty vztyčený prst ve spikleneckém gestu. Titulek byl vyveden velkým rudým písmem.

L. A. DARLINGS

Volně přístupný orientační seznam služeb a zábavy.

Pouze pro dospělé

Následovala řada červených tlačítek označených názvem příslušné služby, od nájemných společnic rozdělených do kategorií podle rasy a barvy vlasů až k nabídce masáží a všech možných fetišistických praktik a sexuálních orientací. Výběr rovněž nabízel možnost najmout si současné pornohvězdy pro privátní představení. Pierce věděl, že podobných stránek je v celém intemetovém prostoru bezpočet, nikdy však neměl tolik času, aby ho mohl marnit prohlížením těchto skvostů. Vzpomněl si, že Charlie Condon využil jednu takovou stránku a pomocí ní najal společnici pro jakéhosi potenciálního investora. Byla to zkušenost, které litoval a už nikdy ji neopakoval, neboť ještě předtím, než mohlo dojít k nějakému sexuálnímu aktu, dáma investora opila, zdrogovala a okradla. Netřeba dodávat, že postižený pak od svého záměru investovat do Amedeo Technologies upustil.

Pierce klikl na kategorii blonďatých společnic v naději, že by se touto cestou mohl dopracovat k Lilly. Objevila se stránka rozdělená na dvě poloviny. Vlevo byla rolovací galerie maličkých fotografií blonďatých krásek, označených křestním jménem. Když na jednu z nich klikl, rozvinula se vpravo do plné velikosti, aby si ji zájemce mohl lépe prohlédnout.

Pierce galerii prošel a sledoval jména. Viděl tam téměř čtyřicet dívek, ale žádnou Lilly. Zavřel tedy blondýny a zkusil brunety. Asi v polovině nabídky malých foteček narazil na dívku se jménem Tygřice Lilly. Klikl na obrázek a vpravo se objevila její stránka. Zkontroloval telefonní číslo – bylo jiné než jeho.

Zavřel stránku Tygřice Lilly a pokračoval dál, až našel jinou společnici, která se jmenovala pouze Lilly. Najel na informace o ní a zkontroloval telefon. Souhlasil. Našel Lilly, jejíž telefonní číslo má nyní on.

Fotografie ukazovala asi pětadvacetiletou dívku s tmavými vlasy po ramena, hnědýma očima a tmavě opálenou pletí. Klečela na posteli s mosazným zábradlím a kromě černého průhledného negližé, pod nímž se zřetelně rýsovaly křivky ňader a stejně tak tmavý klín, byla nahá. Oči upírala přímo do kamery, plné rty měla našpulené. Jestliže šlo skutečně o její fotografii, Lilly byla výjimečně krásná dívka. Frank Behmer měl dobrý vkus. Pierce začínal chápat, proč mu telefon v novém bytě v jednom kuse vyzvání, a nic na tom neměnila obrovská konkurence dalších dívek. Dovedl si představit, jak se muži těmi fotografiemi probírají a málokdo přejde přes Lillyinu, aniž si poznamená její číslo.

Pod snímkem Pierceho zaujal modrý proužek. Najel na něj kurzorem a vyskočilo na něho ujištění „foto ověřeno“. Znamenalo to, že fotografie opravdu představuje ženu, která na stránce inzeruje své služby. Jinými slovy – jestli si domluvíte schůzku, budete mít to, co vidíte. Zřejmě.

„Ověřovač snímků nahých krásek,“ řekl polohlasně. „To nemusí být špatný džob.“

Zaostřil pohled na text pod fotografií a začetl se.

Zvláštní přání

Zdravím vás, pánové, jmenuji se Lilly a jsem ta nejpříjemnější a nejpřítulnější společnice v celém Westside. Je mi třiadvacet let, moje míry jsou 87-64-87 (všechno přirozené), měřím 155 cm, vážím 52,5 kg a nekouřím, jsem Američanka se španělskou krví z jedné strany a italskou z druhé. Chcete-li si tedy užít příjemných chvil s dívkou svých snů, zavolejte mi a přijďte mě navštívit do mého bezpečného řadového domku nedaleko pobřeží. Nikdy nespěchám a uspokojení zaručuju. Možnost zvláštních přání. A pokud chcete své potěšení zdvojnásobit, navštivte, prosím, stránku mé přítelkyně Robin v sekci blonďatých společnic. Jsme sehraný pár – samy dvě nebo v trojce s vámi. Miluju svou práci a při práci miluju. Tak mi zavolejte!

Návštěvy jen u mě.

Pod tím telefonní číslo – nyní jeho – a číslo mobilu.

Pierce zvedl sluchátko a zavolal na ně. Ozvala se hlasová schránka.

„Ahoj, tady je Lilly. Nech mi své jméno a telefon a já se ti ozvu. Neodpovídám na čísla automatů. Pokud bydlíš v hotelu, nezapomeň mi nechat celé jméno, jinak mě nespojí. Díky. Těším se, že se brzy uvidíme.“

Pierce zavolal, aniž si rozmyslel, co řekne, a když zazněl signál, začal mluvit.

„Zdravím tě, Lilly. Jmenuju se Henry a mám takový problém. Nějak se stalo, že mám telefon s tvým číslem. Chci říct, že mi telefonní společnost přidělila tvoje číslo… Prostě pánové, kteří volají tobě, se dovolají na mě. Nevím, co s tím… Rád bych si s tebou o tom promluvil.“

Ještě řekl, o jaké číslo jde, a zavěsil.

„Do prdele!“

Cítil, že blábolil jako idiot, navíc nevěděl, proč volal jí. Jestliže to číslo pustila, nemůže s tím dělat nic jiného než ho odstranit ze svých webových stránek. A z toho vyplývala základní otázka: Proč tam to číslo pořád má?

Znovu se vrátil k její fotografii na obrazovce. Chvíli ji studoval. Lilly byla opravdu senzační kráska a pohled na ni v něm vyvolal nával smyslnosti. Náhle mu bleskla hlavou jediná myšlenka: Co to proboha dělám?

Dobrá otázka a odůvodněná. Věděl, co by měl dělat – odpojit od počítače telefonní linku, v pondělí si zařídit nové číslo a pak se soustředit na práci a nějakou Lilly pustit z hlavy.

Jenže právě to poslední se mu nedařilo. Zavřel Lillyinu stránku a vrátil se k domovské. Znovu otevřel galerii blonďatých společnic a roloval jí tak dlouho, až našel fotografii se jménem Robin.

Otevřel její stránku. Robin byla skutečně blondýna. Ležela nahá na zádech na posteli, na břiše měla poházené plátky květů červené růže strategicky rozmístěné tak, aby jí částečně zakrývaly ňadra a klín. Ústa s rudými rty se usmívala. Dole opět modrý proužek informující, že fotografie byla ověřena. Pierce začal číst inzerát.

Americká krása

Zdravím vás, pánové, jmenuji se Robin a jsem ta, o které sníte. Jsem pravá blondýna s modrýma očima, zkrátka americká dívka. Je mi čtyřiadvacet let, moje míry jsou 97-76-92 a měřím skoro 180 cm. Nekouřím, ale miluju šampaňské. Mohu přijet k vám, ale také můžete navštívit vy mě. Na tom nezáleží, proto na vás nebudu nikdy spěchat. Absolutně pozitivní GFE. A pokud chcete své potěšení zdvojnásobit, navštivte, prosím, stránku mé přítelkyně Lilly v sekci společnic brunetek, jsme sehraný pár – samy dvě nebo v trojce s vámi! Tak mi zavolejte. Uspokojení zaručuju!

Pod inzerátem bylo uvedené telefonní číslo a číslo operátoru. Pierce si je obě bez dlouhého uvažování zapsal. Pak se vrátil k fotografii. Robin byla přitažlivá, i když nebrala dech jako Lilly. Měla ostré vrásky kolem úst a očí a chladnější pohled. Víc se blížila tomu druhu dívek, které si Pierce na těchto stránkách představoval. Lilly byla jiná. Ta se k té představě nehodila.

Znovu si přečetl inzerát a pozastavil se nad tím, co asi znamená to „absolutně pozitivní GFE“. Neměl ponětí. Pak si uvědomil, že oba inzeráty – Robinin i Lillyin – zřejmě psala tatáž osoba. Fráze se opakovaly, uspořádání bylo podobné. Navíc když znovu pohlédl na snímek, všiml si, že obě dívky pózují na stejné posteli s mosazným zábradlím. Pomocí seznamu zobrazených stránek se rychle přepnul na Lillyin snímek, aby si to potvrdil.

Ano, postel byla tatáž. Nevěděl, co by z toho mělo vyplývat jiného než další potvrzení, že obě „pracují“ spolu. Sehraný pár.

Hlavní rozdíl v jejich inzerátu spočíval v tom, že Lilly přijímala klienty pouze ve svém řadovém domku, kdežto Robin byla ochotná jet i za nimi. Znovu nevěděl, jestli to ve světě, v němž obě žijí a pracují, něco znamená.

Opřel se v křesle, chvíli hleděl na obrazovku počítače a uvažoval, co dál. Podíval se na hodinky. Bylo skoro jedenáct.

Náhle se znovu natáhl po telefonu, otevřel zápisník a namačkal číslo z Robininy webové stránky. Po čtyřech zazvoněních ztratil trpělivost a už chtěl zavěsit, když se náhle ve sluchátku ozval ospalý, zastřený hlas.

„To je Robin?“

„Ano.“

„Omlouvám se, asi jsem tě vzbudil, že?“

„Ne, jsem vzhůru. Kdo volá?“

„Jmenuju se Hank. Viděl jsem tvoji stránku v L. A. Darlings. Nevolám moc pozdě?“

„Ne, to je v pořádku. Co je to Amedeo Techno?“

Uvědomil si, že Robin má identifikaci volajícího. Projela jím vlna strachu. Napadlo ho, že si koleduje o skandál. Co když se o tom dovědí lidé jako Vernon?

„Amedeo Technologies. Celé se to na displej nevejde –“

„To je firma, kde pracuješ?“

„Ano.“

„A ty se jmenuješ Amedeo?“ Pierce se usmál.

„Ne. Žádný Amedeo neexistuje. Už umřel.“

„Vážně? A co se mu stalo?“

„To Amedeo je odvozené od jména Amedea Avogadra. Byl to chemik, který žil před dvěma sty lety a první formuloval rozdíl mezi molekulami a atomy. Šlo o hrozně důležitý objev, ale nikdo ho padesát let nebral vážně. Teprve až po jeho smrti. Naše společnost je pojmenovaná po něm.“

„A co tam děláš? Hraješ si s atomy a molekulami?“ Uslyšel, že zívla.

„Tak nějak. Já jsem taky chemik. Snažíme se z molekul zkonstruovat počítač.“ Také on zívl. „Vážně? To je úžasný.“

Pierce se znovu usmál. Vůbec ji to nezajímalo a nedělalo to na ni žádný dojem.

„Kvůli tomu ale nevolám,“ řekl. „Volám ti, protože jsem se dověděl, že pracuješ s Lilly. S tou brunetou.“

„Jo, pracovala jsem.“

„To znamená, že teď už ne?“

„Jo, přesně tak. Teď už ne.“

„A co se stalo? Snažil jsem se ji sehnat a…“

„O Lilly se s tebou bavit nebudu. Vlastně ji ani neznám.“ Tón jejího hlasu se změnil. Najednou byl ostřejší, odmítavější. Pierce instinktivně cítil, že ji ztratí, jestliže to nezahraje správně.

„Dobrá, tak promiň. Ptám se na ni, protože jsem ji měl rád.“

„Ty jsi s ní někdy byl?“

„Jistě. Párkrát. Krásná holka, jenže teď ji nemůžu sehnat a říkám si, co se s ní stalo. To je všechno. Když jsem s ní byl naposledy, navrhla mi, že bychom to příště mohli zkusit v trojce s tebou. Myslíš, že bys jí mohla nechat vzkaz?“

„Ne. Je už dlouho pryč. A to, co se jí stalo… Prostě se jí něco stalo. To je všechno.“

„Jak to myslíš? Co se s ní teda stalo?“

„Poslyš, vážený, ty na mě jdeš jako vyšetřovatel s těma svýma otázkama. Vždyť já s tebou vůbec nemusím mluvit. Klidně si můžeš strávit večer s těma svýma molekulama.“

Zavěsila.

Pierce ještě chvíli seděl se sluchátkem u ucha. Byl v pokušení zavolat jí ještě jednou, ale pak si uvědomil, že by to bylo zbytečné. Už by z ní nic víc nedostal. Zkrátka to pokazil, šel na ni moc rychle.

Konečně i on zavěsil a uvažoval o tom, co se dověděl. Pohlédl na Lillyinu fotografii, která stále svítila na obrazovce, a přemýšlel o Robinině záhadné poznámce o tom, že se Lilly prostě něco stalo.

„A co se stalo tobě?“

Vrátil se na domovskou stránku, klikl na tlačítko označené hlavičkou INZERUJTE U NÁS a dostal se na instrukce, jak umístit na tyto stránky svůj inzerát. Bylo to možné udělat po síti po zadání čísla kreditní karty a poskytnutí souboru s textem inzerátu a digitální fotografií. Aby však inzerující obdržel modrý pruh označující ověřené foto, musel předložit všechny své materiály osobně. Redakce L. A. Darlings sídlila na Sunset Boulevardu v Hollywoodu. Přesně tohle musely Lilly a Robin udělat. Pierce si přečetl, že úřední hodiny jsou od pondělí do pátku od devíti ráno do pěti odpoledne a v sobotu od deseti do tří.

Opsal si adresu a hodiny do zápisníku. Už se chystal odpojit, když se náhle rozhodl, že znovu najede na Lillyinu stránku a vytiskne si její fotografii na barevné inkoustové tiskárně. Konečně počítač vypnul a odpojil telefonní linku. Znovu mu jakýsi vnitřní hlas řekl, že v celé věci udělal, co mohl, a teď by si měl nechat změnit číslo a na všechno zapomenout.

Jenže jiný hlas, ten hlasitější pocházející z dávné minulosti, ho vyzýval k něčemu jinému.

„Světlo.“

Kancelář se ponořila do tmy. Pierce seděl a nehýbal se. Měl rád tmu. Ve tmě se mu vždycky nejlíp přemýšlelo.

5

Schodiště bylo temné a chlapec měl strach. Podíval se zpátky na ulici, kde na něho čekalo auto. Jeho nevlastní otec si všiml, že váhá, a vystrčil z okénka ruku. Zamával na něho, aby šel dál, aby vstoupil dovnitř. Chlapec se otočil a pohlédl nahoru do tmy. Pak rozsvítil baterku a začal stoupat po schodech.

Svítil si pod nohy, nechtěl všem oznamovat, že jde nahoru. Asi v půli mu jeden schod pod nohou hlasitě zaskřípal. Zůstal strnule stát. Slyšel, jak mu v hrudi tluče srdce. Myslel na Isabelle a na strach, který zřejmě musela cítit ve své hrudi každý den a noc. Den za dnem, noc za nocí. To mu dodalo odvahy a začal znovu stoupat.

Tři schody shora baterku zhasl a čekal, až si oči zvyknou na tmu. Chvíli se mu zdálo, že vidí vycházet z místnosti nahoře mdlé světlo. Byla to svíčka a její svit se třepetal na stropě a na stěnách. Chlapec se přitiskl ke zdi a vystoupil po posledních třech schodech až nahoru.

Místnost se zdála velká a zaplněná. Chlapec viděl provizorní lůžka seřazená podél dvou dlouhých stěn. V každém kdosi spal. Nehybná těla ležela jako hromady šatstva v bazaru. Na konci místnosti zářila jediná svíčka, nad jejímž plamenem nahřívala jakási dívka uzávěr láhve. Byla o pár let starší a o trochu špinavější než on. Chlapec si ji v mihotavém světle prohlédl. Viděl, že to není Isabelle.

Vykročil dopředu a šel pomalu mezi spacími pytli a provizorními lůžky z naskládaných novin ke středu místnosti. Díval se na obě strany a hledal známou tvář. Byla tma, ale věděl, že by ji poznal, kdyby ji uviděl.

Došel až na konec a zastavil se vedle dívky. Isabelle tam nebyla.

„Koho hledáš?“ zeptala se ho.

Injekční stříkačkou natáhla přes cigaretový filtr černohnědou tekutinu. I v mihotavém světle chlapec viděl na jejím krku jizvičky po vpichu jehly.

„Prostě někoho,“ odpověděl.

Odvrátila se od toho, co dělala, a překvapená jeho hlasem na něho pohlédla. Uviděla, že je ještě chlapec, i když se to snažil maskovat velkým a špinavým oblečením.

„Jsi moc mladý,“ řekla. „Uděláš líp, když odtud vypadneš, než se tu objeví lupič.“

Chlapce věděl, co tím míní. Všechny squaty v Hollywoodu měly někoho, kdo je „spravoval“. Vymáhal za to odměnu v penězích, drogách nebo tělesných požitcích.

„Jestli tě tu přistihne, nakope ti prdel a stejně tě vyhodí…“

Náhle se zarazila, sfoukla svíčku a nechala ho ve tmě. Chlapec se obrátil ke dveřím. Strach ho sevřel a drtil, jako sevře a drtí pěst květinu. Na vrcholu schodiště se rýsovala silueta muže – velkého muže s dlouhými rozcuchanými vlasy. Lupič. Chlapec bezděčně o krok ustoupil a zakopl o čísi nohu. Upadl. Baterka zarachotila na podlaze a někam se odkutálela.

Muž ve dveřích se pohnul a šel k němu.

„Pojd sem, Hanku!“ zavolal.

6

Pierce se vzbudil za úsvitu. Slunce ho zachránilo ze sna, v němž ho čekal útěk před mužem, jemuž neviděl do tváře. Ještě neměl na oknech záclony, takže světlo proudilo dovnitř naplno a bodalo ho do očí. Vylezl ze spacího pytle, krátce pohlédl na Lillyinu fotku na zemi a odšoural se do koupelny. Když se osprchoval, musel se utřít dvěma tričky, která vyhrabal z krabice s oblečením. Zapomněl si koupit ručníky.

Vyšel ven a na Main Street si koupil kávu, citrusový koktejl a k tomu noviny. Četl a pomalu popíjel – tak pomalu, že se při tom cítil téměř provinile. V sobotu býval většinou v tuto dobu v laboratoři.

Než dočetl noviny, bylo téměř devět. Vrátil se do Sandsu, nasedl do auta, ale nerozjel se do laboratoře jako obvykle.

Čtvrt hodiny před desátou našel adresu redakce, kterou si opsal ze stránek L. A. Darlings. Byla to několikaposchodová administrativní budova plná kanceláří, působící stejně legitimně jako restaurace McDonalds. Redakce L, A. Darlings sídlila na čísle 310. Na dveřích se skleněnou výplní stálo velkým písmem: ENTREPRENEURIAL CONCEPTS UNLIMITED. Pod tím byl uvedenl seznam deseti různých webových produktů včetně L. A. Darlings, které zřejmě společnost Entrepreneurial Concepts spravovala. Z označení jednotlivých webových adres bylo zřejmé, že všechny jsou orientované na sex a obohacují temný internetový prostor zábavy dospělých.

Dveře byly zamknuté, ale Pierce při pohledu na hodinky zjistil, že do začátku úředních hodin zbývá ještě pár minut. Začal přecházet sem a tam a přemýšlel, co řekne a jak to celé sehraje.

„Pojďte, jestli jdete k nám. Už otevřu,“ ozvalo se náhle za nim.

Otočil se. Ke dveřím se blížila mladá žena s klíči. Mohlo jí být tak pětadvacet. Blond vlasy si upravila do bláznivého účesu, který se dal nejvýstižněji charakterizovat jako roští trčící do všech stran. Oblékla si džíny ustřižené nad koleny, na nohou měla sandály a nahoře krátkou košili, která dopřávala zájemcům pohled na okroužkovaný pupík. Přes rameno jí visela kabelka, dost velká na balíček cigaret, ale už zřejmě ne na zapalovač. Tato žena zcela evidentně považovala deset hodin za časné ráno.

„Jste tady brzy,“ řekla.

„Já vím,“ odpověděl Pierce, „Přijel jsem z Westside a myslel jsem, že bude hustší doprava.“

Následoval ji dovnitř. Ocitl se v prostoru s recepčním pultem, za nimž se nacházela přepážka oddělující přední a zadní rozlehlejší část místnosti. Napravo viděl zavřené dveře označené nápisem VSTUP ZAKÁZÁN. Dívka obešla pult a hodila svou minikabelku do zásuvky.

„Musíte chvíli počkat, než se nachystám. Jsem tu dnes sama.“

„V sobotu je tu klid, co?“

„Většinou.“

„A kdo hlídá všechnu tu techniku, když jste tu sama?“

„Vzadu vždycky někdo je. Myslela jsem, jako že jsem dnes sama tady –“

Klesla do křesla za pultem. Pierceho pohled přitáhl stříbrný kroužek vyčnívající z jejího břicha a připomenul mu Nicole. Pracovala v jeho firmě déle než rok, než si jí jednou v sobotu odpoledne pořádně všiml v restauraci na Main Street. Právě přišla ze cvičení a měla na sobě šedé legíny a sportovní podprsenku, která jí odhalovala břicho a pupík se zlatým kroužkem. Připadal si, jako když člověk odhalí tajnou podobu někoho, koho už dlouhé roky zná. Vždycky ji vnímal jako hezkou a přitažlivou ženu, ale tenkrát v té restauraci se všechno změnilo. Náhle se pro něho stala erotickým objektem a začal o ni usilovat. Toužil poznat všechna skrytá místa jejího těla, všechna její tajemství.

Chvíli přecházel ve vyhrazeném prostoru a čekal, až dívka za pultem ukončí to, co nazvala nachystáním. Slyšel, že zapnula počítač a otevírá a zavírá zásuvky. Všiml si, že na stěně proti pultu visí přehled log různých webových produktů prezentovaných prostřednictvím firmy Entrepreneurial Concepts. Bylo mezi nimi i logo L. A. Darlings. Většinou šlo o pornografické stránky, k nimž mohl člověk získat přístup za předplatné 19,95 dolarů měsíčně a pak se kochat tisíci fotografiemi s nejrůznější sexuální tematikou a eventuálně si vybrané kousky stáhnout do svého počítače. Všechno to bylo v téhle kanceláři prezentováno s nestoudnou legitimitou. Plakátek PinkMink.com zde podle všeho považovali za stejnou samozřejmost jako reklamu na mast proti akné.

Vedle této výstavky se nacházely dveře označené cedulkou VSTUP ZAKÁZÁN. Pierce se ohlédl na dívku za pultem, a když viděl, že je zaměstnaná jakousi činností na počítači, přistoupil blíž a nenápadně zkusil vzít za kliku. Dveře se pootevřely. Vedly do neosvětlené chodby, v níž spatřil nalevo asi pět metrů od sebe další troje dveře.

„Haló, tam nesmíte,“ ozvala se dívka.

Před každými dveřmi v chodbě visela od stropu na tenkém řetízku tabulka s označením Studio A, Studio B a Studio C.

Pierce couvl a dveře opět zavřel. Vrátil se k pultu. Všiml si, že si dívka připnula na hruď jmenovku.

„Myslel jsem, že tam jsou toalety,“ řekl. „Co tam vzadu máte?“

„Fotografická studia. Tady toalety pro veřejnost nejsou. Ty najdete dole ve vstupní hale.“

„To zase není tak naléhavé. Počkám.“

„Co pro vás můžu udělat?“

Pierce se opřel lokty o pult.

„Mám takový problém, Wendy. Jedna z vašich inzerentek na stránkách L. A. Darlings má moje telefonní číslo, takže všichni zájemci o ni se dovolají na mě. Nejsem zakomplexovaný, ale obávám se, že bych mohl nějakého pána zatraceně zklamat, kdybych přišel na schůzku do hotelu místo Lilly.“

Usmála se, ale to bylo všechno. Nijak zvlášť jeho pokus o žert neocenila.

„Takže chyba tisku?“ řekla. „To můžu opravit.“

„Mám dojem, že to není tak docela chyba tisku.“

Vylíčil jí celý příběh o tom, jak si připojil nový telefon a potom zjistil, že má stejné číslo jako inzerentka ze stránek L. A. Darlings jménem Lilly.

Dívka seděla a měřila si ho podezíravým pohledem.

„Jestli jste dostal tohle číslo jako nové, proč si nepožádáte o jiné?“

„Protože jsem netušil, že tenhle problém vznikne, a už jsem rozeslal oznámení o změně adresy a telefonního čísla. Mám dost široké obchodní styky a stálo by mě to dost peněz a spoustu času, kdybych měl tisknout nová oznámení a znovu je rozesílat. Úplně by mi stačilo, kdybyste mi dala kontakt na tu dámu, a já bych se s ní dohodl, aby si svou stránku změnila. Je to taky v jejím zájmu. Vždyť jí musejí stát kšefty, když všichni ti dychtiví zájemci volají místo jí mně, nemyslíte?“

Wendy zakroutila hlavou, jako by to bylo nad její chápání.

„Dobře… Moment, na něco se podívám,“ řekla potom.

Obrátila se k počítači a najela na stránky L. A. Darlings a seznam společnic brunetek. Klikla na obrázek Lilly, a když se otevřela její stránka, našla telefonní číslo.

„Takže vy říkáte, že tohle číslo teď máte vy?“

„Přesně tak.“

„Ale jestli má teď jiné, proč ho nezměnila i u nás?“

„To nevím. Proto jsem tady. Máte na ni nějaký jiný kontakt, abych se s ní mohl dohodnout?“

„Máme, ale ten vám dát nemůžu. Informace o našich klientech jsou důvěrné.“

Pierce přikývl. Nic jiného nečekal.

„Chápu. Ale kdybyste se podívala, jestli se jí dá volat na jiné číslo, abych se s ní mohl domluvit, jak to vyřešíme – to by snad nebyl takový problém, ne?“

„A zkoušel jste jí volat na mobil?“

„Zkoušel, ale vždycky jsem se dostal jen na hlasovou schránku. Nechal jsem jí tři vzkazy. Vysvětlil jsem jí, o co jde, ale neozvala se. Pochybuju, že si ty vzkazy poslechla.“

Wendy znovu najela na Lillyinu fotografii a chvíli na ni hleděla.

„Atraktivní kočka,“ řekla uznale. „Asi jste měl těch telefonátů dost, že?“

„Jen jsem zapojil telefon, už mi z toho zvonění brněla hlava.“

Odsunula křeslo a vstala.

„Musím si něco ověřit. Hned se vrátím.“

Obešla dělicí přepážku a zmizela kdesi vzadu. Klapání sandálků se vzdalovalo. Pierce chvíli počkal, pak se naklonil přes pult a rychle obhlédl, co tam všechno je. Předpokládal, že Wendy není jediná, kdo tady pracuje, a že by tu proto mohly být lístečky s aktuálním přístupovým heslem do systému. Díval se kolem počítače i na zadní desku pultu, ale nic neviděl. Natáhl se a zvedl psací podložku. Byla tam jen dolarová bankovka. Sáhl do misky se svorkami na papíry, ale opět nic. Naklonil se ještě dál a zkusil, jestli má pult zásuvku na tužky. Neměl.

Ve chvíli, kdy uvažoval, co ještě zkusit, zaslechl klapání sandálků. Wendy se vracela. Rychle našel v kapse dolarovou bankovku, sáhl pod podložku a vyměnil ji za tu, co tam byla schovaná. Strčil ji do kapsy, aniž měl čas se na ni podívat. Vzápětí se objevila Wendy s tenkou složkou v ruce, obešla přepážku a posadila se.

„Něco jsem zjistila, co problém částečně vysvětluje,“ řekla.

„Co?“

„Ta dívka totiž přestala platit účty.“

„Kdy?“

„V červnu zaplatila na srpen, ale září už zaplacené nemá.“

„Proč tedy pořád prezentujete její stránku?“

„Protože v některých případech se vyplatí počkat, než se rozhodneme dlužníka vymazat. Zvlášť když vypadá jako tohle kotě,“ řekla a ukázala složkou k obrazovce. „Nedivila bych se, kdyby ji tam pan Wentz chtěl nechat i bez placení. Když chlapi vidí, jakou máme nabídku, láká je to, aby se vrátili.“

Pierce přikývl.

„Sazba za inzerci se totiž určuje z toho, jak jsou stránky často navštěvované, víte?“

„Samozřejmě, to jsem pochopil.“

Pierce pohlédl na obrazovku. Takže svým způsobem Lilly pořád pracovala – když ne pro sebe, tak pro Entrepreneurial Concepts Unlimited. Obrátil pohled zpátky k Wendy.

„A pan Wentz je někde vzadu? Rád bych s ním mluvil.“

„Ne, v sobotu tady nebývá. I během týdne musí mít člověk štěstí, aby ho tu zastihl, ale v sobotu jsem ho tu ještě neviděla.“

„Hm… Tak co se s tím teda dá dělat? V bytě mi v jednom kuse zvoní telefon a všichni chtějí Lilly.“

„Můžu to tady poznamenat a v pondělí by někdo mohl…“

„Poslyšte, Wendy, já nechci čekat do pondělí. Mě ten telefon otravuje teď. Jestli tu není pan Wentz, zavolejte mi správce vašeho serveru. Přece tu musí být někdo, kdo je schopen její stránku stáhnout do doby, než se rozhodnete, co s tím dál. To není nic složitého.“

„Je tu jeden takový člověk, ale pochybuju, že má oprávnění to udělat. Navíc pospával, když jsem k němu nakoukla.“

Pierce se naklonil přes pult a notně přidal na důrazu v hlase. „Lilly – chtěl jsem říct, Wendy, poslouchejte mě. Radím vám, abyste za tím chlápkem zašla, vzbudila ho a přivedla sem. Měla byste pochopit, že jste z právního hlediska v dosti ošidné pozici. Informoval jsem vás, že máte na svých webových stránkách moje telefonní číslo a že mě kvůli téhle chybě neustále obtěžují hovory, které se mnou nemají nic společného. Obtěžují mě tak, že jsem k vám přijel v sobotu ještě předtím, než jste otevřeli, a chci, aby se ten problém vyřešil, Jestli říkáte, že to odložíte do pondělí, pak zase říkám já vám, že vás budu žalovat – vás, vaši firmu, pana Wentze a kohokoliv, o kom zjistím, že má s vaším podnikem něco společného. Rozuměla jste mi?“

„Mě žalovat nemůžete. Já jsem tu jen zaměstnaná.“

„Wendy, žalovat můžu kohokoliv chci na tomhle světě.“ Vstala, nasupená, jen jen vybuchnout, a beze slova se opět prosmýkla kolem dělicí přepážky. Piercemu bylo jedno, že ji naštval. Nebylo mu však jedno, že nechala ležet na pultě složku, kterou přinesla zezadu. Jakmile trochu odeznělo klapání sandálků, znovu se naklonil přes pult a složku otevřel. Nalezl tam kopie Lillyiny fotky, vytisknutý inzerát a formulář s informacemi o inzerentovi. To potřeboval. Skoro cítil, jak mu v krvi šumí adrenalin, když je četl a snažil se zapamatovat si podstatné údaje.

Jmenovala se Lilly Quinlanová. Kontakt na ni bylo totéž číslo mobilu, jaké uvedla na webové stránce. Novinkou pro něho byla její adresa s číslem bytu. Bydlela v Santa Monice. Rychle si adresu třikrát přeříkal, a sotva složku zavřel a vrátil na pult, znovu se blížily sandálky.

7

Hned, jak se vrátil do auta, sáhl do přihrádky pro tužku a zapsal si adresu Lilly Quinlanové na starou účtenku za parkování. Pak vytáhl z kapsy dolarovou bankovku a prohlédl si ji. Ležela pod psací podložkou přední stranou dolů, proto teprve teď viděl, že na čele Georgea Washingtona jsou napsaná dvě slova: Arbadac Arba.

„Abra Cadabra,“ přečetl je pozpátku.

Byl přesvědčen, že ta dvě slova může se slušnou pravděpodobností považovat za uživatelské jméno a heslo pro vstup do počítačového systému společnosti Entrepreneurial Concepts. Jakkoliv ho však těšil dosažený úspěch, nebyl si jistý, zda mu ta kódová slova k něčemu budou, když zná Lillyino příjmení a navíc i bydliště.

Nastartoval a vyjel směrem k Santa Monice. Adresa zněla Wilshire Boulevard blízko křižovatky s Third Street Promenádě. Když se do těch končin blížil a začal sledovat čísla domů, uvědomil si, že v této oblasti nejsou žádné větší obytné komplexy. Konečně zastavil před budovou odpovídající adrese. Koukal na poštu. Takže číslo bytu Lilly Quinlanové, které si opsal z jejího formuláře, nebylo nic jiného než číslo poštovního boxu. Zaparkoval u chodníku, ale zůstal sedět, protože nevěděl co dál. Vypadalo to, že se dostal do slepé uličky. Chvíli přemýšlel, co podnikne, a potom vystoupil.

Vešel dovnitř a zamířil do přístěnku s poštovními boxy. Doufal, že schránky budou mít prosklená dvířka, aby viděl, zda tam má Lilly Quinlanová poštu. Dvířka však byla plechová, žádné sklo. Z formuláře vyčetl číslo bytu 333. Našel schránku číslo 333 a chvíli na ni civěl, jako by doufal, že mu poskytne nějakou odpověď. I v tom se zklamal.

Nakonec vyšel z přístěnku a přistoupil k pultu. Mladík s obličejem zle zřízeným uhříky a jmenovkou, na níž stálo Curt, se ho zeptal, s čím mu může pomoct.

„Mám takové zvláštní přání,“ řekl Pierce. „Rád bych si pronajal poštovní box, ale chtěl bych konkrétní číslo – takové, aby korespondovalo s mou firmou, která se jmenuje Tři na třetí.“

Mladík se zatvářil zmateně –

„Tak jaké číslo byste vlastně chtěl?“

„Tři tři tři. Viděl jsem, že tu takovou schránku máte. Je volná?“

To byla nejlepší strategie, jakou v autě vymyslel. Curt sáhl pod pult, vytáhl modrý kroužkový pořadač a chvíli v něm hledal. Jel prstem po číslech na seznamu, až se zastavil.

„Aha, tahle.“

Pierce se snažil přečíst, co je tam napsané, ale bylo to příliš daleko, navíc viděl stránku obráceně.

„Tak co?“

„Bohužel je obsazená, ale možná už dlouho nebude.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tak, že osoba, která má schránku pronajatou, nám dluží nájem za tenhle měsíc. Zatím je v respektním období. Jestli se objeví a zaplatí, tak jí tu schránku necháme, ale pokud o sobě nedá do konce měsíce vědět, končíme s ní a můžete si ji vzít vy…, když budete ochotný počkat.“

Pierce nasadil starostlivý výraz.

„To je trochu dlouho. Chtěl jsem to dát dohromady dřív. Nemáte na tu osobu spojení – adresu nebo telefon? Třeba bych se s ní domluvil, jestli tu schránku chce držet dál.“

„Už jsem jí poslal dvě upomínky a jednu jsem jí dal přímo do schránky. Zákazníkům obvykle nevoláme.“

Pierce pocítil vzrušení, ale nedal na sobě nic znát. Z toho, co Curt řekl, jasně vyplývalo, že mají k dispozici ještě jinou adresu Lilly Quinlanové než na poštovní box číslo 333. Vzápětí vystřízlivěl. Uvědomil si, že neví, jak ji z mladíka dostat.

„Ale kdybyste udělal výjimku a zavolal jí, mohl byste okamžitě zjistit, jak se věci mají. Najal bych si tu schránku hned teď a zaplatil bych na rok dopředu.“

„Hm… Dobře, podívám se na to. Ale bude to chvíli trvat.“

„Samozřejmě. Teď nikam nespěchám, ale radši bych to zařídil na místě, než se sem ještě někdy vracel.“

Curt se přesunul ke stolu u protější zdi, posadil se a vytáhl ze zásuvky tlustý závěsný pořadač. Chvíli v něm listoval, pak jel prstem po stránce a zřejmě našel, co potřeboval, protože sáhl po telefonu. Než však stačil namačkat číslo, vyrušila ho jakási zákaznice, která právě vstoupila.

„Potřebovala bych odeslat faxem do New Yorku jeden dokument,“ řekla.

Curt vytáhl zpod pultu faxový formulář, řekl jí, aby ho vyplnila, a vrátil se ke stolu. Znovu položil prst na stránku v pořadači a zvedl sluchátko.

„Za text v tom formuláři budu taky platit?“ zeptala se žena, která chtěla poslat fax.

„Ne, madam. Jen za vlastní dokument,“ odpověděl trudovitý mladík tónem, z něhož bylo jasné, že na podobnou otázku odpovídá už potisící.

Vrátil se k telefonu. Pierce se snažil sledovat jeho prst a odhadnout, jaké číslo volí, ale nestihl to. Curt dost dlouho čekal, než začal mluvit.

„Mám vzkaz pro Lilly Quinlanovou. Můžete, prosím, zavolat na AU American Mail? Nemáte zaplacený nájem za tento měsíc, a pokud se neozvete, zrušíme vaši nájemní smlouvu a schránku pronajmeme někomu jinému. Moje jméno je Curt. To je všechno. Děkuji.“

Zavěsil, zamířil k Piercemu, ale faxová zákaznice na něho zamávala vyplněným formulářem.

„Promiňte, ale hrozně spěchám,“ dožadovala se pozornosti.

„Hned se vám budu věnovat, madam,“ řekl Curt.

Vrátil se k Piercemu a zavrtěl hlavou.

„Ozval se mi záznamník. Víc pro vás opravdu udělat nemůžu, dokud se neozve nebo neskončí měsíc. Taková je naše praxe.“

„Chápu. Díky za snahu.“

Curt jel znovu prstem po kolonkách v modrém pořadači.

„Nechcete mi nechat kontakt na vás, abych vám mohl dát vědět, kdyby se ta žena ozvala?“

„Raději vám zítra zavolám sám,“ řekl Pierce.

Vzal si z přihrádky na pultu firemní vizitku, obrátil se a zamířil ke dveřím.

„A co tak dvacet sedm?“ zavolal za ním Curt.

Pierce se otočil.

„Co dvacet sedm?“

„Tři na třetí je přece dvacet sedm, ne?“

Pierce pomalu přikývl. Mladík byl zřejmě chytřejší, než vypadal.

„Sedmadvacítku mám volnou, kdybyste ji chtěl.“

„Dobře, pouvažuju o tom.“

Mávl rukou na pozdrav a vyšel ze dveří. Ještě však stačil zaslechnout, jak žena Curtovi říká, že by neměl nechat čekat platící zákazníky.

V autě zastrčil firemní vizitku AU American Mail do kapsičky košile a podíval se, kolik je hodin. Skoro dvanáct. Musel se vrátit domů, aby se setkal se svou asistentkou Monikou Purlovou. Uvolila se, že bude čekat v jeho bytě, až mu přivezou objednaný nábytek. Ve speditérské firmě mu řekli, že se objeví někdy mezi polednem a čtvrtou odpoledne, a on se už v pátek ráno rozhodl, že raději někomu za to čekání zaplatí a sám bude v laboratoři pracovat na přípravě prezentace pro Goddarda. Teď už silně pochyboval, že se vrátí do laboratoře, ale stále Moniku potřeboval. Napadlo ho, že kromě čekání na speditéry by ji mohl využít ještě k něčemu jinému.

Čekala dole ve vstupní hale, vrátný ji nechtěl pustit nahoru. Trval na tom, že musí mít souhlas nájemníka, k němuž jde na návštěvu.

„Omlouvám se, nevěděl jsem, že je to tady tak přísné,“ řekl Pierce. „Jste tu už dlouho?“

Nesla si haldu časopisů, aby neměla při čekání na speditéry dlouhou chvíli.

„Jen pár minut,“ odpověděla.

Došli k výtahům a Pierce stiskl přivolávací tlačítko. Monika Purlová byla vysoká, štíhlá blondýnka s neobyčejně světlou pletí vzbuzující dojem, že na ní i pouhý dotyk může zanechat stopu. Bylo jí asi pětadvacet a u firmy pracovala pět let. Jako Pierceho osobní asistentka však působila teprve šest měsíců, když se dočkala povýšení od Charlieho Condona za pět let věrných služeb. I ten půlrok však stačil, aby Pierce poznal, že dojem křehkosti a nepevnosti, kterým působila a ještě ho sama přikrášlovala, je falešný. Ve skutečnosti byla Monika rezolutní, neústupná a výkonná.

Dveře výtahu se otevřely a oba vstoupili dovnitř. Pierce stiskl tlačítko do jedenáctého poschodí a rozjeli se.

„Nebojíte se bydlet v takové výšce?“ zeptala se ho Monika. „Co kdyby zase jednou přišlo zemětřesení?“

„Budova je projektovaná na osm stupňů Richterovy škály,“ odpověděl. „Ověřil jsem si to, než jsem si ten byt pronajal. Věřím vědě.“

„Protože jste vědec?“

„Asi.“

„A věříte taky stavitelům, kteří tu vědu realizují?“ To byla dobrá otázka. Neměl co na ni odpovědět. Výtah zastavil, dveře se tiše otevřely a oni zamířili chodbou k jeho bytu. „Co jim mám říct, až se mě zeptají, kam to všechno mají postavit?“ zeptala se. „Máte představu, jak to chcete mít?“

„Ještě pořádně ne. Dejte to rozmístit tak, jak by se to líbilo vám. A ještě bych vás chtěl požádat o jednu laskavost, než odejdu.“

Odemkl a otevřel dveře.

„O jakou laskavost?“ zeptala se nedůvěřivě.

Má strach, že by po ní mohl vyjet, uvědomil si. Teď, když se rozešel s Nicole… Už dřív si vytvořil teorii, že všechny atraktivní ženy podezírají muže, s nimiž přijdou do styku, že je chtějí dostat do postele. Téměř se rozesmál, ale ovládl se.

„Jenom o pár telefonátů. Napíšu vám to.“ Vešel do obývacího pokoje a zvedl telefon. Ozval se oznamovací tón. Zkontroloval záznamník a zjistil, že na něm je jenom jedna zpráva pro Lilly. Ne však od Curta z AU American Mail, pouze další potenciální klient zkoušel, zda je k dispozici. Vymazal vzkaz a chvíli přemýšlel. Nakonec usoudil, že Lilly napsala do žádosti o poštovní schránku číslo mobilu. Curt jí tedy volal na mobil.

To však neměnilo jeho plán.

Přenesl telefon na gauč, posadil se a napsal si do zápisníku jméno Lilly Quinlanová. Pak vytáhl vizitku, kterou si vzal na poště.

„Chtěl bych, abyste zavolala na tohle číslo a představila se jako Lilly Quinlanová. Chtějte pana Curta a řekněte mu, že jste si poslechla jeho vzkaz a teprve teď se dověděla, že u nich máte dluh. Zeptejte se ho, proč vám neposlal upomínku poštou. Jasné?“

„A proč? Kvůli čemu to je?“

„Nemůžu vám to celé vysvětlovat, Moniko, ale je to důležité.“

„Nevím, jestli mám chuť vydávat se za někoho jiného. Není to…“

„Věřte mi, Moniko, že je to absolutně bezúhonné. Hackeři tomu říkají sociální inženýrství. Ten chlápek vám odpoví, že už vám upomínku poštou poslal. Na to se vy podivíte a zeptáte se ho na jakou adresu. A když vám tu adresu řekne, zapíšete si ji. To je všechno, co potřebuju, právě tu adresu. Jakmile ji budete mít, můžete hovor ukončit. Jen mu slibte, že tam co nejdřív zajdete a dluh zaplatíte, a pak zavěste. Říkám, jde mi jen o tu adresu.“

Dívala se na něho zvláštním způsobem – tak jako ještě nikdy za celých šest měsíců, co pracovala přímo pod ním.

„No tak, Moniko, není to žádný podvod a nikomu to neuškodí. Vlastně by to spíš mohlo někomu pomoct. Alespoň si to myslím.“

Položil jí na klín zápisník a pero.

„Jste připravená? Můžu namačkat číslo?“

„Mně se to nějak nezdá, doktore Pierci…“

„Proboha, neříkejte mi doktore Pierci. Odkdy jsem pro vás doktor Pierce?“

„Tak Henry. Nechce se mi do toho, když nevím, co dělám.“

„Dobrá, tak vám to povím. Víte přece, že jste mi zařizovala nové telefonní číslo.“

Přikývla.

„Jenže to, co mi přidělili, patřilo dřív nějaké ženě, která zmizela nebo se jí něco stalo. Pořád mi sem volají lidé a shánějí se po ní. Chci prostě zjistit, co se s ní stalo, chápete? A tím telefonátem, o který vás žádám, bych se mohl dovědět její adresu. To je všechno, o co mi jde. Chci tam zajet a přesvědčit se, jestli je s ní všechno v pořádku. Nic jiného. Tak uděláte to pro mě?“

Zavrtěla hlavou, jako by se bránila příliš velké záplavě informací, které není schopná strávit. Hleděla na něho, jako by jí řekl, že ho unesli návštěvníci z jiné planety a ve své kosmické lodi ho znásilnili.

„To je šílené. Jak jste se k tomu připletl? Vy tu ženu znáte? Jak víte, že zmizela?“

„Neznám ji. A připletl jsem se k tomu úplně náhodou, protože jsem dostal nové číslo. Její. Ale teď už o té záležitosti vím tolik, že mi to nedá a chci zjistit, co se jí stalo, nebo se přesvědčit, že je v pořádku. Prosím vás, Moniko, uděláte to pro mě?“

„A proč si jen nezměníte číslo?“

„To samozřejmě udělám, hned v pondělí ráno.“

„A kvůli té ženě můžete zavolat policii.“

„Tolik informací zase nemám, abych mohl volat policii. Co bych jim mohl říct? Mysleli by si, že jsem cvok.“

„A možná by měli pravdu.“

„Poslyšte, uděláte to pro mě, nebo ne?“

Rezignovaně přikývla.

„Když vám způsobím radost… a zachovám si tím práci.“

„Tak moment, Moniko. Nevzpomínám si, že bych vám hrozil vyhazovem, když odmítnete. Jestli se vám do toho opravdu nechce, dobře, najdu si někoho jiného. S vaším zaměstnáním to nemá nic společného. Je to jasné?“

„Ano, je. Ale nemějte strach, udělám to. Tak pojďme na to, ať to mám za sebou.“

Ještě jednou s ní všechno probral, pak vyťukal číslo pošty a předal jí telefon. Řekla, že chce mluvit s panem Curtem. Absolvovala hovor podle instrukcí a celkem bez problémů. Piérce napjatě sledoval, jak si poznamenává adresu. Byl úplně u vytržení, ale snažil se nedat to na sobě znát. Konečně zavěsila a podala mu blok s adresou.

Podíval se na ni – bydliště ve Venice. Vytrhl list z bloku, složil ho a zastrčil do kapsy.

„Ten Curt se zdál docela příjemný,“ poznamenala Monika. „Cítila jsem se blbě, když jsem mu musela lhát.“

„Vždyť tam za ním můžete zajet a domluvit si s ním schůzku. Já jsem ho viděl. Věřte mi, že jedno rande s vámi by ho učinilo šťastným na celý život.“

„Vy jste ho viděl? Takže jste to byl vy, o kom mluvil? Řekl, že tam byl nějaký chlápek a chtěl můj poštovní box… Myslím box Lilly Quinlanové.“

„Ano, to jsem byl já. Tímhle jsem…“

Zazvonil telefon a on ho okamžitě zvedl. Volající však zavěsil. Pierce se podíval na displej. Hotel Ritz-Carlton v Marině.

„Bohužel musíte nechat telefon zapnutý, Moniko,“ řekl. „Až přivezou nábytek, bude volat bezpečnostní služba zdola, jestli je může pustit nahoru. Mezitím ale zřejmě vezmete spoustu hovorů pro Lilly. Asi vás budou považovat za ni, takže je musíte nějak odpálkovat. Řekněte jim třeba, že tady žádná Lilly není a že mají špatné číslo, nebo něco podobného. Jinak…“

„Ale mohla bych taky předstírat, že jsem Lilly, a třeba se pro vás dovědět něco nového.“

„Ne, o to se radši nepokoušejte.“

Otevřel batůžek a vytáhl fotografii Lilly vytisknutou, z webové stránky.

„To je ona. Pochybuju, že byste se před těmi chlapy chtěla vydávat za tuhle ženu.“

„Panebože!“ vyjekla Monika, když pohlédla na fotografii. „Ona je prostitutka nebo něco takového?“

„Asi.“

„Takže vy se snažíte najít nějakou prostitutku, zatímco byste měl být…“

Zarazila se. Pierce se na ni díval a čekal, až to dořekne. Nedořekla.

„Co?“ zeptal se. „Co bych měl být?“

„Nic. Do toho mi nic není.“

„Mluvila jste o mně s Nicki?“

„Ne. Už nevím, co jsem chtěla říct. Jen mi připadá dost divné, že se tak pachtíte, abyste zjistil, jestli se něco nestalo nějaké prostitutce. Hrozně divné.“

Pierce se posadil. Věděl, že mu zalhala. Určitě o něm s Nicole mluvila. Byly kamarádky a chodily spolu na oběd, když seděl zavřený v laboratoři, což bylo skoro každý den. Proč by se měly přestat stýkat, když Nicki odešla? Zřejmě spolu každý den tlachají a vykládají si o něm historky.

Ale věděl také, že Monika má pravdu, pokud jde o jeho posedlost po Lilly. Dostal se však už příliš daleko, než aby se mohl vrátit. Ostatně celá jeho kariéra se zakládala na tom, že se nechával vést svou zvědavostí. Vzpomínal si, jak v posledním ročníku na Stanfordu seděl na přednášce o příští generaci mikročipů a profesor mluvil o nanočipech – tak malých, že z nich jednou bude možné postavit počítač velikosti desetníku. Tenkrát tomu propadl a od té doby začal svou zvědavost dychtivě následovat – vrhl se do honby za desetníkem.

„Zajedu jen na tu adresu do Venice,“ řekl Monice. „Jenom zkontroluju, jak se věci mají, a pak toho nechám.“

„Slibujete?“

„Ano. Můžete mi zavolat do laboratoře, až ten nábytek složí a budete odcházet.“

Vstal a přehodil si batůžek přes rameno.

„A až budete mluvit s Nicki, o ničem tady z toho se jí nezmiňujte, platí?“

„Samozřejmě, Henry. Proč bych měla?“

Věděl, že se na to nemůže spolehnout, ale pro tuto chvíli musel. Zamířil ke dveřím. Když šel chodbou k výtahu, přemýšlel o tom, co mu Monika řekla. Uvažoval, jaký je rozdíl mezi soukromým vyšetřováním a soukromou posedlostí. Někde mezi těmito pojmy ležela hranice. Nebyl si však jistý kde.

8

S tou adresou nebylo něco v pořádku. Cosi nesedělo, jenže on nevěděl co. Trápil se tím celou cestu do Venice, ale nepřišel na to. Připadal si, jako by se díval přes sprchový závěs. Všechno viděl rozmazaně, ale bylo to tam.

Adresa Lilly Quinlanové, kterou udala jako kontaktní adresu v All American Mail, byl bungalov na Altair Place, blok od řady elegantních starožitnických obchůdků a restaurací na Abbot Kinney Boulevardu. Byl to malý bílý domek se šedými dveřmi a šedými okenními rámy a Piercemu z nějakého důvodu připomněl racka. Vpředu se krčila tlustá ořezaná palma. Zaparkoval na protější straně ulice a chvíli jen seděl. Pozoroval domek, zda neuvidí něco, z čeho by se dalo soudit, že se v něm bydlí nebo ještě v nedávné době bydlelo.

Nevšiml si žádných známek zpustlosti, byl to však nájemní domek a mohl se o něj starat majitel. Žádné auto na příjezdové cestě ani v otevřené garáži vzadu, žádná hromádka novin před dveřmi. Navenek nic nepatřičného.

Konečně se rozhodl, že přejde od pozorování k přímé akci. Vystoupil, přešel ulici a po chodníčku došel ke dveřím. Uviděl tlačítko zvonku. Stiskl je a odkudsi zevnitř se ozvaly melodické zvuky zvonkohry. Čekal.

Nic se nedělo.

Ještě jednou stiskl tlačítko a potom zaklepal.

Znovu čekal.

Nic.

Rozhlédl se. Žaluzie na předních oknech byly zatažené. Otočil se, a zatímco si jakoby lhostejně prohlížel domy na protější straně ulice, sáhl rukou dozadu a zkusil kouli na dveřích. Zamknuto.

Moc se mu nelíbilo, že by mělo jeho dnešní pachtění skončit, aniž se dobral nové informace nebo nového objevu. Odstoupil proto od dveří a vrátil se na příjezdovou cestu, která vedla podél levé strany domku ke garáži stojící samostatně vzadu. Nad domkem se tyčila obrovská montereyská borovice a na cestě se klikatily její kořeny. Pnuly se až k samé zdi a Pierce si pomyslel, že za takových pět let bude možná někdo řešit otázku, zda zachovat strom, nebo dům.

Garáž našel otevřenou – vzhledem k prověsení závěsů tato pozice zřejmě vyhovovala vratům nejlépe. Kromě řady plechovek od barev seřazených podél zadní stěny byla prázdná.

Vpravo od garáže se nacházel maličký dvorek ohraničený vysokým živým plotem. Na trávníku stála dvě zahradní křesílka. Pierce si vzpomněl na Lillyino opálené tělo na webové stránce.

Po chvilce váhání a rozhlížení došel k zadním dveřím a zaklepal na ně. V jejich horní části bylo okénko. Aniž čekal zda někdo otevře, zastínil si pravou rukou sklo a podíval se dovnitř. Byla tam kuchyň – zdálo se, že čistá a uklizená. Na malém stole přistrčeném k levé zdi nic nestálo. Na jedné ze dvou židlí ležely složené noviny.

Na pultu vedle opékače topinek stála větší mísa plná jakýchsi tmavých koulí. Asi shnilá jablka, usoudil.

Konečně něco měl. Něco, co nezapadalo do obrazu poklidu a spořádanosti a naznačovalo, že tu není úplně všechno v pořádku. Důrazně zaklepal na okénko na dveřích, i když bezpečně věděl, že uvnitř nikdo není. Co teď? Rozhlédl se po něčem, čím by okénko rozbil, přitom mimoděk sáhl po klice a stiskl ji.

Dveře povolily.

Znovu se rozhlédl. Nikdo nikde. Opatrně pootevřel. Čekal, zda se nerozezní alarm, ale přivítalo ho pouze ticho. A špatný vzduch. Zavanul na něho nasládlý zápach shnilého ovoce… nebo možná ještě něčeho jiného.

Pootevřel o trochu víc, naklonil se dovnitř a zavolal: „Lilly? To jsem já, Henry.“

Nebyl si jistý, jestli to dělá kvůli sousedům, nebo pro svůj vlastní klid, ale zavolal ještě dvakrát, přestože nečekal, že se někdo ozve. Pořád váhal. Posadil se na schůdky a uvažoval, zda jít, nebo nejít dovnitř. Vzpomněl si na to, co mu řekla Monika, aby prostě zavolal poldům.

Teď už by to měl udělat. Evidentně tu něco nehrálo. Už by jim měl co říct. Byla tu však ještě jiná věc – nechtělo se mu pustit to z ruky. Teď ještě ne. Ať to bylo cokoliv, pořád to patřilo jemu, a on po tom chtěl jít. Věděl, že ho k tomu nežene pouze starost o ženu jménem Lilly Quinlanová. Jeho motivace měla hlubší kořeny, které sahaly do doby dávno minulé. Uvědomoval si, že se pokouší nahradit minulost současností, udělat nyní to, co nedokázal tenkrát.

Vstal, otevřel dveře dokořán, vkročil do kuchyně a zavřel za sebou.

Odkudsi z domu zaznívaly slabé zvuky hudby. Chvíli stál a znovu obhlížel kuchyň, ale nic jiného, co by potvrdilo jeho podezření, už neobjevil. Jen ta zkažená jablka. Otevřel ledničku. Uviděl kartón pomerančového džusu a plastovou láhev s nízkotučným mlékem. Na mléku stálo datum spotřeby 18. srpna, na džusech 16. srpna. Víc než měsíc prošlá záruční lhůta.

Přistoupil ke stolu a odsunul židli. Ležely na ní Los Angeles Times z 1. srpna.

Nalevo se nacházela chodba, která vedla z kuchyně do přední části domu. Jakmile do ní vstoupil, uviděl pod štěrbinou ve dveřích hromádku pošty. Než se však dostal až tam, prozkoumal, co je za trojími dveřmi, jež vedly z chodby. Nejdřív nakoukl do koupelny. Všechny vodorovné plochy zaplňovaly parfémy, krémy, vodičky a jiné prostředky pro pěstění ženské krásy, vše pokryté jemnou vrstvou prachu. Vzal malou zelenou lahvičku a otevřel ji. Přičichl k ní a ucítil vůni šeříkového parfému – stejného, jaký používala Nicole. Poznal tu lahvičku. Zavřel ji, vrátil na místo a ustoupil zpátky do chodby.

Zbývající dvoje dveře vedly do pokojů. Vstoupil do většího z nich. Obě šatní skříně byly otevřené, uvnitř plno ženského oblečení na dřevěných věšácích. Tichá hudba, kterou slyšel v kuchyni, se linula z rádiobudíku na pravém nočním stolku. Prohlédl oba stolky, jestli v nich není telefon nebo záznamník, aie nic takového nenašel.

Druhý pokoj zřejmě Lilly využívala ke cvičení. Místo postele tam stál rotoped, posilovací lavice, rohož a před ní malý televizor. Otevřel jedinou skříň a objevil další oblečení pověšené na věšácích. Už ji chtěl zavřít, když si uvědomil, že tyhle věci jsou jiné než v první ložnici. Víc než půl metru šířky bylo vyhrazeno drobnějším součástem, různým negližé a cvičebním trikotům. Pak uviděl něco povědomého a sáhl po věšáku, aby se podíval. Bylo to černé průhledné negližé, v němž Lilly pózovala pro svou webovou fotografii.

To mu něco připomnělo. Pověsil věšák zpátky a vrátil se do ložnice. Ne, šlo o jinou postel. Neměla čela z mosazných trubek jako na fotografii. V tu chvíli si uvědomil, co mu nesedělo, když mu Monika ukázala adresu ve Venice. V inzerátu Lilly nabízela, že přijímá klienty v čistém a bezpečném řadovém domku ve Westside. A tohle nebyl řadový domek ani správná postel. To znamenalo, že existuje ještě jiná adresa, která s Lilly Quinlanovou nějak souvisí, a on musí najít i tu.

Náhle strnul – v přední části domu se ozval jakýsi hluk. Okamžitě si uvědomil, že při svém amatérském vloupání udělal chybu. Měl rychle prohlédnout celý dům, aby měl jistotu, že je v něm sám, a ne probírat skříně v prvním pokoji, do něhož se dostane.

Napjatě čekal, ale už se nic neozvalo. Bylo to bouchnutí následované hlukem, jako když se něco valí po dřevěné podlaze. Pomalu se pohnul ke dveřím ložnice a vykoukl do chodby. Viděl jen hromádku pošty na zemi před hlavním vchodem.

Ustoupil ke zdi, kde cítil, že jsou prkna méně náchylná k praskání, a pomalu postupoval k přední části domu. Chodba vedla do prostoru tvořeného nalevo obývacím pokojem a napravo jídelnou. Nikdo tam nebyl a neviděl nic, co by vysvětlovalo zvuky, jež zaslechl.

Obývací pokoj se jevil uklizený a plný nábytku, který ladil s celým interiérem domu. Co s ním však neladilo, byla dvojitá police s nejmodernější elektronikou, nad níž se vyjímala plazmová televize zavěšená na zdi. Věcička, která musela stát Lilly Quinlanovou alespoň pětadvacet tisíc – vytoužený sen každého televizního maniaka. Ze všeho, co zde zatím viděl, vybočovalo tohle nejvíc.

Konečně přistoupil k hlavním dveřím a dřepl si nad hromádkou pošty. Začal ji prohlížet. Většinou šlo o reklamní materiály adresované „nynějšímu nájemníkovi“, ale kromě toho tu byly dvě obálky s razítkem All American Mail, zřejmě upomínky za nájem poštovního boxu. Dále viděl v hromádce výpisy z účtu kreditní karty a bankovní výpisy a pak také velkou obálku z Jihokalifornské univerzity. Hledal účty za telefon, protože ty ho zajímaly nejvíc, ale žádné nenašel. Chvíli uvažoval. Připadlo mu to divné, ale pak si uvědomil, že telefonní účty mohou ležet v její schránce na poště. Bezmyšlenkovitě strčil jeden z bankovních výpisů a výpis z Visa karty do zadní kapsy kalhot, a teprve po chvíli si uvědomil, co dělá. Vida, jak se rozjel. Nejdřív neoprávněné vniknutí na soukromý pozemek, pak vloupání a teď ještě zcizení pošty. Rozhodl se, že na to nebude myslet, a vstal.

V jídelně našel u zadní stěny psací stůl se sklápěcím krytem. Přitáhl si k němu židli od jídelního stolu a posadil se. Rychle prohlédl zásuvky a zjistil, že jde o Lillyino účetní pracoviště. V prostřední zásuvce měla šekové knížky, tužky, pera a podobné drobnosti, spodní zásuvky na obou stranách byly zase plné obálek od kreditních společností, účtů za elektřinu, vodu, plyn a dalších. Našel také hromádku obálek od společnosti Entrepreneurial Concepts Unlimited – na každou z nich si Lilly poznamenala datum zaplacení účtu. Ani tady však nenašel žádné účty za telefon. Zvláštní. I kdyby jí nechodily na tuto adresu, proč by je schovávala jinde, když tady měla veškeré ostatní dokumenty týkající se plateb a finančního hospodaření?

Uvědomil si, že nemá čas nad tím hloubat ani dělat Lilly kompletní revizi účtů. Vlastně si vůbec nebyl jistý, zda by v nich našel něco, z čeho by mohl usoudit, co se s ní stalo. Vrátil se k prostřední zásuvce a rychle prošel šekovou knížku. Od konce července neprovedla jedinou transakci. Našel však záznam o platbě za telefon. Za červen. Takže opravdu platila telefon z účtu, jehož šekovou knížku držel v ruce, a s největší pravděpodobností vypisovala šeky zde. Žádný jiný doklad o platbě telefonu už však nenašel. Dokonce nikde neviděl ani ten telefon.

Znovu si uvědomil, že se tady nemůže zdržovat dlouho. Přestal řešit telefonní účty a zavřel zásuvku. Už chtěl stáhnout kryt, když si všiml v jedné z přihrádek malého bločku. Sáhl po něm. Osobní telefonní zápisníček. Rychle ho palcem prolistoval – plný záznamů. Bez uvažování ho strčil do kapsy.

Stáhl kryt stolu, vstal a naposledy prohlédl obě přední místnosti. Ne, telefon neobjevil. Náhle zahlédl za zataženými žaluziemi jakýsi pohyb. Někdo šel k předním dveřím.

Zmocnila se ho panika. Projela jím jako rána nožem. Nevěděl, zda se schovat nebo proběhnout chodbou a vyrazit ven zadními dveřmi. Nakonec neudělal ani jedno, ani druhé. Zůstal stát jako zkamenělý a poslouchal kroky na dlážděné verandě před dveřmi.

Když se ozvalo kovové cvaknutí, málem nadskočil. Pak uviděl, že ze štěrbiny ve dveřích vylézají papíry a obálky. Na zem spadla další várka posty. Zavřel oči.

„Panebože!“ zašeptal a dlouze vydechl. Snažil se uklidnit.

Za žaluziemi se znovu mihl stín, tentokrát opačným směrem. A pak zmizel.

Pierce se pohnul ke dveřím a pohlédl na novou poštu na zemi. Bylo v ní několik dalších účtů, ale hlavně reklamní veteš. Odsunul nohou vrchní obálky a pak si všiml jedné menší, s ručně psanou adresou. Sehnul se a zvedl ji. V levém horním rohu stálo V. Quinlanová – pouze jméno, bez zpáteční adresy. Razítko podací pošty bylo částečně rozmazané, rozeznal v něm jen písmena pa, Fla. Obrátil obálku a zkoumal, jak dobře je zalepená. Musel by ji roztrhnout, aby se do ní dostal.

Najednou k tomu neměl odvahu. Bylo zřejmé, že jde o dopis osobní povahy, a otevřít ho mu připadalo ještě drzejší a protizákonnější, než všechno ostatní, čeho se zde dopustil. Váhání mu však nevydrželo dlouho. Nehtem obálku opatrně rozlepil a vytáhl malý složený papír. Dopis byl psán před čtyřmi dny.

Lilly, mám o tebe hrozný strach, jestli tenhle dopis dostaneš, zavolej mi, prosím tě, abych věděla, že jsi v pořádku. Uděláš to, pusinko? Od té doby, cos mi přestala volat, nemám klidnou chvíli. Pořád se o tebe strachuji, o tebe a o to, co děláš. Vím, že poměry tady u nás nebyly nejlepší, a ani já jsem nedělala všechno správně, ale nemyslím si, že bys mi kvůli tomu nemohla dát zprávu, že jsi v pořádku. Prosím tě, zavolej mi, až dostaneš tenhle dopis. Jestli ho dostaneš…

Tvoje milující maminka

Přečetl si dopis ještě jednou, pak ho složil a vsunul zpátky do obálky. Těch pár řádku v něm vyvolalo větší tíseň než shnilé ovoce nebo cokoliv jiného v tomto bytě. Tíseň z pocitu zániku. Nevěřil, že na dopis paní V. Quinlanové někdo někdy odpoví nebo na jeho základě zavolá telefonem.

Zavřel obálku, jak to jen šlo, a rychle ji vložil pod ostatní na podlaze. To vyrušení listonošem bylo v jednom užitečné – obnovilo v něm vědomí rizika, které ho během prohledávání domu téměř opustilo. Nejvyšší čas vypadnout. Otočil se a zamířil chodbou zpátky do kuchyně.

Vyšel ven, zavřel za sebou, ale nechal dveře odemknuté. S nenuceností, kterou může v takové situaci sehrát pouze zločinec amatér, obešel roh domu a vydal se po cestičce směrem k ulici.

Když procházel podél boční zdi domu, ozvalo se ze střechy hlasité bouchnutí a vzápětí se přes okapovou rouru překulila velká borová šiška. Dopadla krok před ním. Překročil ji a teprve po chvíli si uvědomil, co zřejmě způsobilo zvuky, které ho uvnitř tak vystrašily. Zavrtěl hlavou. Alespoň jedna záhada vyřešená.

9

„Světlo.“

Obešel stůl, posadil se a vytáhl z batůžku výpis z účtu Visa karty, bankovní výpis a telefonní zápisník, které vzal v domě Lilly Quinlanové.

Nejdřív začal listovat zápisníkem. Viděl v něm několik mužských křestních jmen doplněných pouze iniciálou příjmení. Telefonní čísla obsahovala celou škálu směrových kódů – mnoho jich bylo místních, ale většina z lokalit mimo Los Angeles. Našel rovněž několik čísel místních hotelů a restaurací a kontakt na prodejce vozů značky Lexus v Hollywoodu. A také číslo na Robin a na ECU; teď už věděl, že je to firma Entrepreneurial Concepts Unlimited.

Pod hlavičkou „Dalas“ bylo v zápisníku několik čísel hotelů, restaurací a mužských křestních jmen. Podobně pod hlavičkou Las Vegas.

Našel také číslo na Vivian Quinlanovou se směrovým kódem 813 a adresou ve městě Tampa na Floridě. To mu vyřešilo záhadu rozmazaného poštovního razítka na obálce. Ke konci zápisníku objevil záznam se jménem Wainwright a telefonním číslem a adresou ve Venice. Uvědomil si, že to je jen kousek odtud. Nalistoval zpátky na stránku s písmenem Q a ze svého telefonu na stole zavolal na číslo Vivian Quinlanové. Po dvou zazvoněních se ozval skřípavý ženský hlas.

„Haló?“

„To je paní Quinlanová?“

„Ano.“

„Dobrý den. Volám z Los Angeles. Jmenuji se Henry Pierce.“

„Týká se to Lilly?“

V ženině hlase zazněla zřetelná úzkost.

„Ano. Snažím se ji najít a řekl jsem si, že byste mi mohla pomoct.“

„Oh, díky bohul Vy jste od policie?“

„Ne, madam. Nejsem.“

„To je jedno. Ale konečně se o ni někdo zajímá.“

„Já se ji jenom snažím najít, paní Quinlanová. Ozvala se vám někdy v poslední době?“

„Ne. Už skoro dva měsíce o sobě nedala vědět, a to nikdy předtím neudělala. Vždycky mi volává. Jsem z toho celá špatná. Co když se jí něco stalo?“

„Obrátila jste se na policii?“

„Ano. Volala jsem na oddělení pohřešovaných, ale odbyli mě – kvůli tomu, že je dospělá, a pak taky, čím se živí.“

„A čím se vaše dcera živí, paní Quinlanová?“

Chvíli bylo ticho –

„Myslela jsem… Říkal jste, že ji znáte.“

„Jsem jen… známý, ne přítel.“

„Dělá společnici pánům.“

„Aha, chápu.“

„Ale žádný sex. Říkala mi, že s nimi chodí na večeře a tak. Muži ve smokincích, většinou.“

Pierce necítil potřebu jí to vymlouvat. Paní Quinlanová nebyla jediná matka na světě, která odmítá vzít na vědomí to, co je zcela zjevné.

„A co vám o ní policie řekla?“

„Že prý určitě někam odjela s někým z těch, co jim dělá společnost, a brzy se mi ozve.“

„Kdy to bylo?“

„Někdy před měsícem. Víte, Lilly měla ve zvyku volat vždycky v sobotu odpoledne, a když už dvě soboty vynechala, zatelefonovala jsem na policii. Už se mi neozvali. Když jsem o ní ani další sobotu nic nevěděla, zavolala jsem na policii znovu, tentokrát na oddělení pohřešovaných. Ani si to snad nenapsali nebo co, jen zase říkali, abych čekala. Nezajímalo je to.“

Piercemu se zjevil před očima obraz, který ho na chvíli tak zaujal, že přestal paní Quinlanovou vnímat. Bylo to jednou večer, když přijel domů ze Stanfordu. Matka na něho čekala v kuchyni. Potmě. Čekala na něho, aby mu řekla zprávu o jeho sestře Isabelle.

Když promluvila Vivian Quinlanová, jako by slyšel svou vlastní matku.

„Obrátila jsem se na soukromého detektiva, ale nepomohl mi. Ani on ji nenašel.“

To, co říkala, ho konečně probralo.

„Paní Quinlanová, je tam někde Lillyin otec? Mohl bych s ním mluvit?“

„Není tu. Nežije se mnou už dvanáct let – od toho dne, kdy jsem ho přistihla s Lilly.“

„Kde je? Ve vězení?“

„Ne. Prostě pryč.“

Pierce nevěděl, co říct.

„Kdy Lilly odjela do L. A.?“

„Asi před třemi lety. Nejdřív šla do školy pro letušky v Dallasu, ale nikdy tu práci nedělala. Pak se přestěhovala do L. A. Chtěla bych, aby z ní byla letuška. Říkala jsem jí, že i když jako společnice s těmi muži nespí, stejně si lidi myslí, že jo, že spí.“

Pierce přikývl. Tohle už bylo od paní Quinlanové rozumnější. Představil si strnou ženu s velkou naondulovanou hlavou a cigaretou v koutku úst. Když k tomu přidal otce zvrhlíka, ani se nedivil, že Lilly odešla z Tampy, jak nejdál to šlo. Jenom ho překvapilo, že to udělala až před třemi lety.

„Kde jste si toho soukromého detektiva najala? U vás v Tampě, nebo tady v L. A.?“

„Tam u vás. Tady by to nemělo smysl. Co by odtud zjistil?“

„A jak jste na takovou dálku nějakého našla?“

„Z oddělení pohřešovaných mi poslali seznam. Jednoho jsem si vybrala.“

„A vypravila jste se někdy sem, abyste se po ní podívala sama, paní Quinlanová?“

„Ne. Nejsem na tom dobře se zdravím. Mám rozedmu plic a jsem závislá na dýchacím přístroji. Nebyla bych tam nic platná –“

Pierce si poopravil její obraz. Cigaretu dal pryč a nahradil ji kyslíkovou hadičkou. Velkou naondulovanou hlavu nechal.

Přemýšlel, na co se jí ještě zeptat nebo co užitečného z ní vytáhnout.

„Lilly mi říkala, že vám posílá peníze.“

Samozřejmě to nevěděl, jen to zkusil. Nějak se mu to do vztahu matky Vivian a dcery Lilly hodilo.

„Ano, a kdybyste ji našel, řekněte jí, že už jsem na mizině. Opravdu na mizině. Většinu peněz, co jsem měla, jsem musela poslat panu Glassovi.“

„Kdo je pan Glass?“

„Ten soukromý detektiv, co jsem si ho najala. Ale pak se už neozval, když jsem ho nemohla dál zaplatit.“

„Můžete mi říct jeho celé jméno a telefonní číslo?“

„Musela bych se podívat.“

Položila sluchátko. Asi za dvě minuty se vrátila a řekla mu telefon a adresu. Philip Glass měl kancelář v Culver City. „Paní Quinlanová, máte kontakt ještě na někoho jiného v Los Angeles, kdo zná Lilly? Na nějakou její přítelkyni a tak?“

„Ne. Nikdy mi žádné číslo na nikoho jiného nedala. Akorát jednou se zmínila o jedné kamarádce, se kterou občas pracuje. Jmenuje se Robin a je z New Orleansu. Prý mají dost společného.“

„Řekla vám co?“

„Mám dojem, že především problémy s chlapama v rodině, když byly mladé holky. Alespoň tak jsem to pochopila.“

„Ano, jistě.“

Snažil se uvažovat jako detektiv. Zdálo se mu, že Vivian Quinlanová je důležitý díl ve skládance, přesto nebyl schopen vymyslet, na co by se jí ještě zeptal. Byla tři tisíce mil odtud, vzdálená doslova i obrazně od světa, v němž se pohybuje její dcera. Pohled mu padl na telefonní zápisník, ležící před ním na stole, a konečné ho napadla otázka.

„Říká vám něco jméno Wainwright, paní Quinlanová? Zmínila se o něm někdy Lilly nebo pan Glass?“

„Hm… Ne. Pan Glass nemluvil o žádných jménech. Kdo je to?“

„Nevím. Předpokládám, že nějaký její známý.“

A byl zase tam kde předtím.

„Dobře, paní Quinlanová. Budu se snažit Lilly najít, a když se mi to podaří, řeknu jí, aby vám zavolala.“

„To bych byla moc ráda. A určitě jí vyřiďte to o těch penězích, že už jsem opravdu na dně.“

„Samozřejmě, vyřídím.“

Zavěsil a chvíli uvažoval o tom, co se dověděl. Možná až moc o ženě, s níž se nikdy ani nesetkal. Cítil se z toho smutný a deprimovaný. Doufal, že odjela s nějakým svým klientem, který jí slíbil bohatství a přepych. Třeba je právě teď někde na Havaji nebo si hoví v exkluzivním bytě nějakého boháče v Paříži.

Třeba. Ale silně o tom pochyboval.

„Muži ve smokincích,“ řekl nahlas.

„Cože?“

Zvedl hlavu. Ve dveřích stál Charlie Condon. Asi je nechal otevřené.

„Ale nic. Jen jsem tak o něčem přemýšlel. Co tu děláš?“ Uvědomil si, že má před sebou na stole telefonní zápisník a poštu Lilly Quinlanové. Sáhl po svém plánovacím diáři, podíval se do něj, jako by si ověřoval nějaké datum, a pak ho položil na obálky nadepsané Lillyiným jménem.

„Volal jsem na tvé nové číslo a ozvala se mi Monika. Řekla mi, že bys měl být tady. Prý čeká, až ti přivezou nábytek. Zkoušel jsem tě sehnat v laboratoři i v kanceláři, ale nikdo to nebral, tak jsem se zastavil.“

Opřel se o zárubně. Charlie byl hezký chlap s maličko snědší pletí, takže vypadal, jako by byl pečený vařený na pláží. Pár let pracoval v New Yorku jako model, než ho to přestalo bavit a vrátil se ke studiu ekonomie. Seznámil je jeden investiční bankéř, který věděl, že se Condon vyzná ve vedení podfinancovaných firem z oblasti vývoje nových technologií a dokáže jim najít investory. Pierce se s ním dal dohromady, když mu Charlie slíbil, že sežene pro Amedeo Technologies takové investory, jimž by nemusel přenechat svůj rozhodující podíl ve společnosti. Na oplátku dostal Charlie desetiprocentní podíl, který by jednou mohl mít hodnotu stovek milionů – kdyby se jim podařilo vyhrát závod a uplatnit své akcie na veřejných trzích.

„Přišel jsem teprve před chvílí,“ odpověděl. „Nejdřív jsem si zašel něco sníst.“

Charlie přikývl.

„Myslel jsem, že budeš v laboratoři.“

Bylo jasné, co tím chtěl říct. Jak to, že nejsi v laboratoři? Je třeba pracovat. Běžíme závod. Musíme připravit prezentaci pro velrybu. Nemůžeš dělat honbu za desetníkem z kanceláře.

„Neměj strach, půjdu pracovat. Jen jsem musel probrat nějakou poštu. To jsi vážil takovou dálku, abys mě zkontroloval?“

„Prosím tě. Ale do čtvrtka už zbývá jen pár dní, abychom to dali pro Maurice dohromady. Chci mít jistotu, že všechno klapne.“

Pierce si uvědomil, že přikládají návštěvě Maurice Goddarda příliš velkou váhu. Ostatně svědčily o tom i Charlieho e-mailové odkazy na investora jako na Boha. Je pravda, že čtvrteční prezentace bude pro firmu veledůležitá, začínal však mít čím dál větší obavy, že Condon na Goddarda až příliš spoléhá. Jako by si nedovedl představit jinou alternativu. Hledali investora ochotného vkládat do firmy po dobu tří nebo čtyř let nejméně šest milionů ročně. Na základě opatrného průzkumu vedeného Nicole Jamesovou a Codym Zellerem získali informace, že Goddard disponuje majetkem v hodnotě kolem dvou set padesáti milionů, který získal dřívějšími investicemi například do Microsoftu. Goddard peníze měl, evidentně šlo o velrybu, ale pokud po čtvrteční prezentaci nevyrukuje s jasnou a dostačující investiční nabídkou, bude třeba se poohlédnout po jiné velké rybě. A na to tu Condon byl, aby ji hledal a našel.

„Neměj strach,“ řekl Pierce. „Budeme připraveni. Přijde i Jacob?“

„Jo, taky tu bude.“

Jacob Kaz byl jejich právník, který se staral o záležitosti kolem patentů. Do dnešního dne měli padesát osm udělených nebo právě vyřizovaných patentů a Kaz hodlal po prezentaci pro Goddarda podat žádost o registraci dalších devíti. Patenty pro ně byly základní stupně k vítězství v závodu. Kdo drží patentní práva, má od samého počátku výhodné postavení a nakonec může ovládnout trh. Těch devět nových žádostí o registraci byla první várka, která vzešla z projektu Próteus, a Pierce si sliboval, že způsobí ve světě nanotechnologií pořádný rozruch, ne-li přímo senzaci. Málem se usmál, když na to pomyslel. Zdálo se, že mu Condon čte myšlenky.

„Díval ses už na ty patenty?“ zeptal se.

Pierce se sklonil pod stůl a lehce bouchl pěstí do ocelového sejfu přišroubovaného k podlaze. Tam měl uložené koncepty pro patentní řízení, které ještě musí schválit, než na základě nich vypracují konečné žádosti. Bylo to však nezáživné čtení a on to pořád odkládal.

„Mám je tady. Chci se na ně dnes podívat, a když mi to nevyjde, vrátím se ještě zítra,“ řekl.

Striktně dodržovali zásadu, že koncepty patentových žádostí se nikdy neberou domů.

Condon zabručel na souhlas.

„Dobře. Takže je všechno v pořádku? Úplně všechno?“

„Myslíš i s Nicki?“ Condon přikývl.

„Jo, jsem v pohodě. Snažím se myslet na jiné věci.“

„Jako třeba na laboratoř, doufám.“

Pierce se zaklonil, rozpřáhl ruce a zasmál se. Napadlo ho, co všechno Monika Charliemu řekla, když ji zastihl v jeho bytě. „Vidíš, že jsem tady, ne?“

„Jo, to je dobře.“

„Mimochodem Nicole nechala v Bronsonově složce nový výstřižek o jeho dohodě s Tagawou. Takže to už média vědí.“

„Je v něm něco nového?“

„Nic, co bychom už nevěděli. Elliot se zmínil o biologických aplikacích. Velmi obecně, ale člověk nikdy neví. Možná se mu už něco o Próteovi doneslo.“

Zatímco to říkal, hleděl za Condona, kde visel na zdi zarámovaný plakát filmu Fantastická cesta z roku 1966. Byla na něm bílá ponorka Próteus plující krevním řečištěm lidského těla. Šlo o původní plakát. Pierce ho měl od Codyho Zellera, který ho získal na internetové aukci hollywoodských pozoruhodností.

„Elliot prostě rád žvaní,“ mínil Condon. „Nevím, jak by se mohl cokoliv dovědět o Próteovi. Jenže až budeme mít zaregistrované ty nové patenty, dozví se to. A bude se kousat do prdele a lidi od Tagawy poznají, že vsadili na špatného koně.“

„Jo, to doufám.“

I oni flirtovali s Tagawou, už dřív, před pár měsíci. Japonská společnost však chtěla za své peníze příliš velký podíl a jednání brzy skončilo. Přestože na prvních schůzkách padly jisté zmínky o Próteovi, šlo jen o povšechné informace, žádné podrobnosti o projektu, a zástupci Tagawy se také nikdy ani nepřiblížili k laboratoři. Teď si vsak Pierce dělal starosti, zda toho přece jen neprozradili moc, protože bylo logické, že všechno se teď dostalo k novému partnerovi Tagawy Elliotu Bronsonovi.

„Jestli budeš něco potřebovat, dej mi vědět a já to zařídím,“ řekl Condon.

Pierce se vytrhl z úvah.

„Díky, Charlie. Jedeš teď zpátky domů?“

„Asi jo. Hodláme si zajít s Melissou na večeři. Do Jaru. Nechceš jít s námi? Můžu tam zavolat a zajistit stůl pro tři.“

„Ne, díky. Přivezli mi dnes nábytek a nejspíš ho budu večer rozestavovat.“

Charlie přikývl. Chvíli váhal a pak se vytasil ještě s jednou otázkou.

„Ty si hodláš změnit telefonní číslo?“

„Jo, myslím, že budu muset. Asi hned v pondělí ráno. Monika ti referovala, co?“

„Tak trochu. Prý jsi chytil staré číslo nějaké prostitutky a v jednom kuse ti volají nadržení chlapi.“

„Je to společnice, ne prostitutka.“

„Aha. Nevěděl jsem, že je mezi tím nějaký rozdíl.“

Pierce žasl, kam se až dostal – snaží se bránit ženu, kterou vůbec nezná. Cítil, jak zrudl.

„Zřejmě není. V každém případě až se uvidíme v pondělí, asi ti dám nové číslo. Chci to tady skončit, abych mohl jít do laboratoře a ještě něco dnes udělat.“

„Jo, dobře… Takže v pondělí…“

Condon odešel. Jakmile si byl Pierce jistý, že je dole, vstal a zamkl. Znovu přemýšlel, co všechno mohla Monika Charliemu ještě říct a jestli rozhlásila poplašnou zprávu o jeho aktivitách.

Chvíli uvažoval, že jí zavolá, ale pak se rozhodl, že to nechá na později. Lepší bude promluvit si s ní osobně.

Vrátil se k Lillyině telefonnímu zápisníku a ještě jednou ho prolistoval. Skoro na konci narazil na zápis, jenž ho předtím neupoutal. Bylo tam pouze USC a číslo. Vzpomněl si na obálku v hromadě Lillyiny pošty. Zvedl telefon a zavolal na to číslo. Po chvíli se ozval záznamník v přijímacím oddělení Jihokalifornské univerzity. O víkendu tam samozřejmě nikdo nebyl.

Položil sluchátko. Přemýšlel, jestli se Lilly připravovala na vstupní testy na univerzitu, když zmizela. Třeba se chtěla pokusit změnit svůj život a vystoupit z byznysu kolem sexu. A možná právě to je důvod, proč se po ní slehla zem.

Odložil telefonní zápisník stranou a podíval se na výpis z účtu Visa karty. Vyčetl z něj, že Lilly neprovedla za srpen jediný nákup kartou, navíc v něm bylo upozornění na dlužnou platbu tři sta padesát čtyři dolary a dvacet šest centů. Částka byla splatná 10. srpna.

Na řadu přišel výpis z účtu u banky Washington Savings & Loan. Šlo o kombinovaný výpis, který informoval o stavu zůstatku na běžném i spořicím účtu. V srpnu Lilly Quinlanová nic neuložila, přesto měla na účtech kladné zůstatky – na běžném devět tisíc dvě stě čtyřicet dolarů a na spořicím padesát čtyři tisíc pět set čtyřicet dva dolary. To sice bylo málo na celé čtyři roky studia na Jihokalifomské univerzitě, ale pro začátek to stačilo, pokud se Lilly opravdu chystala změnit život.

Prohlédl výpis a svazek zaregistrovaných šeků, jež jí banka vrátila. Všiml si jednoho vypsaného na Vivian Quinlanovou. Částka dva tisíce dolarů. Předpokládal, že je to suma, kterou dcera měsíčně posílala matce. Jiný šek s částkou čtyři tisíce dolarů byl vypsán na jméno James Wainwright a v rubrice účel platby bylo uvedeno „nájem“.

Uvažoval, co to znamená. Měsíční nájem čtyři tisíce dolarů se mu zdál za bungalov na Altair Place nepřiměřeně moc, pokud to nebyla platba za víc než jeden měsíc.

Vrátil šek k ostatním a skončil prohlídku bankovních dokladů. Nic jiného ho už nezaujalo a vložil tedy šeky a výpisy zpátky do obálky.

Jen pár kroků od jeho kanceláře se nacházela místnost, v níž měli kromě kopírky a faxu také výkonný znehodnocovač dokumentů. Zapnul ho a nastrkal do něj Lillyinu poštu, kterou už stejně nemohl vrátit, když ji otevřel. Stroj hlasitě hučel a drnčel a Pierce začal mít strach, že přijde někdo ze strážní služby, aby se podíval, co se tu děje. Naštěstí se nikdo neobjevil. Padl na něj pocit viny. Moc toho o zákonech o federální poště nevěděl, ale bylo mu jasné, že k prvnímu přečinu, kdy poštu odcizil, přidat nyní další tím, že ji zničil.

Když byl hotov, vykoukl opatrně na chodbu, aby se ujistil, že je stále na celém poschodí sám. Všude bylo ticho. Vrátil se do místnosti a otevřel skříňku se zásobou papíru na kopírování: Pak vytáhl telefonní zápisníček Lilly Quinlanové, sáhl dozadu a pustil ho za naskládané balíky. Odhadoval, že může trvat nejméně měsíc, než papíru ubyde natolik, aby někdo zápisník objevil.

Jakmile skončil s ničením a ukrýváním důkazů o svém zločinu, sjel výtahem do suterénu a vstoupil do laboratorního komplexu. Krátce přelétl pohledem knihu příchodů a odchodů a zjistil, že dopoledne tu byli Grooms, Larraby a několik dalších laboratorních krys nižší úrovně. Všichni už odešli. Vzal propisku a chtěl se zapsat, ale pak si to rozmyslel.

Přistoupil k počítači, naťukal tři hesla ve správném pořadí pro sobotu a připojil se k interní síti. Potom si vyvolal protokoly projektu Próteus a začal pročítat vyhodnocení posledních testů rychlosti konverze buněčné energie, které dnes dopoledne prováděl Larraby.

Po chvíli toho nechal. Opět to nešlo. Zase se nemohl soustředit na práci. Myslel na něco jiného a ze zkušenosti věděl, že ten druhý problém, který ho rozptyluje, musí nějak uzavřít, pokud chce pracovat, aby to k něčemu bylo. Vyřešit ho.

Vypnul počítač a opustil laboratoř. V kanceláři znovu vytáhl z batůžku zápisník a zavolal na číslo soukromého detektiva Philipa Glasse. Byla sobota odpoledne a podle očekávání se mu ozval záznamník. Nadiktoval Glassovi vzkaz.

„Pane Glassi, jmenuji se Henry Pierce a rád bych si s vámi co nejdřív promluvil o Lilly Quinlanové. Vaše jméno a číslo mi sdělila její matka. Opravdu bych s vámi rád mluvil. Jestli můžete, zavolejte mi v kteroukoliv dobu.“

Nechal mu číslo telefonu ve svém bytě a přímou linku do kanceláře a zavěsil. Pak si uvědomit, že Glass by mohl v čísle do bytu poznat to, které dřív patřilo Lilly Quinlanové.

Bubnoval prsty na okraj stolu. Snažil se vymyslet, co dál. Po chvíli se rozhodl, že zajede za Codym Zellerem. Předtím však ještě zavolal domů.

„Ano?“ ozvala se nevrle Monika.

„To jsem já, Henry. Už to přivezli?“

„Před chvílí. Konečně. Nejdřív ponesou postel. Poslyšte, ne abyste si stěžoval, až se vám nebude líbit, jak to rozmístím.“

„A chystáte se dát postel do ložnice?“

„Samozřejmě.“

„V tom případě se mi to bude určitě líbit. Ale proč jste, Moniko, tak nakvašená?“

„Kvůli tomu zatracenému telefonu. Každou čtvrthodinu sem volá nějaký odporný chlap a chce Lilly. Řeknu vám, ať je ta ženská, kde je, v každém případě musí mít peněz jako želez.“

Pierce měl sílící pocit, že ať je Lilly, kde je, na penězích vůbec nezáleží. Nechal si to však pro sebe.

„Takže pořád volají? V té agentuře mi řekli, že ve tři odpoledne její webovou stránku zruší.“

„Jo, volají. Naposledy před pěti minutami. Než jsem stačila říct, že nejsem Lilly, zeptal se mě ten chlap, jestli dělám masáž prostaty. Nevím, co tím myslel. Okamžitě jsem praštila sluchátkem. Jsou to hnusárny.“

Pierce se usmál. Netušil sice, jak se dělá masáž prostaty, zato se musel držet, aby se neprozradil, jak ho to pobavilo.

„To je mi líto, Moniko. Ale teď už od toho budete mít brzy pokoj. Až to všechno vynesou nahoru, můžete se sebrat a odejít.“

„Díky bohu.“

„Ještě potřebuju zajet do Malibu, jinak bych se už vrátil.“

„Do Malibu? Co je v Malibu?“

Okamžitě své poznámky o Malibu litoval. Málem zapomněl, jak se Monika zajímá, co dělá. A jak s tím nesouhlasí.

„Nedělejte si starost, to nemá s Lilly Quinlanovou nic společného,“ zalhal. „Jedu kvůli něčemu za Codym Zellerem.“

Věděl, že je to chabá výmluva, ale pro tuto chvíli musela stačit. Ukončil hovor a zastrčil zápisník zpátky do batůžku.

„Světlo,“ řekl a odešel.

10

Jízda na sever po Pacific Coast Highway probíhala pomalu, ale docela příjemně. Silnice se vinula po pobřeží a nalevo se nízko nad hladinou oceánu sklánělo mdlé slunce. Bylo teplo, proto měl stažená okna i posuvnou střechu. Už si ani nepamatoval, jak je to dlouho, co takhle naposledy jel. Možná v dobách, kdy s Nicole občas potajmu vypadli z Amedea na delší oběd a zajeli si ke Geoffreymu, do restaurace s výhledem na Pacifik, velmi oblíbené v kruzích kolem filmových ateliérů v Malibu.

Jakmile mu výhled na oceán zaclonily první domky na samém okraji pobřeží, zpomalil a začal se dívat po Zellerově doupěti. Neměl po ruce adresu a musel se spoléhat na to, že se včas zorientuje, přestože sem už rok nezavítal. Ty zatracené domy však byly namačkané těsně vedle sebe a podobaly se jeden druhému jako vejce vejci. Žádné trávníky, vchod skoro u obrubníku, architektura připomínající krabice od bot.

Zachránil ho Zellerúv černý Jaguar XKR zaparkovaný před garáží. Zeller si už před mnoha lety předělal garáž na pracovní místnost, samozřejmě bez povolení, a musel platit sousedovi, aby mu nechal garážovat jeho bourák za devadesát tisíc ve své. Auto stálo venku, což znamenalo, že se Zeller právě odněkud vrátil, nebo se někam chystal. Pierce si uvědomil, že v každém případě přijel právě včas. Otočil se a opatrně, aby nedej bože nedrkl do nárazníku, zaparkoval za jaguárem. Zeller si svoje žihadlo opatroval jako oko v hlavě.

Než došel k předním dveřím, otevřely se; Zeller ho buď uviděl některou z kamer namontovaných pod okapem střechy, nebo překročil hranici střeženou nějakým senzorem pohybu. Zeller byl jedinou osobou, o níž věděl, že mu může v paranoie konkurovat. Možná je právě to svedlo ve Stanfordu dohromady. Vzpomínal si, jak tehdy Zeller často vykládal vlastní teorii o tom, že po pokusu o atentát na Reagana v prvním roce jeho vlády upadl prezident do komatu a byl nahrazen dvojníkem, kterého řídili jako maňáska. Pro zasmání to bylo dobré, jenže Zeller to myslel vážně.

„Doktor Strangelove, předpokládám,“ řekl Zeller.

„Mein fuhrer, já chodím,“ odpověděl Pierce.

Byl to jejich obvyklý pozdrav už ze stanfordských dob, kdy spolu v San Francisku viděli jeden z filmů Kubrickovy retrospektivy.

Potřásli si rukou způsobem zavedeným v jejich poněkud mravně uvolněné partě na univerzitní koleji. Říkali si Doomsteři podle jednoho románu Rosse MacDonalda. Pozdrav spočíval v tom, že si zahákli prsty jako u spojky vagónů a pak následovaly tři rychlé stisky, jako když se mačká gumový balónek při odběru krve; Doomsteři totiž pravidelně dávali krev, aby měli na pivo, marihuanu a novinky počítačového softwaru. Pierce neviděl Zellera několik měsíců a uvědomil si, že jeho rozcuchané vlasy vybělené sluncem a na krku volně stažené do ohonu za tu dobu neviděly nůžky. Na sobě měl tričko, plandavé kalhoty a sandály. Odstín jeho opálené kůže připomínal smogovou oblohu při západu slunce. Ze všech Doomsterů se právě Zellerova vizáž nejvíc blížila ideálu, o nějž se všichni snažili, přestože se už pomalu začínala pokrývat patinou stáří a obnošenosti. V pětatřiceti vypadal Zeller jako stárnoucí surfař, který si nedovede představit, že by své vášně někdy nechal. Tím však získával u Pierceho body, neboť ten se v mnoha ohledech cítil jako zrádce. Obdivoval Zellera za to, jakou cestu životem si zvolil a dokázal si ji prosadit.

„Sakra, chlape, nevidím ani neopren, ani prkno, tak si říkám, čemu vděčím za to nečekané potěšení.“

Ukázal Piercemu, aby šel dál, a oba vstoupili do prostorného interiéru domu uspořádaného ve stylu půdní vestavby. Byl rozdělen zhruba na polovinu, přičemž vpravo se nacházely obývací místnosti a vlevo pracovní. Na protější straně stála vysoká skleněná stěna sahající od podlahy až ke stropu a za ní se otevíral pohled na nekonečnou hladinu oceánu. Neustálé nárazy vln se domem ozývaly jako jeho srdeční tep. Zeller se jednou Piercemu svěřil, že neusne jinak než s ucpávkami v uších a polštářem přes hlavu.

„Jen jsem jel kolem, tak jsem si řekl, že se zastavím.“ Oba přistoupili ke skleněné stěně. V tomhle domě to byl automatický reflex. Člověka to táhlo k výhledu na modročemé vody Pacifiku jako gravitace. V dálce na zamlženém horizontu mrkala světélka, ale nebylo vidět ani jednu loď. Pierce přistoupil těsně ke skleněné tabuli a chvíli pozoroval valící se vlny. Několik surfařů v barevných kombinézách sedělo na svých prknech a čekalo na příhodný okamžik. Pierce ucítil, že to v něm kdesi uvnitř škublo. Bylo to už tak dávno, tak hrozně dávno, co mezi ně také patřil. Čekání na vlny a nedefinovatelný pocit kamarádství s ostatními kolem mu vždycky přinášely silnější pocity než vlastní jízda na vlně.

„To jsou moji hoši, k těm já patřím,“ řekl Zeller. „Vypadají jako teenageři ze zdejší střední školy.“

„Však taky jsou. A já s nimi.“

Pierce přikývl. Kdo se cítí mladý, zůstává mladý – to byl základní mravní kodex Malibu.

„Pořád zapomínám, jak elegantně jsi z toho všeho až sem vybruslil, Code.“

„Na to, že jsem odpadlík z koleje, si nestěžuju. Protloukat se tak, že budu prodávat mízu svého těla za pětadvacet doláčů… To už na mě nebylo.“

Narážel na to, jak si vydělávali zásobováním krevní banky. Pierce se konečně odvrátil od oceánu. V místnosti, která by se dala nazvat obývákem, nechyběl krb, před nímž stál gauč se šedým potahem a malý stolek. Dveře vedle krbu vedly do kuchyně a další vlevo do ložnice.

„Dáš si pivo, fešáku? Vyber si – San Miguel nebo Pacifica?“

„To je jedno.“

Zatímco Zeller zmizel v kuchyni, Pierce nakoukl do pracovní části domu. Policová stěna nacpaná od podlahy ke stropu elektronikou sloužila jako hradba, která podstatně omezovala pronikání venkovního světla do prostoru, v němž si Zeller vydělával na živobytí. Kromě ní tam byly ještě dva stoly a další sada polic obsahujících knihy kódů, softwarové příručky a systémové manuály. Pierce odhrnul závěs z umělé hmoty zakrývající průchod v místě, kde dříve bývaly dveře do garáže. Vkročil dovnitř a ocitl se v klimatizované počítačové pracovně. Byly tam dvě kompletní počítačová pracoviště, každé vybavené několika monitory. Zdálo se, že oba systémy jsou v činnosti. Na obrazovkách naskakovaly řádky dat a pomalu se posouvaly nahoru, informujíc bůhví koho bůhví o čem. Stěny místnosti byly oblepené vrstvou černé izolační hmoty, která měla za úkol potlačit pronikání hluku zvenku. Prostor spoře osvětlovalo několik bodových svítidel. Z neviditelných reproduktorů se linuly písničky ze starého alba Guns’N’Roses, které Pierce neslyšel nejméně deset let.

Na obložení zadní stěny se skvěla dlouhá řada nálepek s logy a obchodními značkami různých společností. Většinou šlo o firmy, na něž dnešní člověk naráží na každém kroku. Pierce si uvědomil, že jich je mnohem víc, než při jeho poslední návštěvě. Věděl, že Zeller si sem ta loga vylepuje vždy, když se mu podaří úspěšně proniknout do počítačové sítě dané firmy. Měl je tu jako zářezy na opasku.

Zeller vydělával pět set dolarů za hodinu jako špičkový hacker a byl ve svém oboru nejlepší z nejlepších. Pracoval na volné noze a obvykle si ho najímala jedna z počítačových firem Velké šestky, aby otestoval síťové bezpečnostní systémy jejich klientů. Svým způsobem šlo o podvod. Systémů, do nichž by se Zeller nedostal, bylo zatraceně málo a po každém takovém úspěšném ataku se Zellerův zaměstnavatel obvykle objevil u klienta s příslušnou nabídkou, aby od něho vzápětí získal lukrativní kontrakt na digitální zabezpečení sítě, z něhož putovala víc než slušná odměna na Zellerovo konto. Jednou Zeller prohlásil, že digitální zabezpečovací systémy jsou nejdynamičtěji se rozvíjející oblastí v celém výpočetním oboru. Neustále dostával od některé z velkých počítačových firem nabídky k zaměstnání na plný úvazek s vysokým platem, ale stále váhal a říkal, že raději pracuje pro sebe. Soukromě pak prozradil Piercemu proč. „Když jsi na volné noze, nehrozí ti žádné náhodné testy na drogy jako zaměstnancům.“

Zeller se objevil se dvěma hnědými láhvemi San Miguelu. Nejdřív si dvojitě ťukli láhvemi – další tradice – a teprve pak se napili. Studené pivo přišlo Piercemu vhod a klouzalo do krku samo. Rukou, v níž držel láhev, pak ukázal na bílý čtvereček přilepený na zdi. Byl to snad nejznámější firemní znak na světě. „Tohle je nové, co?“

„Jo. Právě mi to přišlo. Chytil jsem džob z Atlanty. Víš, že mají jakýsi tajný recept na výrobu toho svého nápoje. Tak tenhle…“

„Myslíš to s tím kokainem?“

„To je podle mě kec. V každém případě chtěli vědět, jak bezpečně ho mají chráněný. Šel jsem na to a asi po sedmi hodinách jsem ho poslal e-mailem jejich generálnímu. Vůbec nevěděl, že děláme test na průnik – celé to řídili lidi pod ním. Později jsem se dověděl, že z toho měl málem infarkt. Vsadil bych se, že už viděl, jak jejich supertajný předpis putuje po síti a dostává se do rukou lidem v Pepsi nebo u Dr. Peppera.“ Pierce se usmál.

„Fantazie. Ale vidím, že už zase na něčem děláš.“ Ukázal láhví na obrazovky.

„Ani ne. Jen tak trochu lovím. Hledám někoho, o kom vím, že se tam někde schovává.“

„Koho?“

Zeller na něho pohlédl a usmál se.

„Kdybych ti to řekl, musel bych tě zabít.“ To byl byznys. Zeller říkával, že částí toho, co umí a prodává, je schopnost být diskrétní. Byli přátelé, kteří vzpomínali na společně prožité dobré časy ve škole – i na jeden velmi zlý okamžik, alespoň pro Pierce –, jenže byznys je byznys.

„Chápu,“ kývl hlavou Pierce. „Nepřišel jsem ti tu slídit. Ale řekni, máš moc práce? Myslím, jestli bys nemohl něco přibrat?“

„Kdy s tím mám začít?“

„Hm…, nejlíp včera.“

„Takže rychlovka. Ty mám rád. A taky rád pracuju pro Amedeo Technologies.“

„Jenže tohle by nebylo pro firmu. Bylo by to pro mě. Ale zaplatím ti.“

„To mám ještě radši. Co potřebuješ?“

„Podívat se na jisté lidi a jisté podnikání.“

Zeller zamyšleně přikývl.

„Důležité lidi?“

„Ani nevím, vážně. Ale byl bych pro maximální opatrnost. Týká se to oblasti zábavy pro dospělé, jak se eufemisticky říká.“

Zellerova tvář se roztáhla do širokého úsměvu, až mu na opálené kůži kolem očí naskočily vějíře vrásek.

„Panebože, člověče, neříkej, žes do něčeho vrazil frantíka.“

„Ne, nic takového.“

„Tak co?“

„Poslyš, pojdme si sednout. A možná by sis mohl vzít kousek papíru na poznámky.“

V obývacím pokoji mu Pierce řekl, co se dověděl o Lilly Quinlanové – samozřejmě bez dalšího vysvětlování, odkud to má –, a požádal Zellera, aby mu zjistil, co bude moct, o společnosti Entrepreneurial Concepts Unlimited. A taky o Wentzovi, muži, který ji řídí.

„Křestní jméno neznáš?“

„Ne. Jenom Wentz. Ale myslím, že v té oblasti zase tolik Wentzů nebude.“

„Chceš kompletní obraz?“

„Všechno, co se ti podaří zjistit.“

„A můžu jít přes čáru?“

Zeller na něho upřeně hleděl. Pierce váhal. Bylo mu jasné, na co se Zeller ptá – chtěl vědět, zda se má držet v hranicích zákona. Kdyby je přestoupil a pronikl do systémů, do nichž nemá oprávnění vstupovat, zjistil by mnohem víc. A Pierce věděl, že Zeller je na takové přestupování expert. Doomsteři se dali dohromady ve druhém ročníku, v době, kdy se umění slídit po počítačových sítích a utkávat se s bezpečnostními ochranami jednotlivých systému – prostě být hackerem – dostávalo do módy. A členové jejich skupiny s Zellerem v čele si v této nové disciplíně vedli víc než dobře. Samozřejmě že většinou šlo o páchání žertíků a lumpáren, z nichž největší byla, když se nabourali do informační banky místní telefonní společnosti a změnili číslo Dominový pizzy za domácí číslo šéfa katedry počítačových věd.

Nejlepší kousek jim však vynesl nejhorší ovoce. Všech šest členů Doomsterů, kteří se na tom podíleli, bylo předvedeno na policii a později vyloučeno na jeden semestr ze studia. Co se týče trestní stránky, všichni dostali podmínku na šest měsíců s tím, že po uplynutí této doby jim budou tresty zahlazeny. Každý z nich si rovněž musel odkroutit sto šedesát hodin veřejně prospěšných prací. Pierce se pak ke studiu vrátil, přestoupil z počítačových věd na studium chemie a snažil se neohlížet se zpátky.

Také Zeller se neohlížel zpátky, a to tak důsledně, že se už do Stanfordu nevrátil. Sáhla po něm firma zabývající se bezpečností počítačových sítí a nabídla mu pěkný plat. Podobně jako talentovaný sportovec, který odejde před ukončením školy k profíkům, se mohl těžko vrátit ke studiu, když okusil potěšení z toho, že má dost peněz a vydělává si je něčím, co je mu koníčkem.

„Víš co,“ odhodlal se Pierce konečně odpovědět na jeho otázku. „Snaž se získat, co můžeš. V případě Entrepreneurial Concepts by ti mohla pomoct nějaká varianta toho abra caáabra. Zkus to nejdřív pozpátku.“

„Díky. Kdy to potřebuješ?“

„Jak jsem řekl, nejlíp včera.“

„Tak to je opravdová rychlovka. A víš jistě, žes nestrčil frantíka do něčeho opravdu ošklivýho?“

„Jestli jo, tak si toho nejsem vědom.“

„A Nicole o tom ví?“

„Ne. Proč by měla? S Nicole je konec.“

„Jo, jasně. A je tohle důvod, proč je s ní konec?“

„Takže toho nenecháš? Ne, s ní to nemá nic společného.“

Pierce dopil pivo. Nemínil se tu zdržovat déle, než je nutné, navíc chtěl, aby se Zeller pustil co nejdřív do práce na jeho zadání. Jenže Zeller nevypadal, že čeká, až vypadne, ábymohl začít.

„Dáš si ještě jedno?“ zeptal se.

„Ne. Už pojedu. Musím se vrátit domů. Mám tam svou sekretářku, čeká na stěhováky, až mi přivezou nábytek. Stejně s tím chceš hned začít, ne?“

„Teď hned těžko.“

Ukázal na své pracoviště.

„Vidíš, všechny mašiny mám vytížené. Ale vlítnu na to v noci. Počítám, že se ti zítra večer ozvu.“

„Fajn, Code. A díky.“

Vstal. Potřásli si rukama. Pokrevní bratří. Opět Doomsteři.

11

Než se Pierce vrátil do bytu, byli už stěhováci pryč, ale Moniku tam ještě zastihl. Nábytek rozestavila celkem přijatelně. Příliš sice nerespektovala výhodu skvělého výhledu, kterou nabízela okna vysoká od podlahy ke stropu, ale na tom teď nezáleželo. Pierce věděl, že tady stejně bude trávit málo času.

„Vypadá to dobře,“ řekl. „Díky, Moniko.“

„Rádo se stalo. Doufám, že jsem vám pomohla. Právě se chystám odejít.“

„A proč jste zůstala?“

Ukázala haldu časopisů, kterou držela v obou rukou.

„Chtěla jsem si je projít všechny, když už jsem se do nich pustila.“

Pierce si nebyl jistý, jestli kvůli tomu musela nutně trčet v jeho bytě, ale už to dál nerozebíral.

„Poslyšte, Moniko, ještě bych vás chtěl požádat o jedno, než odejdete. Pojďte se ještě na vteřinku posadit.“

Zatvářila se otráveně. Zřejmě čekala, že od ní bude chtít, aby znovu někam volala jménem Lilly Quinlanové. Poslechla však a sedla si do jednoho z nových kožených křesel, která objednala tak, aby se hodila ke gauči.

„Dobře. O co jde?“

Pierce se posadil na gauč. „Jak zní název vaší funkce v Amedeo Technologies?“

„Jak to myslíte? To přece víte, ne?“

„Ale já chci vědět, jestli to víte vy.“

„Osobní asistentka prezidenta společnosti. Proč?“

„Protože se chci ujistit, zda si uvědomujete, že jste osobní asistentka, ne pouhá asistentka.“

Zamrkala a dlouho se na něho dívala.

„Dobrá, Henry. Co se stalo?“

„Stalo se to, že se mi nelíbí, když vykládáte Charliemu Condonovi o mých problémech s telefonem a o všem, co se kolem toho snažím dělat.“

Posadila se, jako by spolkla pravítko, a nasadila užaslý výraz. Pierce hned poznal, že jde o amatérský herecký výstup.

„Já? Nic jsem mu neříkala.“

„Když ne, tak jak je možné, že po rozhovoru s vámi věděl všechno?“

„Podívejte… No dobrá. Řekla jsem mu jen to, že vám dali číslo, které před tím měla nějaká prostitutka, a že vám teď volají takoví ti všelijací… chlapi. Musela jsem mu něco říct. Když sem zavolal, nepoznala jsem ho po hlase a on zase nepoznal mě a ptal se, kdo je tam. Vyštěkla jsem na něho, protože jsem si myslela, že je to jeden z těch…, však víte, co shánějí Lilly.“

„Aha.“

„A nedokázala jsem si okamžitě vymyslet nějakou lež. V tomhle nejsem tak dobrá jako někteří jiní. Tak jsem mu řekla pravdu.“

Pierce málem poznamenal, že jí před chvílí šlo lhaní docela dobře, když mu tvrdila, že Charliemu nic neřekla. Usoudil však, že nemá cenu situaci rozněcovat.

„Takže jste mu řekla, že mám její číslo, a nic víc? Vůbec jste se mu nezmínila o tom, jak jsem získal její adresu a pak jsem šel do jejího domu?“

„Ne. Ale proč kolem toho tak děláte? Myslela jsem, že jste ve firmě partneři.“

Vstala.

„Můžu už jít?“

„Ještě si na chvíli sedněte, Moniko.“

Ukázal na křeslo. Neochotně se posadila.

„Dělám kolem toho tak proto, že když si někdo pustí pusu na špacír, může to mít těžké důsledky, chápete?“

Pokrčila rameny. Nedívala se na něho a civěla na haldu časopisů, které měla na klíně. Na obálce horního magazínu se z fotografie usmíval Clint Eastwood.

„To, co dělám, může vrhat na firmu špatné světlo,“ pokračoval Pierce. „Zvlášť v tyto dny. A vůbec nezáleží na tom, že jde o čistě soukromou záležitost. Kdyby to někdo nafoukl, mohlo by nás to vážně poškodit. Uvědomte si, Moniko, že právě teď nemá naše společnost ani vindru a musíme se spoléhat na investory, abychom mohli dál financovat výzkum, platit nájem, mzdy, zkrátka všechno. Pokud investoři usoudí, že nejsme spolehliví a že se u nás děje něco divného, dostaneme se do velkých problémů. A stejně tak, jestli se všechny tyhle věci o mně – ať pravdivé nebo lživé – dostanou k nesprávným lidem.“

„Nevěděla jsem, že Charlie je nesprávný člověk,“ řekla trucovitým tónem.

„Není nesprávný člověk. Proto mi nevadí, co jste mu řekla. Ale vadilo by mi, kdybyste to řekla ještě někomu jinému – to jsem měl na mysli. Komukoliv uvnitř společnosti nebo vně, to je jedno.“

Doufal, že pochopí, že mluví o Nicole a o všech ostatních lidech, s nimiž přichází denně do styku.

„S nikým o tom mluvit nebudu. Vážně. A už mě radši do svých osobních záležitostí nezatahujte. Nechci zařizovat nic, co nesouvisí se společností – ani čekat na stěhováky, ani nic jiného.“

„Fajn. Už vás o nic takového žádat nebudu. Byla to moje chyba, ale nepředpokládal jsem, že by s tím mohly být nějaké problémy. Navíc jste říkala, že se vám bude přesčas hodit.“

„Přesčas se mi hodí, ale nehodí se mi všechny tyhle komplikace.“

Pierce chvíli mlčel a jen se na ni díval.

„Moniko, víte vy vůbec, co v Amedeu děláme? Myslím, jestli máte představu, o čem ten celý projekt je?“

Pokrčila rameny.

„Tak trochu. Něco kolem molekulární technologie počítačů, ne? Četla jsem nějaké články, co visí na chodbě. Jenže všechno je to moc… vědecké a tak hrozně tajné, že jsem se na to nikdy neodvážila zeptat. Snažím se dělat svou práci, to je všechno.“

„Náš projekt není tajný. Tajné jsou metody, které vyvíjíme. V tom je rozdíl.“

Naklonil se dopředu a uvažoval, jak jí to nejlépe vysvětlit, aniž by ji totálně zmátl a na druhou stranu jí to zase neobjasnil víc, než by bylo z bezpečnostního hlediska dobré. Nakonec se rozhodl zkusit metodu, kterou často používal Charlie Condon vůči potenciálním investorům, o nichž si myslel, že by je příliš vědecké vysvětlování mohlo odradit. Šlo o způsob, na nějž Charlie přišel, když jednou jen tak obecně hovořil o projektu s Codym Zellerem. Cody miloval filmy a Pierce také, přestože si zřídkakdy udělal čas, aby se na nějaký zašel podívat do kina.

„Viděla jste film Pulp Fiction?“

Podezíravě přimhouřila oči a přikývla.

„Ano, ale co to má co dělat…“

„Je to film o gangsterech, o tom, jak spolu bojují, střílejí kolem sebe a píchají si drogy, ale podstatou všeho je jeden diplomatický kufřík. Nikdy neukáží, co v něm je, ale všichni o něj usilují a chtějí ho dostat. Jenže když ho někdo konečně otevře, nevidí, co v něm je, protože obsah září jako zlato. Vidí jen tu zář. A ta fascinuje každého, kdo se do toho kufříku podívá.“

„Ano, vzpomínám si na to.“

„A to je podstata toho, o co usilujeme v Amedeu. Chceme vyvinout něco, co září jako zlato, ale nikdo to není schopen vidět. Snažíme se o to, a spolu s námi další firmy, protože věříme, že je to věc, která může změnit svět.“

Na chvíli se odmlčel. Monika na něho zmateně pohlédla. Nechápala.

„V dnešní době jsou všechny mikroprocesorové čipy konstruované na bázi křemíku. To je běžná technologie, souhlasíte?“

Znovu pokrčila rameny.

„Asi. Já nevím.“

„To, co se snažíme dělat v Amedeu, ale o co usilují i v Bronson Technologies, Midas Molecular a v tuctu dalších společností a na univerzitních nebo vládních pracovištích po celém světě, je vlastně závod o vývoj nové generace počítačových čipů založených na molekulární technologii. Chceme zkonstruovat logické počítačové obvody pouze na bázi organických molekul. Počítač, který jednoho dne vyjde z kádinky s chemickým roztokem, se sestaví sám podle určitého receptu. Mluvím o počítači bez jediného křemíkového prvku a bez elektřiny. O počítači mnohem a mnohem levnějším a nepředstavitelně výkonnějším, než jsou ty dnešní, v němž bude možné vytvořit z kávové lžičky molekul větší paměť, než jakou mají současné největší počítače.“

Chvíli čekala, jestli už skončil. „To je fantazie,“ řekla bez nadšení.

Pierce se musel její zatvrzelosti usmát. Věděl, že jeho přednáška vyzněla spíš jako propagační řeči obchodníka, přesněji řečeno Charlieho Condona. Přinutil se zkusit to ještě jednou.

„Víte, co to taková počítačová paměť je, Moniko?“

„No… asi jo.“

Z jejího výrazu poznal úhybný manévr. Bylo mu jasné, že většina lidí jejího věku dnes bere počítače jako samozřejmost a nestojí o žádné vysvětlování.

„Myslím, na jakém principu pracují,“ pokračoval. „Že se v nich pamatují pouze sekvence jedniček a nul. Všechna data, každé písmenko, každá číslice má svou konkrétní sekvenci, nebo chcete-li kód. Ty se pak skládají do řetězců a vytvářejí slova, čísla a tak dále. Před čtyřiceti padesáti lety musel být počítač velký jako tahle místnost, aby uměl provádět základní aritmetické operace. Teď máme místo toho takovéhle křemíkové čipy.“

Naznačil palcem a ukazovákem vzdálenost o něco větší než centimetr. Pak oba prsty stiskl.

„Ale v budoucnu dokážeme vyrobit čipy ještě menší. Mnohem menší.“

Přikývla. Pierce si nebyl jistý, zda pochopila nebo pouze kývla, aby mu udělala radost.

„Pomocí molekul,“ řekla.

„Správně, Moniko. A věřte mi, že ten, kdo toho dosáhne první, změní svět. Je možné, že pak dokážeme sestrojit celý počítač, který bude menší než dnešní křemíkový čip. A dnešní největší počítače se zmenší na velikost desetníku. To je naším cílem. Proto tomu říkáme v laboratoři ‚honba za desetníkem‘. Určitě jste už tohle od někoho v kanceláři slyšela.“

Zavrtěla hlavou.

„Ale na co bude počítač veliký jako desetník?“ zeptala se. „Vždyť z něj nikdo nic nepřečte.“

Pierce se začal smát, ale rychle se zarazil. Nesmí se jí dotknout, jestli ji chce udržet na své straně.

„To byl jen takový příklad. Chtěl jsem vám ukázat, že tento typ technologie má ve výpočetní technice neomezené možnosti. Máte pravdu, nikdo nepotřebuje počítač velikosti desetníku, ale představte si, jaké výhody by to přineslo třeba v konstrukci digitálních diářů nebo různých přenosných počítačů. Co kdybychom je vůbec nemuseli nosit a měli je v knoflíku u košile nebo v obroučce brýlí? Co kdybyste neměla počítač na stole, ale pověšený jako obraz na zdi? Představte si, že byste do té zdi něco řekla a ona vám odpověděla?“

Monika jen zakroutila hlavou. Viděl, že stále nechápe možnosti těchto aplikací. Nebyla schopná se vysvobodit z představ světa, který zná a v rámci svých možnosti chápe a přijímá. Sáhl do zadní kapsy, vytáhl peněženku a z ní kartu American Express.

„Představte si, že by tahle karta byla počítač s pamětí, v níž by bylo možné zaznamenat každý nákup, který jste kdy na svůj účet udělala, spolu s datem, časem a místem nákupu. A že by vám sloužil po celý život, Moniko. V téhle tenké destičce z umělé hmoty byste měla nevyčerpatelnou paměť.“

Opět pokrčila rameny.

„Myslím, že by to bylo senzační.“

„Podle mého názoru nejsme od takové doby vzdáleni víc než pět let. Už teď máme molekulární RAM – to je paměť, do níž lze zapisovat a také z ní číst. A nyní se snažíme zdokonalit logická hradla, obvody, které vytvářejí mozek počítače. A pak to dáme dohromady – paměť a logiku – a budeme mít integrovaný molekulární čip, Moniko.“

Uvědomil si, že ho stále vzrušuje mluvit o těchto možnostech. Schoval kartu do peněženky a zastrčil ji zpátky do kapsy. Celou dobu nespustil z Moniky oči a pochopil, že se namáhá zbytečně. Rozhodl se nechat marné snahy a přejít k jádru věci.

„Moniko, problém spočívá v tom, že nejsme sami. V tomhle oboru probíhá tvrdý konkurenční boj. Podobných soukromých společností jako Amedeo Technologies je spousta. A spousta jich je mnohem větších než my, s mnohem silnějším finančním zajištěním svého výzkumu. A to tu je ještě DARPA, potom Kalifornská univerzita v Los Angeles a další univerzity, potom…“

„Co je to DARPA?“

„Defense Advanced Research Projects Agency – vládní agentura, která provádí výzkum moderních technologií pro potřeby ministerstva obrany a hlídá všechny nejnovější technologie. Právě teď podporuje několik různých projektů z naší oblasti. Když jsem zakládal Amedeo, záměrně jsem si zvolil, aby mým šéfem nebyla vláda. Problém však je, že většina našich konkurentů má finanční krytí výzkumu a může pracovat. My peníze nemáme, a abychom mohli pokračovat, musíme je nějak získat. Nemůžeme si dovolit nic, co by nás zastavilo a vyřadilo ze závodu. Jestliže by k tomu došlo, Amedeo Technologies skončí. Chápete?“

„Chápu.“

„Kdybychom prodávali auta nebo se zabývali něčím podobným, byli bychom v úplně jiné pozici. My se však pokoušíme o něco, co může změnit svět, jak jsem se vám snažil vysvětlit. Dal jsem dohromady tým vynikajících odborníků. Máme k dispozici…“

„Řekla jsem, že chápu. Ale jestli je všechno tohle tak důležité, měl byste podle mě myslet na to, co děláte. Jenže vy se místo toho zajímáte o nějakou prostitutku a různě podvodně se snažíte zjistit, kde bydlí.“

Pierce cítil, že se v něm vzedmula vlna hněvu, a chvíli čekal, až opadne.

„Poslyšte, Moniko, byl jsem jen trochu zvědavý a taky jsem se chtěl ujistit, že ta žena je v pořádku. Jestli je tohle podvodné, tak prosím, jsem podvodník. Ale teď už jsem s tím skončil. Chtěl bych, abyste mi v pondělí změnila telefonní číslo a pak už tomu bude definitivní konec. Alespoň doufám.“

„Dobře. Můžu už teda jít?“

Přikývl. Vzdal to.

„Jo, můžete jít. A díky, že jste mi pomohla s tím nábytkem. Doufám, že budete mít příjemný zbytek víkendu. Uvidíme se v pondělí.“

Řekl to, aniž na ni pohlédl, a nedíval se na ni, ani když vstala. Odešla bez jediného dalšího slova. Zůstal stát a přemáhal hněv. Rozhodl se, že jakmile přejde toto exponované období, najde si novou osobní asistentku a Moniku vrátí tam, odkud ji Condon vytáhl.

Posadil se na gauč, ale po chvíli ho vytrhl z úvah telefon. Byl to jen další zájemce o Lilly.

„Vzpomněl jste si pozdě. Nechala toho a šla studovat na univerzitu,“ řekl a zavěsil.

Po chvíli znovu zvedl sluchátko, zavolal na informace ve Venice a požádal o číslo Jamese Wainwrighta. Pak ho vyťukal a čekal. Ozval se mužský hlas. Vstal a přistoupil s telefonem k oknu.

„Hledám domácího Lilly Quinlanové,“ řekl. „Majitele domu na Altair Place ve Venice.“

„To jsem já.“

„Jmenuji se Pierce. Snažím se Lilly najít a rád bych se vás zeptal, jestli jste ji v posledním měsíci viděl nebo s ní byl v nějakém kontaktu.“

„Hm, za prvé mám dojem, že vás neznám, pane Pierci, a za druhé zásadně neodpovídám cizím lidem na dotazy týkající se mých nájemníků, pokud neřeknou, o co jim jde, a nepřesvědčí mě, že bych měl tuhle zásadu porušit.“

„To je rozumné, pane Wainwrighte. Kdybyste neměl nic proti tomu, rád bych vás navštívil a promluvil si s vámi osobně. Jsem známý její rodiny. Lillyina matka Vivian má strach, že se její dceři něco stalo, protože už o ní nemá osm týdnů žádné zprávy. Požádala mě, abych se pokusil zjistit, co s ní je. Řeknu vám Vivianino číslo na Floridu, kdybyste si chtěl ověřit, zda mluvím pravdu.“

Nebylo to bez rizika, ale uvažoval, že se mu to vyplatí, pokud tím přiměje Wainwrighta k rozhovoru. V každém případě zase tak moc nelhal. Bylo to jen takové sociální inženýrství – trochu pozměnil pravdu a nechal ji pracovat ve svůj prospěch.

„Znám číslo na její matku, Lilly Quinlanová mi ho napsala k žádosti. A nepotřebuju jí volat, protože stejně nevím nic, co by vám pomohlo. Lilly zaplatila do konce měsíce a já nemám důvod ji kontaktovat, pokud nemá nějaký problém. Ostatně neviděl jsem ji a nemluvil s ní už pár měsíců.“

„Říkáte, že má zaplacené do konce měsíce? Jste si tím jistý?“

Věděl, že nemůže poukazovat na záznamy o platbách, které si prohlížel v Lillyině domě.

„Samozřejmě.“

„A jakým způsobem zaplatila poslední měsíc – šekem, nebo hotově?“

„Do toho vám nic není.“

„Věřte mi, pane Wainwrighte, že mi do toho něco je. Lilly zmizela a její matka mě požádala, abych se ji pokusil najít.“

„To říkáte vy.“

„Tak jí zavolejte.“

„Nemám čas jí volat. Starám se o dvaatřicet bytů a domů. Myslíte, že mám…“

„Poslyšte, je někdo, kdo tam seká trávu, abych si s ním mohl promluvit?“

„Už s ním mluvíte.“

„Takže jste ji nikdy neviděl, když jste tam byl?“

„Nikdy, to bych netvrdil. Mockrát vyšla ven, když jsem sekal nebo stříkal trávu, a dala se mnou řeč. Občas mě pozvala dovnitř na pepsi a jednou mi taky dala vychlazené pivo. Ale poslední dobou jsem ji tam nikdy nezastihl, to je pravda. Ani její auto tam nebylo. Nijak jsem se tím nezabýval. Každý máme svůj život a děláme, co uznáme za vhodné.“

„Jaké auto měla?“

„Zlatý lexus. Model neznám, ale vím, že to byl lexus. Pěkné autíčko. Taky se o něj starala.“

Pierce nevěděl, na co se ještě zeptat. Wainwright mu opravdu neměl čím pomoct.

„Pane Wainwrighte, nepodíval byste se do té žádosti a nezavolal její matce? Potřeboval bych, abyste se mi pak ozval.“

„Vy jste nějak ve spojení s policií? Je to nahlášené na pohřešovaných?“

„Její matka mluvila s policií, ale nemyslí si, že by s tím něco dělali. Proto požádala o pomoc mě. Máte po ruce něco na psaní?“

„Jo, jistě.“

Pierce zaváhal. Uvědomil si, že pokud mu řekne číslo do bytu, může Wainwright poznat, že je to bývalý Lillyin telefon. Dal mu proto raději přímé číslo do své kanceláře v Amedeu. Pak poděkoval a zavěsil.

Posadil se a s pohledem upřeným na telefon si znovu několikrát celý rozhovor zrekapituloval. Pokaždé však dospěl k témuž závěru – byl přesvědčený, že Wainwright uhýbal. Buď něco ví, nebo něco tají, nebo nejspíš obojí.

Vytáhl z batůžku zápisník, do něhož si poznamenal číslo Lillyiny partnerky v branži Robin.

Když se ozvala, snažil se mluvit hlubším hlasem. Doufal, Že ho nepozná.

„Chtěl jsem se zeptat, jestli bychom se nemohli dnes večer vidět.“

„Proč ne? Mám otevřeno. Už jsme spolu někdy něco měli? Připadáš mi po hlase jaksi povědomý.“

„Ne. Ještě nikdy.“

„A jak by sis to představoval?“

„Hm, třeba tak, že bychom si někde dali večeři a pak zašli k tobě. Nevím…“

„Víš, zlato, beru čtyři stovky za hodinu. Většina chlapů tu večeři vynechává a prostě přijde ke mně. Anebo já zajedu k nim.“

„Tak přijdu rovnou k tobě.“

„Fajn. Jak se jmenuješ?“

Věděl, že má jeho identifikaci na displeji, takže nemohl lhát.

„Henry Pierce.“

„A v kolik bys tak myslel?“

Podíval se na hodinky. Bylo šest.

„Co tak kolem sedmé?“

To by měl ještě čas přichystat si plán a vybrat z bankomatu peníze. Nějakou hotovost sice měl, ale ne tolik, aby to stačilo. A na kartu mohl vybrat maximálně čtyři sta dolarů.

„Vidím, že jsi extra ranní ptáče,“ řekla. „To mi vyhovuje. Akorát že na to nemám extra sazbu.“

„To je v pořádku. Kam mám přijet?“

„Máš pero?“

„Jo.“

„Určitě tvrdý.“

Zasmála se a pak mu nadiktovala adresu lahůdkářství na Lincoln Boulevardu v Marina del Rey. Řekla mu, aby šel do obchodu, koupil jahodový koktejl a pak jí pět minut před sedmou zavolal z venkovního automatu. Když se jí zeptal, proč takové složité aranžmá, řekla, že to je kvůli bezpečnosti. „Chci si tě prohlídnout, než tě vezmu nahoru. Krom toho mám ty jahodový věci ráda. To je, jako bys mi přinesl kytku, drahouši. A řekni jim, ať mi tam dají energetickou dávku. Mám takový dojem, že to budu s tebou potřebovat.“

Znovu se zasmála. Piercemu to celé připadalo nacvičené, jako by tím častovala všechny své klienty. Neměl z toho dobrý pocit. Řekl však, že jí koupí jahodový koktejl a zavolá z automatu, a pak jí poděkoval. Když pokládal sluchátko, ucítil, jak jím projela vlna nervozity. Vzpomněl si na přednášku, kterou dělal Monice, a jak mu to potom bezvadně vrátila.

„Ty idiote,“ zamumlal.

12

Ve smluveném čase zavolal z automatu před lahůdkářstvím. Stál obrácený zády k telefonu a díval se přes Lincoln Boulevard na velký obytný komplex, který se z nějakého důvodu jmenoval Marina Executive Towers. Nechápal, jak k tomu názvu přišel, protože na něm nenašel nic, co by připomínalo věž, šlo spíš o široký a nižší dům o třech podlažích nad garážemi, zabíral zhruba půl bloku a po délce byl členěn úseky světle růžové, modré a žluté fasády. Poutač zavěšený pod okrajem střechy nabízel krátkodobý pronájem kanceláří včetně úklidové služby. Perfektní místo na provozování byznysu prostitutky. Při té spoustě nájemníků a jejich fluktuaci si mohl těžko někdo všimnout, že se k někomu neustále trousí nějací chlapi.

Ozvala se po třetím zazvonění.

„Tady Henry. Volám…“

„Ahoj, cukrouši. Ukaž se mi, ať si tě omrknu.“

Pierce nenápadně přejel pohledem okna v domě naproti, jestli ji v některém nezahlédne. Neviděl však nic, ani žádný pohyb záclony. Zato si všiml, že v několika bytech jsou okna se zrcadlovými skly. Napadlo ho, že tam zřejmě „pracuje“ víc takových žen.

„Vidím, žes mi koupil koktejl,“ ozvala se po chvíli. „A nechals tam dát energetickou dávku?“

„Ano. Prý se tomu říká pomocná raketa. To jsi chtěla?“

„Jo, to je ono. Zdáš se mi v pohodě. Doufám, že nejsi polda?“

„Ne.“

„Víš to jistě?“

„Samozřejmě.“

„Tak to řekni. Nahrávám to.“

„Nejsem polda, stačí?“

„Dobře, tak pojď nahoru. Přejdi ulici a u hlavního vchodu byt číslo dvě stě tři. Čekám na tebe.“

„Fajn.“

Zavěsil, přešel ulici a zastavil se před dveřmi. U zvonku s číslem bytu 203 bylo uvedené jméno Robin. Jako Robin Hood, pomyslel si. Zazvonil a bez dalších dotazů z interkomu se ozval bzučák. Protože nikde neviděl schodiště, vyjel o poschodí výš výtahem. Dveře Robinina bytu byly druhé od výtahu.

Otevřela mu, ještě než stačil zaklepat – zřejmě si ho zkontrolovala kukátkem. Vzala si od něho koktejl a pozvala ho dál.

Pokoj byl zařízen jen tím nejnutnějším nábytkem a zcela neosobně. Gauč, křeslo, nízký stolek a stojací lampa. Na stěně visela zarámovaná reprodukce. Vypadalo to na středověk – dva andělé odváděli čerstvě zemřelého ke světlu na konci jakéhosi tunelu.

Jakmile vešel do bytu, všiml si, že na skle balkónových dveří je nanesený zrcadlový film.

„Já jsem tě viděla, ale ty mě ne,“ řekla Robin za jeho zády. „Všimla jsem si, jak to tu obhlížíš.“

Otočil se k ní.

„Byl jsem jen zvědavý, kde je tvůj byt. Víš přece, jak to chodí.“

„Takže teď už máš jasno. Sedni si.“

Přešla ke gauči a ukázala mu, aby se posadil vedle ní. Poslechl. Nenápadně se rozhlédl. Připomínalo mu to hotelový pokoj, ačkoli mu tu chyběla ona atmosféra typická pro řemeslo obvykle provozované v bytě. Ucítil, že ho Robin vzala za bradu a otočila mu hlavu k sobě.

„Líbí se ti, co vidíš?“ zeptala se.

Byl si skoro jistý, že je to žena z fotografie na webové stránce, ale stoprocentně ne, protože si její fotografii neprohlížel tak dlouho a často jako Lillyinu. Byla bosá, na sobě měla světle modré tričko a krátké manšestrové kalhoty ustřižené tak vysoko, že by ji plavky zahalovaly víc. Neměla podprsenku a ohromná prsa jí zřejmě podpíraly implantáty. Na tenké tkanině trička se jasně rýsovaly bradavky velikosti koláče. Blond vlasy měla uprostřed rozdělené a splývaly jí v lokýnkách po stranách tváře. Nevšiml si žádných známek make-upu.

„To víš, že líbí,“ odpověděl.

„Říkají, že vypadám jako Meg Ryanová.“

Přikývl, ačkoli se mu to tak nejevilo. Filmová hvězda byla starší, ale v očích měla mnohem měkčí výraz.

„Přinesl jsi mi něco?“

Nejdřív si myslel, že mluví o koktejlu, ale pak si vzpomněl na peníze.

„Jo, samozřejmě.“

Opřel se, aby mohl sáhnout do kapsy. Měl připravených čtyři sta dolarů v odděleném svazku ve dvacetidolarovkách čerstvě vyzvednutých z bankomatu. Bylo to aranžmá, které už měl rozmyšlené. Nezbláznil by se, kdyby přišel o čtyři stovky, ale nechtělo se mu dát jí je a pak se nechat vykopnout, až jí řekne skutečný důvod, proč přišel.

Vytáhl peníze, aby viděla, že je má a že jsou blízko její zásuvky, nebo kam si je po převzetí ukládá.

„To je poprvé, fešáku?“

„Prosím?“

„Myslím, jestli jsi na takovéhle návštěvě poprvé?“

„Jak jsi to poznala?“

„Protože bys mi je měl předat v obálce. Jako dárek, víš? Je to přece dárek, ne? Neplatíš mě za práci.“

„Jistě, to je pravda. Je to dárek.“

„Díky.“

„Ale je to poprvé, že jo? Nic si z toho nedělej. Dostaneš, co budeš chtít, jako když jsi byl se svou přítelkyní, než jsi z ní udělal svou ženu.“

„Nejsem ženatý.“

„To nevadí.“

Sáhla po penězích, ale Pierce stáhl ruku zpátky.

„Poslyš, než ti ty… ten dárek dám, musím ti něco říct.“

Okamžitě byla nastražená.

„Neboj se, nejsem polda.“

„Tak co? Nechceš si navlíknout gumu, že? Na to zapomeň, to je zásada číslo jedna.“

„Ne, nic takového. Vlastně s tebou ani žádný sex nechci provozovat. Vypadáš fantasticky, ale já se tě chci jen na něco zeptat.“

Napřímila se, a třebaže stále seděla, jako by najednou o půl hlavy povyrostla.

„O čem to, sakra, mluvíš?“

„Hledám Lilly Quinlanovou. Vím, že mi v tom můžeš pomoct.“

„Kdo je Lilly Quinlanová?“

„Ale no tak, máš její jméno na své webové stránce. Jedete v tom spolu. Víš dobře, o kom mluvím.“

„Ty jsi ten chlápek, co mi včera volal?“ Přikývl.

„Tak koukej vypadnout.“ Vstala a rázným krokem přešla ke dveřím. „Neotvírej, Robin. Jestli nechceš mluvit se mnou, budeš muset s poldy. To je můj příští krok.“

Otočila se. „Poldům je to fuk.“

Neotevřela však. Jenom stála s rukou na klice, vztekle si ho měřila a čekala.

„Možná, ale jestli za nimi zajdu, nebude jim to fuk.“

„Jo? A kdo vůbec jsi?“

„Někdo, kdo má jistý vliv,“ zalhal. „Víc vědět nepotřebuješ. Jestli půjdu za nimi, přijdou oni za tebou. A nebudou tak příjemní jako já… a nezaplatí ti za tvůj čas čtyři sta dolarů.“

Položil peníze na místo, kde před chvílí seděla. Sledoval, jak k nim upřela pohled.

„Nechci nic víc než informaci. Zůstane to jen u mě.“ Čekal. Po delším váhání se vrátila ke gauči, shrábla peníze a kdesi ve svých minišortkách našla místo, kam je zastrčit. Pak složila ruce na hrudi a zůstala stát.

„Co chceš vědět? Ani jsem ji pořádně neznala.“

„Ale něco víš. Mluvíš o ní v minulém čase.“

„Nic nevím. Vím jen to, že je pryč. Prostě… zmizela.“

„Kdy?“

„Je to dýl než měsíc. Najednou byla pryč.“

„Proč ji máš pořád na webové stránce, když o ní tak dlouho nevíš?“

„Viděls její fotku, ne? Přitahuje zákazníky, někdy se spokojej jen se mnou.“

„Dobrá. Jak víš, že zmizela? Třeba se sbalila a někam odjela.“

„To těžko. Mluvila jsem s ní telefonem a ani ne za hodinu už nebyla. Prostě se neobjevila.“

„Neobjevila se kde?“

„Měly jsme kšeft. Spolu, ve dvou. Sjednala to ona a zavolala mi. Řekla kdy, ale pak se neobjevila. Já jsem tam přijela, pak přijel klient… Docela se naštval. Nejdřív neměl kde zaparkovat, pak tam nebyla Lilly a já jsem musela narychlo shánět jinou holku a vracet se s ním ke mně. A taková jako Lilly tady není žádná. A on chtěl opravdu Lilly. Bylo to fiasko.“

„Kde jste to měli mít?“

„U ní. V její posteli. Lilly nikde jinde nedělala. Žádné výjezdy. Ani sem ne, vždycky jsem musela k ní. I když to byli mí klienti a chtěli to ve trojce, museli jsme jet k ní, jinak to nešlo.“

„Mělas klíče od jejího bytu?“

„Ne. Poslyš, mám dojem, že už jsem ti toho za ty čtyři stovky řekla dost. Bylo by pro mě jednodušší nechat tě zašoustat a měla bych pokoj.“

Pierce vztekle sáhl do kapsy a vytáhl zbytek peněz, které s sebou měl. Bylo to dvě stě třicet dolarů, spočítal to v autě. Podal jí je.

„Tak ti přidám, protože já jsem ještě neskončil. S Lilly se něco stalo a já hodlám zjistit co.“

Schovala peníze, aniž je počítala.

„Proč se o ni staráš?“

„Možná proto, že se o ni nestará nikdo jiný. A teď mi řekni, jak jsi ten večer přišla na to, že zmizela, když nemáš klíč od jejího bytu?“

„Protože jsem na ni čtvrt hodiny zvonila a bouchala a pak jsme ještě s tím chlápkem dalších dvacet minut čekali. Říkám ti, že doma nebyla.“

„A nevíš, jestli měla něco domluvené před tím vaším… číslem?“

Chvíli přemýšlela.

„Říkala, že předtím ještě musí cosi udělat, ale netuším, jestli byla s klientem. Vím to, protože jsem se s ní chtěla domluvit na dřívější hodinu, ale ona řekla, že nemůže, že něco má. Tak jsem se musela zařídit podle ní. Jenže stejně pak nebyla doma.“

Pierce uvažoval, jaké otázky by jí asi položil policejní vyšetřovatel, ale neměl představu, jak na to jdou poldové. Taky to zkusil vzít jako pracovní problém a snažil se na něj uplatnit své navyklé technické přístupy k řešení a vytváření teorií.

„Takže před tím, než jste se měly setkat, ještě něco měla,“ řekl. „To něco mohla být schůzka s klientem. A protože říkáš, že pracovala zásadně jen ve svém bytě, muselo by se to odehrát tam. Nikde jinde. Je to tak?“

„Jo.“

„Takže když jsi tam přišla a zvonila, mohla být uvnitř s tím druhým klientem nebo sama, jenom neotevřela.“

„Taky jsem si to myslela, ale za tu dobu, co jsme tam panáčkovali, už by musela být hotová a ozvala by se. Byly jsme přece domluvené. Takže to možná nebyl klient.“

Odmlčela se, jako by uvažovala, jak blízko se možná ocitla tomu, co se Lilly stalo.

„Kde ten její byt je?“

„Ve Venice. Kousek od Speedway.“

„Jaká je to přesná adresa?“

„To si už nevzpomínám. Jenom vím, jak se tam dostat.“

Pierce přikývl. Znovu přemýšlel, co by se jí ještě zeptal. Pořád měl pocit, že s ní má jen tenhle pokus a druhou šanci už nedostane.

„Jak jste se vy dvě daly dohromady pro ta, hm…, vystoupení?“

„Zkusily jsme to spolu na webové stránce. Prostě jsme tam napsaly, jestli nás někdo chce obě najednou, stačí říct, a pokud jsme k dispozici, tak to zařídíme.“

„Myslím, jak jste se vůbec daly dohromady? Při jaké příležitosti jste se setkaly poprvé?“

„Poprvé? Ve studiu. A hned jsme se docela shodly.“

„Ve studiu? Jak to myslíš?“

„Při focení. Dvě dívky, lesbi scéna. Odtud se známe.“

„Focení pro nějaký časopis?“

„Ne, na webovou stránku.“

Pierce si vzpomněl na dveře, které otevřel při své návštěvě v Entrepreneurial Concepts.

„Bylo to pro webové stránky, které spravuje Entrepreneurial Concepts?“

„Poslyš, na tom nezáleží, co…“

„Jak se ta stránka jmenovala?“

„FetishCastle tečka něco, nebo tak nějak. Už nevím. Nemám počítač. Co na tom záleží?“

„Kde se to fotilo? V Entrepreneurial Concepts?“

„Jo. Ve studiu.“

„Takže jsi tu práci dostala prostřednictvím L. A. Darlings a pana Wentze, je to tak?“

Všiml si, že se jí cosi mihlo v očích, ale neodpověděla.

„Jak se jmenuje křestním jménem?“

„O něm se s tebou bavit nebudu. S ním mluvit nemůžeš a ode mě žádnou informaci nedostaneš, jasný?“

Měí dojem, že zahlédl v jejích očích záblesk strachu.

„Řekl jsem ti, že všechno, co se tu dozvím, zůstane u mě. Slibuju ti to. Jak se jmenuje?“

„Podívej, to je chlápek s konexema. Lidem, kteří pro něj dělaj, se raději vyhni. I jemu se vyhni. Nechci o něm mluvit.“

„Jenom mi řekni jeho jméno a už s ním skončím.“

„Billy. Billy Wentz. Většinou mu ale lidi říkaj Billy Wince, protože rozdává rány.“

„Díky.“

Vstal a rozhlédl se po bytě. Přešel do rohu pokoje a nakoukl do chodbičky, o níž předpokládal, že vede do ložnice. Překvapilo ho, když zjistil, že tu jsou dvě ložnice a mezi nimi koupelna.

„Na co ti jsou dvě ložnice?“

„Mám to tady ještě s jednou holkou. Každá používáme svou.“

„S holkou z webových stránek?“

„Ano.“

„Jak se jmenuje?“

„Cleo.“

„I s tou tě dal dohromady Billy Wentz?“

„Ne. Grady.“

„Kdo je Grady?“

„Pracuje s Billym. On ten podnik vlastně řídí.“. „Tak proč neděláš s Cleo? To by přece bylo výhodnější.“

„Asi budu. Ale už jsem ti řekla, že jsem s Lilly získala spoustu kšeftů. Není moc holek, který vypadaj jako ona.“

Pierce přikývl.

„Ty tady nebydlíš, že?“ zeptal se.

„Ne. Pracuju tady.“

„A kde bydlíš?“

„To ti neřeknu.“

„Máš tu nějaké oblečení?“

„Jak to myslíš?“

„Jestli tu máš něco na sebe kromě tady toho. A kde máš boty?“

„Samozřejmě že tu něco mám. Převlíkla jsem se, když jsem přijela. Takhle ven nechodím.“

„Dobrá. Tak se převlékni a pojedeme.“

„O čem to mluvíš? Kam chceš jet?“

„Chci, abys mi ukázala, kde Lilly bydlí. Nebo bydlela.“

„Ne ne, kamaráde. Už jsem ti řekla, cos chtěl vědět.“

Pierce pohlédl na hodinky.

„Podívej se, řekla sis o čtyři stovky za hodinu a zatím tu jsem nanejvýš dvacet minut. To znamená, že se mi budeš věnovat ještě dalších čtyřicet minut nebo mi vrátíš dvě třetiny z toho, co jsem ti zaplatil.“

„Ne, takhle se to nepraktikuje.“

„Dnes se to tak praktikuje.“

Dlouho na něho nasupeně hleděla, pak se zvedla a mlčky kolem něho prošla do ložnice. Pierce přešel k balkónovým dveřím a díval se ven na protější stranu Lincoln Boulevardu.

Uviděl, že u telefonního automatu před lahůdkářstvím stojí muž, v ruce drží uzavřený kelímek a dívá se přes ulici. Další koktejl, další klient… Uvažoval, kolik takových, jako je Robin, tady asi pracuje. A všechny pro Wentze? Že by mu patřil celý Executive Tower? Možná dokonce i to lahůdkářství.

Otočil se, aby se na to Robin zeptal, a zjistil, že z místa, kde stojí, vidí přes chodbičku do otevřených dveří ložnice. Stála tam nahá a právě si natahovala vybledlé modré džíny. Byla skloněná a perfektně opálená, těžká prsa jí visela dolů.

Když se narovnala, aby si zapnula zip, uviděla, že se na ni dívá. Zareagovala pouze vyzývavou grimasou. Pak vzala z postele bílé tričko a přetáhla si je přes hlavu, aniž se namáhala otočit se k němu zády.

Vrátila se do pokoje a vklouzla do opánků, které měla pod stolkem.

„Líbilo se ti to?“ zeptala se.

„Jistě. Přece tě nemusím ujišťovat, že máš krásné tělo.“

Prošla kolem něho do kuchyňky, otevřela skříňku nad dřezem a vytáhla odtud malou černou kabelku.

„Tak pojďme. Ještě máš pětatřicet minut.“

Zamířila ke dveřím, otevřela je a vyšla na chodbu. Pierce ji následoval.

„Nevezmeš si ten koktejl?“

Stál nedotčený v kuchyni na pultu.

„Ne, nesnáším tyhle věci. Jen se z nich tloustne. Jsem na pizzu. Příště mi přines pizzu.“

„Tak proč jsi to chtěla?“

„Abych si tě mohla omrknout a zjistit, co pro mě uděláš.“

A zařídit si dozor, pomyslel si Pierce, ale samozřejmě to neřekl. Dozor, který končí, jakmile jsou předány peníze a oblečení dole.

Vyšel na chodbu a ohlédl se zpátky do bytu, v němž si Robin vydělávala na živobytí. Pocítil tíseň… a smutek. Uvažoval o její webové stránce. Co je to za život? Jak se z něj může někdy vyvléct?

Zaklapl dveře, přesvědčil se, že jsou zavřené, a následoval ji k výtahu.

13

Pierce řídil a Robin ho navigovala. Z Mariny na Speedway ve Venice to nebylo daleko. Snažil se využít svůj čas i během jízdy, ačkoli věděl, že se jí nebude chtít mluvit.

„Ty nejsi nezávislá, že?“ zeptal se.

„O čem to mluvíš?“

„Pracuješ pro Wentze – pro toho chlápka, co spravuje webové stránky. Myslím, že se tomu říká digitální pasák. Zařídil vám pracoviště a vystavil vás na webu. Kolik si za to bere? Četl jsem na intemetu, že si za uveřejňování tvé fotky počítá čtyři sta měsíčně, ale řekl bych, že si bere mnohem víc – chlápek jako on, který možná vlastní celý dům a lahůdkářství naproti.“

Nic na to neřekla.

„Z těch prvních čtyřech stovek, co jsem ti dal, půjde taky část jemu, že?“

„Poslyš, už jsem ti řekla, že o něm se s tebou nemíním bavit. Ještě mě dostaneš do průseru a taky mě zabije. Až přijedem k Lillyinu bytu, jsme spolu hotovi. Tam si vezmu taxík.“

„Taky tě zabije?“

Mlčela.

„Co víš o tom, co se stalo s Lilly?“

„Nic.“

„Tak proč jsi říkala, že tě ‚taky‘ zabije?“

„Poslyš, kamaráde, kdyby ti to trochu pálilo, nechal bys tu věc na pokoji. Vrátil by ses do slušnýho světa, kde jsou slušný lidi a nic ti tam nehrozí. Tyhle lidi neznáš, nevíš, čeho jsou schopní.“

„Dovedu si to představit.“

„Jo? A jak jsi k té představě přišel?“

„Měl jsem sestru… Dělala stejnou práci jako ty.“

Na chvíli se otočil k ní. Dívala se přímo před sebe.

„Jednou ráno uviděl řidič školního autobusu ležet její tělo na kraji Mulholland Drive. Já jsem byl v tu dobu ve Stanfordu.“

Znovu se věnoval řízení.

„Je to divné město, tohle L. A.,“ pokračoval po chvíli. „Ležela nahá na otevřeném prostranství… a poldové prohlásili na základě svědectví, že tam byla nejméně dva dny. Vždycky jsem si říkal, kolik lidí ji tam vidělo. A stejně nikdo nic neudělal. Nikomu nezavolali. Vážně, tohle město dokáže být někdy pěkně otrlé.“

„Nejen tohle.“

Znovu na ni pohlédl. Zdálo se mu, že v jejích očích zahlédl strach – jako by viděla kapitolu ze svého vlastního života. Možná závěrečnou.

„Chytli někdy toho chlapa?“ zeptala se.

„Nakonec ano. Ale až po tom, co zabil další čtyři.“

Zavrtěla hlavou.

„O co ti vlastně jde, Henry? Ten tvůj příběh nemá s ničím tady z toho nic společného.“

„Nevím, o co mi jde. Prostě jen… něco hledám.“

„Dobrý způsob, jak přijít k úrazu.“

„Poslyš, nikdo se nedoví, že jsi se mnou mluvila. Pověz mi, co o Lilly víš?“

Ticho.

„Chtěla z toho ven, že? Už vydělala dost peněz a měla v úmyslu jít do školy. Chtěla z tohoto života vyklouznout.“

„Všechny z toho chtějí ven. Myslíš, že se nám to líbí?“

Pierce se styděl za to, jak na ni tlačil. Uvědomil si, že se to moc neliší od toho, jak se k ní chovají její běžní zákazníci.

„Je mi to líto,“ řekl.

„Ale není. Jsi stejný jako ostatní. O něco ti jde a dožaduješ se toho. Akorát že to druhý by mě stálo mnohem míň než to, co po mně chceš ty.“

Teď zase mlčel on.

„Tamhle zatoč doleva a pak jeď až na konec. Je tam jen jedno parkovací místo pro její domek. Je zvyklá nechávat ho volné pro klienty.“

Odbočil ze Speedway, jak mu řekla, a jel uličkou lemovanou po obou stranách řadou malých nájemních domků oddělených od sebe metr širokým průchodem. Všechno vypadalo namačkané na sebe. Prostě sídliště, kde jeden štěkající pes dokáže jít na nervy úplně všem.

„Už tam někdo stojí,“ řekla Robin, když přijížděli k poslednímu domku.

Ukázala na auto parkující pod schody ke vstupní verandě.

„Ale tamhle kousek je místo.“

„To je její auto?“

„Ne. Ona má lexus.“

To souhlasilo. Vzpomněl si, co říkal Wainwright. Na vyhrazeném místě stála dodávka značky Volvo. Pierce zacouval a vmáčkl své BMW mezi dvě řady odpadkových kontejnerů. Nebylo to legální parkování, ale uličku neblokoval, navíc nepředpokládal, že se tu zdrží dlouho.

„Budeš muset přelézt a vystoupit na téhle straně,“ řekl.

„Fajn. Díky.“

Vystoupil, podržel jí dveře a Robin přelezla přes jeho sedadlo. Sotva se dostala ven, vydala se uličkou zpátky ke Speedway.

„Počkej,“ zavolal za ní. „Tudy.“

„Ne, já jsem už skončila. Jdu na Speedway a tam si chytnu taxi.“

Mohl se s ní dohadovat, ale rozhodl se, že ji nechá jít.

„Díky za pomoc. Jestli ji najdu, dám ti vědět.“

„Koho? Lilly, nebo svou sestru?“

Zarazil se a chvíli o tom uvažoval. Někdy pochopí podstatu věci tí, od nichž to člověk nejmíň čeká.

„Budeš v pořádku?“ zavolal za ní.

Náhle se zastavila, otočila se a rychle zamířila zpátky k němu. Z očí jí sršel hněv.

„Poslyš, nedělej se, že máš o mě starost. Tohle se mi víc protiví, než když se mi chtěj chlapi udělat do obličeje. Ti se aspoň slušně zeptaj.“

Obrátila se a opět odcházela. Pierce se za ní chvíli díval, jestli se neohlédne, ale nedočkal se. Šla dál a vytáhla z kabelky mobil, aby si zavolala taxi.

Obešel volvo a všiml si, že jsou v něm naložené dvě velké lepenkové krabice a jakési další věci, vše přikryté dekami. Vystoupil po schodech a došel ke dveřím Lillyina domku. Byly pootevřené. Naklonil se přes zábradlí do uličky, zda uvidí Robin, ale ta už byla příliš daleko, aby na ni mohl zavolat.

Vrátil se a přiblížil ucho k mezeře mezi dveřmi. Nic neslyšel. Strčil jedním prstem do dveří, zůstal však stát na verandě. Teď už viděl skrovně zařízený obývací pokoj, z něhož vedly podél stěny schody do podkroví. Pod nimi se nacházela malá kuchyňka oddělená od obývacího pokoje přepážkou s okénkem, v němž uviděl jakéhosi muže. Pohyboval se po kuchyni a skládal do krabice na pultu láhve alkoholu.

Pierce se naklonil a nahlédl dovnitř, ale stále zůstával na verandě. Na podlaze obýváku ležely další lepenkové krabice. Zdálo se, že kromě muže v kuchyni už nikdo jiný uvnitř není. Zřejmě něco vyklízel a všechno skládal do krabic, aby to odvezl.

Pierce se rozhodl zaklepat. „Lilly?“ zavolal.

Muž v kuchyni sebou trhl a málem upustil láhev džinu, kterou právě držel. Opatrně ji postavil na pult.

„Už tu není,“ houkl. „Odstěhovala se.“

Zůstal v kuchyni a bez hnutí tam stál. Pierceho napadlo, že se chová podivně, jako by nechtěl, aby mu viděl do tváře.

„A kdo jste vy?“

„Domácí. Mám tady práci. Budete muset přijít jindy.“

Pierce si to začal dávat dohromady. Vstoupil dovnitř a zamířil ke kuchyni. Když se ocitl ve dveřích, uviděl muže s dlouhými šedivými vlasy staženými vzadu do ohonu. Měl na sobě špinavé bílé tričko a ještě špinavější bílé krátké kalhoty. Byl do hnědá opálený.

„Proč bych měl chodit jindy, když se odstěhovala?“

Muž se znovu skoro lekl.

„Chtěl jsem říct, že sem nemůžete. Je pryč a já tu mám práci.“

„Jak se jmenujete?“

„Na tom nezáleží. Odejděte. A hned.“

„Vy jste pan Wainwright, že?“

Muž na něho pohlédl. Jeho oči Piercemu potvrdily, že uhodl.

„A kdo jste vy?“

„Pierce. Mluvil jsem s vámi dnes telefonem. Já jsem vám řekl, že zmizela.“

„Aha. Jo, měl jste pravdu, zmizela. Už dávno.“

„Nájem, který vám platila, byl za obě místa, že? Čtyři tisíce. To jste mi neřekl.“

„Neptal jste se na to.“

„To je váš domek, pane Wainwrighte?“

„Nemíním na vaše otázky odpovídat.“

„Nebo je jeho vlastníkem Billy Wentz a vy mu ho jen spravujete?“

Opět se mu v očích cosi mihlo, možná potvrzení, ale hned to zmizelo.

„Víte co? Odejděte. Okamžitě odtud odejděte.“

Pierce zavrtěl hlavou.

„Ještě ne. Jestli chcete zavolat poldy, prosím. Uvidíme, co si budou myslet o tom, že odvážíte její věci, když vám údajně zaplatila na dva měsíce. Možná by taky neškodilo podívat se, co máte pod těmi dekami vzadu v autě. Vsadil bych se, že je to plazmová televize, která visela na zdi jejího pronajatého domu na Altair Place. Tam jste zřejmě začal, co?“

„Odešla odtamtud,“ odsekl Wainwright podrážděně. „Měl byste vidět tu kuchyň.“

„Chápu, musela to být hrůza – taková, že jste se rozhodl to tam vyklidit, a možná dokonce zvýšit nájem na dvojnásobek, co? Ve Venice je o byty nouze. Už jste si sehnal nového nájemníka? Další L. A. Darling?“

„Poslyšte, nesnažte se mi dělat přednášky, co mám dělat.“

„To mě ani ve snu nenapadlo.“

„Co vlastně chcete?“

„Porozhlédnout se tady. A podívat se, co to odvážíte.“

„Tak sebou hoďte, protože už s tím budu pomalu hotov. Za chvíli odjíždím. A zamykám, ať jste uvnitř nebo ne.“

Pierce vstoupil do kuchyně a podíval se do krabice na pultu. Byla plná alkoholu a různého skla, nic cenného. Vytáhl jednu z hnědých láhví a zjistil, že je to šestnáct let stará skotská. Dobré pití. Trochu nešetrně pustil láhev do krabice.

„Opatrně, člověče!“ ohradil se Wainwright.

„A Billy ví, že to tady vyklízíte?“

„Žádného Billyho neznám.“

„Takže vlastníte dům na Altair Place a tady tenhle. Jaké jiné nemovitosti vám ještě patří?“

Wainwright si založil ruce na prsou a opřel se zády o pult. Mlčel a Pierce měl najednou chuť vzít jednu z těch láhví v krabici a vrazit mu ji do ksichtu.

„A co Marina Executive Towers? To je taky vaše?“

Wainwright sáhl do kapsy, vytáhl balíček camelek, jednu si vytřepal a baliček zase schoval. Pustil plynový hořák, připálil si od plamenů, pak chvíli hledal v krabici, vytáhl skleněný popelník a položil ho na pult.

Pierce si všiml, že na popelníku je něco napsané. Naklonil se, aby si to přečetl.

UKRADENO Z BARU LOCUST V HOLLYWOODU V KALIFORNII

Slyšel o tom podniku. Byla to tak podřadná putyka, že tím byla proslavená, a v oblibě ji měli především černě oblečení hollywoodští noční jezdci. Zajímavější však bylo, že se nacházela blízko kanceláří Entrepreneurial Concepts Unlimited. Znamená to snad něco? Neměl tušení.

„Trochu se tu porozhlédnu,“ řekl Wainwrightovi.

„Jo, poslužte si. Ale pohněte s tím.“

Pierce se vrátil do obývacího pokoje a dřepl si před krabicemi, které už měl domácí připravené k odvozu. V jedné byly talíře, misky a jiné kuchyňské drobnosti, druhá obsahovala věci z podkroví. Z ložnice. Viděl košík nejrůznějších kondomů, několik párů dámských bot s vysokými podpatky, kožené řemínky, biče a celokoženou škrabošku se zdrhovadly v místě očí a úst. Pierce si nevzpomínal, že by Lilly na své stránce v L. A Darlings inzerovala sadomasochistické služby. Uvažoval, jestli z toho nevyplývá, že má třeba ještě jinou webovou stránku, něco temnějšího s úplně novými náznaky o možných okolnostech jejího zmizení.

Poslední krabice překypovala podprsenkami, průsvitným spodním prádlem, negližé a minisukněmi. Byly to věci podobné těm, které viděl v jedné ze skříní v domě na Altair Place. Chvíli uvažoval, co chce Wainwright s tím vším udělat. Prodat to na nějakém bizarním výprodeji kdesi ve dvoře? Anebo si to prostě hodlá nechat do té doby, než domek znovu pronajme, a pak se to třeba pokusí udat přímo tady?

Skončil s prohlídkou krabic a rozhodl se, že se podívá do podkroví. Vstal a pohled mu padl na dveře. Všiml si zámku. Byl to typ, u něhož je třeba k odemknutí a zamknutí z obou stran klíč. Teď už chápal Wainwrightovu pohrůžku, že zamkne bez ohledu na to, jestli bude on se svou prohlídkou hotov. Bez klíče by tu zůstal zavřený. Uvažoval, co to znamená. To se tady Liliy se svými klienty zamykala? Možná to byl způsob, jak si zajišťovala, aby jí za poskytnutou službu zaplatili. Ale taky to nemuselo znamenat vůbec nic.

Vykročil ke schodům a zamířil nahoru. Na horní podestě spatřil malé okénko, z něhož se nabízel výhled na střechy domů na protější straně uličky a přes ně až ke vzdálenému břehu Pacifiku. Dohlédl až ke Speedway, kde uviděl pod pouliční lampou Robin. Právě nastupovala do žlutozeleného taxíku.

Obrátil se od okna a zamířil do podkroví. Nebylo to víc než dvacet metrů čtverečních včetně malé koupelny se sprchou. Potáhl nosem. Připadlo mu, že tady nahoře je jiný vzduch než dole. Divný vzduch. Jako by se tu vznášela těžká vůně kadidla a ještě něčeho, co nedokázal identifikovat. Znovu začichal. Připomnělo mu to zkažený vzduch ve vypnuté ledničce. Kadidlo však bylo silnější a viselo v místnosti jako hustý opar.

Uprostřed stála velká postel bez zadního čela. Zabírala většinu prostoru místnosti, takže tu zbývalo místo už jen pro maíý stolek a lampičku. Na stolku stála kadidelnice ve tvaru plastiky z Kámasutry, znázorňující tlustého muže a hubenou ženu pohlavně spojené v pozici zezadu. Miska plastiky překypovala popelem, až se ho trochu vysypalo na stolek. Pierceho překvapilo, že tenhle kousek tady Wainwright nechal. Vypadalo to, že všechno ostatní vzal.

Pokrývka postele byla světle modrá a koberec béžový. Přistoupil k malé vestavěné skříni a otevřel ji. Prázdná. Její obsah se tedy přestěhoval do jedné z krabic.

Pohlédl na postel. Vypadala pečlivě ustlaná, přehoz měla starostlivě zastrkaný pod matrací. Neviděl však žádné polštáře, a to mu připadlo zvláštní. Pomyslel si, že to může být jedna ze zásad byznysu, který tady Lilly provozovala. Podle Robin byla zásada číslo jedna žádný nechráněný sex. Možná je zásada číslo dvě žádné polštáře – lze jimi příliš snadno zadusit.

Klekl si a podíval se pod postel. Nebylo tam nic než prach.

Vlastně ještě něco. Na světlém koberci se vyjímala velká tmavá skvrna. Vstal a pokusil se postel odsunout, aby se podíval, co to je. Šlo to ztěžka, neboť jedno z koleček bylo zablokované, takže musel postel nadzvednout a po kouscích odstavit.

Něco se tam vylilo nebo odkapalo, v každém případě však byla skvrna suchá. Měla tmavě hnědou barvu a Pierce najednou ztratil chuť se jí dotknout. Napadlo ho, že může jít o krev. A že tahle skvrna může být zdrojem podivného pachu, který se tu mísí s vůní kadidla. Vstal a přetáhl postel zpátky na původní místo.

„Co to tam, sakra, děláte?“ zavolal zdola Wainwright.

Pierce neodpověděl. Byl příliš zaujatý tím, co objevil. Vzal roh přehozu, nazvedl ho a odkryl matraci. Nebylo na ní ani spodní, ani vrchní prostěradlo. A žádná přikrývka.

Začal oddělávat přehoz na celé posteli. Chtěl vidět matraci. Prostěradla, přikrývku a dokonce i polštáře lze lehce odnést a zahodit, ale s velkou matrací to už je problém.

Když přehoz stahoval, uvědomil si, že už opět nepřemýšlí a nechává se vést instinkty. Věděl, co najde. Nechápal proč, ale věděl to. Přesto se mu stáhly vnitřnosti a cosi se mu natlačilo do hrdla, když odhalil matraci. Uprostřed byla černá skvrna, obrovský koláč čehosi sraženého a vyschlého, co mělo barvu smrti. Krev, ani na vteřinu o tom nepochyboval. Nic jiného to být nemohlo.

„Panebože!“ ozvalo se za ním. Wainwright.

Stál za Piercem. Přišel nahoru, aby se podíval, co se tu děje.

„Je to to, co si myslím, že to je?“

Pierce neodpověděl. Nevěděl, co říct. Včera zapojil nový telefon a ani ne za čtyřiadvacet hodin ho to dovedlo k tomuto děsivému objevu.

„Špatné číslo,“ řekl.

„Cože?“ pohlédl na něho nechápavě Wainwright. „Co říkáte?“

„Nic. Na tom nezáleží. Je tu někde telefon?“

„Ne. Alespoň o tom nevím.“

„Máte u sebe mobil?“

„V autě.“

„Tak pro něj skočte.“

14

Do místnosti vstoupil detektiv Renner a Pierce zvedl hlavu. Snažil se nedat najevo podráždění, neboť mu bylo jasné, že čím klidněji situaci zvládne, tím dřív ho pustí a bude se moct vrátit domů. Přesto mu po více než dvou hodinách v kumbálku, velkém sotva dva a půl krát dva a půl metru, příliš trpělivosti nezbývalo, zvlášť když tu našel k ukrácení dlouhé chvíle jen sportovní přílohu pět dní starých novin. Přitom vypovídál už dvakrát. Jednou před policejní hlídkou, která přijela po Wainwrightově telefonním oznámení, a pak před Rennerem a jeho parťákem, když se dostavili na místo, jeden z poldů hlídky ho pak odvezl na stanici pacifického oddělení a zavřel do vyšetřovací místnosti.

Renner měl v ruce složku. Posadil se ke stolu proti Piercemu a otevřel ji. Pierce viděl, že v ní jsou ručně vyplněné policejní formuláře. Renner se do jednoho dlouho díval, příliš dlouho, a pak si odkašlal. Působil dojmem poldy, který už toho poznal ze světa zločinu víc než dost. Mohlo mu být něco přes padesát, ale měl slušnou postavu a zachmuřeným výrazem Piercemu připomínal Clyda Vernona.

„Je vám třicet čtyři let?“

„Ano.“

„Bydlíte na Oceán Way dvacet osm nula nula, byt číslo dvanáct nula jedna.“

„Ano.“

Teď se už Piercemu nepodařilo potlačit podráždění. Renner mu pohlédl do očí a vrátil se k formuláři.

„Ale to není adresa, kterou máte v řidičském průkazu.“

„Ne. Právě jsem se přestěhoval. Teď bydlím na Oceán Way, Amalfi Drive je moje stará adresa. Poslyšte, je po půlnoci. To mě tady vážně celou dobu držíte, abyste se mě mohl ptát na takovéhle věci? Moji výpověď už přece máte, tak co ještě chcete?“

Renner se zaklonil dozadu a upřel na Pierceho vážný pohled.

„Ne, pane Pierci. Držím vás tu, protože musíme provést důkladné vyšetření něčeho, co nese všechny znaky zločinu vraždy. Proti tomu jistě nic nenamítáte.“

„Ne. Zato mám námitky proti tomu, že mě tu držíte jako podezřelého. Zkoušel jsem dveře, byly zamknuté. Klepal jsem, nikdo se neukázal.“

„To je mi líto. Je po půlnoci, jak jste řekl, a v kanceláři detektivů nikdo není. Ale jestli vás hlídkový policista zamkl, tak to samozřejmě neměl dělat, protože nejste vzat do vazby. Jestli na něho chcete podat stížnost, přinesu vám formulář a můžete ho vyplnit.“

„Nechci podávat stížnost a nechci žádný formulář. Nemohli bychom se posunout dál, abych už odsud konečně vypadl? Je to její krev?“

„Jaká krev?“

„To na posteli.“

„Jak víte, že je to krev?“

„Myslím si to. Co jiného by to mohlo být?“

„To mi povězte vy.“

„Cože? Jak to míníte?“

„Jako otázku.“

„Moment, před chvílí jste řekl, že nejsem podezřelý.“

„Řekl jsem, že nejste vzat do vazby.“

„Takže nejsem vzat do vazby, ale jsem podezřelý?“

„Nic takového neříkám, pane Pierci. Pouze vám kladu otázky a snažím se zjistit, co se stalo v tom bytě a co se v té věci děje teď.“

Pierce se usilovně snažil potlačit hněv, který v něm narůstal. Mlčel. Renner se vrátil zpět k formuláři.

„Ve své předchozí výpovědi jste uvedl,“ pokračoval, aniž zvedl pohled od papíru, „že vaše nové telefonní číslo v bytě na Oceán Way patřilo dříve ženě, do jejíhož pronajatého domu jste dnes večer vstoupil.“

„Ano. To byl důvod, proč jsem tam byl. Chtěl jsem zjistil, co se s ní stalo.“

„Znáte tu ženu, Lilly Quinlanovou?“

„Ne, nikdy jsem se s ní nesetkal.“

„Nikdy?“

„Nikdy v životě.“

„Tak proč jste to dělal? Proč jste šel do toho domu a riskoval problémy? Proč jste si prostě nezměnil číslo? Proč se o ni vůbec zajímáte?“

„Přiznám se, že tuhle otázku kladu už dvě hodiny sám sobě. Chci říct, že se člověk snaží zajímat se o něčí osud a možná mu pomoct, a co si za to vyslouží? Policie ho zavře na dvě hodiny do vyšetřovny.“

Renner na to nic neřekl. Nechal ho řečnit.

„Co na tom záleží, proč jsem se o ni zajímal a jestli jsem měl důvod udělat to, co jsem udělal? Vy byste se nezajímal, kdybyste měl pocit, že se s ní něco stalo? Proč takhle vyslýcháte mě? Proč tady místo mě nesedí Billy Wentz? Už jsem vám o něm řekl.“

„Jistěže se budeme Billym Wentzem zabývat, pane Pierci. O to nemějte obavu. Ale teď mluvím s vámi.“

Na chvíli se odmlčel a poškrábal se dvěma prsty na čele.

„Povězte mi ještě jednou, jak jste se vůbec o tom řadovém domku dověděl.“

V předchozí výpovědi Pierce neřekl zdaleka vše, co by měl, a několikrát zamlžil pravdu, aby zakryl nelegálnosti, jichž se dopustil. Ale historku o tom, jak našel Lillyin domek, si od začátku do konce vymyslel ve snaze vynechat z toho Robin. Snažil se dodržet slib, Že ji neprozradí jako zdroj svých informací. Že všeho, co za poslední čtyři hodiny řekl, bylo tohle jediné, z čeho měl dobrý pocit.

„Jakmile jsem připojil v novém bytě telefon, začal jsem brát jeden telefonát za druhým. Samí muži a všichni chtěli jakousi Lilly. Postupně jsem se dovtípil, co asi ta Lilly je a že někteří z volajících jsou její dřívější klienti. Snažil jsem se s nimi hovořit, abych se o ní něco dověděl. Jeden z nich se zmínil o bytě v řadovém domku a řekl mi jeho adresu. Tak jsem tam zajel.“

„Chápu. A jak se ten klient jmenoval?“

„Nevím. Nepředstavil se mi.“

„Vy nemáte na svém novém telefonu displej identifikace volajícího?“

„Ano, mám. Ale tenhle muž volal z hotelu. Na displeji bylo jen to, že hovor přichází z Ritz-Carltonu. Asi telefonoval ze svého pokoje.“

Renner přikývl.

„Pan Wainwright nám řekl, že jste mu volal a ptal se ho na slečnu Quinlanovou a na jiný dům, který od něho měla pronajatý.“

„Ano. Dům na Altair Place. Tam bydlela a v domku u Speedway přijímala klienty. Když jsem mu řekl, že zmizela, jel tam a začal vyklízet její věci.“

„Byl jste tam někdy předtím?“

„Ne. Nikdy. To jsem vám už řekl.“

„A co v domě na Altair Place? Tam jste byl?“

Pierce vážil slova, jako by si vybíral cestu minovým polem.

„Zajel jsem tam, ale nikdo mi neotevřel. Proto jsem volal Wainwrightovi.“

Doufal, že si Renner nevšimne změny tónu jeho hlasu. Detektiv mu teď kladl mnohem víc otázek než při prvním výslechu a Pierce věděl, že se nachází na nejisté půdě. Cítil, že čím méně toho řekne, tím větší bude mít šanci dostat se z toho bez problémů.

„Snažím se seřadit si, jak to všechno po sobě následovalo,“ prohlásil Renner. „Řekl jste nám, že jste nejdřív zašel do společnosti Entrepreneurial Concepts Unlimited v Hollywoodu a tam jste získal jméno Lilly Quinlanová a adresu poštovního boxu v Santa Monice. Pak jste jel na poštu a použil jste to, čemu říkáte sociální angažovanost, abyste…“

„Inženýrství. Sociální inženýrství.“

„To je jedno. Prostě jste jistým obratným způsobem získal od zřízence u poštovních boxů adresu domu, kde Quinlanová bydlí. Je to tak? Nejdřív jste jel do toho domu, pak jste volal Wainwrightovi a potom jste na něho narazil v řadovém domku, který od něj měla pronajatý. Řekl jsem to všechno ve správném pořadí?“

„Ano.“

„Dobře. V obou předchozích výpovědích jste uvedl, že jste u jejího domu zvonil, ale protože vám nikdo neotevřel, odjel jste. Je to pravda?“

„Ano, je.“

„A teď se vás zeptám, pane Pierci, vstoupil jste do toho domu po tom, co vám nikdo neotevřel?“

To bylo ono, to byla ta otázka. Vyžadovala odpověď ano, nebo ne. Musel říct buď pravdu, nebo lež, kterou mohla policie lehce odhalit. Nepochyboval, že tam po něm někde zůstaly otisky prstů. Vzpomínal si zvlášť na držáky psacího stolu se stahovací roletou a také na poštu, kterou prohlížel.

Uvědomil si, že už to jsou víc než dvě hodiny, co jim řekl adresu v Altair Place, a dalo se předpokládat, že tam mezitím zajeli a v tuto chvíli už všechny jeho otisky mají. Rennerova otázka tak může být jen past, do níž ho chce chytit.

„Dveře nebyly zamknuté,“ řekl. „Vešel jsem do domu, abych se přesvědčil, jestli uvnitř někdo není a nepotřebuje pomoc.“

Renner se poněkud předklonil, našel pohledem Pierceho oči a nepouštěl se jich. Pierce sledoval linii bělma pod zelenými duhovkami.

„Vy jste byl uvnitř toho domu?“

„Ano, byl.“

„Proč jste nám to neřekl dřív?“

„Nevím. Nepovažoval jsem to za nutné, snažil jsem se být stručný. Nechtěl jsem vás připravovat o čas.“

„Hm, díky za ohleduplnost. Které dveře byly odemknuté?“

Pierce zaváhal, ač mu bylo jasné, že musí odpovědět.

„Zadní.“

Cítil se jako zločinec, který přiznává před soudem svou vinu. Řekl to tiše a se skloněnou hlavou.

„Prosím?“

„Zadní dveře.“

„Vy máte ve zvyku obcházet domy cizích lidí a zkoušet jejich zadní dveře?“

„Ne. Ale zadní dveře nebyly zamknuté, kdežto přední ano. Řekl jsem vám, že jsem se chtěl přesvědčit, jestli se uvnitř něco nestalo.“

„Ano, jistě. Hrál jste si na zachránce. Na hrdinu.“

„Ale vůbec ne. Chtěl jsem jen…“

„Co jste v tom domě našel?“

„Moc ne. Zkažené jídlo a obrovskou hromadu pošty. Usoudil jsem, že se tam nemohla ukázat už pěkně dlouho.“

„Vzal jste něco?“

„Ne.“

Řekl to bez zaváhání, aniž mrkl okem.

„Čeho jste se dotkl?“

Pierce pokrčil rameny.

„Nevím. Nějaké pošty, stolu, otevřel jsem některé zásuvky.“

„Čekal jste, že najdete slečnu Quinlanovou v zásuvce stolu?“

„Ne. Jen jsem…“

Nedopověděl. Připomenul si, že balancuje na úzké římse. Musí odpovídat co nejstručněji a vyvarovat se všech podrobností, do nichž by se potom mohl zaplétat.

Renner změnil pozici a zaklonil se dozadu. A stejně tak změnil směr otázek.

„Povězte mi, jak jste věděl, že máte volat Wainwrightovi?“

„Je to její domácí.“

„Ano, ale jak jste to zjistil?“

Pierce strnul. Bylo mu jasné, že na to nemůže odpovědět, aniž se zmíní o telefonním zápisníčku nebo o poště, kterou si z domu odnesl. Vybavil si zápisník zastrčený za balíky s papírem na kopírování. Poprvé ucítil, že mu pod vlasy na temeni vyráží studený pot.

„Hm, myslím, že… ne, vlastně ano, přečetl jsem si to z něčeho na jejím psacím stole. Z papírku.“

„Myslíte papírek, který tam byl někde volně položený?“

„Ano, alespoň si myslím. Já…“

Znovu se zarazil, aby nedal Rennerovi další hůl, kterou by ho mohl detektiv utlouct. Sklopil oči a civěl na ruce. Věděl, že vlezl do pasti, a musel z ní najít cestu ven. To plácnutí o papírku byla chyba. Ale jak z toho vycouvat?

„Pane Pierci, právě jsem tam odsud přijel. Viděl jsem její stůl, celý jsem ho prohlédl, jenže žádný papírek, o němž mluvíte, jsem nenašel.“

Pierce přikývl, jako by souhlasil, přestože před chvílí řekl opak.

„Už vím, jak to bylo. Spletl jsem se. Ten papírek byla moje vlastní poznámka, kterou jsem si napsal během hovoru s Vivian. Ta mi řekla o Wainwrightovi.“

„Vivian? Kdo je to?“

„Lillyina matka. Žije v Tampě na Floridě. Když mě žádala, abych se po Lilly podíval, dala mi pár jmen a kontaktů. Ano, teď si vzpomínám, od ní mám Wainwrightovo jméno.“

Renner znovu vytáhl obočí málem až do půli čela.

„To je úplně nová informace, pane Pierci. Takže vy tvrdíte, že vás matka Lilly Quinlanové požádala, abyste se po její dceři podíval?“

„Ano. Řekla, že se obrátila na policii, ale ta prý kolem toho nic nedělá. Požádala mě o pomoc.“

Trochu se mu ulevilo. Tahle odpověď byla pravdivá, nebo alespoň pravdivější než většina toho, co řekl předtím. Zdálo se mu, že by to mohl přežít.

„A její matka v Tampě znala jméno dceřina domácího?“

„Ano. Mám dojem, že měla pár těch jmen a kontaktů od soukromého detektiva, kterého si už předtím najala, aby Lilly hledal.“

„Soukromého detektiva?“

Renner pohlédl do zápisu jeho předchozí výpovědi, jako by ho zklamalo, že tam nenachází ani zmínku o nějakém soukromém detektivovi.

„Znáte jeho jméno?“

„Philip Glass. Mám jeho číslo v zápisníku, který zůstal v mém autě. Zavezte mě zpátky k tomu řadovému domku – tam totiž zůstalo mé auto – a já vám ho řeknu.“

„Díky, ale to není třeba. Čistě náhodou pana Glasse znám a vím, jak se s ním spojit. Mluvil jste s ním?“

„Ne. Nechal jsem mu vzkaz, ale neozval se mi. Zřejmě však moc velký úspěch s hledáním Lilly neměl, soudě z toho, co mi řekla Vivian. Nevím, jestli je dobrý, nebo jenom tahal z Lillyiny matky peníze.“

Dal Rennerovi šanci, aby řekl, co o Glassovi ví. Jenže detektiv ji nevyužil.

„A co ta Vivian?“ zeptal se místo toho.

„I její číslo mám v autě. Dám vám všechno, co mám, jakmile se budu moct odsud hnout.“

„Ne, já myslím, jak jste na ni získal kontakt, když žije až na Floridě?“

Pierce zakašlal. Bylo mu, jako by dostal kopanec do břicha. Opět se ocitl v Rennerově pasti. Znovu ten zatracený zápisník, jenže o něm se zmínit nemohl. Jeho respekt vůči zachmuřenému detektivovi vzrůstal současně s tím, jak v něm sílil pocit, že beznadějně zabředává do svých vlastních lží a zmatků. Teď už viděl pouze jednu cestu, jak z toho ven.

15

Musel detektivovi říct její jméno. Zapletl se do toho všeho tak, že jinak nemohl. Utěšoval se, že by se Renner k Robin stejně dobral i bez něho – třeba na základě webové stránky Lilly Quinlanové, která na ni měla odkaz. Její spojení s Lilly bylo nepopiratelné. A tím, že mu teď o Robin řekne, bude moct věci alespoň kontrolovat. Prozradí mu jen tolik, aby se odsud dostal, pak jí zavolá a bude ji varovat.

„Od jedné dívky. Jmenuje se Robin.“

Renner téměř nepostřehnutelné zavrtěl hlavou.

„Vida, vida, další nové jméno,“ poznamenal. „Povězte mi, pane Pierci, proč mě to už nepřekvapuje. Tak kdo je Robin?“

„Lilly Quinlanová uvádí na své webové stránce možnost přibrat další dívku. Nabízejí klientům, že mohou své ‚potěšení zdvojnásobit‘. Prostě trojka. A ta druhá, to je právě Robin. Na Lillyině stránce je odkaz na Robininu a naopak. Pracují spolu. Najel jsem si na Robininu stránku a zavolal na číslo, které tam bylo uvedené. Moc mi však nepomohla. Řekla, že podle ní odjela Lilly domů do Tampy, kde žije její matka. Zavolal jsem tedy na informace v Tampě a získal telefonní čísla na ženu s příjmením Quinlanová. Takhle jsem se nakonec dostal k Vivian.“

Renner přikývl.

„Ale to jich musel být slušný seznam. Řekl bych, že takové pěkné irské jméno jako Quinlanová není moc vzácné.“

„Ano, bylo jich dost.“

„A křestní jméno Vivian je až na konci abecedy. To jste se musel do té Tampy dost navolat.“

„Ano.“

„Mimochodem jaké je směrovací číslo do Tampy?“

„Osm jedna tři.“

Byl vděčný za každou otázku, na niž nemusel vymýšlet lež a potom trnout, zda zapadne do spleti ostatních lží, které už řekl. Renner mu však dlouhou úlevu nedopřál, protože sáhl do kapsy kožené bundy a vytáhl mobil. Otevřel ho a vyťukal 813 a číslo informací.

Pierce si uvědomil, že pokud nebude číslo Vivian Quinlanové v seznamu, opět ho Renner přistihne při lži.

„Co to děláte?“ ozval se. „V Tampě jsou tři hodiny ráno. Vyděsíte ji k smrti, jestli jí hodláte…“

Detektiv zvedl ruku, aby ho umlčel, a začal mluvit.

„Seznam bytových stanic v Tampě. Jméno Vivian Quinlanová.“

Čekal a Pierce sledoval jeho výraz. Po chvíli měl pocit, Že má žaludek zkroucený jako vyždímaný hadr.

„Dobrá, díky,“ řekl konečně Renner.

Vypnul telefon a zastrčil ho zpátky do kapsy. Na okamžik na Pierceho pohlédl, pak vytáhl z kapsičky u košile propisovačku a napsal na desky složky číslo. Pierce je sice viděl obráceně, ale poznal, že je stejné, jaké našel v telefonním zápisníku Lilly Quinlanové.

Téměř nahlas vydechl úlevou. Tohle mu vyšlo.

„Asi máte pravdu,“ řekl Renner. „Myslím, že jí zavolám v rozumnější hodinu.“

„Ano, to bude lepší.“

„Už jsem vám, tuším, řekl, že tady nejsme připojeni k internetu. Proto jsem ještě neviděl stránku, o níž jste mluvil. Ale hned, jak přijdu domů, si to ověřím. Uvedl jste, že tam je odkaz na tu druhou, na Robin, že?“

„Ano. Pracují spolu.“

„Takže jste zavolal Robin, když jste se nemohl dopátrat Lilly.“

„Ano.“

„A mluvil jste s ní telefonem a ona vám řekla, že Lilly odjela do Tampy navštívit matku.“

„Řekla, že neví, kde je. Pouze se domnívala, že by mohla odjet tam.“

„Setkal jste se někdy s Robin před tím telefonním rozhovorem?“

„Ne, nikdy.“

„Pane Pierci, oběma nám je jasné, že ta Robin je sexuální pracovnice, tedy prostitutka. Takže v podstatě chcete, abych uvěřil tomu, že žena z téhle branže telefonuje s naprosto cizím mužem a po pár minutách mu řekne, kam si myslí, že asi tak její partnerka v nelegální činnosti odjela. To se mi nějak nezdá. Co vy na to?“

Pierce málem zasténal. Ten chlap to nehodlal nechat být. Vytrvale a neúprosně odhaloval slabiny jeho výpovědi a hrozil, že celý ten propletenec lží rozmotá. Toužil konečně odtud vypadnout, ale stále zřetelněji cítil, že bude muset něco říct nebo udělat, aby toho dosáhl, Už mu nezáleželo na tom, jaké to bude mít následky. Chtěl prostě pryč. Doufal, že když se mu podaří dostat se k Robin před Rennerem, může ještě situaci zachránit.

„Hm… asi se mi podařilo ji přesvědčit, že opravdu chci Lilly najít a ujistit se, že je s ní všechno v pořádku. Možná se i ona o ni bála.“

„A to jste ji o tom všem přesvědčil telefonem?“

„Ano, telefonem.“

„Aha, dobře. Nakonec tohle si ověřím u Robin.“

„Jistě, ověřte si to. Můžu už…“

„A vy samozřejmě budete ochotný podstoupit test na polygrafu, že?“

„Cože?“

„Polygraf. Detektor lži. Netrvá to dlouho. Jenom zajedeme do centra a tam to provedeme.“

„Ještě teď v noci?“

„To asi ne. Pochybuju, že by se mi podařilo někoho vytáhnout z postele, aby to s vámi udělal. Ale sfoukneme to hned zítra ráno.“

„Dobře, takže se domluvíme na ráno. Můžu už jít?“

„Ještě moment, pane Pierci. Dočkáte se.“

Renner se znovu zadíval do zápisu jeho výpovědi. Přece jsme už všechno probrali, uvažoval Pierce. Co může zbývat?

„Nechápu, o čem se mnou chcete ještě mluvit.“

Aniž pohnul hlavou nebo jediným svalem ve tváři, pohlédl mu detektiv do oči.

„Vaše jméno se objevuje na několika místech v našich počítačových archivech. Myslím, že bychom si teď mohli pro změnu pohovořit o tom.“

Pierce cítil, že celý zrudl vnitřním horkem. A hněvem. To zatčení už přece mělo být dávno z jeho záznamu vymazané. Podmíněná zkušební lhůta mu skončila a odkroutil si sto šedesát hodin veřejných prací. Všechno se stalo tak dávno. Jak se to Renner dověděl?

„Mluvíte o té záležitosti v Palo Altu?“ zeptal se. „Nikdy jsem nebyl oficiálně obviněn. Vyloučili mě na jeden semestr ze studia, odsloužil jsem si veřejné práce a prošel zkušební lhůtou.“

„Byl jste zatčen pro podezření, že jste se vydával za policistu.“

„To bylo skoro před patnácti lety. Byl jsem tehdy student.“

„Ano, ale pochopte, o co mi teď jde. Vydával jste se za policistu. A teď si počínáte stejně, hrajete si na detektiva. Možná máte nějaký komplex hrdiny, pane Pierci.“

„Ne, je to úplně jinak. Tenkrát šlo o to, že jsem se pokoušel telefonicky získat nějaké informace… Číslo na jednoho člověka. Prostě menší sociální inženýrství, nic víc. Jednal jsem, jako bych byl policista ze služebny v univerzitním areálu, abych získal telefonní číslo. To bylo moje provinění. Nemám žádný komplex hrdiny, ať si pod tím představujete cokoliv.“

„Telefonní číslo na koho?“

„Na jednoho profesora. Potřeboval jsem jeho číslo do bytu a on nebyl v seznamu. Nic to nebylo.“

„Zápis z vyšetřování říká, že jste to číslo vy a vaši kamarádi zneužili k tomu, abyste profesora obtěžovali. Abyste mu provedli promyšlenou lumpárnu. V souvislosti s tím bylo zatčeno pět dalších studentů.“

„Šlo o neškodný žert, ale museli nás exemplárně potrestat. Bylo to v době, kdy se začali rozmáhat hackeři. Všichni jsme byli dočasně vyloučeni ze školy, dostali jsme podmínku a veřejné práce, ale i tenhle trest byl krutější než spáchaný zločin. Říkám, byla to bezvýznamná záležitost, neškodný žert.“

„Je mi líto, ale vydávání se za policistu se mi nejeví ani jako bezvýznamná záležitost, ani jako neškodný žert.“

Pierce se už už chystal znovu něco namítnout, ale pak to spolkl. Věděl, že Rennera nepřesvědčí. Čekal na další otázku a detektiv po chvíli pokračoval.

„V našich materiálech je uvedeno, že jste si veřejně prospěšnou práci odbyl v laboratoři ministerstva spravedlnosti v Sacramentu. To jste tenkrát uvažoval o tom, že se stanete policistou?“

„Bylo to v době, kdy jsem změnil svůj hlavní obor na studium chemie. Pracoval jsem v laboratoři, v níž se provádějí krevní rozbory. Prováděl jsem běžné laboratorní činnosti. Bylo to na hony vzdálené policejní práci.“

„Ale muselo to být zajímavé, ne? Přicházel jste do styku s policisty, vypracovával jste důkazy pro důležité případy. Zřejmě to pro vás bylo natolik zajímavé, že jste tam zůstal i pak, když jste si odkroutil svou povinnost.“

„Zůstal jsem, protože mi nabídli práci a studium na Stanfordu je drahé. A nedávali mi žádné důležité případy. Většina vzorků k rozboru mi přicházela ve schránkách federální pošty. Udělal jsem, co jsem měl, a poslal je s výsledky zpátky. Nic světoborného. Vlastně šlo o dost nudnou rutinní činnost.“

Renner se posunul dál.

„Dobře. K tomuhle vašemu zatčení došlo rok po tom, co se vaše jméno objevilo ve zdejších policejních spisech. Je to v počítači.“

Pierce začal vrtět hlavou.

„Ne. Tady jsem nikdy zatčen nebyl. Pouze tenkrát za tu věc ve Stanfordu.“

„Netvrdím, že jste byl zatčen. Říkám jen, že vaše jméno figuruje v policejních spisech. Dnes se všechno vede v počítači, i staré věci. Jste hacker, takže víte, jak je to lehké – naťukáte na klávesnici jméno a někdy žasnete, co se objeví.“

„Nejsem hacker. A taky nemám ponětí, o čem mluvíte. Jestli je v nějakých policejních spisech mé jméno, musí jít o jiného Henryho Pierceho. Nepamatuju si…“

„Nemyslím si, že by šlo o někoho jiného. Kester Avenue v Sherman Oaks, souhlasí? Měl jste sestru, Isabelle Pierceovou, že?“

Pierce strnul. Byl naprosto ohromený, kam se až Renner dostal a s čím chce tu dnešní situaci spojovat.

„Stala se obětí vraždy, v květnu devatenáct set osmdesát osm, že?“

Nemohl jinak než přikývnout. Cítil se, jako by mu strhl obvaz z nezahojené rány.

„Mělo se za to, že se stala obětí vraha známého pod přezdívkou Panenkář, později identifikovaného jako Norman Church. Případ byl uzavřen Churchovou smrtí devátého září devatenáct set devadesát.“

Případ uzavřen, uvažoval Pierce. Jako by Isabelle byla pouhý spis, který lze zavřít, strčit do zásuvky a zapomenout na něj. Jako by se vražda mohla vůbec někdy vyřešit.

Vytrhl se z myšlenek a pohlédl na detektiva.

„Ano, byla to moje sestra. A co? Co to má společného s tím, proč tu jsem?“

Renner zaváhal a pak pomalu roztáhl svou utrápenou tvář do náznaku úsměvu.

„Řekl bych, že to s tím má společného všechno a nic.“

„To nedává smysl.“

„Samozřejmě že dává. Byla starší než vy, že?“

„O pár let.“

„Utekla z domu a vy jste ji hledal. Je to v počítači, tak to musí být pravda. Hledal jste ji po nocích. S otcem. Posílal vás…“

„S nevlastním otcem.“

„Dobře, tak s nevlastním otcem. Posílal vás do opuštěných domů, abyste se tam po ní podíval, protože jste byl teenager a teenageři v těchhle brlozích neprchají před jinými teenagery. Takhle to je ve spisu. A je tam taky, že jste ji nenašel. Nikdo ji nenašel, dokud nebylo pozdě.“

Pierce si založil ruce a naklonil se nad stolem.

„Poslyšte, co tím chcete říct? Protože já bych se opravdu rád dostal domů, jestli proti tomu nic nemáte.“

„Chci tím říct, že jste už kdysi jednou hledal ztracenou dívku, pane Pierci. Proto mě napadá otázka, zda se svým pátráním po Lilly Quinlanové nepokoušíte něco odčinit. Víte, co mám na mysli, ne?“

„Nevím,“ řekl Pierce přiškrceným hlasem.

Renner pokýval hlavou.

„Dobrá, pane Pierci. Necháme toho… pro tuto chvíli. Ale dovolte mi, abych k vám byl upřímný – ani na okamžik jsem nevěřil, že jste mi řekl celou pravdu. Víte, součástí mé práce je, abych poznal, kdy lidé lžou. A ve vašem případě si myslím, že buď lžete, nebo něco zamlčujete, nebo obojí. Ale nejsem z toho nijak smutný, protože takhle to s lidmi bývá. Už jsem si na to zvykl. Možná mě to jen trochu zpomalí, pane Pierci. Jistě, držím vás tu už příliš dlouho, skvělého odborníka a poctivého občana. Ale to jen proto, že jsem důkladný, a troufám si říct, že i docela dobrý v tom, co dělám. Ujišťuji vás, že budu mít brzy celý obraz o situaci pohromadě. A jestli zjistím, že jste v ní překročil jakoukoliv zákonnou hranici, bude mi potěšením…, jestli víte, co tím míním.“

Vstal.

„Ohledně toho polygrafu se s vámi spojím. A jestli vám mohu poradit, pane Pierci, na vašem místě bych se vrátil do toho pěkného nového bytu na Oceán Way, zůstal tam a už bych se do ničeho nepletl.“

Také Pierce vstal a zamířil kolem Rennera ke dveřím. Ale ještě než vyšel ven, na něco si vzpomněl.

„Kde je moje auto?“

„Vaše auto? Řekl bych, že tam, kde jste ho nechal. Běžte ke službě v hale, zavolá vám taxík.“

„Vřelé díky.“

„Dobrou noc, pane Pierci. Zůstaneme v kontaktu.“

Když procházel opuštěnou místností oddělení, pohlédl na hodinky. Bylo půl jedné. Věděl, že se musí spojit s Robin a že to musí udělat dřív, než ho předběhne Renner. Jenže číslo na ni měl v batůžku v autě.

Když přicházel ke stolu služby, uvědomil si, že nemá peníze na taxík. Všechno, co u sebe měl, dal Robin. Na chvíli se zastavil a váhal, co dělat.

„Mohu vám s něčím pomoct, pane?“

Uvědomil si, že na něho hledí policista za pultem –

„Ne, díky.“

Otočil se a vyšel ven. Na Venice Boulevardu se dal do klusu směrem na západ. K pobřeží.

16

Jakmile se přiblížil k místu, kde nechal auto, uviděl, že kolem řadového domku Lilly Quinlanové je rušno. Policejní technici měli stále ještě práci. Na konci uličky se tísnilo několik aut a vchod do domu osvětloval nainstalovaný mobilní reflektor.

Před dveřmi stál Renner a hovořil se svým parťákem, jehož jméno si Pierce nezapamatoval. Znamenalo to, že detektiv zřejmě vyjel hned po tom, co ho propustil, a buď si ho cestou nevšiml, nebo mu záměrně nenabídl, že ho sem sveze. To druhé se zdálo pravděpodobnější. Policista si obvykle všimne člověka klusajícího v běžném oblečení po ulici, zvlášť v noci. Takže ho Renner schválně minul.

Pierce stál vedle svého auta, a zatímco se vydýchával po dlouhém běhu, chvíli Rennera pozoroval. Ten však brzy vešel se svým parťákem do domu. Pierce konečně vytáhl dálkový ovladač a odemkl auto.

Usedl za volant a tiše přibouchl dveře. Vytáhl klíč, a když ho chtěl zastrčit do zapalování, uvědomil si, že nesvítí stropní světlo. V první chvíli ho napadlo, že se zřejmě spálila žárovka, neboť přepínač nastavil tak, aby se světlo rozsvítilo při otevření dveří. Přesto se natáhl a zmáčkl přepínač. Nic se nestalo. Zmáčkl jej ještě jednou a světlo se rozsvítilo.

Hodnou chvíli jen seděl a uvažoval. Věděl, že osvětlení interiéru je ovládané přepínačem v třípolohovém cyklu. První poloha je běžné nastavení, při němž se světlo zapne, když se otevřou dveře. Jakmile se dveře zavřou, světlo po patnácti vteřinách nebo po nastartování zhasne. Druhá poloha zapíná světlo trvale, i když jsou dveře zavřené, a ve třetí je zase světlo trvale vypnuté.

Věděl také, že nechal přepínač v první poloze, aby se interiér osvítil při otevření dveří. To se ovšem nestalo. Takže přepínač musel být ve třetí poloze, a když ho pak přepnul, přešel do první polohy, v níž se světlo nerozsvítilo, protože už měl zavřené dveře. Pak ho stiskl podruhé a přešel do druhé polohy trvalého zapnutí světla.

Otevřel a zavřel dveře a celé si to ověřil. Muselo to tak být. Z toho však jednoznačně vyplývalo, že se do jeho vozu někdo dostal a změnil nastavení přepínače.

V náhlé panice se otočil a zašmátral rukou po podlaze v prostoru mezi předními a zadními sedadly. Nahmatal batůžek. Vytáhl ho a rychle zkontroloval obsah. Zápisníky tam byly. Vypadalo to, že nic nechybí.

Otevřel přihrádku na rukavice, ale i tam se zdálo všechno v pořádku. Přesto s jistotou věděl, že v autě někdo byl.

Ale proč? Co tu hledal? Za nejcennější věc, která se z jeho auta dala ukrást, považoval Pierce onen kožený batůžek. Přesto se neztratil. To ho vedlo k dalšímu jednoznačnému závěru, že ten, kdo se do auta vloupal, nemínil nic krást, ale něco hledal. Ostatně to také vysvětlovalo, proč byl zámek dveří zamknutý. Obyčejný zloděj by se neobtěžoval svoji návštěvu v autě maskovat.

Pohlédl na osvětlené vstupní dveře řadového domku a došlo mu, co se tu dělo. Renner. Policie. Ti jeho auto prohledávali. Byl si tím jistý.

Uvažoval o tom a usoudil, že jsou dvě možnosti, jak se to stalo a jaká chyba vedla k tomu, že na to přišel. Podle první verze ten, kdo do auta vnikl – zřejmě za pomocí profesionálního „vercajku“, jímž odjistil zámek přes těsnění oken –, okamžitě dvakrát stiskl přepínač a vypnul světlo, aby ho nebylo v autě vidět. A podle druhé verze vlezl neznámý do auta, zavřel dveře a světlo ještě patnáct vteřin svítilo. Když je pak časovač vypnul, nezvaný host stiskl přepínač, aby světlo znovu rozsvítil, a jakmile skončil s prohledáváním, zhasl. Proto nechal přepínač v té poloze, v jaké ho Pierce našel.

Uvažoval, že pravděpodobnější verze je ta druhá. Ale na tom vlastně nezáleželo. Přemýšlel o Rennerovi a pak si uvědomil, proč ho sem detektiv nesvezl. Chtěl jeho auto prohledat. Dostal se sem dřív a udělal, co potřeboval.

Šlo samozřejmě o nezákonnou prohlídku, když ji provedl bez jeho svolení, ale Pierce se na něj za to vůbec nezlobil. Naopak. Věděl, že v autě nebylo nic, co by ho v souvislosti se zmizením Lilly Quinlanové usvědčovalo z něčeho nezákonného. Znovu přemýšlel o Rennerovi a o zklamání, které zřejmě detektiv pocítil, když nic nenašel.

„Vlez mi na hrb, parchante!“ řekl nahlas.

Právě když chtěl konečně otočit klíčkem a nastartovat, uviděl, že z domu vynášejí matraci. Dva muži, zřejmě policejní technici, ji opatrné pronesli dveřmi, sestoupili ze schodů a zamířili k dodávce označené nápisem TECHNICKÉ VYŠETŘOVACÍ ODDĚLENÍ LAPD.

Matraci měli zabalenou v poloprůhledné fólii z umělé hmoty podobné závěsu ve sprše. Přesto byla tmavá skvrna uprostřed jasně vidět. Při pohledu na ni se Pierceho znovu zmocnila úzkost. Připadlo mu, jako by nesli billboard oznamující, že přišel pozdě, aby mohl pro Lilly Quinlanovou něco udělat.

Matrace se ukázala příliš dlouhá a široká a do dodávky se nevešla. Technici ji tedy zvedli na střechu a upevnili ji tam provazy.

Pierce se otočil a znovu uviděl Rennera. Stál ve dveřích domku a díval se na něho. Pierce mu jeho pohled hodnou chvíli vracel a teprve pak nastartoval. Kvůli všem těm policejním autům se nemohl otočit a musel vycouvat až na Speedway.

O deset minut později konečně vstoupil do svého bytu. Okamžitě zvedl telefon. Přerušovaný oznamovací tón mu hlásil, že na něho čekají vzkazy. Dřív, než je zkontroloval, však stiskl tlačítko opakování poslední volby – pamatoval si, že naposledy hovořil s Robin. Aniž se ozval jediný vyzváněcí tón, hned se dostal do hlasové schránky. To znamenalo, že Robin má telefon vypnutý nebo že právě mluví.

„Robin, to jsem já, Henry Pierce. Vím, že mě máš plné zuby, ale, prosím tě, poslechni si, co ti teď řeknu. Když jsi odešla, našel jsem dveře Lillyina domku otevřené. Uvnitř byl její domácí. Vyklízel to tam. Spolu jsme pak našli v posteli skvrnu, která vypadala jako krev, a museli jsme zavolat poldy. Snažil jsem se, jak to šlo, tě z toho…“

Ozvalo se pípnutí a spojení se přerušilo. Znovu stiskl tlačítko opakování poslední volby a uvažoval, proč si nastavila pro vzkaz tak krátký čas. Ozval se obsazovací tón,

„Hergot!“

Zkusil to ještě jednou a znovu dostal pouze obsazovací tón. Zklamaný a znechucený bezvýslednou snahou prošel přes ložnici na balkon. Od moře vál silný rezavý vítr. Přestože zábavní park zavíral o půlnoci, světla dáblova kola stále ještě svítila. Vrátil se k telefonu, znovu stiskl tlačítko opakování poslední volby a přiložil sluchátko k uchu. Tentokrát zazněl vyzváněcí tón a hned po prvním zazvonění se ozvala Robin. Měla ospalý hlas.

„Robin?“

„Jo. To je Henry?“

„Ano. Nezavěšuj, Robin. Nechal jsem ti vzkaz. Snažil jsem se…“

„Já vím. Právě jsem si to poslechla. Už jsi slyšel můj?“

„Co? Vzkaz? Ne. Před chvílí jsem se vrátil. Celou noc jsem byl u poldů. Poslyš, Robin, vím, že na mě máž vztek, ale už jsem se ti to snažil vysvětlit v tom přerušeném vzkazu. Je mi líto, ale počítej s tím, že tě navštíví policie. Dělal jsem, co se dalo. Neřekl jsem jim, že jsi mě tam zavedla ty, ani nic jiného. Ale když se mě zeptali, odkud vím, že Lilly pochází z Tampy a že tam žije její matka, musel jsem říct, že to vím od tebe. Byla to jediná možnost, jak z toho ven. Přiznávám, že jsem v tu chvíli myslel na sebe, jak se z toho dostat, ale nemyslím, že to pro tebe představuje problém. Víš, že Lilly má na své webové stránce odkaz na tvůj inzerát. Přišli by na tebe tak jako tak.“

„To je v pořádku.“

Chvíli mlčel, její reakce ho překvapila.

„Taky jsem jim řekl, že jsem tě přesvědčil, že chci Lilly najít, abych měl jistotu, že se jí nic nestalo – že jsi mi uvěřila, a proto jsi mi ty informace o ní řekla.“

„Ale tys mě opravdu přesvědčil, to přece víš. Proto jsem ti volala a nechala ti vzkaz. Dobře že mám na telefonu identifikaci a znám tvoje číslo. Chtěla jsem ti říct, že mě mrzí, jak jsem se na tebe tam v uličce u Lilly osopila. Prostě mi ujely nervy.“

„S tím si nedělej starosti.“

„Díky.“

Oba chvíli mlčeli.

„Poslyš,“ řekl Pierce. „Tam uvnitř byla matrace… celá zakrvácená. Spousta krve. Nevím, co se s Lilly stalo, ale jestli se snažila z toho vašeho byznysu vyklouznout a jít studovat… Já vím, že máš strach z Billyho Wentze, ale teď by ses před ním měla mít ještě víc na pozoru. Radím ti, buď opatrná, ať podnikneš cokoliv.“

Nic na to neřekla.

„Musíš pryč – od něho i od toho, čím se živíš. Ale poslouchej mě, jestli se k tomu odhodláš, nikomu o tom neříkej. Prostě někam zmiz, aniž bys někomu dala vědět, že odjíždíš. Myslím si, že právě tuhle chybu asi udělala Lilly. Mohla to říct přímo jemu nebo někomu jinému, kdo s tím potom běžel za ním.“

„A ty myslíš, že to má na svědomí on? Přece mu vydělávala peníze. Proč by…“

„Nevím. A nevím ani, co si o tom myslet. Mohl to udělat ten, s kým byla, když jste se měly sejít. Ale mohlo to taky být jinak. Viděl jsem některé věci z toho jejího pracovního bytu, kožené řemínky, biče, masky… Kdoví, co se jí stalo. Třeba dal Wentz všem svým lidem na vědomí, že nikdo nesmí odejít. Poslyš, Robin, chci ti jen říct, že svět, ve kterém se pohybuješ, je nebezpečný. Měla bys z něj vypadnout a měla bys být zatraceně opatrná, až to budeš dělat.“

Mlčela a on věděl, že jí říká jen to, co už ví sama. Pak se mu zdálo, že zaslechl nějaký zvuk, jako by plakala. Ale nebyl si tím jisty.

„Co je? Jsi v pořádku?“

„Jo, jsem,“ řekla tiše. „Víš, ono to není tak lehké…, myslím skončit s tím. Nechat toho a vrátit se k normálnímu slušnému životu. Co bych asi tak mohla dělat? Takhle vydělávám spoustu peněz. Víc, než bych kdy vydělala jinde. Vážně, co bych měla dělat? Pracovat u McDonalda? Nejspíš by mě tam ani nevzali. Co bych mohla napsat do žádosti? Že jsem se poslední dva roky válela s chlapama?“

Pierce nečekal, že s ní povede takový rozhovor. Vrátil se z balkonu zpátky do obýváku. Měl sice dvě nová křesla, ale posadil se na své obvyklé místo na starém gauči.

„Robin? Ani nevím, jak se jmenuješ příjmením.“

„LaPorte. A ani to Robin není mé jméno.“

„Jaké tedy?“

„Lucy.“

„To se mi líbí víc. Lucy LaPorte. Jo, to se mi vážně líbí. Má to pěkný zvuk.“

„Když musím všechno ostatní dát těm chlapům, chtěla jsem si nechat alespoň jméno.“

Zdálo se, že už přestala plakat.

„Takže… Lucy, jestli ti tak můžu říkat, zapiš si někam mé číslo, a až budeš připravená toho nechat, zavolej mi a já udělám všechno, co budu moct, abych ti pomohl. Seženu ti peníze, práci, byt, cokoliv budeš potřebovat. Stačí, když zavoláš. Říkám, udělám, co budu moct.“

„Kvůli své sestře, že?“

Chvíli o tom uvažoval.

„Nevím. Možná.“

„To je jedno. Díky, Henry.“

„Dobře, Lucy. Myslím, že teď půjdu konečně do postele. Byl to hrozně dlouhý den a jsem utahaný jako pes. Je mi líto, že jsem tě vzbudil.“

„S tím si nedělej hlavu. Ani s těmi poldy. Nějak to s nimi skoulím.“

„Díky. Tak dobrou noc.“

Ukončil hovor a zavolal do své hlasové schránky, aby si poslechl vzkazy. Měl jich tam pět. Vlastně jen dva, protože tři byly pro Lilly. Ty hned vymazal. První vzkaz mu nechal Charlie.

„Jen jsem chtěl zjistit, jak to šlo dnes v laboratoři, a zeptat se tě, jestli jsi už měl možnost mrknout se na ty patentové koncepty. Kdybys tam našel nějaké problémy, měli bychom to vědět hned v pondělí, aby byl čas to opravit…“

Vymazal to. Měl v plánu podívat se na koncepty patentových přihlášek ráno. Charliemu se ozve až potom.

Pak si poslechl celý vzkaz od Lucy LaPorte.

„Ahoj, tady je Robin. Poslyš, chtěla jsem jen, že mě mrzí, co jsem ti řekla, když jsem od tebe odcházela. Ujelo mi to. Mám poslední dobou vztek na celej tenhle pitomej svět. Měla jsem ti místo toho říct, že ti věřím, že ti jde o Lilly a snažíš se zjistit, jestli je v pořádku. Možná jsem byla taková, protože bych chtěla, aby se o mě taky takhle někdo zajímal. Takže tak… Zavolej mi někdy, jestli se ti bude chtít. Můžem si jen tak někam zajít. A příště tě už nebudu nutit, abys mi koupil jahodový koktejl. Tak ahoj.“

Z nějakého důvodu si tenhle vzkaz nechal. Napadlo ho, že třeba bude mít někdy chuť poslechnout si ho znovu. Hodnou chvíli o Lucy přemýšlel a přitom si klepal telefonem do brady. Měl pocit, že je v ní cosi milého, skoro okouzlujícího, co se prosazovalo přes její obhroublé vyjadřování a nakonec i přes to, co dělá a čím se živí. Přemýšlel také o tom, co mu řekla o svém jménu – že používá Robin, aby si mohla nechat Lucy pro sebe.

Když musím všechno ostatní dát těm chlapům, chtěla jsem si nechat alespoň jméno.

Vzpomněl si na detektiva, který kdysi seděl u nich v obýváku a mluvil s jeho matkou a nevlastním otcem. A nechyběl tam ani jeho otec. Detektiv jim řekl, že Isabelle používala na ulici a s muži, s nimiž chodila za peníze, jiné jméno. Ne Isabelle, ale Angel.

Renner ho odhadl správně. To, co se tehdy stalo, leželo pořád těsně pod hladinou, a když se objevila ta záhada s Lilly Quinlanovou, vybublalo to ven. Ve své touze najít Lilly a možná ji zachránit, hledal a zachraňoval svou vlastní sestru.

Přemýšlel o tom, jaký je to tam venku úžasný a zároveň hrozný svět. Co všechno lidé dokáží dělat jeden druhému, ale většinou sami sobě. Uvažoval, že možná tohle je důvod, proč se každý den zavírá na dlouhé hodiny v laboratoři. Zavírá se tam před světem, neboť nechce vědět a přemýšlet o špatných věcech. V laboratoři je všechno čisté a jednoduché. Měřitelné. Žádné temné zóny. Žádné stíny.

Náhle pocítil nutkavou touhu mluvit s Nicole, říct jí, že se v posledních dvou dnech naučil něco, co předtím nevěděl, o čem neměl ani tušení. Něco, co by jen těžko dokázal vložit do slov, ale co cítí téměř bolestně v hrudi. Chtěl jí říct, že se už nechce honit za desetníkem, že to možná dopadne obráceně a desetník se bude honit za ním.

Vzal telefon a vyťukal její číslo. Své staré číslo. Amalfi Drive. Ozvala se po třetím zazvonění. Její hlas byl živý, přesto měl dojem, že spala.

„Nicole, to jsem já.“

„Henry… Co se děje?“

„Já vím, že je pozdě, ale…“

„Ne…, už jsme o tom mluvili. Slíbil jsi mi, že to nebudeš dělat.“

„Já vím. Ale potřebuju s tebou mluvit.“

„Ty jsi pil?“

„Ne. Jenom ti chci něco říct.“

„Je noc. Tohle nemůžeš dělat, Henry.“

„Jen teď, jednou. Potřebuju ti něco říct. Kdybych mohl přijet za tebou…“

„Ne, Henry. V žádném případě. Už jsem spala. Jestli se mnou chceš mluvit, zavolej mi zítra. Dobrou noc.“

Zavěsila. Cítil, že rudne rozpaky. Právě se dopustil něčeho, co by před touto nocí nikdy neudělal, co si ani nedovedl představit, že by udělal.

Hlasitě povzdechl, vstal a přistoupil k oknu. V dálce na severu za molem se táhla šňůra světel vyznačujících Pacific Coast Highway. Nad ní se téměř nerozeznatelně od noční oblohy rýsoval profil hor. Temnou masu oceánu bylo spíš slyšet než vidět a horizont se ztrácel kdesi v dálce ve tmě. Cítil se unavený a nevýslovně skleslý. Myšlenky se mu toulaly od Nicole zpátky k Lucy a k tomu, co už teď téměř s jistotou věděl, že se stalo Lilly. Zíral do noční tmy a sliboval si, že nezapomene na to, co řekl Lucy. Jestliže se rozhodne, že z toho chce ven a bude k tomu připravená, pomůže jí – když ne kvůli ničemu jinému, tak kvůli sobě. Kdoví, zda to nebude to nejlepší, co kdy ve svém životě udělal.

Právě když hleděl na ďáblovo kolo, jeho světla zhasla. Pochopil to jako pokyn a vrátil se dovnitř. Sedl si na gauč, vzal telefon, zavolal do své hlasové schránky a znovu si poslechl vzkaz od Lucy. Pak se dovlekl k posteli. Ještě neměl prostěradla ani přikrývku, dokonce ani polštáře. Rozložil si na nové matraci spací pytel a vlezl do něj. Teprve pak si uvědomil, že celý den nic nejedl. A také poprvé, co si vzpomínal, se celý jeho den odehrál mimo laboratoř. Usnul, když si v duchu přeříkával, co všechno musí udělat, až se ráno vzbudí.

Zdálo se mu o temné chodbě s mnoha otevřenými dveřmi po obou stranách. Šel tou chodbou a do každých dveří nahlédl. Všechny místnosti za nimi vypadaly jako hotelové pokoje s postelí, toaletním stolkem a televizorem. A v každém někdo byl. Většinou ty lidi neznal a oni ho nebrali na vědomí. Viděl páry, které se hádaly, urážely se a křičely na sebe. Za jedněmi dveřmi však poznal své rodiče. Matku a otce, ne otčíma, třebaže byli ve věku, který odpovídal době po jejich rozvodu. Oblékali se na nějaký večírek.

Šel chodbou dál a v jiném pokoji uviděl detektiva Rennera. Byl sám a přecházel kolem postele. Přikrývka a prostěradlo byly stažené a na matraci se černala velká skvrna od krve.

Došel k dalšímu pokoji, v němž ležela na posteli Lilly Quinlanová, nehybná jako figurína ve výkladní skříni. V místnosti byla tma. Lilly ležela nahá s pohledem upřeným na televizor. Pierce sice neviděl na obrazovku, ale viděl namodralou zář, kterou vrhala na Lillyin obličej a vyvolávala dojem, že je mrtvá. Vstoupil do pokoje, aby se přesvědčil, co s ní je, a ona se k němu obrátila. Usmála se na něho a on se usmál na ni. Otočil se, aby zavřel dveře, ale zjistil, že pokoj žádné nemá. Když se otočil zpátky k ní, aby mu to vysvětlila, postel zela prázdnotou. Zůstal jen televizor.

17

Přesně v nedělní poledne ho vzbudil telefon.

„Není moc brzy, když chci mluvit s Lilly?“ ozval se mužský hlas.

„Ne. Vlastně je už pozdě,“ odpověděl Pierce.

Zavěsil a podíval se na hodinky. Chvíli uvažoval o svém snu a pokoušel se ho vyložit, ale jakmile se mu v mysli vynořila vzpomínka na to, jak uprostřed noci volal Nicole, ztěžka povzdechl a nechal toho. Vylezl ze spacího pytle a pak pod sprchou uvažoval, zda jí má znovu zavolat a omluvit se. Ani horká voda však z něho nesmyla nepříjemný pocit, jenž ho svíral. Rozhodl se, že udělá líp, když to nechá tak a nebude se pokoušet o trapné vysvětlování. Zkusí na to zapomenout.

Při oblékání se jeho žaludek začal hlasitě dožadovat jídla. Jenže v kuchyni nic k snědku nenašel. Navíc neměl žádné peníze a na kartě do bankomatu až do pondělí vyčerpal limit. Věděl, že by mohl zajít do nějaké restaurace nebo potravinářského obchodu a použít kreditní kartu, ale to by trvalo příliš dlouho. Trapný pocit z noční nepříjemnosti s Nicole a křest horkou vodou v něm vyvolaly chuť hodit epizodu s Lilly Quinlanovou za hlavu a nechat to všechno na policii. Musí se vrátit ke své práci. Věděl, že každá minuta váhání, zda se má do Airtedea vypravit, může jeho rozhodnutí zviklat.

Kolem jedné už vstupoval do budovy. Kývl na pozdrav strážnému v hale, ale neoslovil ho jménem. Patřil k těm, které nedávno přijal Clyde Vernon, a vůči němu se choval chladně. Pierce mu to velmi ochotně oplácel.

Na svém pracovním stole měl kávový hrneček plný drobných. Než začal něco dělat, vzal ho a vyšel po schodech o patro výš, kde byly v malé jídelně automaty se studenými jídly a nápoji. Spotřeboval téměř všechny drobné, aby si koupil dvě koly, dva balíčky smažených brambůrků a kakaové sušenky Oreos. Ještě zkontroloval ledničku, zda tam někdo nenechal něco, co by se dalo sníst, ale nic nenašel. Samozřejmě, k povinnostem strážných přece patřilo každý pátek večer lednici vyklidit.

Jeden sáček lupínků zlikvidoval, ještě než došel do kanceláře. Hned jak usedl za stůl, roztrhl druhý a otevřel kolu. Pak vytáhl ze sejfu pod stolem novou várku konceptů patentních přihlášek. Jacob Kaz byl skvělý právní expert na problematiku patentů, ale bylo nutné, aby čistě vědecké pasáže mezi právními někdo zkontroloval. To byla vždycky Pierceho práce, on dával závěrečný souhlas.

Zatím se všechny patenty, o něž v uplynulých šesti letech žádali a také je obdrželi, týkaly ochrany vlastnických práv na projekty složitých biologických architektur. Klíč k budoucnosti nanotechnologií spočíval ve vytváření nanostruktur, které je budou držet a nést. A právě to byla pozice, kterou před lety vybral Pierce pro Amedeo Technologies na bitevním poli o molekulární výpočetní technologii.

V laboratoři Pierce se svým týmem navrhl a vytvořil celou řadu řetězců molekulárních přepínačů, které pak spojovaly a vytvářely z nich logická hradla, základní prvky počítačových obvodů. Většina patentů, jež Pierce a Amedeo vlastnili, se týkala právě této problematiky nebo příbuzné oblasti konstrukce molekulárních pamětí. Menší počet zbývajících patentů se soustřeďoval na vývoj přemosťujících molekul, mřížoví pevných uhlíkových trubic, které jednou propojí stovky tisíc nanopřepínačů a vytvoří počítač malý jako desetník, ale výkonný jako digitální kamion Mack.

Než začal pročítat novou várku patentních konceptů, opřel se v křesle a zadíval se na zeď za počítačovým monitorem. Visela tam jeho karikatura, na níž byl zachycen, jak drží mikroskop a s vlajícím ohonem vlasů třeští oči, jako by právě udělal fantastický objev. Pod obrázkem stálo: „Koho to slyší Henry?“

Dárek od Nicole. Nechala si obrázek nakreslit jedním z umělců na molu po tom, co jí Pierce vyprávěl o své nejmilejší vzpomínce z dětství – jak jemu a sestře otec četl a vyprávěl pohádky. Samozřejmě ještě předtím, než se rodiče rozvedli a než se otec odstěhoval do Portlandu a založil si novou rodinu. A předtím, než se Isabelle dostala na šikmou plochu a začala po ní klouzat dolů.

Jeho nejoblíbenější knihou v té době byl příběh Koho to slyší Horton? od doktora Seusse. Byla to pohádka o tom, jak slon Horton objevuje svět existující na smítku prachu – tedy nanosvět, který tak vstoupil do Pierceho života dávno předtím, než se dověděl, že něco takového skutečně existuje. Stále si z té knihy pamatoval spoustu veršů nazpaměť a často o nich v souvislosti se svou prací přemýšlel.

V příběhu je slon Horton vyobcován ze společnosti ostatních zvířat v džungli, která jeho objevu nevěří. Nejvíc ho pronásledují opice, ale Horton nakonec maličký svět na smítku prachu před opicemi zachrání a ostatním zvířatům dokáže, že existuje.

Otevřel sušenky Oreos a hned dvě snědl v naději, že mu cukr pomůže, aby se dokázal soustředit.

Začal se vzrušeným očekáváním číst. Tahle skupina patentů mohla vrhnout Amedeo do zcela jiné arény a posunout vědu na novou úroveň. Věděl, že to může celý svět nanotechnologií doslova rozhoupat. Usmál se, když si představil, jak budou reagovat konkurenti, až jim jejich zpravodajci zkopírují nechráněné stránky patentové přihlášky nebo až budou číst o projektu Próteus v odborných časopisech.

Tato várka patentů měla chránit formuli řešící problém konverze buněčné energie. V laických termínech použitých v sumáři první žádosti se psalo, že Amedeo žádá o patentovou ochranu pro „systém dodávky energie“, který by napájel biologické roboty, jež budou jednoho dne hlídkovat v krevním řečišti lidského jedince a ničit patogenní látky ohrožující jeho organismus.

Nazvali to formule Próteus podle známého filmu Fantastická cesta z roku 1966, v němž tým lékařů nastoupil do ponorky Próteus, nechal se miniaturizovat a potom injektovat do lidského těla, aby našli a zničili trombus v mozku, který nemohli odstranit operativně.

Film samozřejmě patřil do kategorie science fiction a bylo víc než pravděpodobné, že záření, jímž se prováděla miniaturizace, zůstane navždy v oblasti fantazie. Ale v myšlence zaútočit na patogeny v lidském těle biologickými nebo molekulárními roboty se fantazie od projektu Próteus zase tak moc nevzdalovala a už teď se nacházela na horizontu vědeckých faktů.

Od počátku vývoje nanotechnologií byly eventuální medicínské aplikace vždy tím, co vědce nejvíc vzrušovalo. Zajímavější než obrovský skok v rychlosti nových molekulárních počítačů se však jevila možnost jejich využití při léčbě rakoviny, AIDS a možná všech ostatních nemocí sužujících lidstvo. Představa, že v lidském těle hlídkují miniaturní přístroje, které vyhledávají, poznávají a ničí patogeny prostřednictvím chemických reakcí, byla stále ještě fantastická, ale už ne nereálná.

Zatímco se spousta výzkumníků snažila vyvinout molekulární paměť a integrované obvody, držela tuto oblast vědy v rovině teorií otázka napájecí energie. Jakou sílu použít k pohonu budoucí molekulární ponorky, aby plula krevním řečištěm, když musí vycházet z přirozených dějů v těle a musí se snést s imunitním systémem?

Pierce spolu s jejich imunologem Larrabym objevil primitivní, přesto však vysoce spolehlivé řešení, které spočívalo v myšlence použít k tomu vlastních buněk hostitelského organismu. Společně pak vyvinuli kombinaci proteinů, které se váží na buňky a získávají z nich elektrickou energii. A jelikož tato energie pochází z vlastního organismu, je tedy slučitelná s jeho imunitním systémem.

Formule Próteus byla prostá a v tom spočívala její krása a hodnota. Pierce si dovedl představit, že na tomto objevu se založí celý budoucí výzkum nanotechnologií. Dalo se předpokládat, že doba experimentů, dalších objevů a vynálezů vedoucích k praktickému využití, jež se ještě nedávno odhadovala na dvě desetiletí nebo déle, se teď může zkrátit na polovinu a realita se opět podstatně přiblíží fantazii.

Objev formule Próteus, k němuž dospěli zhruba před třemi měsíci, v době, kdy byl Pierce uprostřed svých problémů s Nicole, se pro něho sta] nejúžasnějším okamžikem jeho života.

„Naše domy se ti budou zdát neskutečně malé,“ zašeptal, když skončil s pročítáním patentových žádostí. „Ale pro nás, kteří nejsme velcí, jsou úžasně velké.“

Slova doktora Seusse.

Měl dobrý pocit. Kaz odvedl jako vždy skvělou práci, když v úvodu každé žádosti vhodně promíchal vědeckou mluvu s laickým jazykem, ale v jádru textu nechal hovořit pouze vědu a graficky znázorněné segmenty formule. Tyto pasáže psal Pierce a Larraby a oba výzkumníci je po sobe několikrát četli.

Podle jeho mínění byl balíček žádostí dobře připraven k podání. Cítil vzrušení. Věděl, že tyto patenty vyvolají v nanosvětě vlnu publicity, která s sebou následně přinese zvýšený zájem investorů. V plánu bylo ukázat objev nejdřív Maurici Goddardovi a pojistit si tím jeho investici, a pak teprve žádosti podat. Pokud tedy půjde všechno dobře, Goddard si uvědomí, že je na tahu, nad nímž nesmí dlouho přemýšlet, a proto vstoupí do společnosti jako její hlavní financovatel.

Pierce a Charlie Condon tohle pečlivě připravili. Ukáží Goddardovi svůj objev, aby ho viděl na vlastní oči. Předvedou mu všechno pod elektronovým mikroskopem a pak bude mít čtyřiadvacet hodin na to, aby se rozhodl. Pierce byl připraven chtít od něho osmnáct milionů dolarů v průběhu tří let, což by mělo stačit, aby poskočili dopředu rychleji a dál než kterýkoliv z jejich konkurentů. A za to byl ochotný nabídnout Goddardovi desetiprocentní podíl ve společnosti.

Napsal na žlutý samolepicí lísteček děkovnou poznámku Jacobu Kazovi a přilepil ho na desky. Pak je uložil zpátky do sejfu. Ráno je pošle po spolehlivém poslu do Kazovy kanceláře v Century City. Žádné faxy, žádné e-maily. Nebo mu to možná odveze sám.

Opřel se, vzal si další sušenku a zkontroloval si čas. Dvě hodiny odpoledne. Přišel před hodinou, ale připadalo mu to jako před deseti minutami. Bylo příjemné zažívat opět ten pocit vzrušení. Rozhodl se, že toho využije a přesune se do laboratoře k pořádné práci.

„Světlo.“

Vyšel na chodbu a právě za sebou zavíral dveře, když se ozval telefon. Poznal charakteristické zvonění své přímé linky. Znovu otevřel. „Světlo.“

Jeho přímé číslo do kanceláře znalo jen málo lidí, patřila k nim však Nicole. Rychle obešel stůl a podíval se na displej identifikace. Stálo tam nezveřejněný volající, takže to nemohla být Nicole, protože její mobil i stanice v domě na Amalfi Drive nebyly utajované. Zaváhal, ale pak si vzpomněl, že takové číslo má Cody Zeller. Zvedl sluchátko.

„Pan Pierce?“

Nebyl to Cody Zeller.

„Ano.“

„Tady je Philip Glass. Včera jste mi volal, že?“

Soukromý vyšetřovatel. Úplně na něj zapomněl.

„Ano, ano. Díky, že jste se ozval.“

„Dostal jsem se k vašemu vzkazu až dnes. Co pro vás mohu udělat?“

„Chtěl bych si s vámi promluvit o Lilly Quinlanové. O té dívce, co zmizela. Její matka vás před pár týdny najala. Z Floridy.“

„Ano, ale už se tím případem nezabývám.“

Pierce zůstal stát za stolem a při mluvení se opíral rukou o monitor počítače.

„Ano, chápu. Ale říkal jsem si, jestli bych si s vámi o něm mohl promluvit. Mám svolení Vivian Quinlanové, můžete si to ověřit, jestli chcete. Máte ještě její číslo?“

Glass dlouho neodpovídal. Tak dlouho, že Pierceho napadlo, zda je ještě vůbec na lince.

„Pane Glassi?“

„Ano, jsem tady. Jenom přemýšlím. Můžete mi říct, jaký zájem na té věci máte?“

„Chci tu dívku najít.“

Následovalo ještě delší ticho a Pierce začal chápat, že jedná ze slabé pozice. S Glassem se něco dělo a on nevěděl co. Rozhodl se, že zkusí přitlačit. Chtěl se s ním setkat.

„Jsem přítel jejich rodiny,“ lhal. „Vivian mě požádala, abych se po Lilly podíval.“

„Mluvil jste o tom s policií?“

Pierce zaváhal. Instinktivně cítil, že na tom, co odpoví, může záviset, zda se s ním Glass bude ochoten dál bavit. Uvažoval také o událostech včerejší noci a o tom, jestli už o nich Glass něco ví. Renner přece řekl, že ho zná, a jistě má v úmyslu se s ním spojit. Teď je neděle odpoledne. Možná s tím policejní detektiv čeká do pondělí, protože se mu nezdá, že by Glass byl v případu zase tak důležitý.

„Ne,“ zalhal znovu. „Z telefonického hovoru s Vivian jsem vyrozuměl, že se o to policie nezajímá.“

„Kdo vlastně jste, pane Pierci?“

„Co? Nechápu…“

„Pro koho pracujete?“

„Pro nikoho. Vlastně pro sebe.“

„Jste soukromý vyšetřovatel?“

„Ne. Jak jsem řekl, jsem rodinný přítel.“

„Čím se živíte?“

„Výzkumem. Jsem vědecký pracovník, chemik. Nechápe co to má společného s…“

„Dobře, jsem ochotný se s vámi setkat. Ale ne ve své kanceláři. Dnes tam nehodlám jet.“

„Dobrá, tak kde? A v kolik?“

„Za hodinu. Znáte jistý podnik v Santa Monice, který se jmenuje Cathode Ray’s?“

„Na Osmnácté ulici, že? Budu tam. Jak se poznáme?“

„Máte klobouk nebo něco, co by vás odlišilo?“

Pierce se sklonil dolů, otevřel nezaniknutou zásuvku a vytáhl z ní baseballovou čepici s modrými vyšitými písmeny na štítku.

„Budu mít šedou baseballovou čepici s modrým nápisem MOLES na štítku.“

„Dobrá, uvidíme se v Cathode Ray’s. Prosím, přijdte sám. Jestliže budu mít dojem, že nejste sám nebo že jde o nějakou levotu, nedočkáte se mě.“

„O jakou levotu? Co tím…“

Glass zavěsil.

Pierce odložil sluchátko a nasadil si čepici. Uvažoval o tom, jaké podivné otázky mu soukromý detektiv kladl, co mu řekl nakonec a jak to řekl. Připadalo mu, jako by se Glass něčeho bál.

18

Cathode Ray’s se těšil oblibě především u nové technické generace a téměř každý návštěvník měl před sebou na stole vedle piva nebo kávy ještě notebook, případně elektronický diář. Podnik měl čtyřiadvacetihodinový provoz a u stolů nechyběly zásuvky a konektory s možností vysokorychlostního připojení, navíc se nedaleko odtud nacházely Santa Monica Coilege, filmové laboratoře a obvody Westside se začínajícími softwarovými firmami. Tohle všechno byly zřejmě okolnosti, které dělaly z Cathode Ray’s oblíbené místo.

Pierce se tam už mnohokrát při nejrůznějších příležitostech zastavil, přesto se mu zdálo dost zvláštní, že si Glass vybral ke schůzce právě tenhle podnik. V telefonu mu se svým chraplavým, unaveně znějícím hlasem připadal jako starší člověk. Jestliže je to opravdu tak, bude v Cathode Ray’s dost nápadný. A vůbec mu přišlo zvláštní, že si při svých paranoidních reakcích, které dává najevo během telefonního rozhovoru, zvolil k setkání zrovna restauraci.

Přesně ve tři vstoupil Pierce do lokálu a přelétl rychlým pohledem návštěvníky. Hledal staršího muže, ale žádného neviděl. Nevšiml si ani, že by na něho někdo reagoval. Postavil se tedy do řady na kávu a čekal.

Než odešel z kanceláře, vysypal všechny zbývající drobné z hrnečku do kapsy a teď si spočítal, že má sotva na obyčejnou kávu, aby mu ještě zbylo na spropitné.

Zaplatil, přidal si do kávy cukr a pořádnou dávku smetany a zamířil ven na terasu, kde si vybral volný stůl v rohu. Pomalu usrkával kávu. Trvalo dvacet minut, než k němu přistoupil malý muž v černých džínách a černém tričku. Měl hladce oholenou tvář a tmavé, hluboko vsazené oči s tvrdým pohledem. Byl mnohem mladší, než Pierce čekal, nemohlo mu být víc než osmatřicet. Nenesl si kávu a přišel přímo k jeho stolu.

„Pan Pierce?“

Pierce vstal a podal mu ruku.

„Pan Glass?“

Glass si vytáhl židli, posadil se a opřel se lokty o stůl.

„Pokud by vám to nevadilo, rád bych viděl nějaký váš průkaz totožnosti,“ řekl.

Pierce položil šálek a začal lovit z kapsy náprsní tašku.

„To je dobrý nápad,“ prohlásil. „Nevadilo by vám, kdybych se podíval i já na váš?“

Po tom, co se vzájemně ujistili, že sedí se správnou osobou; se Pierce opřel a chvíli si Glasse prohlížel. Připadal mu jako velký člověk nacpaný v malém těle. Jako by byla kůže na celém jeho těle příliš napnutá. Doslova z něj vyzařovala síla a energie.

„Chcete si dát kávu, než začneme mluvit?“

„Ne. Nemám zapotřebí kofeinu.“

To bylo zřejmé.

„Tak se pusťme do toho. Povězte mi, co znamenají všechny ty špionské manýry?“

„Prosím?“

„Myslím to vaše ‚ujistěte se, že jste sám‘ a ‚čím se živíte‘. Připadlo mi to trochu zvláštní.“

Glass přikývl, jako by s tím souhlasil.

„Co víte o Lilly Quinlanové?“ zeptal se.

„Vím, čím se živí, jestli máte na mysli tohle.“

„A čím tedy?“

„Dělá nájemnou společnici, inzeruje své služby na intemetu. Jsem si naprosto jistý, že pracuje pro muže, který se jmenuje Billy Wentz. Je to zřejmě digitální pasák, jak se dnes říká. Provozuje webové stránky, kde má Lilly svou inzerci. Ale řekl bych, že ji nabízí i jinak – na pornostránkách a podobně. A taky se Lilly s největší pravděpodobností angažuje v sadomasochistických praktikách.“

Všiml si, že zmínka o Wentzovi vyvolala na Glassově tváři lehké napětí. Detektiv si založil ruce, opřel se lokty o stůl a naklonil se dopředu.

„Vy jste s panem Wentzem mluvil?“

Pierce zavrtěl hlavou.

„Ne, ale snažil jsem se o to. Včera jsem zašel do společnosti Entrepreneurial Concepts, která tu internetovou prezentaci zaštiťuje. Žádal jsem, abych s ním mohl mluvit, ale nebyl tam. Poslyšte, proč mám takový pocit, že vám říkám věci, které už víte? Chtěl jsem se od vás něco dovědět, ne odpovídat na vaše otázky.“

„Moc vám toho neřeknu. Specializuju se na vyšetřování případů pohřešovaných osob. Vivian Quinlanové mě doporučil někdo z oddělení pohřešovaných v LAPD – někdo, koho znám. Odtud to vyšlo. Paní Quinlanová mi zaplatila za týdenní práci. Lilly jsem nenašel ani jsem o jejím zmizení mnoho nezjistil.“

Pierce o tom chvíli uvažoval. Byl amatér a za necelých čtyřiadvacet hodin toho zjistil poměrně dost. Pochyboval, že by byl Glass tak neschopný, jakého ze sebe dělal.

„Ale o tom webovém produktu víte, ne? O L. A. Darlings?“

„Ano. Bylo mi řečeno, že pracuje jako nájemná společnice, takže mi nedalo práci najít ji tam. Dá se říct, že L. A. Darlings jsou v téhle branži jedny z nejoblíbenějších webových stránek.“

„Našel jste její dům? Mluvil jste s jejím domácím?“

„Nenašel. Nemluvil.“

„A co Lucy LaPorte?“

„Kdo?“

„Na své webové stránce používá jméno Robin. A taky na ní má odkaz na Lilly. Zřejmě občas pracují spolu.“

„Ach ano, Robin. Jistě, mluvil jsem s ní telefonem. Jenom krátce. Nebyla ochotná.“

Pierce měl podezření, že s ní Glass nemluvil. Lucy by se mu přece zmínila, že se jí už nějaký vyšetřovatel na Lilly ptal. Však si to u ní ověří.

„Jak je to dlouho, co jste s Robin mluvil?“ Glass pokrčil rameny.

„Tři týdny. Byla jednou z prvních, komu jsem volal.“

„Byl jste za ní osobně?“

„Ne. Vyšly najevo jiné věci. A na konci týdne nebyla paní Quinlanová ochotná platit mi za další práci na případu, tak pro mě skončil.“

„Jaké jiné věci vyšly najevo?“

Glass neodpověděl.

„Mluvil jste s Wentzem, že?“

Glass si odkašlal.

„Poslouchejte mě dobře, pane Pierci. Radím vám, držte se od Billyho Wentze dál.“

„Proč?“

„Protože je to nebezpečný člověk. Pohybujete se v oblasti, o které vůbec nic nevíte. Jestliže nebudete opatrný, může se vám stát, že na to těžce doplatíte.“

„To se stalo vám? Těžce jste na to doplatil?“

„Nemluvíme o mně. Mluvíme o vás.“

K nejbližšímu stolu se posadil jakýsi muž. Glass na něho úkosem pohlédl a podezíravě si ho měřil. Muž položil na stůl PalmPilot, otevřel ho, vytáhl psací hrot a dal se do práce. Piercemu ani Glassovi nevěnoval sebemenší pozornost.

„Chtěl bych vědět, co se stalo, když jste šel navštívit Wentze,“ řekl Pierce.

Glass se narovnal a zamnul si ruce.

„Víte…“

Zarazil se a dál nepokračoval. Pierce ho musel pobídnout.

„Co?“

„Víte, že až dosud jsou stránky s erotickou tematikou jediná oblast, v níž je internet výrazně výnosný?“

„Už jsem to slyšel. Co to ale má…“

„Deset miliard ročně vynáší v téhle zemi branže, která se nazývá elektronický sex. A většina toho kšeftu se realizuje přes síť. Je to obrovský byznys svázaný s nejvyššími podnikatelskými kruhy Ameriky. Máte to všude, je to dostupné na každém počítači, v každé domácnosti. Pusťte si doma televizor a přepněte si na kabelovce bezplatnou nabídku tvrdého poma. Připojte se na internet a můžete si objednat až do bytu ženu – třeba takovou, jako je Lilly Quinlanová.“

Glass mluvil zapáleně a připomínal Piercemu kněze na kazatelně.

„Víte, že Wentz prodává licence po celé zemi? Zjišťoval jsem si to. Padesát tisíc dolarů na jedno město. Teď už existují New York Darlings a Vegas Darlings. A taky Miami, Seattle, Denver a další a další. Všude tam nabízí porno stránky s nabídkou pro nejrůznější sexuální orientace a fetiše. Může…“

„Tohle všechno vím,“ přerušil ho Pierce. „Ale mě teď zajímá Lilly Quinlanová. Jak to souvisí s tím, co se jí stalo?“

„Nevím,“ řekl Glass. „Pochopte, jen se vám snažím vysvětlit, že ve světě Billyho Wentze jsou v sázce obrovské peníze. Proto vám radím, abyste se od něho držel dál.“

Pierce se zaklonil a pohlédl na něho.

„Dostal se vám na kůži, že? Co vám udělal? Vyhrožoval vám?“

Glass zavrtěl hlavou. Do toho nemínil jít.

„Zapomeňte na mě. Přišel jsem, abych se pokusil pomoct vám. Abych vás varoval a ukázal vám, jak blízko jste ohni, který by vás mohl spálit. Opakuju, držte se od Wentze dál. Nevím, jak bych to ještě zdůraznil. Držte se od Wentze dál.“

Pierce se mu díval do očí. Viděl v nich upřímnost. A strach. Nepochyboval, že Wentz nějak na Glasse zapůsobil a vyděsil ho, do té míry, že dal od případu Lilly Quinlanové ruce pryč.

„Dobře,“ řekl. „Budu se od něj držet dál.“

Chvíli se zabýval myšlenkou, že se vrátí do laboratoře, ale pak si musel přiznat, že po rozhovoru se soukromým detektivem ztratil motivaci. Ani by se zřejmě na práci nesoustředil. Zajel tedy do nákupního střediska na Oceán Park Boulevardu a naplnil si nákupní vozík jídlem a dalšími základními potřebami, které mu v novém bytě chyběly. Zaplatil kreditní kartou a naložil do kufru BMW několik velkých pytlů. Teprve v garáži si uvědomil, že bude muset absolvovat nejméně tři cesty výtahem, než celý nákup dostane do bytu. Už dřív viděl některé nájemníky, jak vozí nákupy do výtahu v malých dvoukolových vozíčcích, a uvědomil si, že to není špatný nápad.

Na první jízdu si vzal koš na prádlo, který si rovněž koupil, a naskládal do něj šest pytlů potravin, hlavně těch, co potřeboval dostat rychle do chladničky.

Když přicházel k výklenku s výtahy, uviděl dva muže. Postávali kousek stranou u dveří do chodby, v níž se nacházely skladovací komory příslušející ke každému bytu. Pierce si připomněl, že si musí pořídit visací zámek, aby mohl svou komoru obsadit a uložit do ní krabice se starými dokumenty a různými krámy, které mu stále ještě schraňovala Nicole v garáži v domě na Amalfi Drive. A také u ní měl ještě surfovací prkno.

Oba muži se zřejmě rozhodli, že také pojedou nahoru. Pierce si s nimi kývnutím hlavy vyměnil pozdrav. Napadlo ho, že by to mohli být gayové. Jeden byl čtyřicátník menší postavy, ale širší v pase, měl vysoké boty s ostrou špičkou a podpatky, které mu přidávaly pěkných pár centimetrů. Druhý byl mnohem mladší, vysoký a silný, skoro obr. Přesto se zdálo, že šéfem je ten starší.

Přijel výtah a dveře se otevřely. Oba muži pustili Pierceho před sebou a menší z nich se ho zeptal, do kterého poschodí chce jet. Pierce si uvědomil, že pak stiskl pouze jedenáctku pro něho.

„Taky bydlíte v jedenáctém?“ zeptal se jich. „Přistěhoval jsem se teprve před dvěma dny.“

„Jdeme na návštěvu,“ řekl menší.

Pierce přikývl a soustředil se na blikání čísel nad dveřmi. Náhle se ho zmocnil zvláštní tísnivý pocit, který narůstal úměrně s tím, jak stoupal výtah. Možná měl ještě v příliš živé paměti Glassovo varování nebo ho znervóznilo, jak si ho ten menší kradmo prohlížel v lesklé ploše chromovaných dveří. Vzpomněl si, že ti dva nejdřív stáli u dveří do chodby ke komorám a k výtahu zamířili, teprve když uviděli jeho. Jako by tam na něco čekali.

Nebo na někoho.

Výtah se konečně zastavil v jedenáctém poschodí a dveře se odsunuly. Oba muži se přitiskli na bok, jako by mu chtěli udělat místo. Pierce držel v rukou široký koš a kývl na ně, aby vystoupili před ním.

„Běžte první,“ řekl. „A zmáčkněte mi, prosím vás, jedničku. Zapomněl jsem na poštu.“

„V neděli žádná pošta nechodí,“ řekl menší.

„Myslím včerejší. Zapomněl jsem si ji vzít.“

Nikdo se nepohnul. Všichni tři stáli, dívali se jeden na druhého, až se dveře začaly zavírat. V tu chvíli do nich ten velký tvrdě udeřil. Dveře se zatřásly a znovu se začaly pomalu otvírat, jako by se z toho úderu vzpamatovávaly. Konečně menší promluvil.

„Ser na poštu, Henry. Vystoupíš tady. Nemám pravdu, Vazbo?“

Evidentně oslovil svého druha, protože ten chytil Pierceho za paže a doslova ho vyhodil z výtahu. Pierce přeletěl chodbu a vrazil do dveří s označením ELEKTROMĚRY. Byl tak otřesený, že pustil koš na zem.

„Klid, Henry. Klid. Klíče, Vazbo.“

Pierce ještě nestačil nabrat dech, který si nárazem vyrazil, a už byl muž s přezdívkou Vazba znovu u něho. Jednou rukou ho přitiskl zády ke dveřím a druhou mu plácl po kapsách. Nahmatal klíče, sáhl mu do kapsy, neurvale mu je z ní vytrhl a podal tomu druhému.

„Dobře.“

Menší muž zamířil neomylně ke dveřím Pierceho bytu, zatímco ten velký strkal Pierceho stejným směrem. Jen co Pierce chytil dech, pokusil se protestovat, ale obr mu zezadu přikryl velkou dlaní ústa a umlčel ho. Aniž se ohlédl, zvedl menší gangster prst.

„Ještě ne. Až tam, ať nerušíme sousedy. Není třeba dělat zbytečnej kravál.“

Měl skloněnou hlavu a zřejmě vybíral klíč na kroužku.

„Takže bavorák,“ poznamenal.

Pierce věděl, že na dálkovém ovládači k jeho autu je znak BMW.

„Mám rád bavoráky. Maj všechno: jsou živý, vypadaj elegantně a člověku je v nich dobře. A to se cení – u aut i u ženských.“

Ohlédl se na Pierceho a se zdviženým obočím se na něho usmál. Došel ke dveřím a otevřel je druhým klíčem, který zkusil. Vazba strčil Pierceho dovnitř, dovlekl ho ke gauči a srazil ho na něj. Pak ustoupil stranou. Dopředu pokročil ten menší. Šéf. Všiml si telefonu na opěrce gauče a zvedl ho. Pierce viděl, že manipuluje s tlačítky a prochází seznam identifikací volajících.

„Měls to tu úplnou horkou linku, Henry,“ poznamenal. „Philip Glass…“

Pohlédl na obra, který zaujal místo ve dveřích do chodbičky. Stál tam s rukama založenýma na mohutné hrudi. „Není to ten chlápek, co jsme s ním před nějakým časem diskutovali?“ zeptal se menší.

Vazba přikývl. Pierce si uvědomil, že Glass mu zřejmě volal nejdřív sem a pak teprve do Amedea.

Menší se obrátil zpátky k telefonnímu displeji a vzápětí mu znovu zajiskřilo v očích. Zřejmě našel další známou položku.

„Vida, takže teď Robin volá už i tobě. No to je skvělý.“

Řekl to však tónem, z něhož Pierce nabyt dojmu, že to za moc skvělé nepovažuje a že to pro Lucy LaPorte bude všechno, jen ne skvělé.

„To nic není,“ řekl. „Jen mi nechala vzkaz. Přehraju vám ho, jestli chcete. Nechal jsem si ho.“

„Zamiloval ses do ní, co?“

„Ne.“

Menší se otočil a vrhl na obra křivý úsměv. Pak náhle bez varování máchl rukou a udeřil Pierceho plnou silou telefonem do kořene nosu.

Piercemu vyšlehl před očima rudočerný záblesk a hlavou mu projela spalující bolest. Nevěděl, zda má zavřené oči, nebo oslepl. Zvrátil se na gauči dozadu a instinktivně uhnul před další ránou. Naštěstí nepřišla. Mlhavě vnímal, že na něho chlap křičí, ale co, to si nebyl schopen uvědomit. Pak se ho znovu chopily velké silné ruce, zvedly ho a postavily na nohy.

Poznal, že visí velkému přes rameno. Obr ho někam nesl. Ústa měl plná krve. Snažil se otevřít oči, ale pořád se mu to nedařilo. Uslyšel zadrnčení odsouvaných balkónových dveří a vzápětí ho ovanul chladný oceánský vzduch.

„Co…?“ pokusil se ze sebe vyrazit.

Najednou bylo rameno pod ním pryč a padal hlavou dolů. Křečovitě napjal svaly a otevřel ústa k poslednímu šílenému výkřiku svého života. A pak… Velké ruce se mu semkly kolem kotníku nohou a držely ho. Tvrdě udeřil hlavou a rameny do vnější betonové zdi.

Už ale nepadal.

Uběhlo několik vteřin. Zvedl ruce k obličeji a dotkl se nosu a očí. Nos měl rozražený a silně krvácel. Podařilo se mu protřít si oči a částečně je pootevřít. Jedenáct poschodí pod ním se zelenal trávník pobřežního parku. Na dekách tam seděli lidé, většinou bezdomovci. Viděl, že mu krev z nosu kape na strom. Nad ním se ozval hlas.

„Hej, ty dole. Slyšíš mě?“

Pierce neodpověděl. Ruce, které ho držely za kotníky, jím prudce zatřásly a znovu jím udeřily o vnější zeď.

„Tak budeš mi věnovat pozornost?“

Pierce vyplivl na zeď chuchvalec krve. „Slyším vás,“ zaskuhral.

„Dobrá. Předpokládám, že teď už víš, kdo jsem.“

„Asi ano.“

„Fajn. Takže není třeba zmiňovat jména. Chtěl jsem se jen ujistit, že se známe a rozumíme si.“

„Co chcete?“

Je těžké mluvit, když člověk visí hlavou dolů. Pierce cítil, že se mu vzadu v hrdle a na patře úst hromadí krev.

„Co chci? Za prvé se na tebe podívat. Když nějakej chlápek nedělá dva dny nic jinýho, než mi čmuchá za prdelí, chci vidět, jak vypadá. To je jedna věc. Ale potom ti chci taky něco říct. Vazbo.“

Pierce si uvědomil, že ho ruce táhnou nahoru. Pořád visel hlavou dolů, ale teď se mu před očima objevily mříže balkónového zábradlí. Ten, co s ním mluvil, se, sklonil, aby na sebe přes mříže viděli.

„Chtěl jsem ti říct, kamaráde, žes nejen dostal nesprávný číslo, ale taky ses dostal do nesprávnýho světa, do kterýho nepatříš. A teď ti dávám třicet vteřin, aby ses rozhodl, jestli se chceš vrátit, kam patříš, nebo se raději odebrat na onen svět. Rozumíš, co ti říkám?“

Pierce přikývl a rozkašlal se.

„Rozu… mím. Už jsem… skončil.“

„To máš zatraceně pravdu, žes skončil. Měl bych říct tady svýmu člověku, aby tu tvou pitomou prdel pustil hned teď dolů. Ale nepotřebuju, aby se sem sjeli poldové, takže to neudělám. Ale musím ti říct, chlapče, že jestli tě ještě jednou přistihnu, jak slídíš a čmucháš kolem mě, dočkáš se toho a opravdu poletíš dolů. Rozuměls?“

Pierce přikývl. Muž, o němž předpokládal, že je to Billy Wentz, sáhl rukou skrz mříže a hrubě ho popleskal po tváři.

„Měj se, chlapče.“

Narovnal se a dal znamení svému pochopovi. Ten vytáhl Pierceho přes zábradlí a hodil ho na podlahu balkonu. Pierce stačit trochu ztlumit pád rukama a pak se stáhl do kouta. Odvážil se zvednout hlavu a podívat se na oba gangstery.

„Máš tu pěknej výhled,“ řekl menší. „Kolik tu platíš?“

Pierce pohlédl na oceán. Vyplivl na podlahu další chuchvalec krve.

„Tři tisíce.“

„Panebože! Za to bych měl tři kurevský byty.“

Pierce se stále potácel na pokraji vědomí, přesto chvíli uvažoval, jak to Wentz mínil. Mluví o bytech pro své prostitutky, nebo to je u něho jen běžné adjektivum? Snažil se uniknout mlze, která měla snahu pořád ho obestírat. Napadlo ho, že teď nesmí myslet na hrozby vůči sobě, ale musí se pokusit krýt Lucy.

Znovu vyplivl na podlahu balkonu krev.

„Co Lucy? Co s ní hodláte udělat?“

„Lucy? Sakra, jaká Lucy?“

„Myslím Robin.“

„Jo, aha, naši malou Robin. Vidíš, to je dobrá otázka, Henry. Robin dobře vydělává, s ní musím šetrně. U ní se budu muset krotit. Neměj strach, dáme jí do těla, ale tak, aby jí to nezůstalo. Do dvou tří týdnů bude zase jako panenka.“

„Nechte ji na pokoji,“ řekl Pierce tak ostře, jak jen svedl. „Využil jsem ji, ani o tom nevěděla.“

Ve Wentzových temných očích zasvítilo nové světlo. Pierce poznal, že se mu do nich tlačí hněv. Wentz sevřel jednou rukou zábradlí, jako by se musel držet, aby se na něho nevrhl.

„Slyšel jsem dobře? Ten parchant řekl, ať ji necháme na pokoji.“

Zavrtěl hlavou, jako by se vzpíral nějaké síle, která ho přemáhá.

„Prosím vás,“ řekl Pierce. „Nic neudělala. To všechno já. Chci jen, abyste ji nechali být.“

Wentz se ohlédl na svého pochopa, usmál se a znovu zakroutil hlavou.

„Sakra, věřil bys tomu, Vazbo? Věřil bys, že mi řekne něco takovýho?“

Obrátil se zpátky k Piercemu, přikročil k němu blíž a rozmáchl se ke vzteklému kopanci. Pierce ránu čekal, stačil zvednout ruku a předloktím ji částečně srazit, aby si uchránil obličej.

Přesto ho špičatá bota zasáhla do pravé strany hrudního koše. Měl pocit, že s sebou vzala nejméně dvě žebra.

Stočil se do kouta a snažil se krýt si hlavu a břicho před případnými dalšími kopanci. Wentz se však jen nad ním sklonil a řval na něj, až mu s každým slovem létaly z úst spršky slin.

„Do prdele neodvažuj se mi říkat, jak mám řídit svůj byznys. To se do prdele neodvažuj!“

Narovnal se a oprášil si ruce.

„A ještě jedna věc. Jestli se o týhle naší malý diskusi někomu jen zmíníš, bude to mít zatracený následky. Krajní následky. Pro tebe, pro Robin, pro lidi, který máš rád. Rozuměls?“

Pierce slabě přikývl.

„Řekni to nahlas, ať to slyším.“

„Rozuměl jsem, že by to mělo následky.“

„Dobrá. Můžeme jít, Vazbo.“

Pierce zůstal sám. Lapal po dechu a bojoval o jasné vědomí. Snažil se zůstat na světle, ale cítil, že se všude kolem něho stahuje tma.

20

Vytáhl z krabice v ložnici tričko, přitiskl si je na obličej a pokoušel se zastavit krvácení. Pak se narovnal. Dopotácel se do koupelny a podíval se do zrcadla. Už teď mu obličej měnil barvu a otékal. Hlavně nos. Začínal ho vidět dole v zorném poli jako něco cizího, navíc otok rozšiřoval ránu, která se mu táhla po nose až pod levé oko. Zdálo se, že krvácí z větší části dovnitř, protože mu krev stékala nosohltanem do krku. Věděl, že by s tím měl zajet do nemocnice, ale ještě předtím musí varovat Lucy.

Telefon ležel v obývacím pokoji na zemi. Zvedl ho, zkusil displej identifikace, ale ten zůstal prázdný. Potom zkusil stisknout volací tlačítko. Oznamovací tón se neozval. Přístroj nefungoval. Buď se s ním něco stalo po úderu, kterým ho Wentz počastoval do tváře, nebo po pádu na zem.

Cítil, že mu vstoupily slzy do očí. Stále s tričkem přitisknutým na obličej se rozhlédl po bytě a hledal krabici s nouzovou výbavou pro případ zemětřesení, kterou mu přivezli spolu s nábytkem. Monika mu ukázala soupis toho, co do soupravy patří, než ji objednala, věděl tedy, že obsahuje i lékárničku první pomoci, baterku s bateriemi, několik láhví vody, zásobu trvanlivých potravin a další věci. Hlavně tam však měl být i jednoduchý telefon, který nevyžaduje napájení. Stačilo ho připojit do telefonní zásuvky.

Našel krabici ve skříni, a když se ji zoufale snažil oběma rukama otevřít, všechno kolem zakrvácel. Přitom náhle ztratil rovnováhu a málem upadl. Uvědomil si, že vlivem ztráty krve a zřejmě i vyčerpání adrenalinu slábne. Konečně našel telefon a připojil ho do zásuvky vedle postele. Přiložil sluchátko k uchu a uslyšel oznamovací tón. Teď už potřeboval jen Robinino číslo.

Měl je poznamenané v zápisníku, jenže ten zůstal v batůžku dole v autě. Zatracená prácel Nevěřil, že by byl schopen dovléct se tam, aniž by cestou omdlel. Navíc ani nevěděl, kde má klíče. Vzpomínal si jen, že je naposledy viděl ve Wentzově ruce.

Opřený o zeď nejdřív zavolal na informace pro oblast Venice a zkusil jméno Lucy LaPorte. Požádal operátorku, aby hledala různé způsoby psaní jména. Ne, žádné takové v seznamu nebylo.

Sklouzl po zdi na zem vedle postele. Začala se ho zmocňovat panika. Musel se za každou cenu s Lucy spojit, ale nevěděl jak. Náhle ho něco napadlo a zavolal do laboratoře. Nikdo to nebral. Samozřejmě, neděli světí i ty nejnáruživější laboratorní krysy. Vysedávají v laboratoři dlouho do večera a běžně pracují šest dnů v týdnu, ale jen výjimečně v neděli. Zkusil Charlieho Condona, do kanceláře i domů, jenže na obou číslech se mu ozval záznamník.

Uvažoval o Codym Zellerovi, ale pak si uvědomil, že zásadně telefon nebere. Pokud se s ním chtěl člověk spojit, musel mu zavolat na operátor a potom nezbývalo než čekat, jestli se ozve.

Náhle věděl, co musí udělat. Namačkal číslo a čekal. Po čtvrtém zazvonění se ozvala Nicole.

„To jsem já. Potřebuju pomoct. Můžeš jít do…“

„Kdo je to?“

„Já, Henry.“

„Proboha, co to máš s hlasem? Vůbec tě nepoznávám.“

„Nicki!“ zahuhlal. „Poslouchej mě. Volám v nouzi a potřebuju, abys mi pomohla. Vysvětlím ti později, co se děje.“

„Dobře,“ řekla váhavě, jako by nebyla příliš přesvědčená, že je to on. „V jaké nouzi jsi?“

„Máš pořád připojený počítač?“

„Ano. Zatím jsem ještě nedala na dům ani tabulku. Nestačila jsem…“

„Dobře, o to mi teď nejde. Běž, prosím tě, k počítači. A spěchej!“

Věděl, že používá DSL linku. Alespoň se teď dostane na web rychleji.

U počítače se přepnula na sluchátkovou soupravu s mikrofonem, která ležela na stole.

„Dobře. Teď potřebuju, aby ses dostala na jedny webové stránky. Jmenují se L. A. pomlčka darlings tečka com.“

„Děláš si ze mě legraci? Nejsou to nějaké…“

„Proboha, udělej to! Nebo může někdo zemřít!“

„Dobře, dobře. L.A. pomlčka darlings…“

Čekal.

„Jsem tam.“

Snažil se představit si, co vidí na obrazovce.

„Teď dvakrát klikni na tlačítko Společnice a pak Blondýny.“

Znovu čekal.

„Máš to?“

„Dělám, co můžu – jo, mám. A co teď?“

„Projdi si ty malé fotky a pak klikni na tu se jménem Robin.“

Opět čekal. Uvědomil si, že dýchá hlasitě a z hrdla mu vychází jakési hluboké hvízdání.

„Dobře, mám Robin. Ta prsa musejí být falešná.“

„Potřebuju jen telefonní číslo, co tam je.“

Přečetla mu je. Souhlasilo. Uvědomil si, že je poznává.

„Díky. Ještě se ozvu.“

Ukončil hovor. Jakmile dostal oznamovací tón, vyťukal Robinino číslo. Začínala se mu točit hlava a měl pocit, že na okrajích zorného pole vidí rozmazaně. Po pěti vyzváněcích tónech se ozvala hlasová schránka.

„Sakra!“

Nevěděl, co dělat. Policii k ní poslat nemohl, navíc neznal její adresu. Po její úvodní frázi pípl signál. Začal mluvit, ale po pár slovech měl pocit, že má buď příliš velký jazyk, nebo malá ústa.

„Lucy, to jsem já, Henry. Byl u mě Wentz. Zřídil mě k nepoznání a obávám se, že teď půjde za tebou. Jestli si tenhle vzkaz stihneš poslechnout, okamžitě odjeď. Okamžitě! Ztrať se někam, kamkoliv, a až budeš na bezpečném místě, ozvi se mi.“

Přidal ke vzkazu své číslo a zavěsil.

Znovu si přitiskl k tváři zakrvácené tričko a opřel se o zeď. Účinek adrenalinu a endorfinů, které zaplavily jeho organismus v okamžicích největšího ohrožení, slábl a čím dál silněji vnímal intenzivní tepání bolesti. Pronikalo celým jeho tělem. Zdálo se mu, že bolest zasahuje každý sval, každý kloub. Měl pocit, že má místo obličeje neonový znak, v němž rytmicky pulzují výbuchy spalujícího ohně. Neměl chuť se ani pohnout. Chtěl se propadnout do mdloby a probrat se, až bude zase v pořádku a všechno se změní k lepšímu.

Znovu vzal telefon, s námahou si ho podržel, aby viděl na číselnici, pak stiskl tlačítko volby posledního čísla a čekal. Opět jen hlasová schránka. Měl chuť hlasitě zaklít, ale jakmile pohnul ústy, bolest ho zarazila. Poslepu nahmatal vidlici a zavěsil.

Telefon zazvonil, ještě když na něm měl ruku. Zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Tady je Nicki. Můžeš mluvit? Je všechno v pořádku?“

„Ne.“

„Měla jsem ti zavolat zpátky?“

„Ne, není… v pořádku.“

„Co se stalo? Proč mluvíš tak divně? Na cos potřeboval číslo takové ženy?“

Navzdory bolesti, strachu a všemu ostatnímu se ho zmocnil hněv. Podráždilo ho, jakým způsobem to řekla – to „takové ženy“.

„To je… dlouhá historie a já… já…“

Cítil, že ztrácí vědomí. Začal se sunout podél zdi na zem, ale v jedné poloze ho ostře bodlo na hrudi, až hlasitě zasténal.

„Henry! Ty jsi zraněnýl Henry, slyšíš mě?“

Sklouzl po koberečku dolů a skončil na zádech. Náhle si instinktivně uvědomil, co by se mohlo stát, kdyby takhle zůstal – že by se mohl zadusit vlastní krví. Hlavou mu bleskla vzpomínka na rockové hvězdy, které se zadusily svými zvratky. Pustil telefon vedle hlavy na koberec. V pravém uchu slyšel slabý zvuk vzdáleného hlasu. Volal jeho jméno. Měl dojem, že ten hlas poznává, a to ho přimělo usmát se. Vzpomněl si na Jimiho Hendrixe, který se udusil vlastními zvratky, a napadlo ho, že udusit se vlastni krví je přece jen lepší. Pokusil se o zpěv, ale z hrdla mu vyšel jen blábolivý šepot.

„… suze me why I iss the sy…“

Z nějakého důvodu nemohl vyslovit hlásku k. To mu připadlo divné. Ale na tom brzy nebude záležet. Tichý hlas u pravého ucha se vytrácel a překrýval ho hlasitý hučivý zvuk ve tmě. I ten však záhy utichl a zůstala jen vše obklopující tma. A on měl tmu rád.

21

Ve vlasech se mu probírala žena, kterou nikdy předtím neviděl. Zdála se mu podivně nezaujatá, až lhostejná na něco tak důvěrného. Náhle se k němu sklonila blíž. Pomyslel si, že ho chce políbit. Ne, položila mu pouze ruku na čelo. Pak zvedla nějaký přístroj, něco, z čeho vycházelo světlo, a posvítila mu do oka. Potom do druhého. Byl tam ještě někdo. Zaslechl mužský hlas.

„Žebra,“ řekl hlas. „Třetí a čtvrté. Aby to nebyl pneumotorax.“

„Na ten nos mu dáme masku. Drž ho, zřejmě vyletí do stropu,“ řekla žena.

„Já mu něco píchnu.“

Nyní už Pierce muže viděl. Dostal se do jeho zorného pole, když rukou v chirurgické rukavici zvedl injekční stříkačku a vystříkl do vzduchu nepatrný pramének. Po chvíli ucítil bodnutí v paži a brzy na to se mu do celého těla rozlilo teplo a pocit souladu všeho se vším. Roztáhl ústa do úsměvu a skoro se rozesmál. Teplo a soulad v injekční stříkačce. Zázraky chemie. Vybral si správný obor.

„Připoutejte ho. Půjdeme nastojato,“ řekla žena.

Ať to znamenalo cokoliv, Pierce zavíral oči. Poslední, koho viděl, než se vytratil do tepla a absolutního souladu, byl policista stojící nad ním.

„Dostane se z toho?“ zeptal se.

Odpověď už Pierce neslyšel.

Když nabyl vědomí, stál. Ale jinak, ne na svých nohou. Otevřel oči a uviděl, že jsou všichni kolem něho, shluknutí v těsné blízkosti. Žena se světlem a muž s injekční stříkačkou. A ten polda. A taky Nicole. Hleděla na něho a v tmavě zelených očích se jí leskly slzy. Přesto mu připadala krásná, měla hladkou hnědou kůži a vlasy stažené do ohonu. Blond prameny se leskly.

Výtah začal klesat a Pierce měl najednou pocit, že bude zvracet. Chtěl je nějak varovat, ale nemohl pohnout čelistí. Připadalo mu, jako by byl pevně připoutaný ke stěně. Napnul svaly, ale nepohnul se. Dokonce ani hlavou nemohl hýbat.

Zachytil Nicolin pohled. Natáhla ruku a položila mu ji na tvář.

„Vydrž, Hewlette,“ řekla. „Zase budeš v pořádku.“ Všiml si, že je o hodně vyšší než ona. To tak přece nebývalo. Zdálo se mu, že mu v uchu zní jako ozvěna cinkání. Dveře výtahu se otevřely. Muž a žena k němu z obou stran přistoupili a vyvedli ho ven. Jenže on nešel. Konečně si uvědomil, co znamenalo to „nastojato“.

Jakmile byli z výtahu venku, položili ho a dál už s ním chodbou jeli. Míjeli spoustu tváří, všechny se za ním otáčely. Když ho prováželi dveřmi, díval se na něho zasmušilým pohledem vrátný. Nevzpomínal si, jak se jmenuje. Zdvihli ho do sanitky. Necítil bolest, ale těžko se mu dýchalo. Stálo ho to víc sil než obvykle.

Po chvíli si všiml, že Nicole sedí vedle něho. Zdálo se mu, že pláče.

Zjistil, že v horizontální poloze se už může trochu hýbat. Pokusil se promluvit, ale jeho hlas zněl jako tlumená ozvěna. Náhle se v jeho zorném poli opět objevila ta žena, zřejmě zdravotnice. Naklonila se nad ním a hleděla na něho.

„Nemluvte,“ řekla. „Máte masku.“

Nedělej si legraci, pomyslel si. Každý má nějakou masku. Znovu se pokusil něco říct, tentokrát co nejhlasitěji, ale opět mu z toho vyšlo jenom tlumené zamumlání.

Zdravotnice se nad ním znovu sklonila a zvedla mu masku.

„Tak rychle. Co je? Nemůžete být dlouho bez ní.“

Pohlédl přes její rameno na Nicole.

„Zaoej Lucy– Zaoej…“

Maska dosedla zpátky na tvář. Nicole se k němu naklonila blíž.

„Lucy? Kdo je Lucy, Henry?“

„Já…“

Maska se znovu zvedla.

„Roin. Zaoej jí.“

Nicole přikývla. Pochopila. Maska mu znovu přikryla ústa i nos.

„Dobře, zavolám. Jakmile přijedeme do nemocnice. Mám tu její číslo.“

„Ne, teď!“ vykřikl přes masku.

Sledoval ji, jak otevřela kabelku a vytáhla mobil a malý zápisník. Našla si číslo, naťukala ho na číselné klávesnici a s přístrojem u ucha čekala. Pak mu přiložila telefon k uchu. Uslyšel Lucyin hlas. Byla to hlasová schránka. Zaúpěl. Pokusil se zavrtět hlavou, ale nešlo to.

„Opatrně,“ řekla žena. „Vydržte to. V nemocnici vám ty řemeny uvolníme.“

Zavřel oči. Chtěl se vrátit do tepla a tmy. Do souladu. Tam, kde by se ho nikdo neptal proč. Zvláště ne on sám.

Ocitl se tam dřív, než se nadál.

Během následujících dvou hodin, kdy ho převezli na traumatologickou pohotovost, ho prohlédl lékař s caesarovským účesem, ošetřili ho a přijali na nemocniční oddělení. Přitom několikrát pozbyl a znovu nabyl vědomí. Konečně se mu hlava vyjasnila a probudil se v bílém nemocničním pokoji vytržen ze spánku kašlem, který se ozýval z druhé strany závěsu z umělé hmoty. Rozhlédl se a uviděl, že vedle jeho postele sedí Nicole s mobilem u ucha. Vlasy měla rozpuštěné a volně jí splývaly na ramena. Z jejich hedvábné hebkosti vykukovala anténa telefonu. Pozoroval ji, dokud přístroj beze slova nesklapla.

„Ni… i,“ řekl chraptivě. „Ta co…?“

Pořád měl problém vyslovit k, aby ho to nebolelo. Nicole vstala a přistoupila k lůžku.

„Henry, musíš…“

Přerušil ji ostrý kašel z druhé strany zástěny.

„Snaží se pro tebe najít soukromý pokoj,“ zašeptala. „Tvoje pojistka ti to zaplatí.“

„De jsem?“

„V nemocnici svatého Jana. Co se stalo, Henry? Policie tam byla dřív než já. Volali jim lidé z pláže dole pod tvým domem, že z balkonu v jedenáctém patře visí nějaký člověk a kdosi ho drží za nohy. To jsi byl ty, Henry. Na vnější zdi domu je krev.“

Pierce na ni pohlédl přes opuchlá víčka. Otok na kořeni nosu a gáza na ráně omezovaly jeho zorné pole na polovinu. Vzpomněl si na to, co mu řekl Wentz před odchodem.

„… evzpomínám si. Co ještě ře… i?“

„Začali klepat na dveře bytů v poschodí, a když přišli k tvým, našli je otevřené. Ležel jsi v ložnici. Přišla jsem tam, právě když tě vynášeli. Byl u toho nějaký detektiv. Chce s tebou mluvit.“

„Na nic si nevzpomínám.“

Řekl to pomalu a co nejzřetelněji. Měl pocit, že se mu začíná mluvit lépe. Chtělo to jen cvik.

„Henry, do čeho ses to namočil?“

„Nevím.“

„Kdo je Robin? A Lucy? Kdo jsou ty ženy?“

Najednou si vzpomněl, že musí Lucy varovat.

„Jak dlouho tady jsem?“

„Několik hodin.“

„Dej mi svůj mobil. Musím jí zavolat.“

„Snažím se jí volat každých deset minut. Naposledy těsně předtím, než ses probudil. Pořád je tam jen hlasová schránka.“

Pierce zavřel oči. Uvažoval, jestli si Lucy poslechla jeho vzkaz a podařilo se jí před Wentzem uprchnout.

„Stejně mi ten telefon půjč.“

„Komu chceš volat? Udělám to za tebe. Měl bys ležet v klidu.“

Řekl jí číslo na svou hlasovou schránku a přístupový kód. Nezdálo se, že by oceňovala to, jak jí důvěřuje.

„Máš tam osm vzkazů.“

„Ty pro Lilly vymaž.“

Udělala to se všemi kromě jednoho. Řekla mu, že by si ho měl poslechnout. Pustila ho ještě jednou a podala mu telefon. Okamžitě poznal hlas Codyho Zellera.

„Ahoj, Einsteine. Něco pro tebe mám… z toho, o co jsi mě žádal. Brnkni mi a promluvíme si. Tak zatím, fešáku.“

Vymazal vzkaz a podal jí telefon zpátky.

„To byl Cody?“ zeptala se.

„Ano.“

„Myslela jsem si to. Proč ti pořád tak říká? Jako byste byli na střední škole.“

„Na koleji,“ opravil ji.

To k pořád bolelo, ale už ho alespoň dokázal vyslovit.

„O čem to mluvil?“

„O ničem důležitém. Něco pro mě dělá. Na síti.“

Málem jí o tom a o všem dalším začal vykládat, ale než si stačil rozmyslet, jak začít, objevil se ve dveřích muž v laboratorním plášti. Mohlo mu být hodně přes padesát, měl bílé vlasy a vousy a v ruce držel psací podložku s klipsem.

„To je doktor Hansen,“ řekla Nicole.

„Jak se cítíte?“ zeptal se lékař.

Sklonil se nad lůžkem, vzal ho za bradu a lehce mu pootočil hlavou.

„Bolí to jen při dýchání. A při mluvení. A když mi někdo dělá tohle co vy.“

Hansen ho pustil, vytáhl bodovou baterku a zkoumal jeho zornice.

„Utrpěl jste poměrně závažná poranění. Máte otřes mozku druhého stupně a na temeni šest stehů.“

Pierce si nepamatoval, jak k tomu zranění přišel. Zřejmě když narazil hlavou na vnější zeď budovy.

„Otřes mozku je příčinou otupění, které možná cítíte, a všech nepříjemných pocitů v oblasti hlavy. Ale to není zdaleka všechno. Utrpěl jste ještě zhmoždění plic, těžké pohmoždění ramenního kloubu, dvě fraktury žeber a samozřejmě zlomeninu nosu. Ta tržná rána na nose a v okolí oka bude vyžadovat plastickou operaci, aby se rána zacelila bez trvalé jizvy. Mohl bych někoho pozvat, aby to udělal, až opadne otok. Nebo jestli máte nějakého svého chirurga, můžete se s ním spojit.“

Pierce zavrtěl hlavou. Věděl, že v tomhle městě je dost lidí, kteří mají své osobní plastické chirurgy na zavolání. On však mezi ně nepatřil.

„Ne. Ať to udělá kdokoliv, koho seženete…“

„Henry,“ ozvala se Nicole. „Uvědom si, že je to tvůj obličej. Podle mě by to měl být nejlepší chirurg, jakého můžeš mít.“

„Myslím, že bych vám mohl zajistit jednoho velice dobrého,“ řekl Hansen. „Jestli budete chtít, zavolám mu a uvidíme.“

„Díky.“

Už to řekl docela čistě. Opravdu se zdálo, že se rychle přizpůsobuje novým poměrům ve svých ústech a nosních partiích a jeho výslovnost se zlepšuje.

„Snažte se, pokud možno, ležet, nevstávat. Buďte co nejvíc v horizontální poloze,“ řekl Hansen. „Ještě se na vás přijdu podívat.“

Kývl mu na pozdrav a vyšel z pokoje. Pierce pohlédl na Nicole.

„Zdá se, že si tu nějakou dobu pobudu. Nemusíš tu se mnou zůstávat.“

„Nevadí mi to.“

Usmál se. Zabolelo ho to, ale přesto se usmíval. Její odpověď ho moc potěšila.

„Proč jsi mi volal tenkrát uprostřed noci, Henry?“

Už na to zapomněl a její připomínka v něm znovu vyvolala rozpaky. Pečlivě si rozmýšlel odpověď.

„Už ani nevím. Je to dlouhá historie. Zažil jsem podivný víkend a asi jsem ti o tom chtěl říct. A taky jsem ti chtěl říct, o čem jsem přemýšlel.“

„A o čem?“

Bolelo ho mluvit, ale musel jí to povědět.

„Už přesně nevím. Asi jen, že se mi stalo něco, co mi pomohlo pochopit tvůj pohled na věc. Je mi jasné, že je to málo a navíc pozdě, ale z nějakého důvodu jsem ti chtěl dát vědět, že jsem konečně prohlédl.“

Zavrtěla hlavou.

„To je dobře, Henry. Ale teď tady ležíš s otřesem mozku, přeraženým nosem a já nevím s čím ještě. Vyšlo najevo, že s tebou někdo mával z balkonu v jedenáctém poschodí jako s hadrem, navíc s tebou chtějí mluvit od policie. Zdá se, že ses musel dostat do hrozných problémů, abys pochopil můj pohled na věc. Takže mi promiň, jestli nevyskakuju a neobjímám nového člověka, kterého teď ze sebe děláš.“

Pierce věděl, že takhle by za chvíli směřovali do známých končin. Jenže teď neměl na další hádku s Nicole sílu.

„Nemohla bys ještě jednou zkusit Lucy?“

Vzala mobil a podrážděně stiskla tlačítko opakování poslední volby.

„Asi bych to měla přepnout na rychlovolbu.“

Díval se jí do očí a po chvíli z nich vyčetl, že se znovu dostala na hlasovou schránku.

Zaklapla telefon a pohlédla na něj.

„Henry, co se s tebou děje?“

Snažil se zavrtět hlavou, ale to bolelo.

„Dostal jsem špatné číslo,“ řekl.

22

Probral se z děsivého snu, v němž kamsi naslepo padal a netušil, jak dlouho už ten pád trvá. Když konečně dopadl na zem, otevřel oči a uviděl před sebou detektiva Rennera. Na tváři mu hrál pokřivený úsměv.

„Vy?“

„Jo, zase já. Jak se cítíte, pane Pierci?“

„Dobře.“

„Mám dojem, že jste měl zlý sen. Házel jste sebou jako ryba na suchu.“

„Možná se mi zdálo o vás.“

„Kdo jsou Wickershams?“

„Cože?“

„To jste ve spánku vykřikoval. Wickershams.“

„To jsou opice. V džungli. Nevěřící.“

„Nechápu.“

„Samozřejmě. Ale to nevadí. Proč jste sem přišel? Co chcete? Ať se mi stalo cokoliv, došlo k tomu v Santa Monice a policie ze Santa Moniky už se mnou mluvila. Nepamatuju si, co se se mnou dělo. Jestli to nevíte, mám otřes mozku.“

Renner přikývl.

„Vím o vašem stavu a zraněních všechno. Sestra mi řekla, že vás měl včera v práci plastický chirurg a udělal vám na nose a kolem oka sto šedesát mikrostehů. V každém případě jsem tu jako zástupce losangeleské policie, ačkoli to čím dál víc vypadá, že v téhle věci by se L. A. a Santa Monica měly dát dohromady.“

Pierce zvedl ruku a jemně se dotkl hřbetu nosu. Žádný obvaz tam neměl, ucítil jen linii hustě vedených stehů a jistou opuchlost. Snažil se vzpomenout si, co se s ním dělo. Poslední, co si jasně vybavoval, byl plastický chirurg, který se nad ním skláněl v ostrém světle. Pak se už pohyboval na hranici vědomí, střídavě na jedné a na druhé straně, a vznášel se v temnotě –

„Kolik je hodin?“

„Čtvrt na čtyři.“

Okenními žaluziemi pronikalo dovnitř jasné světlo. Věděl, že nemůže být čtvrt na čtyři ráno. Také si uvědomil, že teď už má svůj pokoj.

„Je pondělí? Ne, už úterý, že?“

„Ano…, podle dnešních novin, jestli jim věříte.“

Pierce se cítil fyzicky silný – zřejmě spal víc než patnáct hodin v kuse –, ale zneklidňovalo ho, že v něm stále přetrvává pocit snu, v němž někam padal. A taky ho zneklidňovala Rennerova přítomnost.

„Co chcete?“

„Nejdřív mi dovolte, abych učinil zadost jisté formalitě. Přečtu vám rychle vaše práva, abychom byli oba chráněni.“

Vytáhl nad postel otočný stolek na jídlo a položil na něj malý kazetový záznamník.

„Co myslíte tím, že chcete chránit i sebe? Před čím potřebujete ochranu? To jsou kecy, Rennere.“

„Vůbec ne. Je to kvůli tomu, aby můj výslech nemohl nikdo napadnout. Od této chvíle budu všechno nahrávat.“

Stiskl tlačítko na miniaturním přístroji a rozsvítila se na něm červená signálka. Pak odříkal své jméno a čas, datum a místo konání výslechu, konstatoval Pierceho totožnost a z kartičky, kterou vytáhl z kapsy, mu přečetl jeho práva zaručená ústavou.

„Rozumíte jim, jak jsem vám je přečetl?“ zeptal se.

„Ani nevím, kolikrát jsem už tuhle litanii slyšel.“

Renner zdvihl udiveně obočí.

„Samozřejmě v televizi,“ dodal Pierce.

„Prosím, odpovězte mi na otázku a nechte žertů, jestli můžete.“

„Ano, rozumím svým právům.“

„Dobře. Souhlasíte tedy, abych vám nyní položil pár otázek?“

„Jsem podezřelý?“

„Z čeho?“

„Nevím. To mi řekněte vy.“

„Těžko říct, co z toho vyjde.“

„Ale přesto si myslíte, že je nutné odrecitovat mi moje práva. Samozřejmě kvůli tomu, abyste mě chránil, že?“

„Správně.“

„Tak jaké na mě máte otázky? Našel jste Lilly Quinlanovou?“

„Pracujeme na tom. Vy nevíte, kde je, že?“

Pierce zavrtěl hlavou a trochu se s ním při tom zatočil pokoj. Chvíli čekal, až nepříjemný pocit ustoupí.

„Ne. Ale přál bych si to vědět.“

„Ano. To by jistě věci poněkud vyjasnilo, kdyby teď vstoupila do dveří, že?“

„Samozřejmě. Byla to na té matraci její krev?“

„Pořád na tom pracujeme. Předběžné testy ukázaly, že je to lidská krev. Jenže zatím nemáme vzorek krve Lilly Quinlanové, abychom to porovnali. Snad se něco dozvím od jejího lékaře, co by nám mohlo pomoct. Řekl bych, že žena jako ona si mohla nechávat dělat krevní testy pravidelně.“

Pierce předpokládal, že Renner mluví o testech v souvislosti se sexuálně přenosnými nemocemi, ne kvůli eventuálnímu zločinu. Přesto na něj zapůsobilo velmi tísnivě, když mu detektiv potvrdil zřejmý fakt, že skvrna v posteli byla lidská krev. Měl pocit, jako by se mu rozplynula poslední chabá naděje, že je Lilly Quinlanová živá.

„Dovolte mi konečně, abych vám položil své otázky,“ ozval se znovu Renner. „Co mi můžete říct o dívce jménem Robin, o níž jste se zmínil dřív? Setkal jste se s ní?“

„Ne. Jsem celou dobu tady.“

„Mluvil jste s ní?“

„Ne. A vy?“

„Taky ne. Nepodařilo se nám ji najít. Máme její číslo z webové stránky, jak jste nám řekl, ale pokaždé jsme se dostali jen na hlasovou schránku. Dokonce jsme se jí pokusili nechat vzkaz, na němž se jeden náš člověk vydával za potenciálního klienta.“

„Takže sociální inženýrství.“

„Jo, menší sociální inženýrství. Ale ani na tohle se neozvala.“

Pierce cítil, že se mu svírá žaludek. Poslední, co si pamatoval, bylo, že se na ni opakovaně pokoušela dovolat Nicole, ale ani jí se to nepodařilo. Zřejmě ji tedy Wentz dostal – a možná ji má pořád ve své péči. Uvědomil si, že se musí rozhodnout. Buď bude s Rennerem dál kličkovat a splétat motanici lží, aby chránil sebe, nebo se pokusí pomoct Lucy.

„A zkusili jste najít stanici, která tomu číslu přísluší?“

„Je to mobil.“

„A co adresa, na kterou jí posílají účty?“

„Ten mobil je registrovaný na jednoho z jejích pravidelných klientů. Řekl nám, že to pro ni udělal jako laskavost. Stará se o její telefon a o nájem za její pracoviště a ona mu za to dopřává každou neděli odpoledne – když jeho žena jezdí nakupovat – zadarmo sexuální povyražení. Podle mého je to ale spíš laskavost z její strany než z jeho, protože ten chlápek vypadá jako tlustý červ. V každém případě se v neděli odpoledne na svém pracovišti neukázala. Je to takový byteček v Marině. Byli jsme tam. Šli jsme tam s ním, ale nedočkali jsme se jí.“

„A on neví, kde Robin bydlí?“

„Ne. To mu nikdy neřekla. Prostě platí její mobil a pracovní byt a ona mu za to každou neděli dá. Všechno si to připisuje k nákladům.“

„Do prdele.“

Představil si Lucy v rukou Wentze a jeho pacholka Vazbu. Znovu zvedl ruku a přejel si prsty po švech na tváři. Doufal, že se jí podařilo zmizet – že není k sehnání, protože se někde skrývá.

„Co tak obrátit se na ty webové stránky?“

„Říkal jsem vám, že jsme se tam…“

„Ne, myslím firmu, která je spravuje. Na jejich kancelář v Hollywoodu.“

„To jsme taky udělali, ale narazili jsme na právníka. Nebyla s ním řeč. Potřebovali bychom soudní příkaz, aby nám prozradili informace ohledně klientů. A v případě Robin toho nemáme tolik, abychom mohli jít za soudcem.“

Pierce znovu uvažoval o svých možnostech. Má chránit sebe, nebo pomoct Rennerovi, a tím možná i Lucy…, pokud už na to není pozdě?

„Vypněte to.“

„Co? Magnetofon? Nemůžu. Tohle je oficiální rozhovor. Řekl jsem vám, že ho budu natáčet.“

„V tom případě už skončil. Ale kdybyste to vypnul, možná bych vám řekl pár věcí, které by vám pomohly.“

Zdálo se, že Renner váhá a o jeho návrhu uvažuje. Pierce však měl pocit, že se zatím všechno odehrává jako podle scénáře a detektiv jím manipuluje, aby ho dostal přesně tam, kde ho chce mít.

Renner cvakl tlačítkem a červená kontrolka zhasla. Schoval přístroj do kapsy.

„Dobrá tedy, tak co máte?“

„Nejmenuje se Robin. Řekla mi, že její pravé jméno je Lucy LaPorte. Je z New Orleansu. Musíte ji najít. Je v nebezpečí. Bojím se, že už je možná pozdě.“

„V jakém nebezpečí? Kdo ji ohrožuje?“

Pierce neodpověděl. Přemýšlel o Wentzově výhrůžce, aby se neopovažoval říct něco policii. A přemýšlel o varování soukromého detektiva Glasse.

„Billy Wentz,“ řekl konečně.

„Znovu Wentz,“ poznamenal Renner. „Takže podle vás je v tom všem hlavní zlý muž on, co?“

„Poslyšte, věřte si tomu, co vám říkám, nebo nevěřte, mně je to jedno. Ale najděte Robin – myslím Lucy – a přesvědčte se, že se jí nic nestalo.“

„Takže to je ono? To je všechno, co pro mě máte?“

„Její fotografie na internetu je skutečná. Viděl jsem ji.“

Renner přikývl, jako by to celou dobu předpokládal.

„Obraz se začíná maličko vyjasňovat,“ řekl. „Co mi ještě o ní povíte? Kdy jste ji vidět?“

„V sobotu večer. Dovedla mě k tomu řadovému domku. Ale opustila mě dřív, než jsem vstoupil dovnitř. Nic z toho neviděla, proto jsem se ji z toho snažil vynechat. Byla to část dohody, kterou jsem s ní udělal. Bála se, že by se o tom mohl dovědět Wentz.“

„To je skvělé. Zaplatil jste jí?“

„Ano, ale co to s tím má co dělat?“

„Hodně, protože peníze dělají motivy. Kolik?“

„Asi sedm set dolarů.“

„Slušná částka za jednu jízdu po Venice. Ale možná jste si za ni dopřál ještě jinou, příjemnější.“

„Ne, detektive. Nedopřál.“

„Takže jestli je pravdivá vaše historka o Wentzovi jako o velkém digitálním pasákovi, pak ji dostalo do nebezpečí to, že vám ukázala Lillyino hnízdečko. Předpokládáte, že tohle Wentz zřejmě neocení, co?“

Pierce přikývl. Tentokrát jeho hlava neabsolvovala akváriový efekt. Vertikální pohyb mu šel, horizontální mu dělal problémy.

„Co ještě?“ naléhat Renner.

„Má společný pracovní byt v Marina del Rey se ženou, která se jmenuje Cleo. Údajně je na stejných webových stránkách jako ona, ale neověřoval jsem si to. Kdybyste si s ní promluvil, možná byste od ní získal na Robin kontakt.“

„Možná ano, možná ne. To je všechno?“

„Ještě poslední věc. V sobotu večer jsem ji viděl nastupovat na Speedway do žlutozeleného taxíku. Třeba byste se mohli přes něj dostat k jejímu bytu.“

Renner nepatrně zavrtěl hlavou.

„Tohle funguje ve filmech, ve skutečném životě málokdy. Kromě toho se zřejmě vracela do své pracovní postele. V soboru večer bývá největší fofr.“

Dveře pokoje se otevřely a objevila se v nich Monika Purlová. Když uviděla Rennera, zarazila se na prahu.

„Ach, promiňte. Já jsem…“

„Ano, vy jste,“ řekl Renner. „Jsem tu v policejní záležitosti. Můžete chvíli počkat venku, prosím?“

„Já… Přijdu jindy.“

Pohlédla na Pierceho a zatvářila se zděšeně. Pierce se pokusil usmát a zvedl levou ruku na pozdrav.

„Zavolám vám,“ řekla. Otočila se a zavřela dveře.

„Kdo to byl? Vaše další přítelkyně?“

„Ne, má asistentka.“

„Takže chcete mluvit o tom, co se stalo v neděli na balkoně? Byl to Wentz?“

Pierce dlouho mlčel a přemýšlel o následcích, které by ho mohly potkat, jestliže to Rennerovi potvrdí. Chtěl Wentze jmenovat a obvinit ho. Cítil se hluboce ponížený tím, co mu Wentz se svou gorilou udělal. Věděl, že i kdyby byla práce plastického chirurga perfektní a nezůstaly mu žádné fyzické jizvy, ten šílený útok mu nevymizí z paměti do konce života a bude mít problémy s tím žít. Takže mu jizvy tak jako tak zůstanou.

Na druhou stranu hrozba, již mu Wentz vypálil do mysli, byla velmi reálná – hrozba jemu, Robin, a dokonce i Nicole. Jestliže Wentz dokázal lehce najít, kde bydlí, nebude mu dělat potíže objevit Nicole.

Konečně promluvil.

„Vás zajímá případ, který se stal v Santa Monice?“

„Je to pořád tentýž případ a vy to dobře víte.“

„Nechci o tom mluvit. Dokonce si nepamatuju, co se stalo. Vzpomínám si, že jsem si nesl do bytu zásoby potravin, a pak už vím jen to, že jsem se probral a pracovali na mně zdravotníci.“

„Lidská mysl je rafinovaná věc – to, jak potlačuje zlé zážitky, že?“

Řekl to sarkastickým tónem a Pierce při pohledu na něj usoudil, že jeho ztrátě paměti nevěří. Oba se na sebe dlouho dívali, potom detektiv sáhl do kapsy.

„A co tak tohle, neuvolní to ve vás něco?“

Vytáhl velkou složenou fotografii a ukázal ji Piercemu. Byla to zrnitá zvětšenina obytného výškového domu Sands pořízená z velké vzdálenosti směrem od pláže. Pierce si snímek vzal a podíval se na něj zblízka. Na balkoně v jednom z horních poschodí bylo vidět tři lidi. Věděl, že je to jedenácté poschodí. A věděl také, že ti lidé jsou on, Wentz a jeho svalnatý pohůnek Vazba, který ho držel za kotníky hlavou dolů. Postavy na fotografii byly příliš malé, aby se daly identifikovat. Vrátil snímek Rennerovi.

„Ne. Nic.“

„Zatím máme jen tohle, ale jakmile se obrátíme na média se žádostí, že hledáme podobné fotky nebo videozáběry, možná získáme něco slušnějšího. Tam dole byla spousta lidí. Třeba se někomu povedl extra záběr.“

„Přeju vám hodně štěstí.“

Renner si ho dlouho mlčky prohlížel, než znovu promluvil.

„Poslyšte, jestliže vám hrozil, můžeme vám poskytnout ochranu.“

„Řekl jsem, že si nepamatuju, co se stalo. Nevzpomínám si vůbec na nic.“

Renner přikývl.

„Jistě, jistě. Dobře, tak na ten balkon zapomeňme. Zeptám se vás na něco jiného. Povězte mi, kde jste ukryl Lillyino tělo.“

Pierce na něho vytřeštil oči. Došlo mu, že detektiv využil příhody s balkonem jako triku, aby ho zasáhl nepřipraveného.

„Cože? Vy jste se…“

„Kde je, Pierci? Co jste s ní udělal? A co jste udělal s Lucy LaPorte?“

Pierce cítil, že mu hruď zaplavuje ledový chlad. Pohlédl na Rennera – detektiv to myslel smrtelně vážně. A také mu dával jasně najevo, že ho nepovažuje za nějakého podezřelého, ale za hlavního podezřelého.

„Děláte si ze mě pitomou srandu? Vždyť byste dodnes o ničem nevěděl, kdybych nezavolal vašim lidem. Byl jsem jediný, kdo se o její zmizení zajímal.“

„Jo, a možná to byl jen pěkně vymyšlený trik, abyste od sebe odvrátil podezření, že jste nás zavolal a pak nás nechal plahočit se v domě a vůbec v tom všem. A možná k tomu patří i ta práce, co udělal Wentz nebo někdo z vašich dalších kompliců na vašem obličeji. Nešťastník, kterému rozbili nos za to, že ho strkal, kam neměl. Musím se vám přiznat, že mě to k velkému soucitu nepohnulo, pane Pierci.“

Pierce na něho zíral a nebyl schopen slova. Všechno, co udělal nebo co udělali jiní jemu, viděl Renner úplně jinak, z opačného úhlu pohledu –

„Dovolte mi, abych vám pověděl jednu malou historku,“ pokračoval detektiv. „Svého času jsem pracoval ve Valley a jednou jsme tam měli případ zmizelé dívky. Bylo jí dvanáct let, pocházela z dobré rodiny a věděli jsme, že nejde o útěk z domu. Někdy to prostě víte. Tak jsme zorganizovali sousedy a dobrovolníky na pátrací akci v Encino Hills. A ejhlel Jeden ze sousedů ji našel. Děvčátko bylo znásilněné, uškrcené a pohozené pod můstkem přes stoku. Zatraceně ošklivá věc. A hádejte, proč vám to říkám. Později se totiž ukázalo, že právě ten chlápek, co děvčátko našel, je jeho vrah. Nějakou dobu nám trvalo, než jsme se vrátili k němu, ale postupně jsme se k němu dopracovali a nakonec se přiznal. Být tím, kdo oběť najde. Co vy na to? Říká se tomu komplex milosrdného samaritána. Vrah najde svou oběť – pořád se to opakuje. Pachateli dělá dobře, když se dostane do blízkosti poldů. Rád jim pomáhá, vyvolává to v něm dojem, že je lepší než oni, a má pak ze svého činu silnější zážitek.“

Pierce ho skoro nevnímal. Stále nedokázal pochopit, jak se všechno najednou obrátilo proti němu.

„Mýlíte se,“ řekl tiše rozechvělým hlasem. „Já jsem to neudělal.“

„Ano? Mýlím se? Dobrá, tak mi dovolte, abych vám to trochu zrekapituloval. Mám zmizelou ženu a krev v její posteli. A pak mám ještě spoustu vašich lží a spoustu vašich otisků po celém jejím domě a místě, kde provozovala svou živnost.“

Pierce zavřel oči. Přemýšlel o řadovém domku kousek od Speedway a o bungalovu na Altair Drive. Věděl, že se na obou místech dotýkal všeho holýma rukama. Na všechno sahal, všechno prohlížel. Její parfémy, skříně, poštu.

„Ne…“

Na víc se nezmohl.

„Co ne?“

„To celé je omyl. Jediné, co jsem udělal… opravdu… Dostal jsem její číslo. Chtěl jsem se jen přesvědčit…, pomoct jí… Pochopte, nesu v sobě vinu… a myslel jsem, že kdybych…“

Nedopověděl. Minulost a současnost se ocitly příliš blízko sebe. Téměř spolu splynuly a jedna druhou posouvaly do jiných rovin. Jedna překrývala druhou jako při zatmění planet. Otevřel oči a pohlédl na Rennera.

„Co jste myslel?“ zeptal se detektiv.

„Cože?“

„Dokončete tu větu. Co jste myslel?“

„Nevím. Nechci o tom mluvit.“

„Ale no tak, příteli. Vydal jste se na cestu, tak v sobě najděte odvahu dojít až na konec. Je dobré ulevit svědomí, prospívá to duši. Chtěl jste říct, že v sobě nesete vinu za Lillyinu smrt. Co jste tím myslel? Byla to nešťastná událost? Povězte mi, jak se to stalo. Možná to pochopím a půjdeme ke státnímu zástupci spolu a něco vymyslíme.“

Pierce si uvědomil, že ho zaplavuje strach. Téměř ho cítil, jako se cítí pach potu. Jako by to bylo něco chemické povahy, nějaká sloučenina, která se teď uvolňuje a uniká z jeho těla.

„O čem to mluvíte? O Lilly? Ne, na tom žádnou vinu nenesu. Vždyt jsem ji ani neznal. Snažil jsem se jí pomoct.“

„Tím, že jste ji uškrtil? Podřízl jí hrdlo? Nebo si na ní zopakoval číslo Jacka Rozparovače? Mám dojem, že Rozparovač byl taky vědec, doktor čehosi. Jste nový Rozparovač, Pierci? Tohle je to, co vás vzrušuje?“

„Běžte pryč. Jste cvok.“

„Nemyslím, že já jsem ten, kdo je cvok. Tak za co nesete vinu?“

„Cože?“

„Řekl jste, že nesete vinu. Za co? Co udělala? Urazila vaše mužství? Máte ho malého, Pierci? V tom to všechno je?“

Pierce zuřivě zavrtěl hlavou, a vyvolal si tím nával závrati. Zavřel oči.

„Nic takového jsem neřekl. Žádnou vinu nenesu.“

„Ale řekl. Slyšel jsem to.“

„Ne. Vkládáte mi do úst svá slova. Opakuji, že na tom, co se stalo s Lilly, žádnou vinu nenesu. Nemám s tím nic společného.“

Otevřel oči a uviděl, že Renner sáhl do kapsy a vytáhl kazeťák. Červené světélko svítilo. Vtom si uvědomil, že to je jiný přístroj než ten, který ležel na otočném jídelním stolku. Detektiv celý rozhovor nahrával.

Renner stiskl na několik vteřin tlačítko přetáčení, pak chvíli se záznamem manipuloval, až našel usek, který hledal, a přehrál mu jej.

„To celé je omyl. Jediné, co jsem udělal… opravdu… Dostal jsem její číslo. Chtěl jsem se jen přesvědčit…, pomoct jí… Pochopte, nesu v sobě vinu… a myslel jsem, že kdybych…“

Detektiv přístroj vypnul a pohlédl na něho. Na jeho tváři pohrával samolibý úsměv. Pierce věděl, že ho ten parchant zahnal do kouta. Že ho podvedl. Všechny jeho právní instinkty, jakkoli omezené, ho varovaly, aby mlčel a neřekl ani slovo. Teď už se však nedokázal zastavit.

„Ne,“ prohlásil. „To jsem vůbec nemluvil o ní, o Lilly Quinlanové, ale o své sestře. Myslel jsem…“

„Ale v tu chvíli jsme mluvili o Lilly Quinlanové a vy jste řekl: ‚Nesu v sobě vinu.‘ To je přiznání, příteli.“

„Ne, řekl jsem vám, že…“

„Já vím, co jste mi řekl. Byla to pěkná pohádka.“

„Žádná pohádka.“

„Dobrá, víte co? Pohádka, nepohádka, počítám, že až najdu její tělo, pak vám řeknu, jak to bylo. A to už bude pravdivý příběh. A potom to pro mě skončí.“

Naklonil se nad ním, až měl obličej jen centimetry od jeho tváře.

„Kde je, Pierci? Musí vám být jasné, že ji tak jako tak najdeme. Skončeme to na místě a neprotahujme to. Povězte mi, co jste s ní udělal.“

Dívali se jeden druhému do očí. Pierce slyšel cvaknutí – Renner znovu zapnul magnetofon.

„Vypadněte.“

„Udělal byste líp, kdybyste se mnou mluvil. Ztrácíte čas. Jakmile to budu mít v kupě a dostane se to k právníkům, už vám nepomůžu. Mluvte se mnou, Henry. No tak…, ulevte svému svědomí.“

„Řekl jsem vypadněte. Chci obhájce.“

Renner se narovnal a usmál se, jako by věděl své. S přehnaným gestem zvedl magnetofon a vypnul ho.

„Samozřejmě že chcete obhájce,“ řekl. „A budete ho potřebovat. Hodlám jít za státním zástupcem, Pierci. Už teď vám mohu pro začátek hodit na krk vloupání a obstrukce. Mám vás v hrsti. Ale to mi nestačí. Já chci to hlavní.“

Držel magnetofon, jako by v něm měl nahraná posvátná slova.

„Jakmile objevím tělo, hra skončí.“

Pierce ho už neposlouchal. Odvrátil se od Rennera, zíral do prázdna a uvažoval o tom, co bude dál. Co by mohlo být dál. Pomalu si uvědomoval, že může ztratit úplně všechno. Svůj život vědce, svou firmu – prostě všechno. Ve zlomku vteřiny si představil, jak kostky domina jedna po druhé padají a na konci řetězce je Goddard, který od nich odchází a vkládá své dolary někam jinam, třeba do Bronson Technologies, Midas Molecular nebo do některé z dalších konkurenčních firem. Goddard od nich odejde a nikdo už nebude ochotný přijít, protože na něm, prezidentovi společnosti, zůstane lpět do očí bijící cejch vyšetřovaného zločince a kandidáta na obvinění z vraždy. Bude po všem. Jednou provždy vypadne ze závodu.

Pohlédl na Rennera.

„Řekl jsem, že už s vámi nebudu mluvit. Chci, abyste odešel. Chci právního zástupce.“

Renner přikývl.

„Radím vám, abyste si vzal někoho hodně dobrého.“

Přistoupil ke stolku, na němž ležely léky, a vzal si klobouk, kterého si Pierce do té doby nevšiml. Byl hnědý a měl krempu sklopenou dolů. Pierce si pomyslel, že takový klobouk už dnes v Los Angeles nikdo nenosí. Nikdo. Renner se zvedl a bez dalšího slova odešel.

23

Pierce chvíli seděl bez hnutí a přemýšlel o své situaci. Uvažoval, do jaké míry myslel Renner vážně, že půjde za státním zástupcem, a nakolik šlo o pouhou pohrůžku, aby ho donutil k přiznání. Náhle se vytrhl z myšlenek a rozhlédl se po pokoji, zda neuvidí telefon. Na stolku nebyl, ale pak ho objevil v pouzdře na pravém postranním madle lůžka, na němž se nacházela různá tlačítka pro ovládání polohy matrace a televizoru. V kapse vedle něj také našel malé zrcátko. Vzal je a poprvé se podíval, ‚ jak vypadá.

Čekal, že to bude horší. Když si hned po Wentzově odchodu nahmatal rány, zdálo se mu, že má celý obličej rozseknutý a musí mu v něm zůstat trvalá památka v podobě hyzdících jizev. V tu chvíli se tím samozřejmě nezabýval; byl rád, že si zachoval holý život. Teď ho to však začalo znepokojovat. Viděl, že otoky už z větší části splaskly, pouze v koutcích očí a ve spodní partii nosu byl ještě trochu opuchlý. Z obou nosních dírek mu trčely tampony z gázy a pod očima měl modrofialové skvrny. Levé oko stále zůstávalo zalité krví. Na nose a tváři byly patrné stopy jemných mikrostehů.

Tvořily přibližně písmeno K, přičemž hlavní nožička se táhla po hřbetu nosu a vedlejší se větvily, jedna dolů pod levé oko a druhá nad ně do obočí, Polovinu levého obočí měl vyholenou, aby se mohla rána sešít. Pomyslel si, že je to možná nejvýstřednější změna v celé jeho vizáži.

Odložil zrcátko a uvědomil si, že se usmívá. Bylo to absurdní. Má zohyzděnou tvář, jeden polda z LAPD se ho pokouší dostat do vězení za zločin, který objevil, ale nespáchal, a k tomu všemu tu je ještě digitální pasák s ochočeným obrem, opravdová hrozba pro něho a lidi jemu blízké. A přesto sedí na posteli a usmívá se.

Nerozuměl tomu, věděl však, že to má něco společného s podobou v zrcátku. Přežil to, ale jeho obličej vypovídal o tom, jak blízko byl opaku. V tom spočívala úleva i absurdnost jeho úsměvu.

Vzal telefon a objednal si hovor s patentovým právníkem jejich společnosti Jacobem Kazem. Spojili ho okamžitě.

„Henry, jsi v pořádku? Slyšel jsem, že tě kdosi přepadl nebo něco takového. Co…“

„To je dlouhá historie, Jacobe. Povím ti to později. Ale teď hned od tebe chci radu, nebo spíš jméno. Potřebuju právního zástupce – takového, který se specializuje na obhajobu v trestních věcech. Někoho dobrého, ale takového, aby si nepotrpěl na televizní kamery a na publicitu.“

Pierce si uvědomoval, že žádá něco, co je v dnešním Los Angeles téměř rarita. Zároveň však věděl, že je třeba udržet celou věc v patřičných mezích, aby se nedostala na veřejnost. To bude možná stejně důležité jako obhájit se proti vykonstruovanému obvinění z vraždy. Musí se to sprovodit ze světa rychle a diskrétně, nebo se padající kostky domina změní v kamenné kvádry, které rozdrtí jeho i Amedeo.

Kaz si odkašlal. Nijak nedal najevo, že Pierceho požadavek je v jejich profesionálním vztahu zcela mimořádný, nebo alespoň velmi neobvyklý.

„Myslím, že jedno jméno bych pro tebe měl,“ řekl. „Až ji poznáš, bude se ti líbit.“

24

Byla středa dopoledne a Pierce právě mluvil telefonem s Charliem Condonem, když do jeho nemocničního pokoje vstoupila žena v šedém kostýmu. Podala mu vizitku, na níž stálo: JANIS LANGWISEROVÁ, OBHÁJKYNĚ. Pierce zakryl dlaní mikrofon a omluvil se, že jen dokončí hovor.

„Charlie, musím končit. Právě přišel můj ošetřující lékař. Prostě mu řekni, že to budeme muset udělat přes víkend nebo příští týden.“

„To nejde, Henry. Chce vidět Prótea předtím, než ho odešleme k patentování. Nerad bych to odkládal. Navíc jste se už s Mauricem viděli, takže ví, jak vypadáš normálně. Neboj se, nelekne se tě.“

„Ano, ale stejně mu ještě jednou zavolej a zkus to posunout.“

„Dobře. Zavolám, zkusím. Ještě se ozvu.“

Condon zavěsil a Pierce zasunul telefon do pouzdra na postranním madle. Pokusil se na Janis Langwiserovou usmát, ale dnes měl tvář rozbolavělejší než včera a vyšla mu z toho jen jakási bolestná grimasa. Obhájkyně mu podala ruku a on ji stiskl.

„Janis Langwiserová. Těší mě, že vás poznávám.“

„Henry Pierce. Je mi líto, že vzhledem k okolnostem nemohu říct totéž já vám.“

„Na to jsme my, obhájci ve věcech trestních, zvyklí.“

Už o ní měl od Jacoba Kaze reference. Pracovala v malé, ale vlivné právní firmě Smith, Levin, Colvin & Enriquez se sídlem v centru L. A. Jednalo se o tak exkluzivní firmu, že ji člověk nenašel v žádném telefonním seznamu. Její klienti pocházeli z nejvyšších kruhů, ale jak vidno, i tací potřebují čas od času obhájce ve věcech trestních. Tam se tedy Janis Langwiserová zavedla. Vytáhli ji před rokem z kanceláře státního zástupce, kde v posledních letech vedla žalobu v několika vysoce sledovaných losangeleských případech. Kaz řekl Piercemu, že ho firma přijímá jako klienta, aby s ním navázala styk. Očekává totiž, že to bude oboustranně výhodné, až někdy v budoucnu vstoupí Amedeo Technologies se svými akciemi na burzu. Pierce samozřejmě Kazovi neřekl, že žádná taková budoucnost, a dokonce ani Amedeo Technologies, nemusí existovat, pokud tuhle situaci nějak nezvládnou.

Po úvodních zdvořilých dotazech na jeho poranění a prognózy léčby se ho Langwiserová zeptala, proč si myslí, že potřebuje obhájce.

„Protože je tu jistý policejní detektiv, který je přesvědčen, že jsem vrah. Řekl mi, že se chystá jít za státním zástupcem a pokusí se mě obvinit z několika trestných činů včetně vraždy.“

„Losangeleský policista? Jak se jmenuje?“

„Renner. Křestní jméno si nepamatuju, nebo mi ho spíš neřekl. Dal mi vizitku, ale ještě jsem se na ni pořádně…“

„Robert. Znám ho. Je z pacifického oddělení. Působí tam už dlouho.“

„Znáte ho z nějakého případu?“

„Svého času jsem působila v kanceláři okresního státního zástupce a mezi případy, na něž jsem podávala žaloby, bylo i pár od něho. Jevil se mi jako dobrý polda, nebo možná výstižněji důkladný.“

„Přesně to o sobě řekl on sám.“

„Takže Renner chce jít za státním zástupcem a obvinit vás z vraždy?“

„Nevím, do jaké míry to myslel vážně. Zatím se totiž nenašlo tělo oběti. Ale řekl, že mě nejdřív obviní z jiných věcí, z vloupání a obstrukcí. Opět nevím, kolik z toho jsou plané hrozby a kolik skutečný úmysl. Ale já jsem nikoho nezabil, proto potřebuju obhájce.“

Svraštila čelo a zamyšleně přikývla. Pak ukázala na jeho tvář.

„Souvisí to nějak s vaším stavem?“

Pierce přikývl.

„V tom případě by zřejmě bylo nejlepší, kdybyste mi pověděl všechno od začátku.“

„Takže mohu předpokládat, že je mezi námi vztah obhájce – klient?“

„Ano. Můžete mluvit otevřeně.“

Pierce přikývl a v následující půlhodině jí vylíčil celou historii tak podrobně, jak si ji jen pamatoval. Řekl jí upřímně o všem, co udělal, včetně všech protizákonných činů, jichž se dopustil. Nic nezamlčel.

Dělala si poznámky luxusně vypadajícím perem do bloku s firemní psací podložkou, který vytáhla z kožené tašky, buď velké kabelky, nebo malého diplomatického kufříku. Z celého jejího chování vyzařovala sebedůvěra podložená vědomím exkluzivity. Jakmile Pierce skončil, vrátila se k té části, kterou Renner prohlásil za jeho přiznání, a položila mu několik otázek. Nejdříve ji zajímalo, v jakém tónu se rozhovor odvíjel, jaké léky na něho v tu dobu působily a jaké traumatizující pocity po svém zranění a následné operaci zažíval. Pak se ho zeptala, jak to vlastně myslel, když řekl, že v sobě nese vinu.

„Mínil jsem tím, že cítím vinu na tom, co se stalo s mou sestrou Isabelle.“

„Nerozumím.“

„Byla zavražděna. Je to už dávno.“

„Povězte mi o tom víc, ať se nemusím dohadovat. Potřebuju to vědět.“

Pokrčil rameny, ale vzápětí zkřivil tvář, protože mu pohyb způsobil bolest kolem žeber.

„Utekla z domu ještě jako nedospělá holka. Později ji našli mrtvou… Zabil ji chlap, který měl na svědomí spoustu dalších dívek, stopařek v Hollywoodu. Pak ho policie dostala. Zabili ho… To je všechno.“

„Takže sériový vrah… Kdy to bylo?“

„V osmdesátých letech. Přezdívalo se mu Panenkář. Znáte to, všechny podobné zrůdy si média nějak pojmenovávají. Alespoň tenkrát to tak bylo.“

Viděl, že pátrá v paměti na tu dobu.

„Panenkář… Ano, už si vzpomínám. Byla jsem v té době na právnické fakultě a později jsem se setkala s detektivem, který ho zastřelil. Právě letos odešel do důchodu.“

Ještě chvíli jí bloudily myšlenky ve vzpomínkách, ale pak se vrátila zpátky.

„Dobře. Ale jak se tedy stalo, že došlo k tomu zmatení s Lilly Quinlanovou, když jste mluvil s detektivem Rennerem?“

„Často jsem o sestře přemýšlel, a když začala ta záhada s Lilly, znovu se mi všechno vrátilo. Myslím, že to je pravý důvod, proč jsem to dělal, proč jsem po ní začal pátrat.“

„Chcete říct, že se cítíte zodpovědný za to, co se stalo s vaší sestrou? Jak tomu mám rozumět, Henry?“

Pierce chvíli uvažoval, než odpověděl. Potřeboval si celou historii utřídit. Vlastně ne celou, jen tu část, o níž byl ochoten mluvit. Neměl v úmyslu jí říkat to, o co se nechtěl dělit se žádným cizím člověkem.

„Hledal jsem ji se svým nevlastním otcem. Bydleli jsme ve Valley a jezdívali jsme dolů do Hollywoodu a hledali ji. V noci. Někdy i ve dne, ale většinou v noci.“

Upřeně hleděl na černou obrazovku televizoru na protější stěně. Mluvil, jako by jí líčil příběh, který tam vidí.

„Vždycky jsem se oblékl do starých hadrů, abych vypadal jako oni – jako hippies, děti ulice. Otčím mě posílal do jejich brlohů, kde se skrývali a spali, kde mohli mít za peníze nebo drogy sex.“

„Proč posílal vás? Proč tam nešel sám?“

„Tenkrát říkal, že se k nim hodím věkem, že mě přijmou. Před dospělým člověkem by prý utekli a nikdy bychom ji nenašli.“

Odmlčel se. Langwiserová ho chvíli nechala, ale pak ho vybídla, aby pokračoval.

„Tenkrát říkal… A co říkal později?“

Pierce zavrtěl hlavou. Uvědomil si, že je opravdu dobrá – dokázala postřehnout každý choulostivý detail v jeho vyprávění.

„Nic. Já jen, že… Zkrátka mám pocit, že Isabelle utekla z domu z nějakého důvodu. Policie řekla, že v její krvi našli drogy, ale podle mě ty přišly až později. Až po tom, co se ocitla na ulici.“

„Myslíte, že důvodem, proč utekla, byl váš nevlastní otec.“

Vyslovila to jako konstatování a on téměř nepostřehnutelné kývl. Přemýšlel o tom, co mu řekla matka Lilly Quinlanové o své dceři a o její kamarádce, kterou znala jako Robin – o tom, co mají obě společné.

„Co jí udělal?“

„Nevím a teď na tom nezáleží.“

„Proč jste tedy říkal Rennerovi, že v sobě nesete vinu – za smrt své sestry, jak nyní dodáváte? Co si myslíte, že se jí stalo z vaší viny?“

„Měl jsem na mysli to, že jsem ji nenašel. Těch nocí, co jsem ji hledal, a nikdy jsem na ni nenarazil. Kdybych jen…“

Cítil, že to zní nepřesvědčivě, mdle. Jak jinak, když to byla lež. Jenže on neměl v úmyslu říkat celou pravdu o Isabelle ženě, kterou zná sotva hodinu.

Zdálo se, že by v tomhle tématu ráda pokračovala, ale zřejmě vycítila, že to mezi ně staví jakousi přehradu.

„Dobře, Henry. Myslím, že to by mohlo věci vysvětlit – jak vaše jednání, pokud jde o Lilly Quinlanovou, tak váš výrok před Rennerem.“

Přikývl.

„Je mi líto, co se stalo s vaší sestrou. Opravdu. Vzpomínám si ze svého dřívějšího působení, že styk s rodinou oběti byl pro mě na celém případu vždy to nejtěžší. Alespoň však člověk získal pocit zadostiučinění, že udělal dobrý skutek, když dostal pachatele za mříže.“

Pierce se pokusil o sarkastický úsměv, ale opět to zabolelo.

„Ano, pocit zadostiučinění, ten všechno spraví.“

„Je váš otčím naživu? A vaši rodiče?“

„Otčím je naživu, alespoň pokud vím. Už dlouho jsem s ním nemluvil. Matka s ním už nežije. Ani s ní jsem se už dlouho neviděl. Pořád ještě bydlí ve Valley.“

„Kde je váš otec?“

„V Oregonu, má tam svou druhou rodinu. Ale jsme spolu v kontaktu. Se všemi tam. Otec je jediný, s kým mluvím.“

Přikývla. Dlouho si četla v poznámkách, listovala zpátky, aby probrala všechno, co jí od začátku rozhovoru řekl. Konečně zvedla hlavu a pohlédla na něho.

„Víte, myslím si, že to jsou všechno plané žvásty.“

Pierce zavrtěl hlavou.

„Nejsou. Řekl jsem vám všechno přesně tak, jak…“

„Ne, myslím ty Rennerovy výhrůžky. Podle mě jen tak plácal. Ze žádného vloupání a z obstrukcí vás neobviní. To by se mu v kanceláři okresního státního zástupce vysmáli. Jaký byl váš záměr? Krást? Ne, chtěl jste se přesvědčit, že ta žena je v pořádku. O poště, kterou jste vzal, nevědí a nemohou vám nic dokázat, protože už je pryč. A pokud jde o ty obstrukce, to je jen prázdná hrozba. Lidé před policií odjakživa lžou a zapírají, to se předpokládá. Jenže snažit se z toho někoho obvinit je jiná věc. Nepamatuju si, že by někdy někoho obvinili z obstrukcí a dostalo se to k soudu – alespoň ne za mého působení na státním zastupitelství.“

„A co ta nahrávka, kterou se mnou pořídil? Nerozuměli jsme si, ale on prohlásil, že to považuje za mé přiznání.“

„Jenom zkoušel, co to s vámi udělá. Snažil se vás vyvést z míry, aby viděl, jak budete reagovat. Doufal, že z vás takhle vytáhne další přitěžující věci. Musela bych slyšet celý ten rozhovor, abych plně pochopila, o co mu šlo. Ale už takhle se mi zdá, že je to marginální záležitost. Podle mě je vysvětlení vaší motivace případem vaší sestry legitimní a každá porota by ho přijala. Navíc jste byl nepochybně pod vlivem různých medikamentů a nemohl jste…“

„Jenže tohle se nikdy před žádnou porotu nesmí dostat. Pokud by to dospělo tak daleko, jsem vyřízený. Zničilo by mě to.“

„Jistě, chápu. Ale pořád se na to musíme dívat z pohledu poroty, protože tak bude státní zástupce posuzovat eventuální žalobu. To je poslední, co by udělal, aby šel před soud s případem, o němž předem ví, že ho porota odmítne.“

„Ale tady není co přijímat. Nic jsem neudělal, jenom jsem se snažil zjistit, jestli se té ženě něco nestalo. To je všechno.“

Přikývla, ale zdálo se, že ji jeho přesvědčování o nevině nijak zvlášť nezajímá. Zřejmě je tedy pravda, co už slýchával dřív – že když obhájce zvažuje strategii obhajoby, nikdy se příliš nezajímá o fundamentální otázku, zda je jeho klient vinen, nebo nevinen. Prostě praktikuje právo, ne spravedlnost. Pocítil zklamání, neboť chtěl, aby se Langwiserová přesvědčila o jeho nevině a pak šla a prokázala ji.

„Za prvé,“ řekla, „je těžké vést proti někomu žalobu za vraždu, když nebylo nalezeno tělo oběti. Je to samozřejmě možné, ale velmi obtížné – zvlášť u tohoto případu, kdy je třeba brát v úvahu životní styl eventuální oběti a její způsob obživy. Chci říct, že ta žena může být kdekoliv. A jestliže je mrtvá, může být seznam podezřelých pěkně dlouhý.

A za druhé, spojovat vaše vloupání do jejího bytu s možnou vraždou na jiném místě nedává smysl. To je pasáž, kterou podle mě státní zastupitelství nebude ochotno přijmout. Uvědomte si, že jsem tam pracovala, a vracet poldy do reality tvořilo polovinu mé pracovní náplně. Jsem přesvědčená, že pokud v případu nedojde k dramatickému obratu, nic vám nehrozí.“

„Co míníte tím dramatickým obratem?“

„Třeba že by našli tělo a nějak to spojili s vámi.“

Pierce zavrtěl hlavou.

„Nic se mnou nemůžou spojit. Nikdy jsem se s ní nesetkal.“

„Tak dobře. V tom případě budete mimo podezření.“

„Myslíte?“

„Nic není stoprocentní, zvláště v právu. Přesto musíme počkat, a pak se uvidí.“

Znovu se chvíli probírala svými poznámkami.

„Dobře,“ prohlásila nakonec. „Teď zavolám detektivu Rennerovi.“

Pierce zvedl obočí – nebo to, co mu tam zbylo – a sykl bolestí. „Rennerovi? Proč?“ zeptal se.

„Abychom mu sdělili, že vás zastupuju, a uviděli, co řekne na obhajobu svého postupu.“

Vytáhla mobil a otevřela kryt.

„Myslím, že mám v náprsní tašce jeho vizitku,“ řekl Pierce. „Měla by být ve stolku v zásuvce.“

„To je v pořádku, pamatuju si to číslo.“

Na pacifické oddělení se dovolala téměř okamžitě a pak požádala, aby ji spojili s detektivem Rennerem. Trvalo to několik minut, ale konečně se ozval. Zatímco čekala, nastavila hlasitost reprodukce na maximum a trochu přístroj odklonila od svého ucha, aby Pierce slyšel i druhou stranu. Přiložila si také prst na ret a naznačila mu, ať do hovoru nevstupuje.

„Zdravím vás, Bobe. Tady je Janis Langwiserová. Vzpomínáte si na mě?“

„Jistě,“ řekl Renner po kratší odmlce. „Ale slyšel jsem, že jste přešla na opačnou stranu, na tu temnou.“

„Dobře, beru to jako žert. Poslyšte, Bobe, jsem teď právě v nemocnici svatého Jana na návštěvě u Henryho Pierceho.“

Další odmlka.

„U Henryho Pierceho, milosrdného samaritána? Věčného zachránce pohřešovaných prostitutek?“

Pierce cítil, že rudne.

„Vy máte dnes skutečně humornou náladu, Bobe,“ řekla Langwiserová suše. „Že by to byla vaše nová metoda?“

„Možná jsem to pochytil od Pierceho. Ten vypráví humorné příběhy.“

„Proto vám volám. Už vám je nebude vyprávět, Bobe. Převzala jsem jeho zastupování, takže už s vámi skončil. Promarnil jste svou šanci.“

Pierce na ni pohlédl a ona na něho zamrkala.

„Nic jsem nepromarnil,“ prohlásil Renner sveřepě. „Kdykoliv bude mít chuť říct mi ten příběh celý a podle pravdy, jsem mu k dispozici. Jinak…“

„Podívejte se, Bobe, mám dojem, že vám jde víc o to, abyste mého klienta srazil na kolena, než abyste vyšetřil, co se opravdu stalo. To musí skončit. Henry Pierce je teď mimo váš dosah. A další věc, jestliže se to pokusíte dostat k soudu, budu muset vyrukovat s vaším trikem se dvěma magnetofony.“

„Řekl jsem mu, že to nahrávám,“ protestoval Renner. „Přečetli jsem mu jeho práva a on potvrdil, že jim rozumí. To je všechno, co je mojí povinností. Mluvil se mnou dobrovolně, bez nátlaku a já jsem přitom neudělal nic nezákonného.“

„Možná to samo o sobě nebylo nezákonné, Bobe. Ale soudci a porotci nemají rádi poldy, kteří používají na lidi chytré triky. Oceňují čistou hru.“

Nyní se Renner odmlčel na delší dobu. Piercemu se začalo zdát, že Langwiserová zachází příliš daleko a že takhle může detektiva vyprovokovat, aby proti němu hledal obvinění už jen z hněvu nebo zášti.

„Vidím, že jste opravdu přešla na opačnou stranu,“ řekl konečně Renner. „Doufám, že vás to bude uspokojovat.“

„Pokud budu mít klienty, jako je Henry Pierce, lidi, kteří se jen snažili udělat dobrou věc, pak určitě.“

„Dobrou věc? Rád bych věděl, jestli si i Lucy LaPorte myslí, že udělal dobrou věc.“

„Našel ji?“ vyhrkl Pierce. Okamžitě zvedla ruku, aby ho umlčela. „Pan Pierce je tam taky? Nevěděl jsem, že nás poslouchá, Janis. Když mi děláte kázání o chytrých tricích, bylo by od vás slušné, abyste mi o tom řekla,“

„Není to mou povinností.“

„Stejně jako nebylo mou povinností upozorňovat ho na druhý magnetofon, když jsem mu řekl, že rozhovor nahrávám. Takže s tímhle zase vyrukuju já, až bude řeč o čisté hře. A teď už musím končit.“

„Počkejte… Vy jste našli Lucy LaPorte?“

„To je služební záležitost policie, madam. Buďte si na své straně a já zůstanu na své. Zatím sbohem.“ Zavěsil a Langwiserová zavřela mobil. „Upozorňovala jsem vás, abyste do toho nevstupoval.“

„Omlouvám se. Nechal jsem se strhnout, protože se jí od neděle snažím sehnat. Chtěl jsem se jen dovědět, kde je a zda je v pořádku a nepotřebuje pomoc. Jestli se jí něco stalo, je to moje vina.“

A je to tu znovu, pomyslel si. Opět veřejně přiznáváš svou vinu.

Zdálo se, že si toho Langwiserová nevšimla. Právě si ukládala do kufříku zápisník a telefon.

„Musím zavolat na pár míst, abych to zjistila. Znám nějaké lidi z pacifického oddělení, kteří jsou trochu ochotnější než detektiv Renner.“

„Můžete mi zavolat, jakmile se něco dozvíte?“

„Mám vaše čísla. Zatím se držte od všeho stranou. Pokud budeme mít štěstí, tenhle rozhovor Rennera na nějakou dobu vystraší, takže si možná své další kroky rozmyslí. Ještě z toho však nejste venku, Henry. Řekla bych, že vám bezprostředně nic nehrozí, ale stát se může všelicos. S nikým o tom nemluvte a zdržujte se v té věci jakýchkoliv akcí.“

„Dobře, budu se snažit.“

„A až za vámi přijde ošetřující lékař, požádejte ho o seznam léků, jejichž účinkům jste byl vystaven, když vás Renner nahrával.“

„Dobře.“

„Víte, kdy vás pustí domů?“

„Předpokládám, že ještě dnes. Možná každou chvíli.“

Pohlédl na hodinky. Už dvě hodiny čekal, že přijde doktor Hansen a propustí ho.

Znovu se obrátil k advokátce. Chystala se k odchodu, ale hleděla na něho, jako by se ho chtěla ještě na něco zeptat a nevěděla, jak začít.

„Prosím,“ pomohl jí.

„Nevím, jak bych to… Jenom uvažuju, že je to dost hluboká sonda do vaší duše. Vracím se k tomu, co jste mi naznačil. Dovtípila jsem se, že jste jako chlapec pojal podezření, že příčinou odchodu vaší sestry z domu mohl být váš nevlastní otec.“

Pierce mlčel.

„Chtěl byste mi o tom říct ještě něco?“

Pierce znovu zvedl pohled k černé obrazovce televizoru, ale nic tam neviděl. Zavrtěl hlavou.

„Ne, to je všechno.“

Pochyboval, že mu Langwiserová věří. Dalo se předpokládat, že obhájci ve věcech trestních berou jako samozřejmost, když lidé lžou, a svým vycvičeným smyslem dokáží postřehnout nepatrné známky, jimiž se lháři prozrazují – stejně jako to umí přístroje vyvinuté k tomuto účelu. Advokátka však pouze přikývla a spokojila se s tím.

„Dobře. Už budu muset jít. Mám domluvenou nějakou schůzku v centru.“

„Díky, že jste za mnou přišla. Bylo to od vás laskavé.“

„Je to součást služby, kterou vám poskytuju. Pokud zjistím něco o Lucy LaPorte nebo cokoliv jiného, dám vám vědět. Ale znovu opakuju, zdržujte se v té věd jakýchkoliv akcí. Jasné? Vraťte se ke své práci.“

Pierce zvedl ruce na znamení, že se podvoluje.

„Skončil jsem s tím.“

Vrhla na něho profesionální úsměv a opustila ho.

Právě když vytáhl z držáku u postele telefon a chystal se zavolat Codymu Zellerovi, vstoupila Nicole. Vrátil telefon zpátky.

Čekal ji. Domluvili se, že ho odveze domů, až ho doktor Hansen naposledy prohlédne a propustí. Teď se dívala na jeho zdevastovaný obličej a v jejím výrazu se opět zračila tichá bolest. Navštěvovala ho během jeho pobytu v nemocnici často, přesto se zdálo, že si stále nemůže zvyknout na jeho novou podobu, na tvář, v níž zůstávaly patrné stopy po šití.

Pierce vnímal její starostlivost a projevy soucitu jako dobrou známku. Dokonce ho napadlo, že by se mu všechno, čím prošel, bohatě vyplatilo, kdyby je to přivedlo zpátky k sobě.

„Ubožátko,“ řekla a dotkla se lehce jeho tváře. „Jak se cítíš?“

„Docela dobře,“ odpověděl. „Ale pořád čekám, až přijde doktor a propustí mě. Už skoro dvě hodiny.“

„Půjdu se zeptat, jak to vypadá.“

Obrátila se ke dveřím, ale u nich se zastavila. „Kdo byla ta žena?“

„Která?“

„Ta, co odtud před chvílí vyšla.“

„Aha. Moje právní zástupkyně. Dohodil mi ji Kaz.“

„Proč potřebuješ ji, když máš Kaze?“

„Je to obhájkyně ve věcech trestních.“

Ustoupila od dveří a vrátila se k lůžku.

„Obhájkyně ve věcech trestních? Poslyš, Henry, lidé, kteří dostanou špatné telefonní číslo, obvykle nepotřebují obhájce. Co se kolem tebe proboha děje?“

Pierce pokrčil rameny.

„Ani sám nevím. Do něčeho jsem spadl a teď se z toho snažím vyhrabat se zdravou kůží. Poslyš, rád bych se tě na něco zeptal.“

Vstal a popošel k ní. Nejdřív téměř zavrávoral, ale pak už to šlo. Lehce ji vzal za paže. Vrhla na něho podezíravý pohled.

„Na co?“

„Kam mě hodláš odvézt, až mě propustí?“

„Říkala jsem ti, Henry, že tě odvezu domů. K tobě domů.“

Ani otok kolem sešitých ran nezamaskoval jeho zklamaný výraz.

„Henry, dohodli jsme se, že to alespoň zkusíme. Tak to zkus.“

„Jenom jsem si myslel…“

Nedořekl. Vlastně ani pořádně nevěděl, co chce říct, a už vůbec ne, jak to vyjádřit slovy.

„Že se můžeme dát dohromady stejně rychle, jako jsme se rozešli, že?“

Otočila se a znovu zamířila ke dveřím.

„A mýlím se.“

Ohlédla se přes rameno.

„Asi ti to bude trvat měsíce, Henry, než si to uvědomíš. Mezi námi to už nebylo dobré dlouho, hodně dlouho.“

Vyšla na chodbu, aby se podívala po ošetřujícím lékaři. Pierce seděl na posteli a snažil se vybavit si dobu, kdy spolu byli na ďáblově kole a zdálo se jim, že všechno na světě je v dokonalém pořádku.

25

Všude, kam Pierce pohlédl, viděl krev. Krvavé stopy se táhly po béžovém koberci, černaly se na zbrusu novém lůžku, byly jí potřísněné zdi a všechno kolem telefonu. Stál ve dveřích ložnice a jen na tu spoušť bezmocně zíral. Nemohl si vzpomenout skoro na nic z toho, co se dělo, když Wentz a jeho gorila odešli.

Konečně vstoupil do místnosti a sklonil se k telefonu. Opatrně zvedl dvěma prsty sluchátko a držel je kus od ucha, jen aby slyšel tón a dověděl se, zda mu někdo nahrál vzkaz.

Ne, nikdo. Vytáhl přípojku ze zásuvky a odnesl telefon do koupelny, aby se ho pokusil umýt.

Umyvadlo bylo celé pomazané zaschlou krví a na dvířkách lékárničky se zlověstně vyjímaly krvavé otisky prstů. Vůbec si nevzpomínal, že by sem po odchodu těch dvou vkročil. Ale musel, neboť i tady byla spoušť. Dávno zaschlé krvavé skvrny měly hnědavou barvu a připomínaly mu matraci, kterou policie odvezla z Lillyina řadového domku.

Když se pokoušel otírat telefon mokrým hadrem, vzpomněl si na film Curdled, který viděl před lety s Codym Zellerem. Líčil příběh ženy, jež se živila uklízením zakrvácených místností a prostor po nějakém zločinu, když na místě skončila vyšetřování policie. Napadlo ho, jestli opravdu taková služba existuje. Děsil se představy, že se teď bude muset celé hodiny plahočit, aby dal ložnici do pořádku.

Jakmile telefon jakž takž očistil, zapojil ho a sedl si na neposkvrněný okraj matrace. Znovu zkontroloval hlasovou schránku, ale opět v ní nic neměl. Připadlo mu to zvláštní. Nebyl doma téměř tři dny, přesto na něho nečekal jediný vzkaz. Uvažoval, že už možná Lillyinu stránku z L. A. Darlings odstranili. Pak si vzpomněl na něco jiného. Vyťukal číslo do Amedeo Technologies a po něm klapku linky na stůi Moniky Purlové.

„Moniko, to jsem já. Změnila jste už moje telefonní číslo?“

„To jste vy, Henry? Co děláte…“

„Změnila jste číslo telefonu do mého bytu?“

„Ano, jak jste mi řekl. Měli to udělat včera.“

„Asi to udělali.“

Vzpomněl si, že když ji v sobotu žádal, aby zavolala na poštu Curtovi, řekl jí také, ať mu hned v pondělí změní telefonní číslo. Tenkrát to opravdu chtěl, ale teď se najednou cítil podivně nejistý, když o to číslo přišel. Představovalo spojení s tím druhým světem, s Lilly a Lucy.

„Henry? Jste tam ještě?“

„Ano. Jaké je to nové číslo?“

„Musím se podívat. Už vás propustili z nemocnice?“

„Jo, jsem doma. Podívejte se na to číslo, prosím vás.“

„Ano, hned. Dala bych vám ho už včera v nemocnici, ale vy jste měl právě návštěvu.“

„Ano, vím.“

„Už to mám.“

Začala mu diktovat nové číslo. Rychle našel pero, a protože neměl po ruce žádný papír, napsal si je na zápěstí.

„Je na tom starém čísle přesměrování?“

„Ne. Myslela jsem si, že by vám ti chlapi pořád volali.“

„Máte pravdu. Udělala jste dobře.“

„Přijdete dnes do práce, Henry? Charlie se ptal, jaký máte plán.“

Chvíli o tom uvažoval. Den už byl z poloviny pryč. Tušil, že ho chce Charlie přemluvit, aby demonstraci Prótea s Mauricem Goddardem udělatl přece jen zítra.

„Ještě nevím, jestli bych to zvládl,“ odpověděl. „Doktor mě varoval, abych to ze začátku nepřeháněl. Jestli se mnou chce Charlie mluvit, řekněte mu, že jsem doma a dejte mu to nové číslo.“

„Dobře.“

„Díky, Moniko. To je všechno.“

Čekal, že se s ním rozloučí, ale nedočkal se. Už se chystal zavěsit, když se ozvala.

„Jste v pořádku, Henry?“

„Jakž takž. Jenom se hned neženu do práce, abych tam neděsil lidi, jako jsem včera vyděsil vás.“

„Mě? Vůbec jsem nebyla…“

„Ovšemže byla, ale to nevadí. A díky za projevený zájem, Moniko. Je to od vás milé. Ale musím končit. Jo, ještě něco – ten muž, co u mě byl v nemocnici, když jste včera přišla…“

„Ano?“

„Je to detektiv Renner z LAPD. Říkám vám to, protože vám zřejmě zavolá a bude se na mě ptát.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tomu, co jsem chtěl, abyste pro mě udělala. Víte, co myslím, abyste volala jménem Lilly Quinlanové a podobně.“

Na chvíli nastalo ticho. Pak se Monika znovu ozvala, ale její hlas se změnil. Čišela z něj nervozita.

„Takže budu mít problémy, Henry?“

„Vůbec ne. Vyšetřují zmizení té dívky. A vyšetřují mě, ne vás. Ten detektiv jen zjišťuje, co jsem podnikal. Pokud vám zavolá, řekněte mu pravdu a všechno bude v pořádku.“

„Určitě?“

„Určitě, Moniko. Nedělejte si z toho těžkou hlavu. Teď už musím vážně končit.“

Zavěsil. Jakmile se ozval oznamovací tón, zavolal na Lucyino číslo, které už znal zpaměti. Opět se dostal na její hlasovou schránku, ale úvodní pozdrav se změnil. Poznal její hlas, teď však říkala, že si bere volno a nebude až do poloviny listopadu přijímat klienty.

Víc než měsíc. Pomyslel na to, co mu naznačil Renner, a také na Wentze a jeho zabijáka. Co jí asi mohli udělat? Nakonec jí bez ohledu na její oznámení nechal vzkaz.

„Lucy, tady je Henry Pierce. Prosím tě, zavolej mi, je to důležité. Ať ti udělali cokoliv, ozvi se mi. Pomůžu ti. Mám teď nové číslo, tak si ho napiš.“

Přečetl číslo, jež měl poznamenané na zápěstí, a zavěsil. Chvíli držel telefon na klíně a zpola očekával, zpola doufal, že vzápětí zavolá. Nezavolala. Po několika minutách vstal a vyšel z ložnice.

V kuchyni na pultu našel prázdný koš na prádlo. Vzpomněl si, že v něm vynášel z auta potraviny, když se u výtahu setkal s Wentzem a tím druhým. A vzpomněl si také, že koš pustil, když ho v jedenáctém patře z výtahu vyrazili. Teď byl koš tady. Otevřel chladničku a podíval se dovnitř. Všechno, co nesl, bylo naskládané uvnitř – samozřejmě kromě vajec, která se asi rozbila. Uvažoval, kdo to mohl udělat. Nicole? Poldové? Nebo nějaký soused, kterého ani nezná?

To mu připomnělo Rennerovu poznámku o komplexu milosrdného samaritána. Kdyby měla být detektivova teorie pravdivá, musel by litovat všechny ty dobroděje a apoštoly humanity, co jich po celém světě je. Pomyšlení, že ochránce zákona pohlíží na jejich snahu s takovým cynismem, v něm vyvolávalo depresi.

Náhle si vzpomněl, že v autě pořád ještě zůstalo několik pytlů potravin. Rozhodl se, že je konečně vynese nahoru, nebot měl hlad a všechno, co lze sníst bez nějaké přípravy, se nacházelo dole. Vzal koš a sjel do garáže.

Stále se necítil při plné síle, a tak si koš nenaložil plný. Usoudil, že to vezme nadvakrát. Když se po druhé cestě vrátil do bytu, hned zkontroloval telefon a zjistil, že propásl jeden hovor. Čekal na něho vzkaz.

Zaklel, že má takovou smůlu, a znovu rychle absolvoval rutinu přístupu do hlasové schránky. Volala mu Lucy LaPorte.

„Tak ty mi chceš pomoct? Už jsi mi pomohl dost, Henry. Měl bys vidět, jak mě zřídili. Jsem celá modrá a před nikým se nemůžu ukázat. Chci, abys mi přestal volat a přestal mi nabízet pomoc. To je naposledy, co se ti ozývám. Už mi nevolej, rozumíš?“

Cvakl konec vzkazu, ale Pierce stále držel sluchátko u ucha a v duchu si opakoval slova, která před chvíli slyšel. Měl bys vidět, jak mě zřídili. Jsem celá modrá. Zatočila se mu hlava a musel se opřít o zeď. Pak se obrátil ke zdi zády a pomalu po ní sklouzl dolů, až opět seděl na podlaze s telefonem na klíně.

Hodnou chvíli se ani nepohnul. Konečně zvedl sluchátko a začal mačkat číslo. Když byl uprostřed, zarazil se a zavěsil.

„Dobrá,“ řekl nahlas.

Zavřel oči. Uvažoval, že zavolá Janis Langwiserové a řekne jí o vzkazu od Lucy. Alespoň se bude moct právničky zeptat, zda se od jejich posledního rozhovoru nedověděla něco nového.

Než se však k tomu odhodlal, zadrnčel mu telefon v rukou. Okamžitě se ozval. V jeho hlase zazněla dychtivost a napjaté očekávání, protože si myslel, že by to mohla být Lucy. Kdo jiný mohl znát jeho nové číslo?

Nevolala však Lucy, ale Monika.

„Zapomněla jsem vám říct, že vám během pondělí a úterý nechal na vaší přímé lince tři vzkazy váš přítel Cody Zeller. Mám dojem, že opravdu chce, abyste mu zavolal.“

„Díky, Moniko.“

Nezavolal mu přímo, Zeller nebral přímá volání. Pokud se s ním chtěl někdo spojit, musel mu nejdřív dát avízo na operátor a nechat mu na něm své číslo. Jestliže je Zeller znal, ozval se sám. Jenže teď měl Pierce nové číslo, proto před ně přidal tři sedmičky jako smluvený kód, že se s ním pokouší spojit přítel nebo nějaký kolega volající z jemu neznámého čísla. Někdy bylo opravdu těžké udržovat s Zellerem kontakt a často při tom člověk přicházel o nervy, ale jinak to nešlo. Zeller byl paranoik na druhou a Pierce se musel jeho pravidlům přizpůsobit.

Posadil se. Myslel si, že bude muset čekat, ale Zeller se ozval téměř okamžitě. To u něho nebylo obvyklé.

„Panebože, chlape, kdy si konečně pořídíš mobil? Už tě sháním třetí den.“

„Nesnáším mobily. Co se děje?“

„Dnes si už můžeš koupit mobil s kódovým čipem, jestli to nevíš.“

„Vím. Co se děje?“

„Děje se to, žes v sobotu na tu svou objednávku náramně spěchal a pak se tři dny neozveš. Už jsem si začal myslet, že…“

„Code, ležel jsem ve špitále. Právě jsem se vrátil.“

„Ve špitále?“

„Měl jsem menší problémy s dvěma chlápky.“

„Doufám, že ne z Entrepreneurial Concepts?“

„Nevím. Našel jsi něco o nich?“

„Udělal jsem, cos chtěl. Řeknu ti, že ses dal do tance s nepříjemnými hochy, Hanku.“

„To už mi taky začíná docházet. Chceš mi o nich něco říct teď hned?“

„Víš, právě v tuhle chvíli na něčem dělám, a kromě toho bych ti nerad referoval po telefonu. Ale včera jsem ti to poslal poštou do práce, když jsem nevěděl, co s tebou je. Měl bys to tam dnes mít. Dostals to?“

Pierce se podíval na hodinky. Byly dvě hodiny odpoledne. Pošta chodila kolem desáté dopoledne. Příliš se mu nezamlouvalo pomyšlení, že na jeho stole leží celou dobu dopis od Zellera.

„Dnes jsem tam ještě nebyl, ale asi tam teď zajedu. Máš pro mě ještě něco?“

„Jen to, co jsem ti poslal. Na nic jiného už nemůžu přijít.“

„Dobře, Code, Zavolám ti, až se na to podívám. Ale teď bych tě požádal ještě o něco. Potřebuju najít jistou osobu, zjistit její adresu, jenže znám jen její jméno a číslo mobilu. Účty za mobil ale nechodí na ni, platí je někdo jiný.“

„Pak je mi to číslo mobilu na nic.“

„A myslíš, že by se dalo něco dělat jen s tím jménem?“

„Těžko, ale možná dalo. Je registrovaná jako volič?“

„Dost o tom pochybuju.“

„Tak potom jsou tu ještě veřejné služby a kreditní karty. Jak se jmenuje? Je to běžné jméno?“

„Lucy LaPorte. Pochází z Louisiany.“

Připomněl si, že mu zakázala, aby jí volal. O tom, že ji nesmí hledat, neřekla nic.

„Člověče, to je samý L,“ zabručel Zeller. „Dobrá, něco zkusím. Uvidíme, co z toho vyjde,“

„Díky, Code.“

„Předpokládám, že to chceš do včerejška.“

„Přesně tak.“

„No jasně.“

Pierce se vrátil do kuchyně a začal hledat v pytlích vyložených na pultu chleba a arašídovou pomazánku. Rychle si udělal sendvič a opustil byt. Vyšel ven v baseballové čepici s kšiltem staženým hluboko do čela. Sendvič jedl při čekání na výtah. Chleba chutnal úměrně tomu, že ležel od neděle v kufru auta.

Během jízdy do garáže se výtah zastavil v šestém poschodí a nastoupila nějaká žena. Jak bylo zvykem těch, co přistoupili do obsazeného výtahu, stála a dívala se stranou. Když však začala kabinka klesat, pokradmu pohlédla na jeho obraz v chromovaných dveřích a náhle jí vylétla ruka k ústům.

„Panebože!“ vyhrkla. „Vy jste ten, co o něm všichni mluví, že?“

„Prosím?“

„Myslím ten, co visel z balkonu.“

Pierce na ni chvíli beze slova hleděl. Jenom chvíli, ale přesto si za tu dobu stačil uvědomit, že ať to dopadne s Nicole jakkoliv, v tomhle domě zůstat nemůže. Musí se přestěhovat.

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Nic se vám nestalo? Co vám udělali?“

„Nikdo mi nic neudělal. Nevím, o čem mluvíte.“

„Vy nejste ten, co se nedávno nastěhoval do jedenáctého?“

„Ne. Bydlím v osmém. U svého přítele. Jsem tu na léčení.“

„A co se vám teda stalo?“

„Operovali mi vybočenou přepážku.“

Nedůvěřivě na něho pohlédla. Konečně výtah zastavil a dveře se otevřely. Pierce nečekal, až žena vystoupí první, rychle se kolem ní protáhl a zamířil ke vchodu do garáže. Cestou se krátce ohlédl. Žena stála před výtahem a dívala se za ním.

Když se znovu otočil dopředu, málem vrazil do otevřených dveří ke sklepům, odkud právě vynášela jakási mladší dvojice kola. Sklonil hlavu, stáhl si čepici ještě více do čela a podržel jim dveře. Poděkovali, ale jinak na něho nereagovali. Nezačali se ho ptát, jestli není ten, co visel z balkonu.

Sotva usedl do auta, vytáhl z přihrádky v palubní desce brýle proti slunci a nasadil si je.

26

Vstoupil do kanceláře a hned uviděl na stole obálku. Byl rád, že už je u sebe. Téměř na každém kroku se musel vyhýbat pohledům a odvracet otázky na svou vizáž. Než se dostal do druhého poschodí, kde byly kanceláře, odpovídal už jen krátkým: „Měl jsem nehodu.“

„Světlo,“ řekl, když obcházel stůl.

Světla se nerozsvítila. Uvědomil si, že má kvůli otoku v nosních partiích změněný hlas, vrátil se ke dveřím a rozsvítil vypínačem. Pak si sundal sluneční brýle a položil je nahoru na monitor počítače.

Vzal obálku, podíval se na adresu odesílatele a ústa se mu roztáhla do bolestného úsměvu. Samozřejmě, to byl celý Zeller. Ve své zpáteční adrese uvedl jméno Eugena Briggse, šéfa katedry ve Stanfordu, z něhož si před mnoha lety vystřelili Doomsteři. Žert, který změnil jejich životy.

Úsměv mu však rychle zmizel, když obálku obrátil a chtěl ji otevřít. Zálepka byla roztržená. Podíval se dovnitř a uviděl další, tentokrát bílou úřední obálku. Vytáhl ji a zjistil, že i ta je otevřená, přestože na ní stálo černé na bílém Henry Pierce, osobní zásilka, důvěrné. Uvnitř byl složený papír. Nedalo se poznat, jestli byl vytažen, nebo ne.

Vstal, vyšel z kanceláře a zabočil na oddělení asistentek. Zamířil přímo k Moničinu stolu. Držel ve zvednuté ruce větší obálku i tu roztrženou, jež se nacházela uvnitř.

„Kdo to otevřel, Moniko?“

Zvedla hlavu a pohlédla na něho.

„Já. Proč?“

„Jak to, že jste to otevřela?“

„Otvírám přece všechnu vaši poštu. Říkal jste, že se s tím nechcete zdržovat, vzpomínáte si? Otvírám ji, abych vám mohla říct, co je důležité a co ne. Jestli nechcete, abych to dál dělala, stačí říct. Mně by to nevadilo, alespoň bych měla míň práce.“

Pierce mlčel. Měla pravdu.

„Ne, to je v pořádku. Četla jste, co je uvnitř?“

„Ani ne. Uviděla jsem fotografii té dívky, co jste měl její telefonní číslo, a řekla jsem si, že se na to nechci dívat. Vzpomínáte si, na čem jsme se dohodli v sobotu?“

Pierce přikývl.

„Ano, to je pravda. Díky.“

Otočil se a chtěl se vrátit do své kanceláře.

„Mám říct Charliemu, že jste tady?“ zeptala se Monika.

„Ne, hodlám se tu zdržet jen pár minut.“

Když došel ke dveřím, ohlédl se a uviděl, že se za ním dívá svým typickým podezíravým pohledem, jako by byla přesvědčená, že je něčím vinen. Nějakým zločinem, o němž ví jen ona.

Zavřel dveře a vrátil se ke svému stolu. Teprve teď otevřel obálku a vytáhl několik papírů s vytisknutými informacemi od Zellera.

Fotografie, o níž se zmínila Monika, byla jiná, než ta, kterou měla Lilly Quinlanová na webové stránce. Byl to policejní snímek pořízený před třemi lety v Las Vegas, kde ji zatkli při razii na prostitutky. Lilly na něm nevypadala zdaleka tak úžasně jako na své prezentaci na webové stránce. Zdála se unavená, tvářila se nasupeně a zřejmě měla strach, co s ní bude dál.

Zellerova zpráva o ní vypadala krátká. Sledoval ji z Tampy přes Dallas do Las Vegas a pak do L. A. Ve skutečnosti jí bylo osmadvacet let, ne třiadvacet, jak uváděla na webové stránce. Dvakrát ji zatkli za prostituci v Dallasu a ze stejného důvodu ještě ve Vegas. Po každém zatčení strávila pár dní za mřížemi a pak ji propustili. Podle záznamů z účtů za veřejné služby přišla do L. A. před třemi lety a až do těchto dnů se jí dařilo unikat pozornosti policie.

To bylo všechno. Pierce se znovu zadíval na fotografii a zmocnil se ho tísnivý pocit. Policejní snímek představoval realitu. Fotografie, kterou si stáhl z její webové stránky a přes víkend si ji tak často prohlížel, byla vysněná představa. Lillyina cesta z Tampy přes Dallas a Las Vegas do Los Angeles skončila na posteli v řadovém domku ve Venice. A někde si klidně chodí její vrah. A policie se zatím soustředuje na něj, pomyslel si hořce.

Položil papíry na stůl, vytáhl z náprsní tašky vizitku Janis Langwiserové a zvedl telefon. Musel čekat skoro pět minut, než ho spojili.

„Promiňte, hovořila jsem s jiným klientem. Co se s vámi děje?“

„Se mnou? Nic. Jsem v práci. Chtěl jsem se vám jen ohlásit, že už nejsem v nemocnici, a zeptat se, jestli jste nezjistila něco nového.“

Ve skutečnosti to znamenalo: Jde Renner stále ještě po mně?

„Ne, v podstatě nic nového nemám. Podle mě teď hrajeme vyčkávací hru. Renner ví, že ho sleduju a že si nemůže dovolit vás zastrašovat. Uvidíme, co od něho vyjde, a na to pak budeme reagovat.“

Pierce pohlédl na policejní snímek ležící před ním. Ostré světlo vytvářelo na Lillyině tváři hluboké stíny, jež vyvolávaly dojem mrtvoly na stole v márnici.

„Myslíte, kdyby našli tělo?“

„Nemusí jít zrovna o tohle.“

„Chtěl jsem vám taky říct, že se mi dnes ozvala Lucy LaPorte.“

„Opravdu? Co vám řekla?“

„Vlastně jsem s ní nemluvil, byl to jen vzkaz. Říkala, že ji zbili, a už jí prý nemám nikdy volat.“

„Alespoň víme, že se po ní neslehla zem. Můžeme ji potřebovat.“

„K čemu?“

„Pokud by to pokračovalo, zřejmě bychom jí využili jako svědka. Mohla by dosvědčit, co jste podnikl a jaký jste k tomu měl motiv.“

„Aha. Jenže Renner si myslí, že jsem ji využil, abych od sebe odvrátil podezření. Víte, co myslím – teorie milosrdného samaritána a podobně.“

„To je jeho pohled na věc. U soudu jsou ale vždycky dvě strany.“

„U soudu. To se nikdy nesmí…“

„Klid, Henry. Chtěla jsem jen říct, že Renner ví, že na každý důkaz, který by chtěl předložit, budeme mít příležitost reagovat a interpretovat ho ze svého úhlu pohledu, A státní zástupce to taky ví.“

„Dobře. Prozradil vám někdo od nich, co mu Lucy řekla?“

„Znám tam jednoho výše postaveného člověka. Řekl mi, že ji nenašli. Mluvili s ní telefonem, ale to je všechno. Nechtěla jim prozradit, kde je.“

Pierce se jí už chystal říct, že pověřil někoho, aby ji hledal, když se ozvalo ostré zaklepání na dveře. Než mohl zareagovat, vstrčil dovnitř hlavu Charlie Condon. Jakmile uviděl Pierceho tvář, roztáhl ústa do úsměvu.

„Ježíšikriste!“

„Kdo je to?“ zeptala se Langwiserová.

„Můj kolega. Musím končit. Dejte mi vědět, kdyby bylo něco nového.“

„Samozřejmě. Mějte se, Henry.“

Zavěsil a pohlédl na Condona. Ten se stále usmíval.

„Ježíš Kristus je dole v hale po levé straně. Já jsem Henry Pierce.“

Condonův úsměv znejistěl a Pierce nenápadně otočil Zellerovy papíry potištěnou stranou dolů. Condon vstoupil a zavřel za sebou.

„Člověče, jak se cítíš? Jsi jinak v pořádku?“

„Jsem živý.“

„Chceš o tom mluvit?“

„Ne“

„Poslyš, Henry, je mi líto, že jsem si nenašel čas, abych za tebou zašel do nemocnice. Ale tady je blázinec s přípravami na Maurice.“

„Tím se netrap. Takže ses rozhodl, že ta prezentace bude přece jen zítra.“

Condon přikývl.

„Už přiletěl a čeká na nás. Žádné odkládání si nemůžeme dovolit. Buďto to uděláme zítra, nebo se vrátí domů – a peníze vezme s sebou. Mluvil jsem s Larrabym a Groomsem a ti říkají, že jsme…“

„Já vím, připraveni. Volal jsem jim z nemocnice. Jenže problém nespočívá v Próteovi, kvůli tomu jsem to nechtěl odkládat. Podívej se na mě, vypadám jako Frankensteinův bratránek. A do zítřka se to moc nezlepší.“

„Řekl jsem mu, žes měl autonehodu. Nezáleží mu na tom, jak vypadáš. Rozhodující je Próteus. Chce ten projekt vidět a my jsme mu slíbili, že bude první, komu ho ukážeme – předtím, než ho odešleme k patentování. Podívej se, Goddard je chlápek, který je schopen podepsat šek na místě. Musíme to udělat, Henry. Tak to udělejme, ať to máme z krku.“

Pierce zvedl ruce na znamení, že se podvoluje. Peníze byly vždycky trumfová karta.

„Ale stejně už slyším tu spoustu otázek, až uvidí můj ksicht.“

„Poslyš,“ řekl Condon. „Víš dobře, že to je v podstatě jen divadýlko. Žádná vědecká přednáška. Do oběda s ním budeš hotov. A jestli se tě bude ptát, co se ti stalo, řekneš, žes šel hlavou do předního skla, a bude to. Vždyť ani já nevím, co se ti stalo. Proč by o tom měl zrovna on vědět víc?“

Pierce si všiml, že se v očích jeho společníka mihl uražený výraz.

„Řeknu ti to, Charlie, ale až k tomu bude vhodná doba. Teď to prostě nejde.“

„Jo, chápu. Na to jsou společníci, aby se jim všechno řeklo ve vhodnou dobu.“

„Poslyš, já vím, že ti tohle nevyvrátím a že nemám pravdu, ale nemůžu jinak, tak toho nechme.“

„Jistě, Henry, jak myslíš. Co právě teď děláš?“

„Nic kloudného. Jen dávám dohromady jakési papíry.“

„Takže jsi na zítra připraven?“

„Jo, jsem připraven.“

Condon kývl hlavou.

„V každém případě vyhrajeme“ řekl. „Buď získáme jeho peníze, nebo půjdeme s Próteem do tisku, až budeme mít patenty, a v lednu na konferenci o nových technologiích na nás budou stát frontu jako na Hvězdné války, aby s námi mohli mluvit.“

Pierce přikývl. Představa výroční konference o nových technologiích v Las Vegas ho však vůbec nenadchla. Vždycky to byl spíš hloupý střet mezi vědeckým a finančním světem, humbuk, na němž se to jen hemžilo šarlatány a zvědy z Agentury pro výzkum moderních technologií ministerstva obrany. Zároveň to však bylo nutné zlo, protože právě tam se před deseti měsíci poprvé setkali s jedním ze zástupců Maurice Goddarda.

„Pokud bychom do toho ledna vydrželi,“ poznamenal. „Víš, že potřebujeme peníze hned.“

„S tím si nedělej hlavu, shánět peníze je moje starost. Myslím, že jsem schopen přijít s několika slušnými rybami, které by nás uživily, dokud bychom nechytili jinou velrybu.“

Pierce přikývl. Cítil, že ho Condonovy řeci uklidnily. Nakonec v téhle situaci bylo absurdní uvažovat o budoucnosti v horizontu delším než jeden měsíc.

„Dobře, Charlie.“

„Ale to neznamená, že na tom zítřku nezáleží. Po Mauricovi jdeme pořád.“

„Samozřejmě.“

„Dobrá. Takže už tě nebudu zdržovat. Zítra v devět?“

Pierce se opřel a hlasitě zaúpěl. Byl to jeho poslední marný protest.

„Jo, budu tady.“

„Jako náš neohrožený vůdce.“

„Jo, jasně.“

Charlie ostře zaklepal na vnitřní stranu dveří, zřejmě na znamení vzájemné solidarity, a odešel. Pierce chvíli počkal, pak vstal a zamkl. Nechtěl už žádné další rušení.

Vrátil se k Zellerovým materiálům. Po krátké zprávě o Lilly Quinlanové následovala mnohem obsáhlejší o Williamu Wentzovi, vlastníkovi a provozovateli firmy Entrepreneurial Concepts Unlimited. Konstatovalo se v ní, že Wentz sedí na vrcholu prudce se rozvíjejícího impéria intemetových nechutností, jejichž repertoár začínal u inzerovaných služeb společnic a končil stránkami s nejtvrdším pornem. Všechno řídil z Los Angeles, ale svou nabídku provozoval ve dvaceti městech čtrnácti států a samozřejmě byla dosažitelná na intemetu po celém světě.

A ačkoli se většina lidí mohla dívat na internetové produkty Wentzových společností jako na nechutné vulgárnosti, jednalo se pořád o legální podnikání. Ostatně to vyplývalo ze samé povahy internetu jako z větší části světa neregulovaného obchodu. Pokud Wentz neprezentoval dětskou pornografii a umisťoval na náležitých místech náležitá upozornění, byl nenapadnutelný. A jestliže některou z jeho profesionálních společnic přistihli při prostituci, bez problémů se od ní distancoval. Všude na jeho webových produktech se nacházela četná upozornění ve výrazné grafické úpravě, jež informovala, že provozovatel v žádném případě nepodporuje prostituci ani jakoukoliv jinou formu obchodu se sexem za peníze. Jestliže tedy jím angažovaná společnice přijme peníze za sex, je to její rozhodnutí a její stránka bude okamžitě stažena.

Pierce si už vyslechl všeobecný přehled o Wentzových aktivitách od soukromého detektiva Philipa Glasse. Zellerova zpráva však byla detailnější a dokládala moc a dosah internetu. Zeller odhalil Wentzovu kriminální minulost ve státech Florida a New York. V jeho materiálech byly ještě další policejní fotografie, tentokrát Wentzova a ještě jiného muže jménem Grady Allison, jehož vedli v registru kalifornských firem jako revizora společnosti Entrepreneurial Concepts Unlimited. Pierce si vzpomněl, že to je člověk, o němž se zmínila Lucy. Přeletěl pohledem fotografie a pustil se do Zellerova úvodního přehledu.

Zdá se, že Wentz a Allison pracuji jako tým. Oba přijeli před šesti lety z Floridy, navíc v průběhu jednoho měsíce. Zřejmě se tam po několika zatčeních v Orlandu necítili nejlíp. Podle zpravodajských materiálů floridské policie řídili tihle dva řetěz striptýzových lokálů na Orange Blossom Trail v Orlandu. To bylo ještě předtím, než se ukázalo, že na internetu se prodává sex – ať už skutečný nebo jen obrazový – mnohem lehčeji, než když je třeba vystrkovat nahé zajíčky na pódium a pak je po straně nabízet zákazníkům. Allison byl na Floridě znám jako Grade A Allison – prvotřídní Allison –, protože dokázal získávat na scény Orange Blossom Trail špičkové talenty. Podnikům, které řídili Wentz a Allison, se říkalo „Ani nitka“ podle toho, že v nich dívky vystupovaly zcela nahé.

DŮLEŽITÁ POZNÁMKA: Materiály floridské policie spojují tyto chlápky s jakýmsi Dominikem Silvou, 71 let, Winter Park, Florida, který je zase napojen na tradiční organizovaný zločin v Nezo Yorku a severním New Jersey.

BUĎ OPATRNÝ!

Zločinecký původ Wentze a Allisona Pierceho nepřekvapil. Ani nemohl, když viděl, s jakou chladnou vypočítavostí a brutalitou s ním Wentz zacházel. Co mu příliš nesedělo, byla myšlenka, že člověk, který dokáže vzít telefon a s rozmyslem jím udeřit někoho do obličeje a nosí špičaté boty, aby kopancem lépe přerazil žebra, je zároveň schopen řídit složité internetové impérium.

Viděl Wentze v akci a utvořil si o něm dojem, že jde o člověka, u něhož jsou na prvním místě svaly a teprve na druhém mozek.

Uvažoval také o obstarožním mafiánovi, o němž se zmiňoval Zeller – o Dominiku Silvovi z Winter Parku na Floridě. Je snad tohle šéf? Mozek ukrytý za svaly? Hodlal to zjistit.

Přešel k dalšímu listu a našel na něm soupis Wentzových kriminálních záznamů. Za pět let svého působení na Floridě stihl různá zatčení za kuplířství a dvě za něco, co bylo označené jako těžký zločin GBI. A také narazil na jedno zatčení za zabití člověka.

Soupis neobsahoval žádné informace, jak byly jeho případy vyřízeny. Když ho však Pierce četl – jedno zatčení za druhým během pěti let – nemohl pochopit, jak může být Wentz na svobodě. Proč nesedí v lochu.

Podobné otázky ho napadaly, když přešel k dalšímu listu s přehledem zatčení Gradyho „Grade A“ Allisona. I on měl na kontě slušnou sbírku zatčení za kuplířství a v kategorií GBI, dokonce Wentze překonal čtyřmi případy. Bylo tam také jedno zatčení za sexuální styk s nezletilou osobou.

Pohlédl na Allisonův policejní snímek. Podle připojené informace mu bylo čtyřicet šest let, ačkoliv na fotografii s tmavými prokvetlými vlasy ulízanými dozadu vypadal starší. V jeho přízračhě bledé tváři dominoval nos, zřejmě zlomený a nejspíš víckrát.

Sáhl po telefonu a znovu zavolal Janis Langwiserové. Tentokrát ho spojili hned.

„Mám na vás jen jednu krátkou otázku,“ řekl. „Co je to těžký zločin GBI? Co to GBI znamená?“

„To nezní jako něco z kalifornského trestního zákoníku, ale GBI obvykle znamená – great bodily injury – těžké ublížení na těle.“

Pierce o tom uvažoval. Takže GBI může být třeba i to, když někdo někoho praští telefonem přes nos a pak ho drží hlavou dolů z balkonu v jedenáctém patře.

„Proč vás to zajímá, Henry? Mluvil jste s Rennerem?“

Pierce zaváhal. Uvědomil si, že jí neměl volat. Když jí řekne, v jaké souvislosti na to GBI přišel, prozradí se, že neposlechl její rady, aby se ve svém případu zdržel jakýchkoliv aktivit.

„Ne, nic takového. Jen jsem si prověřoval jednu žádost o zaměstnání a v té souvislosti jsem na to narazil.“

„To bych si rozmyslela, přijmout do zaměstnání člověka, který se někdy dopustil GBI.“

„Asi máte pravdu. Dobře, děkuju vám. A připočtěte to k mému účtu.“

„S tím si nedělejte starosti.“

Zavěsil a podíval se na poslední list Zellerovy zprávy. Šlo o seznam všech webových produktů, nějak spojených s Wentzem a společnosti Entrepreneurial Concepts Unlimited. Seznam psaný hustě s jednoduchým řádkováním zabíral celou stránku. Ve jménech a adresách se objevovaly různé sexuální permutace a dvojsmysly, někdy skoro úsměvné, ale to Pierce rychle přešlo, když si uvědomil, jaké množství toho svinstva existuje. A tohle byl výsledek práce jednoho člověka. Šokující zjištění.

Když tak letěl očima po seznamu, zarazil se u položky FetishCastle.net a uvědomil si, že je mu povědomá. Byl si jistý, že už na tu adresu někde narazil. Trvalo mu však ještě chvíli, než si vzpomněl, že se o ní zmínila Lucy LaPorte. Řekla mu, že se s Lilly Quinlanovou poprvé setkala na fotografování pro FetishCastle.

Otočil se k počítači, připojil se k interneru a za chvíli se dostal na domovskou stránku FetishCastle. Hlavním obrázkem na ní byla jakási Asijka ve vysokých černých holínkách. Víc na sobě neměla. Stála v přísné póze učitelky základní školy s rukama na nahých bocích. Stránka slibovala abonentům, že uvnitř jsou tisíce fetišistických fotografií, které si mohou stáhnout, dále pohyblivé videosnímky a vazby na jiné stránky. Všechno zadarmo – samozřejmě pro toho, kdo zaplatí základní vstupní poplatek.

Pierce klikl na tlačítko PŘIPOJIT a dostal se na menu s nabídkou několika různých předplatitelských programů, do nichž bylo možné si okamžitě zřídit přístup. Požadovaný poplatek byl dvacet devět dolarů devadesát pět centů měsíčně a abonent ho byl povinen uhradit každý měsíc kreditní kartou podle vlastního výběru. V menu velkým písmem stálo, že fakturovaná položka se na výpisu z kreditní karty objeví pod označením ECU Enterprises, což prý lze lépe zdůvodnit než FetishCastle, jestliže se výpis dostane do rukou manželce nebo šéfovi.

Pierce objevil také úvodní nabídku, která umožňovala přístup na dobu pěti dnů za pět dolarů devadesát pět centů. Psalo se tam, že pokud abonent na konci tohoto období nepotvrdí některý z měsíčních nebo ročních programů, nebude mu z kreditní karty stahován žádný poplatek. Šlo tedy o jednorázovou nabídku přes kreditní kartu.

Pierce vytáhl náprsní tašku a pomocí karty American Express se připojil do úvodní nabídky. Během chvíle získal přístupový kód a uživatelské jméno a vstoupil na stránky Fetish-Castle. Z nabízených voleb si vybral vyhledávací okno, pak do příslušné kolonky napsal „Robin“ a klikl na tlačítko ENTER. Nic. Položka nenalezena. Tentýž výsledek ho čekal i v případě

„Lilly“, ale vzápětí uspěl u volby „dívka – dívka“, když si vzpomněl, jak mu Lucy popisovala setkání s Lilly ve studiu.

Program ho připojil na stránku, na níž uviděl v šesti řadách šest maličkých fotografií a dole možnost přejít na další podobnou stránku nebo přeskočit na kteroukoliv z následujících osmačtyřiceti stránek fotografií „dívka – dívka“.

Prohlédl si titěrné snímky na první stránce. Nacházely se na nich vždy nejméně dvě ženy, ale žádný muž. Modely se prezentovaly v nejrůznějších polohách sexuálního aktu možného mezi ženami, téměř vždy s jednou ženou dominující a druhou podřízenou. Fotografie byly opravdu malé, ale Pierce neměl čas každou z nich zvětšovat. Vytáhl proto ze zásuvky lupu, naklonil se až těsně k monitoru a hledal Lucy a Lilly takhle. Tímto způsobem byl schopen projít všech šestatřicet snímků podstatně rychleji.

Našel je na čtvrté stránce. Pózovaly na více než polovině fotografií dané stránky a na každé hrála Lilly dominantní úlohu a Lucy podřízenou – a to i v takových polohách, kdy se vysoká Lucy tyčila nad maličkou Lilly. Pierce na jeden ze snímků klikl a obrázek se roztáhl přes celou obrazovku.

V pozadí bylo vidět kamennou zeď, zřejmě namalovanou nebo vytvořenou nějakými tapetami. Imitace zdi středověké vězeňské kobky, pomyslel si. Na podlaze ležela sláma a na malém stolku zářily svíčky. Lucy byla nahá a připoutaná ke zdi okovy, jež vypadaly příliš leskle a nově na to, aby byly středověké. Lilly oblečená v kůži stála před ní a v ruce držela svíčku, z níž kapal vosk Lucy na ňadra. Na Lucyině tváři se zračil výraz, který měl zřejmě vyjadřovat muka i vzrušení. Smyslnou extázi. Naopak Lilly se tvářila stroze a nadřazeně.

„Ach, pardon. Myslela jsem, že jste už odešel,“ ozvalo se náhle za ním.

Prudce se otočil. Ve dveřích stála Monika. Teprve teď si uvědomil, že asistentka má klíče od jeho dveří, aby mohla do jeho kanceláře, když je v laboratoři.

Přistoupila ke stolu, aby na něj položila poštu.

„Řekl jste mi, že se zdržíte jen…“

Zarazila se a zůstala civět na obrazovku. Její ústa se pootevřela a utvořila téměř dokonalý kroužek. Pierce rychle vypnul monitor. Doufal, že na jeho zjizvené tváři nejsou rozpaky tak patrné.

„Moniko, jenom jsem zkoušel…“

„To byla ona? Ta žena, za kterou jsem se vydávala?“

Přikývl.

„Snažím se jen…“

Hledal slova, jak jí vysvětlit, co dělá. Vlastně to sám pořádně nevěděl, navíc se cítil o to hloupěji, když si uvědomil, že drží zvětšovací sklo.

„Doktore Pierci,“ řekla upjatě, „mám svou práci ráda, ale nejsem si jistá, jestli chci dál pracovat přímo pod vámi.“

„Neříkejte mi tak, Moniko. A nezačínejte znovu s pracovními záležitostmi.“

„Nemohl byste mě přeložit zpátky tam, kde jsem byla předtím?“

Pierce se natáhl po slunečních brýlích a nasadil si je. Před pár dny měl chuť se jí zbavit a teď neměl odvahu podívat se jí do očí, v nichž tušil odsouzení.

„Moniko, zařiďte se, jak vám to bude vyhovovat,“ řekl s pohledem upřeným na černou obrazovku. „Ale myslím, že jste si na mě utvořila mylný názor.“

„Dobře. Promluvím si s Charliem. Tady je vaše pošta.“

Odešla a zavřela za sebou.

Pierce se pomalu kýval v křesle a civěl přes tmavé sluneční brýle na prázdnou obrazovku. Pocit ponížení ustupoval a na jeho místo se začal tlačit hněv – na Moniku, že ho není schopná pochopit, na celou svou situaci a hlavně na sebe samého.

Stiskl vypínač a monitor se rozsvítil. Opět se objevila ta fotografie, Lucy a Lilly spolu. Vzal lupu a prohlížel si vosk na Lucyině kůži, ztuhlé kapky visící z jejích vystouplých bradavek. Byla to jejich práce. Nikdy předtím se nesetkaly.

Znovu studoval výrazy obou žen, kontakt jejich očí, a neviděl ani náznak hry, o niž se pokoušely. Viděl v jejich tvářích realitu, a právě to podnítilo jeho vlastní vzrušení. Vězeňská zeď a to všechno kolem se dá lehce zfalšovat, ale ne lidské tváře. Ne tváře, které sdělují divákovi úplně jiný příběh. Říkaly mu, kdo koho ovládá a kdo je manipulovaný, kdo je nahoře a kdo dole.

Ještě dlouho na fotografii hleděl. Pak si prohlédl zbývající snímky série a počítač vypnul.

27

Ve středu večer ho to nikdy netáhlo domů, navíc cítil – navzdory sebedůvěře, kterou hrál před Charliem Condonem –, že po dnech strávených v nemocnici tak trochu vypadl v laboratoři z praxe. Domů se mu taky nechtělo, protože tam na něj čekala krvavá spoušť a povinnost ji konečně uklidit. Raději tedy zůstal v práci a strávil noc v suterénu prohlížením toho, co za jeho nepřítomnosti udělali Larraby a Grooms, a pokračováním ve svých vlastních pokusech na Próteovi. Jako vždy ho úspěšný průběh experimentů dočasně zaktivizoval a pozvedl mu náladu. Přesto ho nakonec k ránu zmohla únava a odešel do laserové laboratoře trochu si zdřímnout.

V laserové laboratoři se prováděla ta nejchoulostivější měření, z toho důvodu měla třicet centimetrů silné betonové zdi a byla z vnějších stran obložená měděnými plechy a tlustou vrstvou pěnové izolace, jež eliminovala veškeré vibrace a rádiové vlny, které by mohly supercitlivá měření ovlivnit. Mezi laboratorními krysami se této laboratoři říkalo atomový kryt, neboť při případném zemětřesení to bylo nejbezpečnější místo v budově a možná i v celé Santa Monice. Také vnitřní stěny místnosti nechali obložit pláty pěnové izolace připevněné popruhy a stalo se běžným zvykem, že ten, kdo už nemohl vydržet únavou, si jeden plát velikosti matrace odepnul a vyspal se na něm. Ti prominentnější z laboratorního týmu měli dokonce své „matrace“ označené jménem a postupem času zůstávaly na molitanu patrné obrysy jejich figur, takže když pláty opět vrátili na místo, vypadalo to, jako by v místnosti docházelo k těžkým rvačkám nebo zápasnickým soubojům, při nichž létají těl a od jedné zdi ke druhé.

Pierce spal asi dvě hodiny, a když se vzbudil, cítil se osvěžený a zcela připravený na Maurice Goddarda. Ve druhém poschodí se nacházely šatny se sprchami a Pierce měl vždy ve své skříňce nějaké věci na převlečení. Osprchoval se a oblékl si modré džíny a světlehnědou košili potištěnou malými žraloky. Věděl, že Goddard, Condon a všichni ostatní budou v obleku, bílé košili a kravatě, prostě tak, aby dělali dojem velkých hráčů. Jemu to však bylo jedno. Jako vědec měl právo ignorovat formality světa mimo laboratoř.

Podíval se do zrcadla – zdálo se mu, že stopy po šití jsou rudější a zřetelnější než včera. Zřejmě ho jizvy svědily a bezděčně si je ve spánku mnul. Doktor Hansen ho upozornil, že rány budou během hojení svědit, a dal mu tubu s krémem, který tomu měl zabránit. Jenže Pierce nepředpokládal, že se v práci zdrží, a nechal krém v bytě.

Naklonil se k zrcadlu blíž. Krvavá skvrna v levém oku se už téměř vyčistila a fialové modřiny pod oběma očima začínaly žloutnout. Prohrábl si prsty vlasy a usmál se. Napadlo ho, že jizvy dodávají jeho vizáži zvláštní jedinečný výraz. Vzápětí se nad svou samolibostí zastyděl a byl rád, že ho nikdo při tom nakrucování před zrcadlem nevidí.

Kolem deváté se vrátil do laboratoře. Larraby a Grooms už přišli a postupně se trousili i další. Z každého vyzařovalo napětí a rozechvělost z blížící se prezentace.

Brandon Larraby byl vysoký, hubený výzkumník, který důsledně dodržoval zvyk pracovat v laboratoři v bílém plášti. V Amedeu jako jediný. Pierce to považoval za projev snahy vypadat jako vědec, který dělá opravdovou vědeckou práci, a měl podezření, že to souvisí s Larrabyho malým sebevědomím. Jemu nezáleželo na tom, v čem Larraby nebo kdokoliv jiný v laboratoři pracuje, pokud dělá svou práci dobře. A v případě Larrabyho o tom nebylo nejmenších pochyb. Imunolog, o několik let starší než on, k nim přišel před půldruhým rokem z firmy působící ve farmaceutickém průmyslu.

Sterling Grooms působil v Amedeo Technologies nejdéle z těch, co zde byli zaměstnáni na plný úvazek – samozřejmě kromě Pierceho. Zastával funkci vedoucího laboratoře, a to už na třech různých místech, počínaje začátky ve starých skladech u letiště, kde se Amedeo zrodilo. Tam Pierce vybudoval zcela sám první laboratoř. Občas, když si po únavné práci spolu na chvíli sedli, zavzpomínali s nostalgickou úctou na „staré časy“ a vůbec nevadilo, že je to už nejméně deset let stará historie. Grooms byl o něco mladší než Pierce a přišel hned po ukončení postdoktorantského studia na Kalifornské univerzitě. Dvakrát se ho pokusili odlákat konkurenti, ale Pierce ho udržel tím, že mu dal několik procent podílu na společnosti, místo ve správní radě a také podíl na patentech.

V devět dvacet přišla od asistentky Charlieho Condona zpráva, že Maurice Goddard dorazil. Show mohla začít. Pierce položil sluchátko a obrátil se ke Groomsovi a Larrabymu.

„Elvis je v budově,“ řekl. „Jste připraveni?“

Oba muži přikývli a on jim stejným způsobem odpověděl.

„Tak tu mouchu rozplácněme.“

Byl to výrok z Pierceho oblíbeného filmu. Usmál se. Cody Zeller by to pochopil, ale na Groomsově a Larrabyho tváři to vyvolalo pouze rozpačitý úsměv.

„Nevadí. Jdu za nimi.“

Vyjel výtahem do administrativního podlaží. Seděli v zasedačce. Condon, Goddard a jeho asistentka Justine Bechyová. Tato právnička řešila pro Goddarda právní čistotu jeho smluv a hájila brány k jeho investičním zdrojům s urputností fotbalového zadáka bránícího v průniku stodvacetikilovému útočníkovi. U dlouhého stolu seděl rovněž Jacob Kaz a po straně stál Clyde Vemon jako demonstrace bezpečnostní služby, která je připravena okamžitě zasáhnout, bude-li třeba.

Když Pierce vstoupil, říkal právě Goddard něco o patentových přihláškách. Pierce hlasitě pozdravil, čímž přerušil hovor a upoutal pozornost na sebe – a jak vzápětí z reakcí přítomných poznal, hlavně na svou zjizvenou tvář.

„Panebože!“ neubránila se Bechyová povzdechu. „Henry!“

Goddard neřekl nic, pouze hleděl a na tváři mu hrál pobavený úsměv. Alespoň se to Piercemu zdálo.

„Henry Pierce,“ řekl Condon. „Muž, který ví, jak vejít.“

Pierce si potřásl rukou s Bechyovou, Goddardem a Kazem a posadil se k lesklému stolu proti hostům. Dotkl se rukávu Charlieho dokonalého obleku a pokynul Vernonovi. Ten mu odpověděl, třebaže se tvářil, že ho to stojí jisté přemáhaní. Pierce mu prostě nešel pod vousy.

„Díky, že jste nás přijal dnes, Henry,“ řekla Bechyová, jako by chtěla naznačit, že se sám rozhodl dodržet původně naplánovaný termín schůzky. „Neměli jsme tušení, že je to s vámi tak vážné.“

„Vážné? Ale ne. Vypadá to hůř, než to ve skutečnosti je. Od včerejška pracuju, byl jsem přes noc v laboratoři – ačkoli si nejsem jistý, zda moje vizáž a laboratoř jdou k sobě.“

Zdálo se, že nikdo jeho neobratnou narážku na Frankensteina nepochopil. Další pokus a znovu mimo cíl.

„Dobrá,“ řekla neurčitě Bechyová.

„Prý jste měl autonehodu,“ ozval se poprvé od Pierceho příchodu Goddard.

Bylo mu něco přes padesát, měl vlasy jako mladík a ostře těkající oči ptáka, který dokázal za svého života nalovit čtvrt miliardy červů. Přišel v obleku krémové barvy, bílé košili a žluté vázance a na stoie vedle něho ležel světlehnědý klobouk. Pierce si už při jeho první návštěvě všiml, že se vizuálně stylizuje do postavy spisovatele Torna Woífeho. Chyběla pouze hůlka.

„Ano,“ odpověděl Pierce. „Naštěstí to skončilo jen tímhle.“

„Kdy se to stalo? A kde?“

„V neděli odpoledne. Tady v Santa Monice.“

Pierce potřeboval změnit téma. Cítil se nepříjemně, když musel obcházet pravdu jako minové pole, a také věděl, že se ho Goddard neptá jen tak ze zdvořilého zájmu. Pták uvažoval, jak naložit s osmnácti miliony svých červů, a jeho otázky byly součástí těchto úvah. Prostě si ze všech stran ověřoval, do čeho eventuálně vstoupí.

„Pil jste?“ zeptal se.

Piercemu to připadlo trochu neomalené, ale usmál se a zavrtěl hlavou.

„Ne. Dokonce jsem ani neřídil. A nikdy nepiju, když řídím, Maurici, pokud vám šlo o tohle.“

„Jsem rád, že jste jinak v pořádku. Jestli si vzpomenete, pošlete mi kopii zápisu o nehodě. Chápejte, chceme mít všechno podchycené.“

V místnosti se na chvíli rozhostilo ticho.

„Nejsem si jistý, jestli vám vyhovím. Nemá to nic společného ani s Amedeem, ani s tím, proč jsme se tu sešli.“

„Chápu. Ale buďme k sobě upřímní, Henry. Amedeo Technologies jste vy. Váš tvůrčí génius tuto společnost vytvořil a táhne ji. Poznal jsem za svůj život dost podobných lidí a některým bych svěřil svůj poslední dolar a některým ani cent, i kdybych měl miliony.“

Odmlčel se. Slova se ujala Bechyová. Byla o dvacet let mladší než Goddard, měla krátké tmavé vlasy, světlou pleť a chování, jímž kolem sebe šířila ovzduší sebedůvěry a schopnosti trumfnout své konkurenty. Přesto se Pierce a Condon už dřív shodli, že tím rozhodujícím, čemu vděčí za své místo, bude zřejmě náklonnost ke svému ženatému šéfovi – vztah, který podle jejich odhadu jde za hranice byznysu.

„Maurice chtěl říct, že zvažuje investovat do Amedeo Technologies poměrně velkou částku,“ prohlásila. „A aby byl v tomto ohledu klidný, potřebuje si být jistý vámi. Musí vás poznat. Nechce investovat u někoho, kdo sází na riziko a mohl by s jeho investicí naložit lehkomyslně.“

„Myslel jsem, že jednáme o vědeckém výzkumu. O jistém projektu.“

„Samozřejmě, Henry,“ odpověděla. „Ale tyto věci jdou ruku v ruce. Vědecký výzkum není k ničemu bez vědce. Chceme, abyste své práci věnoval všechno, abyste byl svou vědou a svými projekty posedlý. Ale také, abyste se nechoval lehkomyslně v běžném životě mimo laboratoř.“

Pierce se jí dlouho díval do očí. Náhle ho napadlo, zda náhodou neví pravdu o tom, co se stalo, a o jeho posedlé honbě za zmizelou Lilly Quinlanovou.

Condon si odkašlal. Cítil, že je třeba situaci uvolnit a pokusit se posunout jednání z mrtvého bodu dál.

„Jsem si jistý, že Henry s vámi bude rád spolupracovat, pokud projevíte zájem dovědět se víc o jeho osobním životě. Znám ho už dost dlouho a ještě déle působím na poli nových technologií. Mohu potvrdit, že je jedním z nejvyrovnanějších a nejsoustředěnějších výzkumníků, s nimiž jsem se kdy setkal. Proto tady taky jsem. Mám rád vědu, fandím našemu projektu a vedle Henryho cítím jistotu, že ho vede ten správný člověk.“

Bechyová odtrhla oči od Pierceho a pohlédla na Condona. Kývla na souhlas.

„Možná vás vezmeme za slovo a vaší nabídky využijeme,“ řekla s poněkud staženým úsměvem.

Napětí se trochu uvolnilo, ale jen trochu. Pierce čekal, až někdo promluví, nikdo se však k tomu neměl.

„Hm, je tu jedna věc, kterou bych vám zřejmě měl říct hned teď, protože byste se to stejně dozvěděli,“ ozval se konečně.

„Tak nám ji povězte,“ řekla Bechyová. „A ušetříte nám čas.“

Pierce téměř cítil, jak se Charliemu Condonovi pod jeho oblekem za tisíc dolarů napínají svaly. Zřejmě čekal přiznání, o němž nic nevěděl.

„Dobrá. Jde o to, že jsem jednu dobu nosíval vlasy svázané do ohonu. Je to pro vás problém?“

Chvíli ještě přetrvávalo ticho, ale pak se Goddardova tvář roztáhla do úsměvu a vzápětí se finančník naplno rozesmál. To se už usmívala i Bechyová a ke Goddardovu smíchu se přidali také ostatní včetně Pierceho, ačkoli ho to pořádně bolelo. Napětí definitivně opadlo, Charlie dokonce udeřil pěstí do stolu, aby prolomení ledů zdůraznil. Pierce si uvědomil, že reakce všech byla bouřlivější, než si jeho pokus o žert zasloužil.

„Dobře tedy,“ ujal se opět slova Condon. „Myslím, že jste dnes přišli hlavně proto, abyste zhlédli naši demonstraci. Proto navrhuji, abychom se přemístili do laboratoře a podívali se na projekt, který zajistí tady tomu vtipálkovi Nobelovu cenu.“

Chytit jemně Pierceho za krk a dělal, že se ho pokouší škrtit. Pierce se přestal smát. Cítil, že rudne – ne však v důsledku Condonova předstíraného škrcení, ale v reakci na jeho poznámku o Nobelově ceně. Nezdálo se mu příliš vhodné trivializovat tak váženou poctu, navíc věděl, že k něčemu takovému v žádném případě nemůže dojít. Politici by nepřipustili, aby byl takhle odměněn majitel soukromé firmy, který něco kutí po nocích ve své malé laboratoři.

„Ještě jedna věc, než půjdeme dolů,“ řekl. „Jacobe, vzal jsi formuláře prohlášení?“

„Ano, mám je tady,“ odpověděl právník. „Málem jsem na to zapomněl.“

Vzal kufřík a na stole ho otevřel.

„Opravdu si myslíš, že je to nezbytné?“ zeptal se Condon.

Šlo o součást domluvené choreografie. Pierce trval na tom, že Goddard a Bechyová musejí před vstupem do laboratoře podepsat prohlášení, v němž se zavážou zachovat mlčení o všem, co tam uvidí. Condon s tím nesouhlasil, bál se, že by to mohlo investora Goddardova kalibru urazit. Jenže to Pierceho nezajímalo a nechtěl ustoupil. V jeho laboratoři podle jeho pravidel – to byla zásada, z níž nehodlal slevit. Dohodli se tedy, že to budou prezentovat jako otravnou, ale nutnou a na každého bez výjimky uplatňovanou proceduru.

„Je to naše zásada, žádat každého, kdo vstoupí do laboratoře, aby podepsal prohlášení mlčenlivosti,“ řekl Pierce. „A myslím, že bychom se od ní neměli odchylovat. Justine se před chvílí zmínila o tom, jak je důležité vyvarovat se rizika. Kdybychom tohle nepraktikovali…“

„Samozřejmě. Podle mě je to naprosto správná myšlenka,“ přerušil ho Goddard. „Vlastně by mě znepokojilo, kdybyste takové opatření nezavedli a neuplatňovali je důsledně.“

Kaz posunul před Goddarda a Bechyovou dva dvoustránkové tiskopisy, pak vytáhl pero a položil je před ně.

„Je to zcela standardní prohlášení,“ řekl. „Veškeré procesy, procedury, postupy a podobné věcí v podstatě podléhají vlastnické ochraně. Všechno, co během své návštěvy uvidíte a uslyšíte, musíte považovat za přísně důvěrné.“

Goddard se čtením dokumentu neobtěžoval. Nechal to na Bechyové, které trvalo nejméně pět minut, než ho dvakrát prostudovala. Všichni mlčky čekali, až skončí. Konečně vzala beze slova pero a prohlášení podepsala. Pak podala pero Goddardovi, který udělal totéž.

Kaz oba dokumenty vzal a schoval do kufříku. Všichni vstali a zamířili ke dveřím. Pierce nechal jít ostatní před sebou. Na chodbě, když se blížili k výtahu, ho Jacob Kaz poklepal po paži a oba zůstali pár kroků za ostatními.

„Domluvil ses s Janis?“ zeptal se šeptem.

„S kým?“

„S Janis Langwiserovou. Byla za tebou?“

„Aha. Jo, byla. Všechno je v pořádku. Díky, Jacobe, za doporučení. Zdá se mi velmi schopná.“

„Můžu pro tebe udělat ještě něco?“

„Ne. Všechno je v pořádku. Díky.“

Laboratorní výtah se otevřel a všichni nastoupili.

„Takže dolů do králičí nory, že, Henry?“ řekl Goddard.

„To jste vystihl,“ odpověděl Pierce.

Ohlédl se a uviděl, že Vernon se v chodbě rovněž držel zpět a zřejmě byl jen pár kroků od nich, když hovořil s Kazem. Podráždilo ho to, ale nic neřekl. Vernon nastoupil do výtahu poslední. Vložil svou magnetickou kartu do snímacího zařízení ovládacího panelu a stiskl tlačítko s označením S.

„S jako suterén,“ řekl Condon, jakmile se dveře zavřely. „Kdybychom tam dali L jako laboratoř, mohl by si někdo myslet, že to znamená lobby, vestibul.“

Zasmál se, ale nikdo se k němu nepřidal. Bylo to jen takové plácnutí, ale Pierce z toho poznal, jak je jeho partner před prezentací nervózní. Z nějakého důvodu ho to přimělo k úsměvu, ale jen nepatrnému, aby to nebolelo. Condon možná ztratil důvěru, že to dopadne dobře, ale on ne. Naopak, s tím, jak výtah klesal, v něm vzrůstala jistota. Dokonce se bezděčně napřímil a měl pocit, že se mu vyjasnilo vidění. Laboratoř byla jeho doména, jeho pole působnosti. Vnější svět mohl být temný a utápět se ve zmatku, válkách a zmaru jako na obrazech Hieronyma Bosche – svět, v němž ženy prodávají svá těla cizím mužům, kteří se jich zmocňují, bijí je, zraňují, a dokonce zabíjejí. Ale tohle všechno končilo na prahu laboratoře. V laboratoři panuje mír a řád. Řád, který tam ustavil on. Byl to jeho svět.

V laboratoři neměl žádné pochybnosti o vědě ani o sobě. Nepochyboval o tom, že v následující hodině změní pohled Maurice Goddarda na svět. Že z něho udělá věřícího. Uvěří, že jeho peníze nebudou jen pouhou investicí, ale navíc prostředkem použitým k proměně světa. A poskytne je rád a ochotně. Vytáhne pero a řekne: Kde to mám podepsat? Ukažte mi, prosím, kde to mám podepsat.

28

Stáli v laboratoři v těsném půlkruhu kolem Pierceho a Larrabyho. S pěti návštěvníky a v obvyklé laboratorní sestavě tam bylo dost těsno. Oba hosté už absolvovali představování a krátkou prohlídku individuálních pracovišť a teď nastal čas na vlastní prezentaci. Pierce byl připraven a cítil se klidný. Nikdy se nepovažoval za velkého řečníka, ale mluvit o svém projektu v laboratoři, v níž se všechno zrodilo, je přece jen něco jiného než řečnit na pódiu velkého sálu při sympoziu o nových technologiích.

„Myslím, že zhruba víte, jaký je hlavní směr našeho úsilí v několika posledních letech,“ řekl. „Mluvili jsme o tom při vaší minulé návštěvě. Dnes bych vás chtěl seznámit s jedním dílčím projektem, který však považujeme za neobyčejně důležitý. Nazvali jsme jej Próteus. Svým způsobem je to nová věc, záležitost posledního roku, ale vznikla jako logické vyústění předchozích prací. Dalo by se říct, že všechny výzkumné aktivity prováděné v tomto světě jsou ve vzájemném vztahu. Jedna myšlenka vede ke druhé. Je to jako s kostkami domina, které kácí jedna druhou…, nebo chcete-li, nazvěme to řetězovou reakcí. A Próteus je jedním článkem toho řetězu.“

Popsal svůj dlouhodobý intenzivní zájem o možnost medicínsko-biologického využití nanotechnologií a vysvětlil, že proto se zhruba před dvěma lety rozhodl přivést sem Brandona Larrabyho, aby se stal průzkumníkem Amedea na poli biologických aplikací.

„V každém článku ve vědeckých časopisech se v této souvislosti píše o biologické stránce nové éry počítačů. Je to už dlouho žhavé téma, vlastně od doby, kdy se konstatovalo, že chemická léčba onemocnění, která se šíří krevním systémem, s sebou nese řadu vedlejších nepříznivých účinků. Próteus samozřejmě tuto problematiku neřeší, to je stále práce na dlouhá léta, ale může být jedním z dílčích kroků. Ano, řešení je vzdálené, ale už není z oblasti science fiction. Próteus je něco jako napájecí systém, jako série bateriových článků, které umožní budoucím přístrojům pracovat uvnitř lidského těla. Snažíme se najít formuli, nebo chcete-li proces, který by stimuloval buňky v krevním řečišti, aby produkovaly elektrickou energii k pohonu budoucích vynálezů.“

„Je to vlastně obdoba dilematu o slepici a vejci“ vstoupil do jeho výkladu Larraby. „Co má být dřív? My jsme se rozhodli, že dřív musí být zdroj energie. Tak se postupuje při konstrukci dopravních prostředků běžně, nejdřív motor a pak se přidává vybavení.“

Odmlčel se a nastalo ticho. To se dá čekat vždy, když se vědec pokusí postavit slovní most přes propast oddělující jeho svět vědy od světa laiků. A v tuto chvíli vystoupil Condon – opět podle připravené choreografie. On ten most vztyčí, on Larrabyho slova vysvětlí.

„Takže ta formule, ten zdroj energie, je základem, na němž všechen další výzkum v této oblasti závisí. Je to tak?“

„Ano, přesně,“ řekl Pierce. „Jakmile představíme Prótea ve vědeckých časopisech, na sympoziích a při podobných příležitostech, stane se stimulem k dalšímu výzkumu. Jsem přesvědčený, že to celou oblast nanotechnologií popožene prudce dopředu. Základní problém bude vyřešen a vědci se o to víc soustředí na svůj úsek výzkumu. V pondělí ráno požádáme o přiznání patentové ochrany naší formule a brzy na to zveřejníme výsledky své práce a můžeme poskytnout licenci těm, kdo v tomto odvětví výzkumu pracují.“

„Tedy lidem, kteří se snaží vyvinout přistroj putující krevním řečištěm.“

To řekl Goddard a jeho slova zazněla jako konstatování, ne otázka. Bylo to dobré znamení. Přidával se k nim. Nechal se vtáhnout do problematiky.

„Přesně tak,“ potvrdil Pierce. „Jestliže máte zdroj energie, můžete děla spoustu věcí. Sebeluxusnější auto je bez motoru k ničemu. A tím motorem je Próteus – motorem, který dopraví výzkumníky na tomto poli kamkoliv budou chtít.“

„Uvedu vám příklad,“ ozval se znovu Larraby. „V téhle zemi je víc než milion lidí závislých na tom, že si sami píchají inzulín, aby si upravili hladinu cukru. Bohužel k nim sám patřím. Dovedu si představit, že v budoucnosti, kterou už nevidím v nedohlednu, lze realizovat programovatelné buněčné přístroje a umístit je do krevního řečiště. A tyto přístroje pak budou kontrolovat hladinu inzulínu a vyrábět a uvolňovat ho jen v takovém množství, jaké je třeba.“

„Povězte jim o antraxu,“ ozval se Condon.

„Antrax,“ ujal se opět slova Pierce. „Všichni víme z událostí loňského roku, jak vražedný druh bakterií to je a jak je těžké detekovat je ve vzduchu. Ale výzkum na poli počítačových nanotechnologií směřuje k tomu, že jednoho dne budou mít zaměstnanci pošty nebo třeba příslušníci našich ozbrojených sil, nebo dokonce všichni občané k dispozici implantovaný biočip, jenž dokáže detekovat zasažení antraxem a podobnými látkami dřív, než se vykultivují a rozšíří do celého těla.“

„Chápejte,“ přidal se Larraby, „možnosti využití jsou neomezené a dnes je ještě nedokážeme ani odhadnout. Věda však na tom začne brzy pracovat. Jak ale tyto přístroje v těle napájet energií? To je problém, na němž všechny další práce závisejí – otázka, o níž se už dlouho diskutuje.“

„A my se domníváme, že jsme našli na její řešení recept,“ dodal Pierce. „Naši formuli.“

Opět nastalo ticho. Pierce pohlédl na Goddarda a věděl, že ho má v hrsti. Říká se nestřílej, dokud nevidíš bělmo očí toho, na koho míříš. A Pierce to bělmo nyní viděl. Pomyslel si, že se Goddard zřejmě ocitl ve správný čas na správném místě. Jistě se za léta svého investorského podnikání rozhodoval o spoustě lákavých příležitostí, ale žádná se nevyrovnala této. Nikdy před sebou neměl projekt, který by mu přinášel takovou jistotu, že se mu investice mnohonásobně vrátí, a navíc z něho udělá hrdinu v boji o pokrok lidstva.

„Můžeme se tedy nyní podívat na vaši ukázku?“ zeptala se Bechyová.

„Samozřejmě,“ řekl rychle Pierce. „Pojďte za mnou.“

Odvedl skupinu do místnosti, které říkali vizualizační laboratoř, v níž byl umístěn elektronový mikroskop vybavený počítačem a dvanáctipalcovým pozorovacím monitorem.

„Tohle je snímací elektronový mikroskop“ řekl. „Uskutečňujeme pokusy na tak malých objektech, že bychom při použití většiny běžných mikroskopů nic neviděli. V podstatě provádíme série předem připravených reakcí, kterými náš projekt testujeme, a jejich výsledek se zobrazuje v patřičném zvětšení na této obrazovce.“

Ukázal na jakousi skříňku umístěnou na soklu vedle monitoru, otevřel její dvířka a vyjmul misku, v níž byla silikonová destička.

„Nehodlám se pouštět do pojmenovávání specifických proteinů, které k pokusům používáme. Stačí, když řeknu, že na této destičce jsou v podstatě lidské buňky a k nim potom přidáváme kombinace jistých proteinů, jež se s těmito buňkami váží. A právě při tomto procesu vazby dochází k přeměně a uvolnění energie, o níž mluvíme. Naším úkolem tedy je uvolněnou energii zachytit a využít ji k napájení nanopřístrojů, o nichž jsme hovořili předtím. Tuto energetickou konverzi zkoumáme tak, že umístíme experiment do chemického roztoku, který je citlivý na uvolněnou elektrickou energií a reaguje na ni tím, že září. Emituje světlo.“

Zatímco vkládal misku s připraveným pokusem zpátky do kobky mikroskopu, pokračoval ve výkladu Larraby.

„Proces, o němž mluvil Henry, konvertuje elektrickou energií v biomolekuly zvané ATP, což je jinými slovy tělesná energie. Jestliže jsou ATP jednou vytvořeny, reagují s leuciny – to jsou tytéž molekuly, které světélkují u svatojánských mušek. Tomu se říká chemoluminescentní proces.“

Pierce měl dojem, že se Larraby dostal do příliš odborných sfér. Bál se, že posluchače ztratí, a naznačil proto imunologovi, aby se ujal manipulace s přístrojem. Larraby se posadil před monitor a začal ťukat na klávesnici počítače. Obrazovka monitoru byla černá.

„Brandon nyní spouští slučování obou základních složek,“ komentoval Pierce. „Za chvíli uvidíte na obrazovce výsledek.“

O kousek ustoupil a pustil Goddarda a Bechyovou těsně za Larrabyho, aby mohli přes jeho rameno sledovat monitor. Pak přešel do zadní části místnosti.

„Světlo,“ řekl.

Stropní světla zhasla, což mu udělalo radost. Znamenalo to, že se mu vrátil hlas natolik do normální polohy, že ho analyzátor signálu z čidel poznal a rozhodl se na něj reagovat. V místnosti bez oken teď byla naprostá tma narušovaná pouze mdlou šedavou září obrazovky. Ta však neprodukovala tolik světla, aby Pierce viděl do tváří ostatních. Nahmatal zeď a pokračoval po ní rukou k háčku, na němž visely termobrýle. Vzal je, navlékl si je na hlavu, pak sáhl na levou stranu a přístroj zapnul. Odklopil však okuláry nahoru, protože teď je ještě nepotřeboval. Termobrýle si sem pověsil dnes ráno. Běžně se používaly v laserové laboratoři, ale on si je sem připravil proto, aby pomocí nich mohl tajně pozorovat Goddarda a Bechyovou a sledovat jejich reakce.

„Teď to přijde,“ řekl Larraby. „Dívejte se na monitor.“

Obrazovka zůstala ještě skoro půl minuty tmavá, ale pak se na ní objevilo několik nepatrných světelných bodů jako hvězdy v průrvě mezi mraky na noční obloze. Postupně množství světelných bodů narůstalo, až náhle obrazovka vypadala jako Mléčná dráha.

V místnosti bylo ticho. Oči všech se upíraly na monitor.

„Jdi na tepelný režim, Brandone,“ řekl konečně Pierce.

Opět součást choreografie. Konec stupňovaný k závěrečnému efektu. Larraby opět cosi naťukal na klávesnici. Byl v tom už tak zběhlý, že mohl psát příkazy i ve tmě.

„Tepelný režim znamená, že se všechno zobrazí v barvách,“ řekl Larraby. „Uvidíte stupňování intenzity záření od modré přes zelenou, žlutou, červenou až k červenofialové.“

Monitor se rozzářil vlnami barev. Většinou převažovala žlutá a červená, ale objevovaly se i působivé fialové odstíny. Barvy se vlnily v řetězové reakci po celé obrazovce jako hladina oceánu v noci nebo jako hlavní lasvegaská třída z výšky deseti kilometrů.

„Severní polární záře,“ zašeptal kdosi.

Pierce měl dojem, že to byl Goddardův hlas. Sklopil okuláry dolů a uviděl další barvy. Všichni přítomní zářili v zorném poli brýlí červeně a žlutě. Zaměřil se na Goddardovu tvář. Odstupňování barev mu umožňovalo vidět i ve tmě. Goddard seděl s pootevřenými ústy a napjatě pozoroval dění na obrazovce. Čelo a tváře měl temně rudé, jak mu obličej žhnul vzrušením.

Pierce si uvědomil, že je to svým způsobem voajérství, protože mu to umožňovalo tajně pozorovat to, co lidé považují za skryté. Viděl, že se Goddardova tvář roztáhla do červeného úsměvu, a v tu chvíli si byl jistý, že dohoda je jistá. Peníze budou a s nimi i zajištěná budoucnost pro Amedeo. Pro ně všechny. Rozhlédl se po ztemnělé místnosti a uviděl, že u protější zdi stojí opřený Charlie Condon. Díval se na něho, i když žádné brýle neměl. Díval se do míst, kde tušil, že Pierce stojí. Kývl mu. Věděl totéž co on, aniž k tomu potřeboval brýle.

Takovou chvíli si museli vychutnat. Nacházeli se na začátku cesty k bohatství a možná i ke slávě. Ale to nebylo pro Pierceho to rozhodující. On se hnal za něčím jiným, lepším, než jsou peníze. Za něčím, co se nedá strčit do kapsy, ale lze to vložit do hlavy a do srdce a získat z toho úrok v podobě hrdosti, která člověka naplňuje v míře, o níž se většině lidí ani nezdá.

To mu dala věda. Hrdost, jež překonává všechno, přináší zadostiučinění za mučivé pocity z nezdarů a umožňuje člověku vyrovnat se se všemi neúspěchy a špatnými kroky, které kdy udělal.

I s tím, co se stalo Isabelle.

Sundal si brýle a pověsil je na háček.

„Severní polární záře,“ zašeptal si tiše pro sebe.

29

Provedli ještě dva experimenty s novými vzorky. Oba rozsvítily obrazovku jako vánoční stromeček a Goddard byl spokojen. Pierce pak vybídl Groomse, aby investora seznámil s dalšími laboratorními projekty. Vždyť Goddard bude investovat do celého programu, ne pouze do Prótea. Půl hodiny po poledni prezentaci ukončili a vrátili se do zasedací místnosti, kde Condon zařídil pohoštění z Joeovy restaurace na Abbol Kinney, vyhlášené dobrou kuchyní.

U stolu se vedla živá, uvolněná konverzace, a dokonce se zdálo, že i Justine Bechyová se baví. Většinou se hovořilo o možnostech vědy, ale zatím nepadlo jediné slovo o penězích, které na tom lze vydělat. V jednu chvíli se Goddard obrátil k Piercemu, sedícímu vedle něho, a tiše se mu svěřil: „Mám dceru s Downovým syndromem.“

Nic víc neřekl, ani nebylo třeba. Pierce věděl, co mu probíhá myslí. Tušil, že Goddard uvažuje o tom, jakou má jeho dcera smůlu. Uvědomil si, že pomalu nadchází doba, kdy bude možné vyléčit podobné choroby dřív, než v podstatě vzniknou.

„Ale určitě ji máte moc rád,“ řekl tiše Pierce. „A ona to jistě ví.“

Goddard se mu díval do očí a až po chvíli odpověděl:

„Ano. Mám ji moc rád a ona to ví. Často na ni myslím, když se rozhoduju o svých investicích.“

Pierce přikývl.

„Chápu. Musíte mít jistotu, aby byla zajištěná.“

„Ne, tak jsem to nemyslel. Je zajištěná, mnohonásobně. Spíš jsem měl na mysli, že bez ohledu na to, kolik na tomhle světě vydělávám peněz, jí stejně nejsem schopen pomoct. Nedokážu ji vyléčit… Pochopte, co tím chci říct…, že budoucnost je tam… v tom, co děláte vy…“

Zahleděl se stranou, neschopný vyjádřit své pocity slovy.

„Myslím, že vám rozumím,“ řekl Pierce.

Chvíli ticha náhle ukončil hlasitý výbuch smíchu Justine Bechyové, která seděla na druhé straně stolu vedle Condona. Goddard se usmál a přikývl, jako by zaslechl něco zábavného.

Později při dezertu si Goddard vzpomněl na Nicole.

„Víte, kdo mi tu chybí?“ řekl. „Nicole Jamesová. Kde dnes je? Rád bych ji alespoň pozdravil.“

Pierce a Condon na sebe pohlédli. Už předem se dohodli, že na jakékoliv otázky ohledně Nicole odpoví on.

„Bohužel už u nás nepracuje,“ prohlásil Pierce. „V pátek tady byla naposledy.“

„Opravdu? A kam odešla?“

„Zatím nikam. Mám dojem, že si vzala nějaký čas na rozmyšlenou, co bude dělat dál. Podepsala však slib, že nebude pracovat pro konkurenci, takže se nemusíme obávat, že by se objevila u některého z našich soků.“

Goddard svraštil čelo a přikývl.

„Zastávala velmi citlivé místo,“ poznamenal.

„Ano a ne,“ ozval se Condon. „Zaměřovala se navenek, ne dovnitř. Věděla o našich projektech jen to, co potřebovala, aby měla představu, na co se soustředit při sledování našich konkurentů. Neměla například přístup do laboratoře a nikdy neviděla ani to, co jste dnes viděli vy.“

Nebyla to pravda, ale to Charlie Condon netušil. Šlo o stejnou lež, jakou Pierce krmil Clyda Vernona, když ho ujišťoval, že Nicole nic neví a nic neviděla. Ve skutečnosti viděla všechno. Pierce ji vzal jednou v neděli večer do laboratoře, aby jí ukázal obrazovku elektronového mikroskopu zářící jako polární záře. Bylo to v době, kdy se jejich vztah začínal rozpadat a on se zoufale chytal všeho možného, co by mu pomohlo udržet si ji. Porušil svá vlastní pravidla a vzal ji do laboratoře, aby jí ukázal, co ho tak často od ní odvádí. Ale ani to nezahubilo vir destrukce ničící jejich vztah. Vztah, který Nicole o necelý měsíc později ukončila.

Podobně jako Goddard, i Pierce ji v tuto chvíli postrádal, třebaže z jiných důvodů. Ztichl, a až do konce občerstvení prakticky mlčel. Obsluha jim naservírovala kávu, a když ji dopili, začala s uklízením. Po chvíli před nimi zůstal jen lesklý povrch stolu a jejich přízračné odrazy na něm.

Najatá obsluha opustila místnost a nastal čas vrátit se k věci, kvůli níž se sešli.

„Povězte nám o tom patentu,“ řekla Bechyová. Založila si ruce a opřela se lokty o stůl.

Pierce kývl na Kaze a ten se ujal slova.

„Je to vlastně vícenásobný patent. Skládá se z devíti částí pokrývajících celý proces, který jste dnes viděli. Domníváme se, že jsme všechno naprosto důsledně zdokumentovali a že tato ochrana odolá jakýmkoliv pokusům ji obejít, ať by byly vedeny dnes nebo v budoucnosti.“

„A kdy hodláte žádost podat?“

„V pondělí ráno. Zítra nebo v sobotu odlétám do Washingtonu a v pondělí v devět hodin dopoledne chci všechno osobně doručit Federálnímu úřadu pro patenty a ochranné známky.“

Protože Goddard seděl vedle něho, bylo pro Pierceho jednodušší pozorovat Justine Bechyovou obrácenou proti němu. Zdálo se, že ji překvapilo, s jakou rychlostí jednají. To bylo dobře. Pierce a Condon chtěli celou záležitost popohnat, přinutit Goddarda, aby si uvědomil, že nemá na vybranou – buď se rozhodne okamžitě, nebo bude čekat a riskovat, že ztratí příležitost.

„Jak víte, jde o obor, v němž probíhá ostrý konkurenční boj, a čas v něm hraje velkou roli,“ dodal Pierce. „Chceme mít jistotu, že naše formule bude registrovaná jako první.“

Podíval se na hodinky. Byly skoro dvě hodiny odpoledne.

„Je mi líto, ale musím se omluvit,“ řekl náhle. „Potřebuju se už vrátit k práci. Kdyby se objevil nějaký problém, na který by vám nemohl odpovědět Charlie, seženete mě v mé kanceláři nebo v laboratoři. A pokud by tam dole nikdo nebral telefon, znamená to, že jsme ho odpojili, aby nedošlo k narušení nějakého citlivého pokusu.“

Odsunul židli a chystal se vstát, ale Goddard ho chytil za paži a zadržel ho.

„Okamžik, Henry, jestli dovolíte.“

Pierce se znovu posadil. Goddard se na něho podíval a potom stejným způsobem pohlédl do tváří všech přítomných. Pierce věděl, co bude následovat. Cítil to z napětí, které mu stahovalo hruď.

„Chtěl bych vám říct, dokud tu sedíme všichni, že jsem se rozhodl investovat do vaší společnosti. Chci být součásti té velké věci, na níž pracujete.“

Okamžitě po jeho slovech se kolem stolu ozvaly hlučné výkřiky radosti a potlesk. Pierce podal Goddardovi ruku a ten ji mocně stiskl a hned na to stiskl Condonovu ruku napřaženou přes stůl.

„Nikdo neodcházejte,“ řekl rozjařený Condon.

Vstal a zamířil do rohu místnosti k malému stolku, na němž stál telefon. Stiskl tři čísla, což znamenalo vnitřní hovor, a pak cosi do mikrofonu zamumlal. Vrátil se na své místo a o chvíli později vstoupily Monika Purlová a Condonova osobní asistentka Holly Kannheiserová se dvěma láhvemi Dom Pérignonu a podnosem se sklenkami na šampaňské.

Condon láhev otevřel a rozlil šumící víno. Také asistentkám řekl, aby zůstaly a vzaly si sklenky. Obě měly fotoaparáty a mezi usrkáváním šampaňského pořizovaly dokumentační snímky.

První přípitek pronesl Condon.

„Na Maurice Goddarda,“ řekl. „Jsme šťastni, že jste se rozhodl vydat se na tu magickou jízdu s námi.“

Teď byl na řadě Goddard. Pozvedl sklenku a řekl jen: „Na budoucnost!“

Hleděl přitom na Pierceho. Ten přikývl a zvedl téměř plnou sklenku. Nejdřív pohlédl na všechny kolem včetně Moniky a pak řekl: „Možná se vám zdají naše domy neskutečně malé, ale nám, kteří nejsme velcí, připadají úžasně velké.“

Napil se a pak se znovu rozhlédl. Všichni se tvářili rozpačitě, nikdo nepochopil, co řekl.

„To je citát z mé oblíbené dětské knížky,“ vysvětlil. „Jde o pohádkový příběh o víře v existenci jiných světů. Světů o velikosti smítka prachu.“

„Výborně!“ zvolal Condon a znovu zvedl sklenku.

Pierce se potom vydal od jednoho ke druhému, tiskl si se všemi ruce a s každým si vyměňoval slova díků a povzbuzení. Když se dostal k Monice, stáhla úsměv a nasadila chladnou masku.

„Díky, že jste to vydržela až do konce, Moniko. Mluvila jste už s Charliem…, myslím o tom, že se chcete vrátit na své bývalé místo?“

„Ještě ne, ale chystám se k tomu.“

„Dobře. Volal vám pan Renner?“

Záměrně nepoužil označení detektiv pro případ, že by někdo jejich rozhovor poslouchal.

„Ještě ne.“

Přikývl. Nevěděl, co jí ještě říct.

„Dala jsem vám na stůl nějaké vzkazy,“ vytrhla ho z rozpaků. „Jeden z nich je od té právničky. Chtěla s vámi nutně mluvit, ale já jsem jí řekla, že v tuhle chvíli to nejde, že máte důležité jednání.“

„Dobře, díky.“

Vrátil se ke Goddardovi a co možná klidně mu řekl, že ho nechává v Condonových rukou, aby spolu dojednali zbytek. Ještě jednou mu potřásl rukou, pak vycouval ven a zamířil chodbou ke své kanceláři. Měl chuť dát se do běhu, ale ovládl se.

30

„Světlo.“

Posadil se ke stolu a sáhl po třech lístcích se vzkazy, které mu tam nechala Monika. Dva byly od Janis Langwiserové, označené jako urgentní. Vzkaz na obou byl prostý: Prosím, zavolejte mi co nejdřív. Třetí pocházel od Codyho Zellera.

Odložil lístečky na stůl a uvažoval. Nedovedl si představit, že by pro něho měla advokátka jiné naléhavé sdělení než špatnou zprávu. Sestup z výšin zasedací síně s cinkáním sklenek k tichu u tohoto stolu byl téměř šokující. Cítil, že mu do tváří vstupuje horko a zmocňuje se ho klaustrofobní pocit, jako by byl zavřený v nějaké kobce. Vstal a otevřel okno.

Rozhodl se, že nejdřív zavolá Zellerovi. Odtud spíš kynula naděje – třeba má Cody něco nového. Na výzvu směrovanou na jeho operátor odpověděl Zeller do minuty.

„Promiň, fešáku,“ řekl místo pozdravu. „Nemám šanci.“

„Jak to myslíš?“

„Lucy LaPorte. Bez šance. Nemůžu ji najít. Nenarazil jsem na jedinou stopu, člověče. Ta ženská nejspíš vůbec nemá kabel.“

„To je smůla.“

„Víš jistě, že je to její pravé jméno?“

„Takhle mi to řekla.“

„A to je jedna z těch koček na webových stránkách?“

„Jo.“

„Do prdele, tos mi měl říct, fešáku. Tyhle nikdy nepoužívaj pravý jména.“

„Lilly Quinlanová používala.“

„Dobrá, ale Lucy LaPorte… To zní, jako když si to vysnila po zhlédnutí filmu Tramvaj do stanice Touha. Chci říct, vem si, co ta ženská dělá. Podle mě je šance, že ti řekla něco, co je pravda, jedna ku…“

„Podle mě mi řekla pravdu. Bylo to v intimní chvíli a mluvila pravdu. Vím to.“

„V intimní chvíli… Myslel jsem, žes říkal, žes jiné…“

„Samozřejmě že ne. Řekla mi to, když jsme spolu mluvili telefonem.“

„Aha, takže sex po telefonu. To je úplně jiná kategorie.“

„Nechme toho, Cody. Musím už končit.“

„Hej, počkej minutku. Jak to jde s tou vaší velrybou?“

„Dobře. Charlie to s ním právě dává dohromady.“

„To je skvělé.“

„Už musím končit, Cody. Díky za snahu.“

„S tím si nedělej starost. Naúčtuju ti to.“

Pierce zavěsil a vzal jeden ze vzkazů od své právní zástupkyně. Znovu zvedl sluchátko a namačkal její číslo. Ozvala se sekretářka a okamžitě ho spojila.

„Kde jste byl?“ zeptala se Langwiserová bez úvodu. „Řekla jsem vaší asistentce, aby vám můj vzkaz předala okamžitě.“

„Udělala to, co měla. Ví, že nemám rád, když mě ruší v laboratoři. Co se děje?“

„Stačí, když řeknu, že vaše právní zástupkyně má dobré kontakty. Pořád mám u policie své zdroje.“

„A?“

„To, co vám povím, je vysoce důvěrné. Chápejte, je to informace, kterou bych se neměla dovědět. Kdyby to vyšlo najevo, už to samo o sobě by se stalo předmětem vyšetřování.“

„Dobře. Tak co je to?“

„Můj zdroj mi prozradil, že Renner strávil velkou část dnešního dopoledne u stolu sepisováním žádosti o příkaz k domovní prohlídce. Pak s ní odjel k soudci.“

Strávil to klidně. Zřejmě byl připraven na něco horšího –

„Dobře. A co z toho vyplývá?“

„Že chce prohledat všechno, co k vám patří. Váš byt, vaše auto a zřejmě i dům, v němž jste žil, než jste se přestěhoval, protože to bylo podle všeho vaše trvalé bydliště v době spáchání zločinu.“

„Tím zločinem máte na mysli zmizení Lilly Quinianové a její předpokládanou vraždu, že?“

„Samozřejmě. Ale – a to je velké ale – soudce Rennera odmítl. Řekl mu, že ta žádost je neodůvodněná…, nebo přesněji, že nepředložil natolik pádné důvody, aby to opravňovalo vydání příkazu.“

„Takže dobrá zpráva, ne? Znamená to, že nebezpečí je zažehnané?“

„Není, protože Renner to může kdykoliv zkusit znovu. Hned, jak získá něco víc. Podle mého se spoléhá na záznam vašeho rozhovoru – na to, co nazývá vaším přiznáním. Ale dobré je vědět, že to soudce měl v rukou a prohlásil, že to nestačí.“

Pierce o tom uvažoval. Tohle nebyl jeho obor a nedokázal si představit, co všechno tohie právní manévrování znamená.

„Ale Rennera taky může napadnout, že by to s tím příkazem mohl zařídit jinak,“ pokračovala Langwiserová.

„Třeba obrátit se na jiného soudce?“

„Třeba. Na nějakého povolnějšího. Podle mě by ale musel jít za tím nejpovolnějším, jakého zná, jinak by se mohl dostat do problémů. Protože kdyby ten druhý soudce zjistil, že mu strká žádost, kterou už nějaký jeho kolega odmítl, mohlo by ho to pěkně podráždit.“

Piercemu připadlo, že je jen ztráta času, aby se snažil pochopit právní nuance věci. Navíc ho tento nový vývoj nijak moc neznepokojil, alespoň ne tak, jak podle všeho znepokojil jeho advokátku. Zřejmé v tom hrála roli skutečnost, že není beze zbytku přesvědčená o jeho nevině. Čím víc o něm pochybuje, tím větší má obavy z toho, co by mohl Renner najít, kdyby měl příkaz k domovní prohlídce v rukou.

„A co kdybychom ho nechali, ať si tu prohlídku udělá bez soudního příkazu?“ navrhl.

„Ne.“

„Nic by nenašel. Já jsem to neudělal, Janis. Dokonce jsem se s Lilly Quinlanovou v životě nesetkal.“

„Na tom nezáleží. Nepůjdeme mu na ruku. Jakmile s ním začnete spolupracovat, jako byste vykročil do jeho pasti.“

„Nechápu. Nic jsem neudělal, takže o jakou past by mohlo jít?“

„Mám dojem, že jste si mě najal, abych vám radila, Henry. Je to tak?“

„Ano.“

„Tak se řiďte mými radami. Nebudeme se pokoušet o žádné sbližování s druhou stranou. Zatím máme možnost Rennera sledovat a tak to necháme.“

„Dobře, dám na vás.“

„Díky.“

„A dozvíte se, jestli se pokouší najít jiného soudce, nebo se obrátí na toho původního?“

„Říkám, že tam mám svůj zdroj. Můžeme držet hlavy nahoře. Ale v každém případě dělejte překvapeného, kdyby se u vás objevil s příkazem. Musím svůj zdroj chránit.“

„Samozřejmě.“

Pierce si najednou uvědomil něco, co mu do hrudi zarazilo dýku strachu.

„A co moje kancelář? A laboratoř? Myslíte, že bude chtít hledat i tady?“

Panebože! Nedovedl si představit, že by to udržel v tajnosti, jestliže by k tomu došlo. S hrůzou si představil, co by se dělo, kdyby to proniklo do odborných kruhů a rozneslo se to mezi jejich konkurenty. Nemusel pochybovat, že by se to dozvěděl i Goddard a Bechyová.

„To nevím jistě, ale zdá se mi to nepravděpodobné. Zřejmě by šel spíš po místech, kde lze předpokládat, že byl zločin spáchán. Navíc s povolením prohlídky firemních prostor by měl podle mě ještě větší problémy. K tomu by musel předložit další důvod a ten předpokládám neexistuje.“

Pierce si vzpomněl na telefonní zápisník ukrytý ve skříňce na papíry u kopírky. To byla přímá spojitost s Lilly Quinlanovou, kterou už nepřiznal. Musí se toho nějak zbavit.

A pak ho napadlo něco jiného.

„Víte,“ řekl, „moje auto už prohledali. Poznal jsem to, když jsem se do něj vrátil po prvním Rennerově výslechu na stanici. Nechal jsem ho před Lillyiným domkem, kde jsem objevil tu zkrvavenou matraci.“

Langwiserová chvíli mlčela.

„Jestliže je to pravda, pak to bylo protiprávní. Na druhou stranu to bez svědků nebudete schopen prokázat.“

„Neviděl jsem kolem nikoho jiného než poldy.“

„Zřejmě šlo jen o rychlou prohlídka baterkou. Kdyby měl v ruce příkaz, udělali by to legálně a pak by ve vašem autě prozkoumali každé smítko. Sbírali by vlasy, vlákna z tkanin a podobné důkazy, které při zběžné prohlídce nelze objevit.“

Pierce si vzpomněl na přípitek, který pronesl sotva před půlhodinou. Uvědomil si, že tak či onak může smítko prachu podstatně ovlivnit jeho budoucnost.

„Dobrá, nechme je, ať dělají, co umějí,“ řekl s jistým vzdorem v hlase. „Možná jednou sami zjistí, že jsou na špatné stopě, a začnou hledat skutečného vraha.“

„A máte ponětí, kdo by jím mohl být?“

„Ne.“

„Nechci vás strašit, ale zase tak klidný byste neměl být. Zdá se, že plně nechápete vážnost své situace – myslím s tím soudním příkazem k domovní prohlídce. Zřejmě jste přesvědčený, že když nic nenajdou, jste z toho venku.“

„Podívejte se, Janis, já jsem chemik, ne právník, a vím jen, že se zmizením Lilly Quinlanové nemám nic společného a žádnou vraždu jsem nespáchal. Pokud nechápu vážnost své situace, pak mi přesně řekněte, co bych měl pochopit.“

Poprvé ventiloval svou frustraci směrem k ní a okamžitě toho litoval.

„Skutečnost je taková, že po vás jde polda, u něhož není pravděpodobné, že by se nechal jedním neúspěchem u soudce odradit. Pro Rennera to je pouze odklad. Je to trpělivý člověk a bude pokračovat, dokud nenajde nebo nezíská to, co potřebuje, aby mu soudce příkaz k prohlídce podepsal. Chápete to?“

„Ano.“

„Ale to je jen začátek. Věřte, že Renner je dobrý v tom, co dělá. A většina poldů, kteří jsou dobří, jsou dobří proto, že jsou vytrvalí.“

Pierce cítil, že mu opět do tváří vstupuje horko. Nevěděl, co na to říct, a tak mlčel. Protahující se ticho přerušila až Langwiserová.

„A ještě je tu něco. V sobotu večer jste jim řekl o domě Lilly Quinlanové a sdělil jste jim jeho adresu. Zajeli tam a prohledali ho, ale úřední svolení k tomu měli až v neděli odpoledne, kdy Renner získal příkaz k domovní prohlídce. Samozřejmě nevěděl, zda je živá, či mrtvá, ale bylo zřejmé, že provozuje nebo provozovala způsob obživy, který v sobě zahrnuje prostituci a další nezákonné aktivity.“

Pierce mimoděk přikývl. Začínal chápat, jak Renner uvažuje.

„Takže aby se kryl, šel a obstaral si soudní příkaz,“ řekl. „Pro případ, že by náhodou našli něco, co se týká těch nezákonných aktivit, nebo kdyby se ukázalo, že je živá a řekla: Co, sakra, děláte v mém domě?“

„Přesně tak. Ale ještě tu byl jiný důvod.“

„Shromáždit důkazy proti mně.“

„Znovu správně.“

„Ale jak by to mohly být důkazy proti mně? Vždyť jsem jim řekl, že jsem tam byl. Po celém domě jsou mé otisky, hledal jsem ji a snažil se zjistit, co se mohlo stát.“

„To je vaše verze a já jí věřím. Jenže on ne. On si myslí, že jste si ji vymyslel, abyste nějak zdůvodnil skutečnost, že jste vstoupil do jejího domu.“

„Tomu nevěřím.“

„Uděláte líp, když tomu uvěříte. Podle zákona musel do osmačtyřiceti hodin podat žádost o něco, co se nazývá dodatečný příkaz k domovní prohlídce. Je to prakticky potvrzení na všechno, co policie při prohlídce vzala.“

„A udělal to?“

„Ano. Mám kopii. Je to seznam osobních předmětů, které na místě vzali, jako kartáč na vlasy pro eventuální testy na DNA a podobně. Mnoho předmětů zajistili kvůli otiskům prstů – něco z pošty, zásuvky stolu, šperky, lahvičky s parfémy a dokonce sexuální pomůcky, které našli v zásuvkách.“

Pierce mlčel. Vzpomněl si na lahvičku parfému, kterou tam vzal do ruky. Že by něco tak prostého mohlo být použito k tomu, aby ho usvědčili a uznali vinným? Cítil, jak se mu stahuje žaludek a tváře mu hoří horkem.

„Nijak to nekomentujete, Henry.“

„Ne. Jenom přemýšlím.“

„Neříkejte, že jste se těch sexuálních pomůcek dotýkal.“

Mimoděk zavrtěl hlavou.

„Ne, ani jsem je tam nikde neviděl. Ale vzal jsem do ruky lahvičku parfému, to ano.“

Zaslechl, že povzdechla.

„Co?“

„Proboha, proč jste bral lahvičku parfému?“

„Nevím. Prostě jsem to udělal. Myslím, že mi to něco připomnělo, nebo spíš někoho. Co je na tom tak hrozného? Jakou má souvislost s vraždou, že někdo vezme do ruky lahvičku parfému?“

„Je to součást sítě, kterou kolem vás splétají. Řekl jste policii, že jste byl v domě, abyste se přesvědčil, zda je Lilly Quinlanová v pořádku.“

„Řekl jsem jim to, protože to je pravda.“

„Dobrá. A řekl jste jim také, že jste vzal do ruky lahvičku parfému a čichal k ní? A že jste se probíral zásuvkou s jejím spodním prádlem?“

Neodpověděl. Měl pocit, že se mu chce zvracet. Sklonil se dolů, vytáhl zpod stolu nádobu na odpadky z umělé hmoty a postavil ji vedle židle.

„Henry, teď s vámi mluvím jako prokurátor, protože chci, abyste pochopil, na jak nebezpečné stezce se nacházíte. Cokoliv řeknete nebo uděláte, může být překrouceno a použito proti vám. Vy se na to můžete dívat určitým způsobem, ale někomu jinému se totéž bude jevit naprosto jinak.“

„Dobře. Jak dlouho potrvá, než udělají všechno kolem těch otisků prstů?“

„Zřejmě pár dní. Pokud nemají tělo, není to pro nikoho kromě Rennera naléhavý případ. Mám zprávy, že jeho vlastní parťák pracuje na něčem jiném a že si v tomhle případu moc nerozumějí, takže na něm Renner dělá sám.“

„Váš informátor je přímo jeho parťák?“

„Říkala jsem vám, že o tom s vámi nechci mluvit.“

Oba se na chvíli odmlčeli. Pierce nevěděl, co by ještě řekl, ale příliš se mu nechtělo skončit. Když s ní byl v kontaktu, cítil, že má pořád naději.

„Dávám dohromady seznam lidí, které bychom mohli použít,“ řekla konečně.

„Jak to myslíte?“

„Musíme se připravit, vědět, koho bychom mohli předvolat a jaké otázky mu položit. Chápejte, pokud by to bylo třeba.“

„Ano, jistě.“

Došlo mu, že má na mysli situaci, kdyby ho zatkli a obvinili. Kdyby ho postavili před soud.

„Takže mě na tom nechte chvíli pracovat,“ řekla. „Pokud by se něco objevilo, ozvu se vám.“

Rozloučili se a Pierce zavěsil. Pak seděl dlouho bez hnutí a přemýšlel o všem, o čem mluvili. Renner jednal. Ačkoli neměl tělo. Pierce věděl, že bude muset zavolat Nicole a nějak jí vysvětlit, že ho policie podezírá z vraždy a pravděpodobně se u ní objeví s příkazem k prohlídce domu, který spolu ještě nedávno sdíleli.

Když na to pomyslel, zvedla se v něm další vlna nevolnosti. Pohlédl na nádobu na odpadky. Už se chystal vstát a zajít si pro sklenku vody nebo plechovku koly, ale vtom někdo zaklepal na dveře.

31

Do kanceláře vstrčil hlavu Charlie Condon. Celý zářil.

„Dokázals to, člověče. Hergot dokázals to!“

Pierce polkl a zoufale se snažil nechat pocity z právě absolvovaného telefonního hovoru za sebou.

„Všichni jsme to dokázali,“ řekl. „Kde je Goddard?“

Condon vkročil dovnitř a zavřel za sebou. Pierce si všiml, že má uvolněnou kravatu. Samozřejmě, po tom šampaňském.

„V mé kanceláři. Má na drátě svého právníka.“

„Myslel jsem, že jeho právník je Justine.“

„Ano, ale ne ten pravý, jestli víš, co tím myslím.“

Piercemu dělalo problémy vnímat, co Condon říká. Myšlenky se mu stále vracely k hovoru s Langwiserovou.

„Chceš slyšet jeho zahajovací nabídku?“

Pierce se na něho podíval a přikývl.

„Hodlá vložit dvacet milionů v průběhu čtyř let a chce dvanáct procent a křeslo předsedy správní rady.“

Pierce vypudil z mysli obraz Rennera a soustředil se na Condonovu zářící tvář. Goddardova nabídka byla dobrá. Ne že by brala dech, ale byla dobrá.

„To není špatné, Charlie.“

„Cože? Mně se zdá přímo skvělá!“

Vyrazil poslední slovo příliš hlasitě a Pierceho napadlo, že s tím šampaňským zřejmě nezůstal jen u jedné sklenky.

„Ale říkám, je to teprve zahajovací nabídka. Můžeme o ní jednat a vylepšit ji.“

„Jistě. Tak si o ní promluvme. Nejdřív o tom předsednictví. Máš proti tomu něco?“

„Pokud proti tomu nemáš nic ty, pak ani já.“

Současným předsedou správní rady byl právě Condon, ale tahle správní rada neměla žádnou reálnou moc, protože společnost ovládal Pierce. Condon držel desetiprocentní podíl, osm procent rozdělili mezi dřívější investory – z nichž žádný nepatřil do kategorie Maurice Goddarda – a dalších deset mezi zaměstnance. Zbývajících dvaasedmdesát procent patřilo stále Piercemu. Takže tím, že by Goddardovi postoupili křeslo předsedy víceméně formálního poradního sboru, mu v podstatě nic nedávali.

„Já říkám, dejme mu to, ať má radost,“ prohlásil Condon. „A teď k těm dvanácti procentům. Kdybych ho dotlačil na dvacet milionů během tří let, dal bys mu je?“

Pierce zavrtěl hlavou.

„Ne. Rozdíl mezi deseti a dvanácti procenty může jednou představovat několik set milionů dolarů. Ale jestli ho dotlačíš na dvacet milionů během tří let, bude to skvělé. V každém případě nám musí dát ve třech letech minimálně osmnáct milionů, jinak ho pošli zpátky do New Yorku.“

„To je dost tvrdý požadavek.“

„Nemůžeme jinak. Naše současné provozní náklady jsou, řekněrne, tři miliony ročně. Jenže jestli se chceme rozvíjet a držet se v čele pelotonu, potřebujeme dvojnásobek. Pod šest milionů ročně jít nemůžeme. Takhle mu to podej.“

„Takže mi dáváš k manévrování jen to křeslo.“

„Ne, dávám ti k manévrování představu příštích deseti let, Charlie. Poslyš, viděl jsi jeho oči, když jsme tam dole rozsvítili. Řekl bych, že není jen chycený na háčku, podle mě je už vykuchaný a leží na pánvi. Zbývá jenom ho trochu přitlačit a dojednat detaily. Tak to běžte uzavřít a ke smlouvě přidejte první šek. Žádná procenta navíc a šest milionů ročně. Potřebujeme je k práci. Řekni mu, že tolik stojí jízdenka, jestli s námi chce jet.“

„Dobrá, je mi to jasné. Ale myslím, že bys to měl jít dojednat sám. Ty jsi lepší sjednávač smluv než já.“

„V žádném případě. To je tvůj džob.“

Condon odešel a Pierce zůstal opět sám se svými myšlenkami. Znovu si probral všechno, co mu Langwiserová řekla. Renner chtěl prohledat jeho domovy, starý i nový a auto. Ještě jednou auto, tentokrát oficiálně a legálně. Zřejmě aby našel nějakou maličkost, vlas, nitku, zkrátka cokoliv, co by dosvědčilo, že v něm přepravoval tělo.

„Panebože,“ řekl nahlas.

Rozhodl se, že se pokusí analyzovat situaci stejným způsobem, jakým analyzuje pokusy v laboratoři. Úplně od začátku. Bude se na to dívat z jedné strany, pak to otočí a vezme to ze druhé. Rozdrtí všechno na prášek a dá to pod mikroskop.

A na začátku si o tom nebude nic myslet.

Vzal poznámkový blok a napsal si na novou stránku základní body svého rozhovoru s Langwiserovou.

Prohlídka:

– bytu

– domu na Amalfi Drive

– auto – podruhé – materiální důkazy

– kancelář/laboratoř?

Dodatečný příkaz k domovní prohlídce:

– otisky prstů všude – parfém

Hleděl na to, ale žádná odpověď ani nová otázka ho nenapadly. Nakonec stránku z bloku vytrhl, papír zmačkal a hodil směrem ke koši v rohu místnosti. Samozřejmě se netrefil.

Opřel se a zavřel oči. Věděl, že musí zavolat Nicole a upozornit ji, aby se připravila. Jestliže k ní policie vtrhne, bude hledat všude – mezi jeho věcmi i jejími, nebude rozlišovat. A Nicole měla velmi vyvinutý smysl pro soukromí. Znovu si uvědomil, že by ji vpád policie těžce zasáhl a že to, k čemu se teď chystal, by se mohlo stát posledním hřebíkem do rakve jeho nadějí na případné usmíření.

Dlouze si povzdechl.

Vstal, obešel stůl a zvedl zmačkaný papír. Jenže místo, aby ho hodil do koše, znovu ho na stole rozložil a uhladil.

„Ničemu nevěř,“ řekl.

Slova na pomačkaném papíře se mu vzpírala. Nic mu neříkala. Jediným pohybem papír znovu zmačkal a rozmáchl se, aby zopakoval svůj pokus strefit se do koše. Vtom ho něco napadlo. Opět papír rozbalil. Pohlédl na jednu z řádek.

– auto – podruhé – materiální důkazy

Ničemu nevěř. Ani předpokladu, že to byla policie, kdo v tvém autě hledal. Pocítil, že se v něm kdesi uvnitř zažehla jiskra energie. Jako by se konečně pohnul dopředu. Ano, co když to nebyla policie? Ale když ne ona, tak kdo? Kdo v jeho autě hledal?

Logicky následovala další otázka. Jak vůbec ví, že v jeho autě někdo hledal? Musel si přiznat, že nemá důvod si to myslet. Věděl jen, že v autě někdo byl, když stálo zaparkované v uličce. Přepínač vnitřního osvětlení zůstal v jiné poloze, než ho nechal. Může však z toho jednoznačně usuzovat, že někdo auto prohledával?

Uvědomil si, že se ukvapil, když automaticky předpokládal, že to byla policie, jmenovitě Renner. Neměl pro to jediný důkaz, dokonce ani jediný náznak. Věděl jen, že se mu někdo dostal do auta, nic víc. Tento závěr mohl vést k řadě domněnek a ta, že v autě hledala policie, byla jen jedna z nich. A další třeba, že tam hledal někdo jiný. A další, že se mu někdo vloupal do auta, aby něco odnesl.

Nebo naopak, aby tam něco dal.

Vstal a rychle vyšel z kanceláře. Na chodbě stiskl tlačítko výtahu, ale vzápětí se rozhodl, že nebude čekat. Zamířil ke schodišti, rychle seběhl do přízemí, prošel vstupní halou, aniž zavadil pohledem o strážného, a rychle kráčel k parkovací garáži hned vedle budovy.

Začal se zavazadlovým prostorem. Vytáhl gumovou vložku, podíval se pod náhradní kolo a prohlédl pouzdro s nářadím. Neobjevil nic, co by tam nepatřilo, ani nezjistil, že by se něco ztratilo. Pak se přesunul do vnitřku vozu a téměř deset minut systematicky prohledával interiér. Došel ke stejnému závěru – nic nepřibylo, nic se neztratilo.

Naposledy přišel na řadu motor. S tím byl hotov nejrychleji. Znovu nic.

Zbýval batůžek. Zamkl auto a vrátil se do budovy. Opět raději vyšel po schodech, než by čekal na výtah. Když míjel cestou do kanceláře Moničin stůl, všiml si, že na něho asistentka upírá zvláštní pohled.

„Co je?“

„Nic. Jen mi připadáte nějak… divný.“

Zavřel dveře a zamkl se. Batůžek ležel na stole. Vzal ho, otevřel zipy všech kapes a postupně je začal prohlížet. Jedna kapsa měla molitanovou vložku, aby se do ní mohl bezpečně uložit notebook, dále tam byl oddíl pro dokumenty a tři různé kapsy na drobnější věci jako pera, zápisníky, mobilní telefon nebo digitální diář.

Neobjevil nic, co by tam nepatřilo, dokud se nedostal do přední části. Tam se nacházela malá kapsa umístěná uvnitř větší přihrádky, vhodná k uložení pasu a několika bankovek. Uzavírala se na zip. Nešlo o žádnou tajnou skrýš, ale při cestování ji bylo možné dobře skrýt novinami nebo knihou. Otevřel zip a sáhl dovnitř.

Nahmatal cosi jako kreditní kartu. Nejdřív si myslel, že jde opravdu o kartu, kterou tam zapomněl po nějaké cestě. Když ji však vytáhl, uviděl, že je to karta v černém pouzdře z umělé hmoty. Na jedné straně měla magnetický proužek, na druhé logo společnosti s názvem U-STORE-IT. Byl si naprosto jistý, že ji nikdy neviděl. Ta karta nepatřila jemu.

Položil ji na stůl a dlouho se na ni díval. Vybavil si, že U-Store-It je společnost s celostátní působností, která pronajímá nákladní auta a skladovací prostory ve skladištích u dálnic. Dokonce si vzpomněl na dvě pobočky U-Store-It v samotném L. A. poblíž čtyřistapáté ulice.

Blesklo v něm neblahé tušení a vzápětí, když to domyslel, na něho padla hrůza. Ten, kdo se dostal v sobotu v noci do jeho auta, mu dal do batůžku tuhle magnetickou kartu. Pomalu mu docházelo, že se ocitl uprostřed čehosi, co je mimo jeho kontrolu. Někdo jím manipuluje a využívá ho k něčemu, o čem on nic neví.

Pokusil se tu myšlenku zapudit. Věděl, že strach s ‚sebou nese neschopnost cokoliv dělat, a on si nemohl dovolit pasivně čekat, co s ním bude. Musí něco podniknout. Musí jednat.

Sáhl do skříňky pod monitorem a vytáhl tlustý fascikl telefonního seznamu. Otevřel ho a rychle našel oddíl s inzeráty služeb úschovných prostor. Firma U-Store-It zabírala půl stránky a nabízela v celé losangeleské oblasti osm různých provozoven. Začal s tou, která se nacházela nejblíž Santa Monice, a zavolal na číslo uvedené u pobočky U-Store-It v Culver City. Ozval se mladý mužský hlas. Pierce si představil Curta, mladíka s trudovitým obličejem za poštovní přepážkou.

„Možná se vám to bude zdát divné,“ začal, „ale myslím, že jsem si u vás pronajal skladovací prostor, a teď si nemůžu vzpomenout co a jak. Vím jen, že to bylo u U-Store-It, ale už netuším, u které vaší pobočky.“

„Jméno?“

Mladík to vzal, jako by podobných žádostí vyřizoval denně desítky.

„Henry Pierce.“

Bylo slyšet řukání na klávesnici.

„Ne. Tady u nás ne.“

„A nemáte spojení s ostatními pobočkami? Nemohl byste mi říct, kde…“

„Nemáme. Máme koncesi tady.“

Pierce nechápal, proč by to mělo vylučovat centrálně propojenou počítačovou síť, ale to teď řešit nemínil. Poděkoval a zavolal na nejbližší další pobočku ze seznamu.

Třetím pokusem se trefil. U-Store-It ve Van Nuys. Žena, která se tam ozvala, mu po chvíli potvrdila, že si před šesti týdny pronajal skladovací komoru tři a půl krát tři metry v jejich zařízení na Victory Boulevardu. Sdělila mu, že komora je klimatizovaná, připojená na elektřinu a střežená poplašným zařízením.

„Můžete mi říct, pod jakou adresou mě máte zapsaného?“

„To nejde, pane. Ale když mi řeknete svou adresu, můžu vám ji v počítači zkontrolovat.“

Před šesti týdny ještě ani nezačal s hledáním bytu, které ho nakonec přivedlo do Sandsu. Řekl jí tedy adresu na Amalfi Drive.

„Ano, to souhlasí.“

Pierce mlčel, pouze hleděl na kartu v černém pouzdře ležící na stole před ním.

„Jaké je číslo té komory?“ zeptal se potom.

„To vám můžu říct jen po předložení nějakého průkazu s fotografií, pane. Přijďte sem do šesti, ukažte mi řidičák a já vám řeknu, která jednotka je vaše.“

„To nechápu. Říkala jste, že tam máte nepřetržitou čtyřiadvacetihodinovou službu.“

„Ano. Ale tady v kanceláři jsme jen od devíti do šesti.“

„Aha, dobře.“

Přemýšlel, na co by se ještě zeptal, ale nic ho nenapadlo. Poděkoval tedy a zavěsil.

Chvíli seděl bez hnutí, pak vzal kartu a zastrčil ji do kapsy. Znovu sáhl po sluchátku, ale nezvedl je.

Věděl, že by měl zavolat Langwiserové, ale neměl náladu na její chladné, profesionální jednání. Navíc nechtěl poslouchat, jak mu říká, aby to nechal být a nic nedělal. A ještě by měl zavolat Nicole. Jenže k tomu taky neměl chuť. Dovedl si představit, k čemu by to zřejmě vedlo – ke zvýšeným hlasům a hádce. Ostatně tomu se stejně nevyhne, až jí řekne, že jí hrozí návštěva policie.

Taky by měl zavolat Codymu Zellerovi, nebyl si však jistý, zda by v tuto chvíli snesl jeho sarkasmus.

Na kratičký okamžik si pomyslel, že by mohl zkusit Lucy LaPorte, ale i tenhle nápad rychle potlačil. Napadlo ho, co tato situace vypovídá o něm. Sedí tu sám a v nejzoufalejší chvíli svého života uvažuje, komu může zavolat o pomoc nebo o radu.

A odpověď zněla – nikomu. Odpověď, která ho celého rozechvěla chladem.

32

Se slunečními brýlemi na očích a čepicí staženou do čela vstoupil do kanceláře pobočky U-Store-It ve Van Nuys a zamířil k pultu. Za ním seděla mladá žena v zelené golfové košili a světlehnědých kalhotách. Četla nějakou knihu. Zřejmě ji stálo velké přemáhám odtrhnout od ní oči, a když se k tomu konečně odhodlala, zůstala na něho v úžasu civět – vlastně na jizvu, jež se mu táhla po nose dolů a sluneční brýle ji nemohly celou zakrýt.

Hned se však vzpamatovala a snažila se dělat jako by nic.

„To je v pořádku,“ řekl Pierce. „Už si na to začínám zvykat.“

Podal jí řidičský průkaz.

„Volal jsem vám dnes ohledně skladovací komory, kterou jsem si u vás pronajal. Zapomněl jsem, kam jsem si poznamenal její číslo.“

Vzala průkaz, podívala se na fotografii a chvíli si ho prohlížela. Pierce si sundal čepici, ale tmavé brýle si nechal.

„Opravdu to jsem já.“

„Promiňte, ale musím si být jistá.“

Odstrčila se nohama, rozjela se s křeslem dozadu a během jízdy se otočila tak, že se dostala ke stolku s počítačem na druhé straně místnosti.

Monitor byl příliš daleko, aby z něho mohl něco přečíst. Viděl jen, že žena napsala na klávesnici jeho jméno. Za chvíli naskočila obrazovka s daty a ona je začala kontrolovat podle řidičského průkazu. Měl v něm stále ještě adresu v Amalfi Drive – tu, pod níž ho zde vedli.

Spokojená přeskočila na další stránku a přejela po obrazovce prstem.

„Tři tři jedna,“ řekla.

Odstrčila se od protější zdi a opět s křeslem dojela zpátky. Pleskla řidičským průkazem o pult a Pierce si ho vzal.

„Takže výtahem nahoru, že?“

„Pamatujete si svůj kód?“

„Hrome, ne. Mám dojem, že jsem dnes úplně k ničemu.“

„Čtyři pět čtyři plus poslední čtyři čísla vašeho řidičáku.“

Poděkoval a obrátil se k odchodu. Znovu se však otočil.

„Nedlužím vám nějaké peníze?“ zeptal se.

„Prosím?“

„Nevzpomínám si, že bych vám za ten pronájem něco platil. Divil bych se, kdyby vám přišla nějaká platba.“

„Moment.“

Opět přejela nacvičeným způsobem k počítači. Piercemu se líbilo, jak to dělá. Jediným pohybem, při němž se stačila přesunout a zároveň správně otočit.

Informace o něm stále svítily na obrazovce. Přeskočila na další stránku. „Ne. Máte to v pořádku,“ řekla, aniž se k němu obrátila. „Zaplatil jste hotově na šest měsíců dopředu. Ještě máte čas.“

„Výborně. Díky.“

Vyšel z kanceláře a zamířil k výtahu. Vyjel do třetího podlaží a vystoupil v prázdné chodbě dlouhé jako fotbalové hřiště. Po obou stranách se táhla řada stahovacích kovových vrat. Zdi byly šedé a na podlaze linoleum podobného odstínu, odřené a počárané nesčetnými stopami od černých koleček vozíků na převážení. Šel chodbou, až přišel k vratům označeným čísiem 331.

Měly rezavě hnědou barvu a kromě čísla namalovaného podle šablony žlutou barvou nenesly žádné jiné označení. Napravo od nich uviděl čtecí zařízení karty. Svítila na něm červená kontrolka. Jenže dole byla vrata zajištěná petlicí s obyčejným visacím zámkem. Pierce si uvědomil, že to, co našel v batůžku, je jen identifikační karta, která blokuje poplašné zařízení, ale vrata jí neotevře.

Vytáhl ji a projel jí čtecím zařízením – červená kontrolka zhasla a rozsvítila se zelená. Alarm byl vypnutý. Dřepl si a vzal do ruky zámek. Zatáhl za něj – zamknutý. Neměl šanci vrata otevřít.

Po delším uvažování vstal a zamířil k výtahu. Rozhodl se, že se vrátí zpátky do auta a ještě jednou prohlédne batůžek. Přece v něm někde musí být i klíč od toho zámku. Proč by mu podstrkovali kartu bez klíče? Jestliže ho tam nenajde, bude se muset vrátit k ženě u pultu. Určitě není jediný, kdo někdy zapomněl nebo ztratil klíč. Musejí na to být zařízení.

Došel na parkoviště a elektronickým ovládačem odemkl auto. V okamžiku, kdy cvakly zámky, se zastavil a pohlédl na napřaženou ruku. V paměti se mu míhaly obrazy. Wentz jde před ním ke dveřím jeho bytu. Znovu slyšel zvuk klíčů v jeho ruce, poznámku o BMW.

Začal přebírat klíče jeden po druhém a kontrolovat, který od čeho je: byt, garáž, tělocvična, přední a zadní dveře v Amalfi Drive, rezervní od kanceláře, od stolu, rezervní od laboratoře, od počítačové místnosti. Dokonce měl stále ještě klíč od domu, v němž vyrostl, třebaže už tam dávno z rodiny nikdo nebydlel. Pořád si ho však nechával. Představoval poslední pojítko s tou dobou a místem. Se sestrou. Uvědomil si, že má zvláštní zvyk nechávat si klíče od míst, kam se už nevrátí.

Poznal všechny klíče na svazku kromě dvou. Oba byly malé, ocelové, evidentně ne od dveřních zámků. Jeden byl o něco větší než druhý. Na obou bylo vyraženo slovo MASTER.

Hleděl na ně a měl pocit, že se mu napíná kůže na hlavě. Tušil, že jedním z těch klíčů odemkne visací zámek na vratech skladovací komory číslo 331.

Wentz. Ten to byl, kdo mu je přidal na kroužek, když šli k jeho bytu. Nebo možná potom. Uvědomil si, že ho po návratu z nemocnice musel do jeho vlastního bytu pustit vrátný. Své klíče pak našel na podlaze obývacího pokoje. Bylo jasné, že Wentz měl spoustu času navléknout mu ty dva neznámé klíče na kroužek.

Nemohl to pochopit. Proč? Jaký to má smysl? Ale i když na ty otázky neznal odpovědi, věděl, kde je nalezne – nebo je začne nacházet. Otočil se a vydal se zpátky k výtahu.

O chvíli později zasunul větší z dvou cizích klíčů do visacího zámku, odemkl ho a položil na zem. Pak uchopil rukojeť vrat a zvedl je.

Roleta skřípala a rachotila, a když dojela nahoru, hlasitě bouchla. Pierce zůstal stát s rukou na rukojeti.

Prostor uvnitř byl temný, osvětlený pouze světlem z chodby. Uprostřed stála velká bílá skříň. Uslyšel tiché bzučení. Vkročil dovnitř. Do očí mu padla bílá šňůra od vypínače stropního svítidla. Zatáhl za ni a malá místnost se naplnila světlem.

Uviděl, že bílá skříň je velká mraznička s přístupem shora a víkem zamknutým menším visacím zámkem. Věděl, že zámek odemkne druhým neznámým klíčem.

A věděl také, co najde uvnitř, až mrazničku otevře. Přesto ho cosi hnalo, aby to udělal. Možná bláhová naděje, že se mýlí, že tam nic není a všechno je pouze součást nějakého nejapného vtipu. Možná. Ale pravda byla zřejmě prostší – potřeboval to vidět na vlastní oči, aby neměl sebemenší pochybnost. Aby věděl, že není cesty zpět.

Vzal menší klíč, odemkl zámek a zvedl víko mrazničky. Pryžové těsnění jemně mlasklo, jak se od sebe lišty odtrhly, a zevnitř zavanul chladný vzduch. Chladný a odporně páchnoucí.

Pierce držel jednou rukou víko a přes mlžný opar, který se z mrazničky linul jako unikající duch, pohlédl dovnitř. Na dně leželo lidské tělo. Nahá žena zkroucená v embryonální pozici s krkem děsivě černým od zaschlé krve. Ležela na pravém boku. Na dně se černala zmrzlá kaluž. Krev. Tmavé vlasy a horní část těla pokrýval bělavý povlak námrazy. Vlasy jí splývaly přes tvář, ale nezakrývaly ji úplně. Okamžitě ji poznal. Viděl ji sice jenom na fotografiích, ale bezpečně ji poznal.

Lilly Quinlanová.

„Panebože…“

Řekl to tiše. Ne v úžasu, ale v hrůze z potvrzení toho, co věděl už předtím. Pustil víko a to těžce bouchlo zpátky. Hlasitěji, než čekal. Lekl se toho zvuku, ale ne tak, aby ho to vytrhlo z pocitu naprosté hrůzy, jež ho zachvátila. Otočil se k mrazničce zády a pak po ní sklouzl dolů, až zůstal sedět na podlaze s lokty opřenými o kolena a s rukama ve vlasech.

Zavřel oči. Slyšel dunivé zvuky, jako by někdo běžel chodbou směrem k němu, ale po chvíli si uvědomil, že to mu jen buší krev v uších. Točila se mu hlava. Napadlo ho, že by mohl omdlít. Ne, to nesmí! Co kdyby ho tu našli? Co by bylo pak?

Opřel se o mrazničku a pomalu vstal. Opíral se, jako by se nedokázal udržet na nohou, navíc musel bojovat s návalem nevolnosti. Lehl si na mrazničku, objal ji a přitiskl obličej k bílému, studenému víku. Chvíli zhluboka dýchal, pak to přešlo a mysl se mu vyjasnila. Narovnal se a o krok ustoupil. Hleděl na tu bílou skříň a poslouchal její tiché šumění. Věděl, že musí znovu zapojit svůj vědecký mozek. Analyzovat a vyhodnocovat. Když v laboratoři došlo k něčemu nejasnému a nečekanému, byl zvyklý nechat práce a začít přemýšlet. Co vidím? Co o tom vím? Co to znamená?

Stál a civěl na mrazicí skříň uprostřed skladovací komory, kterou si údajně pronajal – na mrazicí skříň s mrtvým tělem ženy, s níž se nikdy nesetkal, ale z jejíž smrti teď bude nepochybně obviněn.

Věděl, že ho někdo vlákal pečlivě připravenou manipulací do pasti. A že je za tím Wentz, aspoň zčásti. Nevěděl však proč.

Rozhodl se, že se otázkou proč nebude rozptylovat. Zatím ne. Aby se k tomu dostal, potřebuje víc informací. Místo toho se hodlal víc soustředit na analýzu toho, co ví. Jestliže se z té pasti dokáže vyvléct a pak si rozebrat všechny její mechanismy, mohl by se dopátrat odpovědi na otázky, kdo za tím vším je a proč to celé zosnoval.

Začal tím, co mu pomohlo odhalit, že jde o past – magnetickou kartou a klíči od zámků. Obojí bylo schované, nebo se to tak alespoň jevilo. Chtěli ti, co to udělali, aby kartu a klíče našel? Po delším přemýšlení dospěl k závěru, že ne. Vždyť si všiml jenom náhodou, že se někdo dostal do jeho auta. Přitom celý plán namířený proti němu vypadal tak složitý a promyšlený a dalo se těžko předpokládat, že by se jeho osnovatelé spoléhali na náhodu.

Usoudil, že se dostal do výhody. Ví, co zřejmě vědět neměl. Ví o mrtvole, a mrazničce a pronajaté skladovací komoře. Dověděl se, kde past je, ještě předtím, než sklapla.

Další otázka: Co by se dělo, kdyby nenašel magnetickou kartu, která ho dovedla k mrtvému tělu? Uvažoval o tom. Langwiserová ho varovala, že mu hrozí policejní prohlídka. Dovedl si představit, že by ji Renner a jeho lidé provedli s profesionální pečlivostí a kartu by nepochybně našli. A ta by je už lehce dovedla sem. A také by potom zkontrolovali jeho svazek klíčů, odemkli by zámky a našli tělo Lilly Quinlanové. Konec příběhu. A jemu by nezbylo než se bránit proti perfektnímu falešnému obvinění.

Došlo mu, jak těsně této pohromě unikl. Přejel mu mráz po zádech. A to ještě nemohl mluvit o tom, že unikl definitivně. Znovu si uvědomil, jak dokonale a pečlivě byl plán pasti připraven. Spoléhal na to, že Renner podnikne kroky, které se od něho daly čekat.

A spoléhal i na něho, na to, co udělá on. Cítil, že mu ve vlasech vyrazil pot a po celém těle se mu udělalo horko. Potřeboval vzduch. Zmatek a strach, které ho ovládly – a možná i respekt z toho, jak je plán na jeho zničení dokonaly, se teď měnily v hněv, nebo spíš v zuřivost.

Teď tedy pochopil, že konstrukce pasti na něho počítá s jeho vlastním jednáním. S každým jeho krokem. Vychází z jeho minulosti, z toho, co vzhledem k ní pravděpodobně udělá. Jako by byl chemická látka na křemíkové podložce pod mikroskopem, o níž lze předpokládat, že se bude chovat předvídatelným způsobem.

Přistoupil k mrazničce a znovu odklopil víko. Musel to udělat. Potřeboval se na tu hrůzu podívat ještě jednou, aby ho šok z toho pohledu zasáhl jako ledová voda. Musí začít jednat a jednat tak, jak to nepředpokládají. Potřebuje si udělat vlastní plán, a aby to dokázal, musí mít čistou hlavu.

Tělo se nehýbalo. Jako by se s tím stále nemohl srovnat. Jednou rukou držel odklopené víko a druhou si zakrýval ústa. Ve své smrtelné póze se zdála Lilly Quinlanová drobná jako dítě. Pierce se snažil vzpomenout si na údaje o její výšce a váze, které tak poctivě inzerovala na své webové stránce, ale bylo to už dlouho, co je naposledy četl, a nevybavil si je.

Přešlápl z jedné nohy na druhou, a jak změnil polohu, změnilo se i světlo vrhané od stropu do mrazničky. Zřejmě proto si všiml, že se ve vlasech pokrytých jinovatkou něco zalesklo. Naklonil se dolů.

Volnou rukou se pokusil odhrnout vlasy z tváře. Byly zmrzlé a jednotlivé prameny se lámaly, když se jich dotkl. Odkryl horní ucho a uviděl, že k lalůčku je připevněná náušnice. Stříbrný pohárek nesoucí jantarovou kapku a pod ním stříbrné pírko. Natočil ruku tak, aby dovnitř padlo víc světla. A potom to uviděl – maličkého brouka uvězněného v jantarové kapce. Kdysi dávno ho přilákala vůně sladké šťávy a pak ho příroda chytila do smrtelné pasti.

Chvíli přemýšlel o broukově osudu a najednou věděl, co musí udělat. Taky ji musí ukrýt. Lilly. Někam ji přestěhovat. Nedovolit, aby ji Renner objevil. Aby ji kdokoliv objevil.

Z úst mu unikl hlasitý povzdech. Byl to neskutečný, bizarní, okamžik. Uvažoval o tom, jak ukrýt zmrzlé tělo, aby neukazovalo na něho. Zdálo se mu to téměř nemožné.

Rychle zavřel mrazicí skříň a zamkl ji, jako by tohle stačilo, aby se její obsah nedostal ven a nepronásledoval ho.

Ta prostá akce ho vsak alespoň vyburcovala z netečnosti. Začal přemýšlet.

Věděl, že musí mrazničku někam převézt. Neměl na vybranou. Cítil, jak se k němu Renner blíží. Je klidně možné, že tohle místo najde i bez nastražených stop, bez klíčů a magnetické karty. Ten, kdo past připravil, může kdykoliv zvednout telefon a anonymně detektivovi zavolat. Nesmí se spoléhat na nic. Musí ji přestěhovat. Jestliže Renner tuhle hrůzu najde, všechno skončí. Amedeo Technologies, Próteus, jeho život, prostě všechno. Pak se stane broukem v jantarové kapce.

Opřel se rukama o bílou skříň a zkusil zatlačit. Celkem bez velkého úsilí ji posunul asi o patnáct centimetrů k zadní stěně skladovací komory. Mraznička byla na kolečkách. Samozřejmě, aby ji bylo možné přemisťovat. Otázka zněla, kam ji může přemístit on v tomhle objektu.

Musí se rychle rozhodnout. Možná by stačilo nějaké krátkodobé řešení, kterým by získal bezpečí a čas. Čas na to, aby celou věc sprovodil ze světa jednou provždy. Vyšel do chodbičky, rozhlédl se a pak postupoval od jedné rolety ke druhé a hledal nepronajatou a nezamknutou komoru.

Minul výtah. Nacházel se někde uprostřed protějšího křídla, když ji našel. Komora číslo tři sta sedm. Kontrolka na snímači karty nesvítila ani zeleně, ani červeně. Vypadalo to, že alarm je normálně vypnutý a aktivuje se, až po pronajmutí příslušného prostoru. Pierce se sklonil, vyvlékl petlici a vytáhl roletu nahoru. Uvnitř byla tma. Žádný poplachový signál se nerozhoukal. Rozsvítil stropní světlo a zjistil, že komora je identická s tou, kterou někdo pronajal na jeho jméno. Prohlédl zadní stěnu a našel elektrickou zásuvku.

Rychle se vrátil do třistatřicetjedničky, odsunul mrazničku od stěny a vytáhl šňůru ze zásuvky. Bzučení utichlo. Opřel se do zadní stěny skříně. Během několika vteřin ji bez větších problémů vystrkal ven do chodby.

Tam však zjistil, že kolečka umožňují pouze pohyb dopředu a dozadu, takže se musel sehnout a napnout všechny síly, aby rozměrnou skříň otočil. Kolečka na podlaze hlasitě zaskřípala. Jakmile měl mrazničku ve správném směru, znovu se do ní opřel a rozjel se. Ještě nebyl ani v polovině cesty k třistasedmičce, když uslyšel výtah. Zatlačil silněji a pokusil se zrychlit, ale moc se mu to nedařilo. Kolečka byla malá, neumožňovala rychlý pohyb.

Projel kolem výtahu, právě když hučení z výtahové šachty utichlo. Neohlížel se, strkal ten prokletý mrazák dál a poslouchal, kdy se dveře výtahu otevřou.

Neotevřely se. Kabina se zřejmě zastavila v dalším poschodí. Vydechl úlevou. Právě když dojel ke zvednuté roletě třistasedmičky, otevřely se dveře ze schodiště na konci chodby a objevil se v nich jakýsi muž. Pierce málem hlasitě zaklel.

Muž byl v malířském oblečení, vlasy a obličej měl pocákané a zdál se po výstupu do schodů zadýchaný.

„To vy jste blokoval výtah?“ zeptal se celkem dobromyslně.

„Ne,“ ohradil se Pierce. „Já už jsem tady dlouho.“

„Jen se ptám. Nepotřebujete s tím pomoct?“

„Ne, to je dobré. Už jsem skoro…“

Malíř přesto přišel blíž, položil ruce na mrazicí skříň a kývl směrem k otevřené komoře.

„Tam?“

„Ano. Díky.“

Společně mrazák otočili a pak lehce přesunuli dovnitř.

„A je to,“ řekl malíř, znovu trochu zadýchaný. Napřáhl k Piercemu ruku. „Frank Aiello.“

Pierce mu jí potřásl. Aiello zalovil levou rukou v kapse, vytáhl vizitku a podal mu ji.

„Kdybyste potřeboval něco udělat z mýho fochu, zavolejte.“

„Dobře.“

Malíř pohlédl na mrazničku, jako by si teprve teď všiml, co vlastně pomáhal stěhovat.

„Je to těžký jako hrom. Co v tom máte, zmrazenou mrtvolu?“

Pierce se nucené zachechtal. Celou dobu měl skloněnou hlavu.

„Nemám v tom nic. Jen si to tady potřebuju uskladnit.“

Aiello vzal do ruky zámek a zacloumal jím.

„Máte strach, aby vám z toho někdo neukradl vzduch, co?“

„Ne, já… To je kvůli děckám. Musel jsem to tam dát“

„Hm… Dobrej nápad.“

Pierce se otočil a na tvář mu padlo světlo. Malíř teprve teď uviděl jizvu na nose.

„Sakra, to vás někdo pěkně přežehnal.“

Pierce přikývl.

„To je dlouhá historie.“

„Ani bych ji nechtěl slyšet. Nezapomeňte, co jsem vám řekl.“

„Co myslíte?“

„Jestli budete potřebovat malíře, stačí zavolat.“

„Jo, ano. Mám vaši vizitku.“

Kývl mu na pozdrav a díval se, jak malíř odchází. Uvažoval o jeho poznámce o zmrazené mrtvole. Byla to náhoda, nebo Aiello není tím, za koho se vydává?

Zaslechl cinkot svazku klíčů, potom kovové cvaknuti otvíraného zámku a zaskřípání rolety. Usoudil, že si Aiello bere věci ke své práci. Čekal. Za několik minut vrata znovu zaskřípala a po další chvíli se dal do pohybu výtah. Aiello už měl schodů dost, teď se chtěl svézt.

Jakmile si byl Pierce jistý, že na poschodí osaměl, zapnul sítovou šňůru do zásuvky a čekal, až začne kompresor pracovat.

Potom vytáhl z kalhot košili a cípem otřel všechny povrchy včetně elektrické šňůry, kterých se během manipulace s mrazničkou mohl dotknout. Když měl pocit, že za sebou dostatečně zahladil stopy, vyšel ven a stáhl vrata dolů. Pak je zamkl zámkem z tristatřicetjedničky a znovu otřel zámek i držadlo vrat košilí.

Zamířil k výtahové šachtě. Kupodivu ho místo úlevy sevřel pocit viny a strachu. Věděl, že je to proto, že poslední půlhodinu jednal instinktivně a nechal se hnát adrenalinem. Nepromýšlel své kroky, prostě je dělal. A teď, když se zásoba adrenalinu vyčerpala, mu nezůstalo nic než tíživé myšlenky, s nimiž musel bojovat.

Věděl, že zdaleka nemůže tvrdit, že je mimo nebezpečí. Přemístěním mrazničky jako by zalepil ránu po kulce leukoplastí. Potřeboval zjistit, co se s ním děje a proč se to děje. Potřeboval si rozmyslet plán, kterým by si zachránil život.

33

Cítil bezprostřední nutkání stočit se na podlaze do podobné pozice, v níž leželo tělo v mrazničce. Věděl však, že kdyby se nyní pod tíhou okamžiku zhroutil, znamenalo by to jeho konec. Odemkl a vstoupil do svého bytu. Chvěl se současně strachem i hněvem, ale také krutým poznáním, že je jediný, na koho se může spolehnout při hledání cesty z temného tunelu. Slíbil si, že nesmí podlehnout depresi. Zvedne se a bude bojovat.

Zaťal ruku v pěst, a jako by chtěl sám sobě dokázat, že jeho odhodlání je opravdové, jediným máchnutím srazil pět dní starou stojací lampu, kterou mu objednala Monika Purlová a umístila vedle gauče. Lampa třískla do zdi, křehké stínidlo se zbortilo a žárovka roztříštila. Nakonec se lampa překotila vedle zdi jako knockoutovaný boxer.

„K čertu s tím!“

Posadil se na gauč, ale okamžitě zase vstal. Vřelo to v něm jako v přetopeném kotli. Právě přestěhoval a ukryl mrtvolu, oběť vraždy, a připadalo mu jako šílenství sedět v takové situaci na gauči a nic nedělat.

Přesto věděl, že je to třeba. Že se musí posadit a na všechno se soustředit s klidnou myslí. Musí přemýšlet jako vědec, ne jako detektiv. Detektiv se pohybuje přímočaře, postupuje od jedné stopy ke druhé a pak si skládá dohromady obraz o tom, co se stalo. Někdy mu však stopy dají falešný obraz.

Jenže on je vědec a musí postupovat způsobem, jenž se mu vždycky osvědčil. Musí uvažovat stejně, jako uvažoval o tom, kdo prohledával jeho auto. Začít úplně od začátku. Najít logickou cestu. Analyzovat systém, prostudovat konstrukci, poznat architekturu. Odvrhnout přímočaré myšlení a použít úplně nových přístupů. Pohlížet na zkoumanou věc z jednoho úhlu, pak ji otočit a podívat se na ni znovu, jinak. Rozdrtit ji na prášek a vložit ji pod mikroskop. Život je pokus prováděný za nekontrolovaných podmínek. Je to jedna dlouhá chemická reakce, nepředvídatelná jako vár kypící a plné energie. Jenže to, co nastražili na něho, je něco úplně jiného. To se událo za kontrolovaných podmínek. Reakce byly předvídané a očekávané. Věděl, že v tom je klíč k řešení. Právě to musí analyzovat.

Znovu si sedl a vytáhl z batůžku poznámkový blok a pero. Byl připravený psát, připravený k útoku. Za první objekt svého zkoumaní si vybral Wentze, muže, kterého neznal a předtím, než jím byl napaden, se s ním nikdy nesetkal; člověka, jenž byl na první pohled klíčovým prvkem konstrukce. Otázka zněla, proč si Wentz vybral právě jeho, aby na něj hodil vraždu.

Po dlouhých minutách, kdy otázku obracel, rozebíral a pohlížel na ni z různých úhlů, dospěl k několika závěrům, jež logicky vyplývaly jeden ze druhého.

Závěr první: Wentz si ho nevybral. Neexistovala žádná logická souvislost nebo spojovací článek, z něhož by to vyplývalo. Přes zjevné nepřátelství, které provázelo jejich střet, se setkali až po tom, co už byla celá intrika v chodu. Byl si tím jistý. A závěr, že si ho Wentz nevybral, vedl přímo k opačné hypotéze – že ho naopak někdo vybral pro Wentze.

Závěr druhý: V celé věci je třetí strana a Wentz a jeho svalnatý pochop Vazba jsou pouhé její nástroje. Kolečka v převodovém mechanismu, který pohání ruka někoho jiného. Třetí strana.

Uvažoval o tom. Co tu třetí stranu vedlo, že celou konstrukci postavila? Konstrukci složitou, spoléhající se na jeho předvídatelné pohyby v proměnlivém prostředí. Za kontrolovaných okolností se lze spoléhat, že se molekuly budou chovat určitým očekávaným způsobem. A co on sám? Obrátil otázku, znovu se na ni podíval a dospěl k základnímu pochopení. Ano, existuje třetí strana, která ho zná a počítá s jeho chováním.

Závěr třetí: Isabelle. Jeho sestra. Třetí strana zkonstruovala past se znalostí jeho osobní historie, a právě to jí umožnilo pochopit, jak bude s největší pravděpodobností reagovat v určité situaci, za určitých kontrolovaných okolností. Telefonní volání Lillyiných zákazníků představovaly iniciující prvky pokusu. Třetí strana předpokládala, jak se zřejmě zachová. Že se začne o věc zajímat a půjde po ní. Že začne pronásledovat přízrak své sestry. To znamená, že třetí strana ví o jeho přízracích, že ví o Isabelle.

Závěr čtvrtý: Špatné číslo je správné číslo. Staré telefonní číslo Lilly Quinlanové mu telefonní společnost nepřidělila náhodou. Byl to záměr. Součást konstrukce pasti.

Závěr pátý: Monika Purlová. Jeho osobní asistentka je toho součástí. Ta mu telefonní službu zařizovala. Musela mít speciální požadavek na telefonní číslo, jež honbu na něj spustilo.

Vstal a začal přecházet po pokoji. Ten poslední závěr všechno změnil. Jestliže je past na něho spojená s Monikou, pak je současně spojená s Amedeem. A to znamená, že celá konspirace míří k vyššímu cíli než jen zničit jeho. Takže možná vůbec nejde o to, hodit na něho vraždu, kterou spáchal někdo jiný. V tomto smyslu by byla Lilly Quinlanová totéž co Wentz – nástroj, kolečko v mechanismu, a její vražda pouhý způsob, jak se dostat k němu.

Přinutil se nebrat v úvahu hrůznost závěru, k němuž dospěl, a soustředil se na nejzákladnější otázku. Na tu, jejíž zodpovězení by vysvětlovalo vše: Proč?

Proč se právě on stal terčem konstrukce, která z něho měla udělat vraha? O co jejím osnovatelům jde?

Otočil to a pohlédl na to z opačného úhlu. Co by se stalo, kdyby se jim to podařilo, kdyby past sklapla? Z dlouhodobého hlediska by ho zatkli a možná – nebo spíš pravděpodobně – odsoudili k dlouholetému vězení, snad i k trestu smrti. A z krátkodobého by se ocitl v centru pozornosti médií, vystaven skandalizování a hanbě. Maurice Goddard by se svými penězi odešel a Amedeo Technologies by zkrachovalo.

Znovu to otočil a vyplynuly mu jiné otázky. Proč si ten někdo dělal takové problémy? Proč tak komplikované spiknutí? Proč zabíjet Lilly Quinlanovou a vymýšlet fantastickou intriku, která může ztroskotat při kterémkoliv z jejích mnoha kroků? Proč se jednoduše nezaměřit na něho, zabít jeho místo Lilly a dosáhnout téhož cíle mnohem jednoduššími prostředky? Zbavili by se ho, Goddard by odešel a Amedeo by skončilo.

Závěr šestý: Terč je jiný. Není jím ani on, ani Amedeo. Jde o něco jiného.

Jako vědec nejvíc miloval chvíle, kdy dojde v zorném poli mikroskopu k tomu, k čemu má dojít. Okamžiky, kdy se věci scházejí, kdy se molekuly spojují podle přirozeného systému způsobem, o němž ví, že to tak má být. To bylo kouzlo, které nacházel ve svém každodenním životě.

Podobné okamžiky zažíval, když pozoroval oceán. V tu chvíli měl pocit, že vidí obraz světa v jeho úplnosti a chápe přirozený řád věcí.

„Próteus,“ zašeptal.

Jde jim o Prótea.

Závěr sedmý: Past je určena k tomu, aby ho přitlačila do rohu tak tvrdě, že by mu nezbývalo než jim dát, co chtějí. Projekt Próteus. Aby musel vyměnit Prótea za svou svobodu, za svůj život.

Vrátil se na začátek. Musí mít jistotu. Znovu si nechal všechno projít myslí a opět dospěl k Próteovi. Naklonil se dopředu a prohrábl si prsty vlasy. Náhle měl pocit, že se mu dělá špatně – ne ze závěru, že základním cílem je Próteus, ale z toho, k čemu dospěl bleskovým myšlenkovým skokem vpřed. Konečně si dal dohromady celý obraz a uprostřed něho stála třetí strana. Usmívala se na něho, její oči byly jasné a krásné.

Závěr osmý: Nicole.

Ona je tím spojovacím článkem. Ona dává všemu smysl. Ví utajované informace o Próteovi, neboť jí je poskytl – dokonce jí udělal tu zatracenou demonstraci! A ona zná nejtajnější historii jeho života, celý a pravdivý příběh o Isabelle, který neprozradil nikomu jinému než jí.

Zakroutil hlavou. Přestože se tomu vzpíral uvěřit, musel to přijmout. Věděl, že je to pravda. Pochopil, že odešla k Elliotu Bronsonovi nebo možná ke Gilu Franksovi, šéfovi společnosti Midas Molecular. Anebo možná i k DARPA. Ostatně na tom nezáleží. Jasně je, že ho prodala, prozradila jeho projekt, souhlasila s tím, že mu ho někdo z konkurentů ukradne nebo zpozdí jeho patentovou registraci do té doby, než ho dokáže zkopírovat a podat patentovou přihlášku první.

Složil ruce na prsou a tiskl je, až pocit nevolnosti přešel.

Věděl, že potřebuje plán. Musí si své závěry ověřit a potom na ten konečný reagovat. Opět nastal čas pro analýzu a vyhodnocení. Čas na experiment.

Usoudil, že je jen jediný způsob, jak to provést. Jít za ní, konfrontovat ji a dovědět se pravdu.

Vzpomněl si na svůj slib, že bude bojovat, a rozhodl se podniknout první výpad. Zvedl telefon a zavolal Jacobu Kazovi. Bylo už pozdě, ale patentový právník stále ještě seděl v kanceláři. Ozval se téměř okamžitě.

„Henry, tys byl dnes fantastický,“ řekl místo pozdravu.

„Podle mě jsi byl fantastický ty, Jacobe.“

„Díky. Co pro tebe můžu udělat?“

„Máš všechno připravené?“

„Teď už jo. Zbývá to jen vzít a podat. Poletím v sobotu. Navštívím bratra v jižním Marylandu a možná ještě přátele v Baileys Crossroads ve Virginii a hned v pondělí ráno to podám. Takhle jsem to řekl Goddardovi.“

Pierce si odkašlal.

„Musíme změnit plán, Jacobe.“

„Jak to? To myslíš vážně?“

„Chci, abys tam odletěl dnes v noci a podal to zítra ráno. Hned, jak otevřou.“

„Ale, Henry, já… Letenka na poslední chvíli, to se pěkně prodraží. Jsem zvyklý létat v první třídě, a to je…“

„Je mi jedno, kolik to bude stát. A je mi jedno, kde budeš sedět. Prostě chci, abys tam odletěl ještě dnes v noci. Jakmile to zítra ráno podáš, hned mi zavolej.“

„Děje se něco, Henry? Zdáš se mi nějak…“

„Jo, děje, Jacobe. Proto tě tam ženu už dnes v noci.“

„Hm… A chceš o tom mluvit? Možná bych ti pomohl.“

„Nejlíp mi pomůžeš, když sedneš na první letadlo a zítra ráno to podáš. Nic jiného ti říct nemůžu. Teď ještě ne. Tak to udělej, podej ty přihlášky a potom mi zavolej. Nezáleží, kolik hodin tady bude. Prostě mi zavolej.“

„Dobře, Henry, jak myslíš. Začnu to hned zařizovat.“

„Kdy jejich podatelna otvírá?“

„V devět.“

„Fajn. Tak čekám, že se ozveš chvíli po šesté našeho času. A Jacobe?“

„Co?“

„Kromě ženy nikomu neříkej, že letíš už dnes v noci. Jasné?“

„Hm… a co Charlie? Zmínil se, že mi možná večer zavolá. Nevím, kvůli čemu, ale…“

„Jestli ti Charlie zavolá, neříkej mu, že letíš už v noci. A jestli se ozve až po tvém odjezdu, ať mu tvoje žena řekne, žes jel za nějakým svým klientem. Prostě musíš něco narychlo zařizovat.“

Kaz chvíli mlčel.

„Tak co, uděláš to, Jacobe? Není to nic, co by se týkalo speciálně Charlieho. Zkrátka v tuhle chvíli nemůžu věřit nikomu, chápeš?“

„Ano, chápu.“

„Dobře. Teď už tě nechám, ať můžeš zavolat na aerolinky. Díky, Jacobe. Ozvi se z D. C.“

Ukončil hovor, ale zůstal v něm nepříjemný pocit, že Charlieho Condona v Kazových očích zpochybnil. Věděl však, že neměl na vybranou. Znovu zvedl sluchátko a zavolal na Condonovu přímou linku. Měl štěstí.

„Tady je Henry.“

„Před chvílí jsem zkoušel, jestli jsi v kanceláři.“

„Jsem doma. Co se děje?“

„Myslel jsem, že ses mohl rozloučit s Mauricem. Ale teď už odjíždí. Zítra se vrací do New Yorku a říkal, že by s tebou chtěl ještě předtím mluvit. Ráno ti zavolá.“

„Dobře. Uzavřeli jste to?“

„V zásadě jo. Kontrakty podepíšeme koncem týdne.“

„A na čem jste se teda dohodli?“

„Dostaneme dvacet milionů během tří let. Rozpis je na dvoumilionovou injekci na rozjezd a pak jeden milion měsíčně. Kdyby se něco stalo a musel by skončit dřív, měl by jen ta procenta, která si koupil. Ale zachovali jsme si možnost odkoupit je během roku zpátky za osmdesát procent.“

„Fajn.“

„Jenom fajn? Tobě to nepřipadá skvělé?“

„Je to dobrá dohoda, Charlie. Pro nás i pro něho.“

„Já jsem s ní velmi spokojený. A on taky.“

„Kdy dostaneme tu počáteční injekci?“

„Smlouva nabývá platnost měsíc po podepsání. Takže měsíc a všichni dostanou přidáno, že?“

„Jo, jasně.“

Pierce věděl, že Condon je v povznesené náladě a žertuje. On s ním však jeho vzrušení nesdílel. Nemohl. Uvažoval, jestli tu vůbec za měsíc ještě bude.

„Takže kam jsi zmizel?“ zeptal se Condon.

„Hm, domů.“

„Domů? Proč? Myslel jsem, že bychom…“

„Musel jsem něco zařídit. Poslyš, ptal se tě Maurice nebo Justine na mě? Na něco kolem té nehody?“

Na druhém konci linky bylo chvíli ticho. Condon zřejmě přemýšlel. „Ne. Abych se přiznal, čekal jsem, že by si mohli znovu vzpomenout na tu kopii vyšetřovacího protokolu, ale naštěstí s tím už nezačali. To v laboratoři je asi tak vzalo, že už na tvůj obličej zapomněli.“

Pierce si vzpomněl na Goddardovu krvavě rudou tvář, jak ji viděl v zorném poli termobrýlí.

„Doufám, že máš pravdu.“

„Řekneš mi někdy, co se ti vlastně stalo?“

Pierce váhal. Styděl se, že něco před Condonem skrývá. Nedalo se však nic dělat, musel být opatrný.

„Teď ne, Charlie. Ještě k tomu není vhodná doba.“

Ani Condon nespěchal s odpovědí a v nastalém tichu Pierce vycítil, že jejich vztah utrpěl ztrátu. Kdyby jen existoval způsob, jak získat o Condonovi stoprocentní jistotu. Kdyby se ho mohl na něco zeptat. Jenže jeho schopnosti sociálního inženýrství ho najednou opustily, a tak zůstalo jen ticho.

„Dobře,“ řekl Condon. „Nechme to být. Gratuluju ti, Henry. Dnes jsme měli výborný den.“

„I já tobě gratuluju, Charlie.“

Jakmile zavěsil, vytáhl svazek klíčů, aby si něco zkontroloval. Ne klíče od visacích zámků, ty nechal v budově U-Store-It, kde je schoval nahoře na světelném nápisu Východ ve třetím podlaží. Teď si chtěl ověřit, zda stále ještě má klíče od domu na Amalfi Drive. Hodlal tam jet a vstoupit do něj, i kdyby nebyla Nicole doma. Jít tam a počkat na ni.

34

Dojel po California Incline na Coast Highway a pak pokračoval na sever k ústí Santa Monica Canyonu. Nakonec zatočil doprava na Channel Road a zastavil u prvních parkovacích hodin, které našel volné. Vystoupil a vydal se zpátky k pobřeží. Snad po každých deseti krocích se nenápadně ohlédl a zkontroloval situaci kolem sebe, zda ho někdo nesleduje. Když se dostal na roh, znovu se ohlédl a pak rychle sešel po schodech do podchodu pro pěší, jenž vedl pod dálnicí k pobřeží.

Stěny tunelu zdobila jedna dlouhá koláž sprejerských čmáranic. Některé Pierce poznával, přestože už to bylo nejméně rok, co tudy naposledy šel. V dobách, kdy mezi ním a Nicole všechno klapalo, měli ve zvyku koupit si v neděli dopoledne noviny a kávu a posedět si na pláži. Jenže on v posledním roce většinou v neděli pracoval na Próteovi a na pláž mu už nezbýval čas.

Na druhé straně se tunel větvil ke dvěma odděleným schodištím. Pierce věděl, že to vzdálenější vede přímo na část pláže ležící vpravo od odvodňovacího příkopu, který odváděl dešťovou vodu z kaňonu do moře. Vybral si tohle schodiště a vyšel do plného slunečního jasu prázdné pláže. Uviděl žlutou kabinu plavčíka a pódium, kde se obvykle s Nicole posadili a četli noviny. Teď se mu to tady zdálo prázdné a pusté, jako by všechno odešlo zároveň s jejich nedělním rituálem. Chtěl to zde jen vidět, připomenout si atmosféru, než se vydá do kopce k ní. Po chvíli se vrátil ke schodům a sešel dolů.

Když byl asi ve čtvrtině šedesátimetrového tunelu, všiml si, že po protějších schodech schází do podchodu muž. Viděl pouze jeho siluetu, jelikož za ním zářilo venkovní světlo. Najednou, aniž věděl proč, ho napadlo, že by tu mohl narazit na Rennera. Třeba ho polda sleduje a je tady proto, aby ho zatkl.

Muž se blížil. Šel rychle a pořád se nedalo rozeznat, kdo to je. Zdál se velký a mohutný. Pierce zpomalil, ačkoli mu byío, jasné, že tím se setkání s mužem nevyhne. Kdyby se otočil a začal prchat, jen by se směšným způsobem prozradil a usvědčil se, že se cítí vinný.

Když je dělilo asi šest kroků, muž si odkašlal. Po dalších dvou krocích zvedl hlavu. Nebyl to Renner. Ani nikdo známý. Mohlo mu být něco přes dvacet a vypadal jako vyhaslý surfař. Měl na sobě nesmyslně těžkou plovací vestu se zpola rozepnutým zipem, který odhaloval holou, opálenou hruď bez chlupů.

„Hej, hledáte někoho – sakra, co to máte s ksichtem, člověče?“

Pierce neodpověděl a snažil se projít kolem něj. Bylo to poprvé, co ho tady někdo obtěžoval, ale nijak ho to nepřekvapilo. Na Channel Road se nacházely dva gay bary, takže to sem patřilo.

Když o chvíli později odjížděl, podíval se do zpětného zrcátka. Nikdo ho nesledoval. Trochu se uvolnil, ale jenom trochu. Pořád ho čekala konfrontace s Nicole.

Na křižovatce u základní školy odbočil doleva na Entrada Drive a pokračoval směrem k Amalfi Drive. Pak zatočil na Amalfí, která se klikatila v serpentinách kaňonem nahoru. Když projížděl kolem svého bývalého domu, uviděl na příjezdové cestě Nicolin starý sporťák. Vypadalo to, že je doma. Zajel k obrubníku a zastavil. Chvíli jen seděl, sbíral odvahu a snažil se utřídit si myšlenky. U vedlejšího domu stál na příjezdové cestě starý otlučený volkswagen se znakem Dominový pizzy na střeše. To mu připomnělo, jaký má hlad. Při obědě byl příliš rozrušený z právě absolvované prezentace a z očekávání před nadcházejícím jednáním s Goddardem, a tak se jídla sotva dotkl.

Jenže teď musel hlad počkat. Vystoupil z auta.

Došel do altánku nad vchodem a zaklepal. Vstupní dveře byly prosklené, jakmile tedy Nicole vstoupí do chodby, uvidí, že je to on. Sklo však bylo průhledné v obou směrech a oba se uviděli zároveň. Zaváhala, ale už se nemohla vrátit a dělat, že není doma. Došla ke dveřím a otevřela je.

Zůstala v nich stát a nedala mu sebemenším způsobem najevo, že ho míní pozvat dál. Měla na sobě seprané džíny a krátký tmavomodrý svetr, který odhaloval její opálené ploché břicho se zlatým kroužkem v pupíku. Byla bosá a Pierce věděl, že někde vedle křesla se povalují její oblíbené dřeváky.

„Henry. Co tu děláš?“

„Potřebuju s tebou mluvit. Můžu dál?“

„Čekám nějaké telefony…“

„Kdo ti má volat? Billy Wentz?“

Zarazila se. V očích se jí objevil zmatek.

„Kdo?“

„Ty víš kdo. A co Elliot Bronson nebo Gill Franks?“

Zakroutila hlavou, jako by ho litovala.

„Poslyš, Henry, jestli jsi přišel, abys mi tu dělal žárlivou scénu zhrzeného milence, tak si to ušetři. Žádného Billiho Wentze neznám a o zaměstnání u Elliota Bronsona ani u Gilla Frankse se neucházím. Nevíš, že jsem podepsala prohlášení?“

Odrazila jeho první útok tak lehce a přirozeně, že znejistěl. Všechno jeho obracení otázek, zkoumání a vědecké vyvozování závěrů mu najednou připadlo k ničemu.

„Tak můžu jít dál, nebo ne? Nechci to řešit tady na prahu.“

Znovu zaváhala, ale pak přece jen ustoupila a kývla rukou dovnitř. Zavedla ho do obývacího pokoje napravo od vstupní chodby. Byla to velká tmavá místnost s podlahou z třešňového dřeva a vysokým stropem. Na místě, kde stál jeho kožený gauč – jediný kus nábytku, který si vzal –, zelo nyní prázdné místo, ale jinak se uspořádání interiéru nezměnilo. U jedné stěny stála knihovna vysoká až do stropu, jejíž hluboké police z větší části zaplňovaly knihy naskládané ve dvou řadách za sebou. Pierce věděl, že je má Nicole všechny přečtené. Hodně četla. To byla jedna z věcí, které na ní miloval nejvíc. Raději trávila večery na gauči s knížkou a lehkým sendvičem na talířku, než by ho tahala do kina nebo do čínské restaurace na večeři. Ostatně také toho využíval. Když četla, nepotřebovala ho a on mohl zůstat v laboratoři o hodinku déle. Nebo spíš o několik hodin, jak se často stávalo.

„Cítíš se dobře?“ zeptala se, zřejmě aby navodila srdečnější ovzduší. „Vypadáš mnohem líp.“

„Jo, už se cítím dobře.“

„Jak to dnes dopadlo s Goddardem?“

„Výborně. Jak víš, že jsme ho tam dnes měli?“

Znechuceně na něho pohlédla.

„To jsi už zapomněl, že jsem u vás do konce minulého týdne pracovala? Ta prezentace byla plánovaná.“

Přikývl. Měla pravdu. Nebylo na tom nic podezřelého.

„Neuvědomil jsem si to.“

„Půjde do správní rady?“

„Vypadá to tak.“

Neposadila se, zůstala stát uprostřed obývacího pokoje a dívala se na něho. Police knihovny se za ní tyčily jako valy pevnosti a jemu se zdálo, že mu každá z těch knih tiše vyčítá jednu konkrétní noc, kdy ji nechal samotnou. Její knihy v něm vzbuzovaly pocit viny, a to nebylo dobré. Věděl, že pokud se s ní chce pustit do konfrontace, musí si vůči ní udržet náležité nabuzení.

„Dobrá, Henry, tak jsi tady. O co ti jde?“

Přikývl. Musel začít, přitom si uvědomil, že nemá rozmyšlené jak. Improvizoval.

„O co mi jde? Asi už nezáleží, jak to celé vzniklo, ale stejně bych to chtěl vědět. Možná to potom lehčeji strávím. Řekni mi jen jedno, Nicki – přišli za tebou, tlačili na tebe nebo ti něčím hrozili? Anebo jsi mě jednoduše prodala?“

Zírala na něho s pootevřenými ústy, rty zformované do kroužku. Žil s ní tři roky a byl přesvědčen, že ví o mimice její tváře všechno a dovede ji neomylně číst. Pochyboval, že by mohla nasadit výraz, který ještě nezná. A tenhle dokonalý kroužek úst znal. Znal ho a dobře věděl, že nevyjadřuje šok z odhaleni, ale naprostý zmatek.

„O čem to proboha mluvíš, Henry?“

Teď už nemohl couvnout. Dostal se příliš daleko. Musel pokračovat.

„Ty víš dobře, o čem. Zradilas mě a já chci vědět, proč a komu. Bronsonovi? Nebo Franksovi z Midasů? Komu ses upsala? A vědělas o tom, že se ji chystali zabít, Nicole? Neříkej, že jo.“

V očích jí zajiskřila fialová světélka, která signalizovala hněv. Nebo slzy. Nebo obojí.

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš. V čem jsem tě zradila? Koho se kdo chystal zabít?“

„Ale no tak, Nicole. Copak jsou tady? Máš tu někde schovaného Elliota? Kdy od něho dostanu nabídku? Kdy ten handl uskutečníme? Můj život za Prótea…“

„Henry, s tebou se muselo něco stát. Asi jak tě drželi z toho balkonu a bouchl ses hlavou o zeď. Myslím, že bys měl…“

„Nech těch řečíl Ty jsi jediná, kdo zná celou historii o Isabelle. Tobě jediné jsem ji řekl, nikomu jinému. A tys jí využila. Jak jsi to mohla udělat? A proč? Kvůli penězům? Anebo jen proto, aby ses mi pomstila, že jsem ti zkomplikoval život?“

Viděl, že se začíná chvět. Možná ji teprve tímhle zasáhl. Zvedla ruce s roztaženými prsty a o krok ustoupila. Couvala směrem do chodby..

„Odejdi, Henry. Nemáš to v hlavě v pořádku. Jestli se to nestalo po tom úderu do hlavy, pak po těch nekonečných hodinách v laboratoři. Nakonec ti z toho přeskočilo. Měl by ses nechat…“

„Nedostaneš to,“ řekl klidně. „Nedostaneš Prótea. Až se zítra probudíš, bude zaregistrovaný. Je ti to jasné?“

„Ne, Henry. Nic mi není jasné.“

„Víš, co bych chtěl vědět? Kdo ji zabil. Udělalas to ty, nebo jsi na ni poslala Wentze? Ten se postaral o všechnu špinavou práci, že?“

To ji zarazilo. Otočila se a skoro na něho vykřikla.

„Cože? Co to proboha blábolíš? Kdo koho zabil? Víš vůbec, co říkáš?“

Přestal na ni tlačit a čekal, až se uklidní. Tohle nepředpokládal. Potřeboval, aby se přiznala, a ona místo toho nabírala k pláči.

„Nicole, miluju tě. Nevím, co to se mnou je, ale je to tak. Pořád tě miluju.“

Ovládla se, utřela si oči a založila si ruce na prsou.

„Dobře. Můžeš mi udělat jednu laskavost, Henry?“ zeptala se tiše.

„A neudělal jsem ti jich dost? Co ještě ode mě chceš?“

„Sedni si sem, prosím tě, a já si sednu proti tobě.“

Ukázala na křeslo a postavila se za druhé, do něhož si chtěla sednout ona.

„Sedni si a udělej mi tu laskavost. Pověz mi, co se stalo. Řekni mi to, jako bych o ničem nevěděla. Je mi jasné, že mi to nevěříš, ale já chci, abys mi vyhověl. Vyprávěj mi to jako příběh a o mně v něm můžeš říkat, co chceš. Ať je to jakkoliv špatné, prostě to řekni. A začni od začátku, ano, Henry?“

Pierce si pomalu sedl. Celou dobu se díval na ni, pozoroval její oči. Když obešla křeslo a také se posadila, začal jí vyprávět příběh.

„Myslím, že to začalo před dvaceti lety. V tu noc, kdy jsem našel svou sestru v Hollywoodu. A neřekl jsem o tom nevlastnímu otci.“

35

O hodinu později stál na prahu ložnice. Nic se tam nezměnilo. Až na hromádku knih na zemi vedle její postele to tu vypadalo navlas stejně jako dřív. Přistoupil blíž a podíval se na knihu, která ležela otevřená na polštáři na místě, kde spával on: Jmenovala se Láska leguánů. Uvažoval, o čem může být.

Přišla zezadu k němu a dotkla se prsty jeho ramene. Otočil se k ní. Zvedla ruce, aby do nich vzala jeho obličej a prohlédla si jizvu, která se mu táhla přes nos a k oku.

„Je mi líto, co se ti stalo,“ řekla.

„Mně je zase líto, co jsem ti řekl dole. Že jsem ti nevěřil. Je mi líto všeho, co se stalo za poslední rok. Myslel jsem, že si tě můžu udržet a zároveň pracovat jako…“

Přejela rukama dozadu a přitáhla si ho k polibku. Otočil ji, jemně ji postrčil, aby si sedla na kraj postele, a klekl si před ní. Pomalu jí rozevřel kolena a posunul se mezi ně blíž k ní. Pak se naklonil a znovu se líbali, tentokrát déle a vášnivěji. Připadalo mu to tak dávno, co naposledy cítil její rty.

Sklouzl rukama k jejím bokům a přitáhl si ji k sobě. To už nedělal tak jemně. Vzápětí ucítil jednu její ruku vzadu na krku a druhou, jak mu rozepíná knoflíčky košile. Chvíli oba bojovali s oblečením toho druhého, ale pak se od sebe odtrhli a dál se už svlékal každý sám. Aniž si co řekli, oba usoudili, že to tak bude rychlejší.

Když si strhl košili, zkřivila při pohledu na jeho odřeniny na prsou a na boku tvář, ale pak se k němu sklonila a na poraněná místa ho políbila. Konečně byli oba nazí, převalili se na postel a zapletli svá těla do sebe v objetí, do něhož je vehnala smyslná žádostivost i něžná touha. Pierce si uvědomil, že po celou dobu, co ji neměl, co se mu stýskalo po její inteligenci a citovém náboji jejich vztahu, postrádal zároveň i její tělo. Toužil po něm, neskutečně toužil dotýkat se ho, cítit jeho teplo, vychutnávat ho.

Přitiskl se obličejem k jejím ňadrům, líbal je a pak se posouval dolů, třel se nosem o její kůži, na chvíli vzal do zubů zlatý kroužek na břiše a zatáhl za něj a potom se sunul dál. Měla hlavu zvrácenou dozadu, hrdlo odhalené, zcela vystavené jemu, oči zavřené, ruku přitisknutou hřbetem k ústům a mezi zuby svírala kloub jednoho z prstů.

Jakmile byli oba připraveni, vztyčil se nad ní, vzal ji za ruku a naznačil jí, aby ho vedla. To byl jejich způsob, jejich rutina. Pomalu ho zavedla do sebe, objala mu stehny boky a zkřížila nohy na zádech. Otevřel oči a pohlédl dolů na její tvář. Jednou si přinesl domů termobrýle a střídavě se jimi dívali jeden na druhého. Věděl, že kdyby je měl na očích teď, viděl by jimi zářit její tvář nádherným sametově nachovým odstínem.

Náhle změnila výraz a otevřela oči. Cítil, jak se od něho odtahuje.

„Co je?“ zeptal se.

Povzdechla.

„Co je?“ opakoval.

„Nemůžu.“

„Co nemůžeš?“

„Henry, je mi to moc líto, ale nemůžu to udělat.“

Nechala klesnout nohy na postel, pak se mu opřela oběma rukama do prsou a začala ho odtlačovat. Vzpíral se jí.

„Nech mě, prosím tě.“

„Ty si děláš legraci.“

„Ne. Nech mě!“

Převalil se na bok vedle ní. Okamžitě se posadila na kraj postele zády k němu, objala se pažemi a naklonila se dopředu, jako by se choulila zimou. Vystouplé hrbolky obratlů jí vytvářely na nahých zádech krásný hřeben. Natáhl ruku, lehce se jí dotkl na krku a pak jel palcem dolů po páteři, jako by přejížděl po klávesách piana.

„Co se stalo, Nicki? Co tak najednou?“

„Myslela jsem, že to po tom našem rozhovoru dole půjde. Že to bylo něco, co jsme potřebovali. Ale nebylo. Nemůžeme to udělat, Henry. Není to správné. Už nejsme spolu, a jestliže bychom to udělali – já nevím… Prostě nemůžu. Nezlob se na mě.“

Usmál se, přestože to neviděla, neboť k němu zůstávala obrácená zády. Znovu natáhl ruku a dotkl se jejího tetování na pravém boku. Bylo malé a nenápadné. Všiml si ho teprve při jejich prvním milování. Zaujalo ho a vzrušovalo ho stejně jako její zlatý kroužek v pupíku. Nazývala to kanji. Bylo to fu, čínský znakový piktogram, který znamenal „Štěstí“. Řekla mu, že je to připomínka toho, že štěstí pochází zevnitř, ne z materiálních věcí.

Otočila se a pohlédla na něho.

„Proč se směješ? Myslela jsem, že budeš naštvaný. Každý jiný muž by byl.“

Pokrčil rameny.

„Nevím. Myslím, že jsem pochopil.“

Pomalu jí to došlo. I ona pochopila, co udělal. Vstala a otočila se k němu, ale potom vzala rychle polštář a zakryla se jím. Dala mu jasně najevo, že už před ním nechce být nahá.

„Co?“

„Ty parchante.“

„Jak to myslíš?“

Opět jí zajiskřilo v očích, ale tentokrát to nebyla předzvěst pláče.

„Takže to byla zkouška, co? Nějaký pitomý perverzní test. Myslel sis, že jestli s tebou budu šoustat, je všechno, co jsem řekla dole, lež.“

„Nicki, nemyslím, že…“

„Vypadni.“

„Nicole…“

„Ty a ty tvoje pitomé testy a experimenty… Řekla jsem vypadni!“

Plný rozpaků z toho, co udělal, vstal a začal se oblékat. Natahoval si současně slipy i džíny.

„Můžu něco říct?“

„Ne. Nechci od tebe nic slyšet.“

Otočila se a zamířila do koupelny. Už se nezakrývala polštářem a šla pomalu a nenuceně, jako by ho chtěla svou nahotou dráždit. Jako by mu říkala, jen se podívej, už to nikdy neuvidíš.

„Je mi to líto, Nicole. Myslel jsem, že…“

Vešla do koupelny a hlasitě za sebou zabouchla. Ani se za ním neohlédla.

„Běž pryč,“ zaslechl zevnitř.

Pak uslyšel sprchu a věděl, že ze sebe smývá jeho dotyky. Navždy.

Dooblékl se a sešel dolů. Posadil se na poslední schod a nazul si boty. Uvažoval o tom, jak se v ní zoufale mýlil.

Než odešel, vrátil se do obývacího pokoje a zastavil se před knihovnou. Police byly plné – oltář vědění, zkušeností a dobrodružných příhod. Vzpomněl si, jak sem jednou vešel a uviděl ji na gauči. Nečetla, jenom seděla a dívala se na své knihy.

Na jedné z polic měla knihy pouze o tetování a grafických návrzích. Přistoupil blíž a přejel prstem po hřbetech, až našel knihu, o níž věděl, že tam je. Vytáhl ji. Byla o čínských piktogramech – z ní si vybrala své tetování. Chvíli listoval, až našel heslo fu, a začal číst. Narazil na citát z Confucia.

S obyčejnou rýží k jídlu, pouhou vodou k pití a paží pod hlavou, tak jsem šťastný.

Měl to vědět. Měl vědět, že to nemohla být ona. Jeho logika byla špatná. Věda se mýlila. Dovedla ho k tomu, že zapochyboval o něčem, čím si měl být jistý.

Listoval knihou dál, až došel k heslu shu, symbolu odpuštění.

„Odpuštění je čin srdce,“ přečetl nahlas.

Vzal knihu ke stolku a položil ji tam otevřenou na místě Confuciova citátu. Věděl, že si jí Nicole brzy všimne.

Nastavil zámek, vyšel ven a zavřel za sebou. Došel k autu. Usedl za volant a přemýšlel o tom, co udělal, o všech svých chybách a prohřešcích. Věděl, že dostal, co si zasloužil. U většiny lidí to tak bývá.

Zastrčil klíček do zapalování a nastartoval. Jeho buněčná paměť mu náhle promítla do mysli obraz dodávky rozvážející pizzy, kterou uviděl při svém příjezdu. Prostá připomínka, že má hlad.

A v tu chvíli se mu v mozku spojily jisté atomy a došlo k jistým biologickým pochodům, jejichž výsledkem bylo něco nového. Nápad. Dobrý nápad. Vypnul motor a znovu vystoupil.

Nicole se buď ještě sprchovala, nebo mu nemínila otevřít. Jenže to mu teď nevadilo, protože měl klíč. Odemkl, vstoupil dovnitř a zamířil do kuchyně.

„Nicole,“ zavolal. „To jsem já. Jenom si potřebuju zatelefonovat.“

Nic se neozvalo, žádná odpověď, dokonce měl dojem, že slyší šumění vody. Ještě pořád se sprchovala.

Zavolal na informace pro oblast Venice a požádal o telefonní číslo na Dominovu pizzu. Byly tu dvě provozovny a on si zapsal do Nicolina bločku vedle telefonu obě čísla. Pak zavolal na to první, a zatímco čekal, otevřel skříňku nad telefonem a vytáhl seznam. Věděl, že když neuspěje u Dominovy pizzy, bude muset obvolat všechny pizzerie s rozvážkovou službou ve Venice, aby svůj nápad uskutečnil.

„Dominova pizza. Čím mohu posloužit?“

„Chtěl bych si objednat pizzu.“

„Telefonní číslo?“

Řekl číslo mobilu Lucy LaPorte, které si pamatoval zpaměti. Na druhém konci linky se ozvalo tukani do klávesnice. Čekal. Po chvíli se muž v pizzerii ozval. „Jaká je vaše adresa?“

„Chcete říct, že mě nemáte v seznamu?“

„Ne, pane.“

„Tak pardon, spletl jsem se,“

Zavěsil, namačkal číslo druhé provozovny Dominovy pizzy a absolvoval totéž schéma úvodního rozhovoru jako předtím. Tentokrát mluvil se ženou.

„Devět nula devět Breeze?“

„Prosím?“

„Vaše adresa je devět nula devět Breeze? Jméno LaPorte?“

„Ano, jistě.“

Rychle si adresu zapsal. Cítil, jak se mu do krve vyplavuje adrenalin. Byl tak vzrušený, že bylo na písmu vidět, jak se mu chvěje ruka.

„Jaké máte přání?“

„Hm, nemáte v počítači, co jsme si objednávali naposledy?“

„Běžná velikost, cibule, ostřejší koření a houby.“

„To je ono. Takže totéž.“

„Něco k pití? Nebo třeba česnekový chléb?“

„Ne, jen tu pizzu.“

„Fajn. Takže do půlhodinky.“

Zavěsila, aniž se jediným slovem rozloučila nebo mu dala šanci něco dodat. Také on položil sluchátko a zamířil ke dveřím.

Stála u nich Nicole. Měla mokré vlasy a na sobě bílý froté župan. Původně patřil jemu. Dala mu ho jako dárek k jejich prvním společným Vánocům, ale on ho nikdy nenosil, protože na to nebyl zvyklý. Přijala ho tedy za svůj, a i když jí byl velký, vypadala v něm velmi sexy. Věděla to a používala ten župan jako znamení, jako vyvěšení vlajky. Když se osprchovala a vyšla z koupelny v něm, znamenalo to, že se chce milovat.

Jenže tentokrát to tak nebylo. A už nikdy nebude. Teď vyjadřoval výraz její tváře všechno, jen ne vyzývavost nebo sex. Pohlédla na telefonní seznam otevřený na stránce s inzeráty pizzerií s rozvážkovou službou.

„Tak tomuhle už nemůžu uvěřit, Henry. Po tom, co se stalo a cos udělal, si klidně sejdeš dolů a objednáváš pizzu, jako by se nic nedělo. To jsem si vážně nemyslela, že jsi tak cynický.“

Šla k chladničce a otevřela ji.

„Žádala jsem tě, abys odešel.“

„Taky odejdu. Ale s tou pizzou to není tak, jak si myslíš, Nicole. Snažím se někoho najít a tohle je jediný způsob, jak to udělat.“

Vytáhla z chladničky láhev vody a odšroubovala víčko.

„Žádala jsem tě, abys odešel,“ opakovala.

„Dobře, odcházím.“

Chtěl se protáhnout mezi ní a pultem uprostřed kuchyně, ale náhle si to rozmyslel a obrátil se k ní. Vzal ji za ramena, přitáhl ji k sobě a políbil ji na ústa. Rychle ho odstrčila, přitom polila oba vodou.

„Sbohem,“ špitl, než stačila něco říct. „Pořád tě miluju.“ Cestou ke dveřím vyvlékl ze svého kroužku klíč od domu a položil ho na malý stolek pod zrcadlem vedle dveří. Vzal za kliku a chtěl otevřít, ale ještě se po ní ohlédl. Odvrátila se.

36

Breeze byla ulička pro pěší, a to znamenalo, že musel vystoupit a jít dál po svých. Ve Venice, zvláště kolem pobřeží, se nacházelo víc podobných uliček tvořených dvěma řadami malých bungalovů, mezi nimiž se táhl pouze chodník. Za domky pak probíhala úzká příjezdová cesta umožňující přístup obyvatel k jejich garážím. Tak vypadal jasný plán radních ve Venice – snažili se nastolit dobré sousedské vztahy a současně vtěsnat na malé parcely víc domků. Bydlení v pěších uličkách bylo velmi vyhledávané, a proto patřičně drahé.

Pierce našel místo k zaparkování u obrubníku na Oceán Avenue a zamířil do Breeze. Bylo skoro sedm hodin a obloha se začala zbarvovat hnědooranžovými odstíny, jaké obvykle kouzlí západ slunce ve smogovém ovzduší. Odhadoval, že adresa, kterou získal v Dominově pizze, může být někde uprostřed bloku. Kráčel po chodníku pomalu, jako by šel k pobřeží podívat se na západ slunce. Když míjel domek s číslem 909, nenápadně si jej prohlédl. Byl to žlutý bungalov, menší než většina ostatních v bloku, se širokou verandou vpředu, na níž stála stará houpací pohovka. Jako téměř u všech domků kolem lemoval chodník bílý laťkový plot s brankou.

Závěsy za předními okny byly zatažené a světlo na stropě verandy svítilo. To nebylo dobré znamení. Ještě se nesešeřilo tak, aby bylo nutné svítit, světlo tedy muselo zůstat rozsvícené z předešlé noci. Konečně našel místo, po němž marně pátrali detektiv Renner i Cody Zeller, ale začal se obávat, že Lucy LaPorte je pryč.

Pokračoval po chodníku až tam, kde Breeze ústila do Speedway. Hned vedle se nacházelo plážové parkoviště. Chvíli uvažoval, že se vrátí k autu a převeze ho sem, ale pak usoudil, že to nestojí za to. Asi deset minut jen tak lelkoval kolem, pozoroval, jak se slunce pomalu sklání k obzoru, a potom se vydal po Breeze zpátky.

Tentokrát šel ještě pomaleji a snažil se postřehnout nějaké známky aktivity. Na uličku se snášel tichý večer. Nikoho neviděl, nikoho neslyšel, dokonce nezaslechl ani zvuk puštěné televize. Znovu minul domek číslo 909, ale nezpozoroval nic, co by naznačovalo, že v něm v tuto chvíli někdo je. Když došel na konec uličky, zastavila u jejího ústí modrá dodávka se známým znakem Dominovy pizzy na střeše. Vystoupil z ní malý Mexičan s červenou polystyrénovou krabicí, v níž se rozvážejí pizzy, a rychle vykročil po chodníku. Pierce ho nechal o kus přejít a pak se vydal za ním. Navzdory uzavřené přepravce se za Mexičanem táhla vůně pizzy a Pierce si znovu uvědomil, jaký má hlad. Muž došel k domku číslo 909 a vystoupil na verandu. Pierce se zastavil u sousedního plotu a ukrytý za červenou buganvílií čekal, co se stane.

Mexičan dvakrát zaklepal, podruhé důrazněji. Už se zdálo, že se to chystá vzdát, když se dveře přece jen otevřely. Pierce si uvědomil, že si vybral špatné pozorovací stanoviště, protože ze svého místa téměř nic neviděl. Potom však zaslechl hlas a bezpečně poznal, že otevřela Lucy.

„To musí být omyl. Žádnou pizzu jsem si neobjednala.“

„Opravdu? Ale já jsem dostal adresu devět nula devět Breeze.“

Mexičan otevřel přepravku a přečetl, co stálo na krabici uvnitř.

„LaPorte, obvyklá velikost, cibule, ostřejší koření a houby.“

Lucy se zachichotala.

„Ano, to jsem já a tohle si běžně beru, ale dnes jsem si nic neobjednala. Někdo něco spletl, asi se přehlídl v počítači.“

Muž se podíval na krabici a zklamaně zavrtěl hlavou.

„Dobrá, co se dá dělat. Řeknu jim to.“

Zavřel přepravku, otočil se a odcházel. Pierce zaslechl, že se dveře s klapnutím zavřely. Rychie si připravil dvacetidolarovou bankovku a čekal.

„Poslyšte, když tu vaši pizzu nechce ona, vezmu si ji já,“ oslovil Mexičana, jakmile k němu došel.

Ten se rozzářil.

„Fajn, mně je to jedno. Hlavně když to nepovezu zpátky.“

Pierce mu podal bankovku a vzal si od něj krabici s pizzou.

„Drobné si nechte.“

Mexičan se rozzářil ještě víc. Stačila chvíle a mylná rozvážka se změnila ve spropitné, jaké už dávno nedostal.

„Díky, pane. Přeju vám příjemný večer.“

„Budu se snažit.“

Pierce se bez váhání vydal k domku číslo devět set devět, prošel brankou a vystoupil na verandu. Zaklepal na dveře. Byl rád, že v nich není kukátko – alespoň žádné neviděl. Tentokrát Lucy otevřela za pár vteřin. Dívala se dolů, asi čekala, že se vrátil malý Mexičan. Když zvedla hlavu a uviděla Pierceho s jeho zjizvenou tváří, vytřeštila na něho oči. Zděšeně na něho zírala.

„Ahoj, Lucy. Řeklas přece, že mám příště přinést pizzu, pamatuješ?“

„Co tu děláš? Jak ses sem dostal? Řekla jsem ti, abys mě nechal na pokoji.“

„Řeklas mi, abych ti nevolal. Tak ti nevolám.“

Pokusila se zabouchnout mu před nosem, ale on to čekal a stačil vstrčit mezi rám a dveře nohu. Chvíli se přetlačovali, jakmile jí však došlo, že se ho nezbaví, povolila. Otevřel jednou rukou, zatímco ve druhé držel krabici s pizzou jako číšník podnos s talíři.

„Musíme si pohovořit, Lucy,“ řekl.

„Teď ne. Běž pryč.“

„Jo, teď.“

Pustila dveře, Pierce však stále držel ruku na jejich kouli pro případ, že by šlo z její strany o trik.

„Dobře. Tak co chceš?“

„Nejdřív ze všeho jít dovnitř. Přece nebudu stát s voňavou pizzou na prahu.“

O krok ustoupila a nechala ho vstoupit. V malém obývacím pokoji bylo místo sotva pro gauč, čalouněné křeslo a malý stolek. V rohu stál na podstavci televizor přepnutý na jakousi zábavnou show. Zařízení doplňoval malý krb, v němž zřejmě celé roky nezaplál jediný plamínek.

Pierce vkročil do pokoje, položil pizzu na stolek, pak vzal dálkový ovládač a televizor vypnul. Na stolku se povalovaly různé časopisy a bulvární plátky a mezi tím vším trůnil popelník plný nedopalků.

„Ale já jsem se na to dívala,“ ohradila se Lucy.

Zůstala stát vedle krbu.

„Já vím,“ řekl. „Jenže co tak sednout si a dát si kousek pizzy?“

„Nechci žádnou pizzu. Kdybych chtěla, asi bych si ji od toho chlápka vzala. Takže jsi mě našel přes pizzerii?“

Měla na sobě modré džíny s ustřiženými nohavicemi a zelené tričko bez rukávů. Byla bosá. Piercemu se zdála jaksi bez jiskry a pomyslel si, že asi přece jen měla nějaký make-up, když se s ní setkal poprvé.

„Jo. Vedli tě v seznamu.“

„Měla bych je žalovat.“

„Zapomeň na ně, Lucy, a mluv se mnou. Vidím, že jsi mi lhala. Říkalas, že tě zřídili, až jsi celá modrá a před nikým se nemůžeš ukázat.“

„Nelhala jsem.“

„To ses teda musela pěkně rychle vykurýrovat. Rád bych znal tajemství, kterým ses…“

Vytáhla si tričko a odhalila před ním břicho a hruď. Po celé levé straně hrudníku měla na žebrech zhmožděniny hrající všemi modrofialovými barvami a pravé ňadro jí viselo zdeformované a poznamenané zřetelnými modřinami, které nemohly pocházet od ničeho jiného než od prstů.

„Panebože,“ vydechl.

Stáhla si tričko dolů.

„Nelhala jsem ti. Sám vidíš. A taky mi zničili implantát. Možná z něj dokonce něco uniká, ale zatím jsem s tím nemohla jít k doktorovi. Až zítra.“

Pozoroval její výraz. Evidentně ji trápily bolesti, strach a pocit, že je s tím vším sama. Pomalu se posadil na gauč. Pohlédl na pizzu. Všechna chuť, kterou na ni měl, byla pryč. Chtělo se mu vstát, otevřít dveře a vyhodit ji na chodník. V mysli se mu honily představy o tom, co asi s Lucy dělali. Vazba ji zřejmě držel, aby ji ten parchant Wentz mohl bít a zraňovat. Jasně viděl Wentzovu tvář zářící sadistickým potěšením. Nemusel si nic vymýšlet, měl ji takhle v živé paměti.

„To je mi moc líto, Lucy.“

„I mně. A taky lituju, že jsem se s tebou kdy zapletla. Říkám ti, musíš odejít. Kdyby věděli, že jsi za mnou přišel, vrátili by se a pak by to se mnou dopadlo ještě hůř.“

„Jo, jistě. Odejdu.“

Jenže se k tomu neměl.

„Tak nevím,“ řekl. „Dnes střílím absolutně vedle. Přišel jsem za tebou, protože jsem si myslel, že v tom jedeš s nimi. Chtěl jsem se tě zeptat, kdo na mě tu past narafičil.“

„Jakou past?“

„Falešné obvinění z vraždy Lilly Quinlanové.“

Pomalu klesla do křesla.

„Takže je jistý, že je mrtvá?“

Podíval se na ni a potom sklopil pohled ke krabici s pizzou. Představil si, co viděl v té prokleté mrazničce, a přikývl.

„Policie si myslí, že jsem to udělal já. Snaží se mě usvědčit.“

„Ten detektiv, co jsem s ním mluvila?“

„Jo, Renner.“

„Řeknu mu, žes ji jen chtěl najít, aby ses přesvědčil, že je v pořádku.“

„Jsi hodná, ale to by mi nepomohlo. Podle něho šlo o součást mého plánu, že jsem ti o Lilly navykládal takové věci a využil tě. Je přesvědčený, že jsem to všechno udělal a zavolal policii jen proto, abych je svedl ze své stopy. Prohlásil, že vrazi se často skrývají za maskou milosrdného samaritána.“

Teď zase ona hleděla na něho, ale dlouho nic neříkala. Pierce si prohlížel hlavní titulky ve starém čísle National Enquireru. Uvědomil si, jak je odtržený od světa. Neznal ani jednu z celebrit, jejichž fotografie zdobily první stránku.

„Řekl mi, abych tě tam zavedla,“ prohlásila náhle Lucy tiše.

Zvedl hlavu.

„To myslíš vážně?“

Přikývla.

„Ale neměla jsem tušení, že tě chce do něčeho uvrtat. Přísahám, Henry.“

„Kdo?“

„Billy.“

„Co chtěl, abys udělala?“

„Řekl jen, že mi zavolá nějaký Henry Pierce a že se s tebou mám domluvit na schůzce a dovést tě k Lillymu domku. Měla jsem to s tebou skoulet tak, aby to vypadalo, že je to tvůj nápad. Tohle jsem měla udělat, a to je taky všechno, co jsem o tom věděla. Neměla jsem tušení, Henry.“

Přikývl.

„To je v pořádku. Chápu tě a nezlobím se na tebe, Lucy. Muselas udělat, co ti řekl.“

Uvažoval o tom, obracel to z různých stran a snažil se poznat, zda je to závažná informace. V každém případě šlo o jednoznačný důkaz, že proti němu někdo konstruoval falešné obvinění, i když si současně musel přiznat, že nositelka toho důkazu nebude v očích policie, právníků a porotců příliš důvěryhodná. Pak si vzpomněl na peníze, které jí při prvním setkání zaplatil. Moc toho o trestním právu nevěděl, ale stačilo to, aby si uvědomil, že by s tím měl problémy. Ty peníze mohly Lucyinu důvěryhodnost ještě víc zpochybnit, ne-li ji jako svědka přímo diskvalifikovat.

„Mohla bych to tomu detektivovi říct,“ ozvala se opět. „Pak by viděl, že to byla součást plánu proti tobě.“

Pierce zavrtěl hlavou. Najednou si uvědomil, že uvažoval naprosto sobecky. Přemýšlel pouze o tom, jak ho ta žena pomáhala potopit, ale ani na okamžik nevzal v úvahu její situaci.

„Ne, Lucy. To by tě vystavilo do nebezpečí ze strany Wentze. Navíc…“

Málem mu uklouzlo, že slovo prostitutky by stejně nemělo u policie velkou váhu.

„Co navíc?“

„Nevím. Prostě si nemyslím, že by to příliš změnilo Rennerův pohled na věc. Kromě toho ví, že jsem ti dal peníze a ještě by to proti mně využil.“

Vtom ho něco napadlo.

„Pověz mi, Lucy, jestliže ti Wentz řekl, abys mě tam zavedla, a tys to udělala, proč sem přišli? Proč tě tak zřídili?“

„Aby mi nahnali strach. Věděli, že se mnou bude chtít mluvit policie. Dali mi přesné instrukce, co jim mám říct. Úplný scénář. A pak jen chtěli, abych na nějakou dobu zmizela. Řekli na pár týdnů, potom prý bude všechno zase jako dřív.“

Na pár týdnů, uvažoval Pierce. Potom už bude hra u konce. „To tedy znamená, že všechno, cos mi řekla o Lilly, byla taky součást scénáře?“

„Ne. Na to žádný scénář neexistoval. A co máš na mysli?“

„Třeba to, jak jsi za ní jela se svým klientem a ona vám neotevřela. To sloužilo jen k tomu, abych dostal chuť zajet se tam podívat, že? Je to tak?“

„Ne, ta část byla pravdivá. Vlastně všechno byla pravda. Nelhala jsem ti, Henry, jenom jsem tě vedla. Použila jsem pravdu, abych tě dovedla tam, kam jsi chtěl jít sám. A tys tam chtěl jít. Ten klient, auto, všechny ty problémy, to celé byla pravda.“

„Jaké auto? Co tím míníš?“

„Přece jsem ti to říkala – bylo tam obsazené místo na parkování, přitom mělo být volné pro klienta. Toho mého. Prostě další nepříjemnost, museli jsme zaparkovat jinde a pak se vracet pěšky, až se celý zpotil. A já nesnáším upocené chlapy. A když jsme tam přišli, nikdo nám neotevřel. To bylo fakt k vzteku.“

Všechno se mu vybavilo a teprve teď ho začaly napadat otázky. Když mu to líčila poprvé, nevěděl, na co se jí zeptat. Neměl představu, co je důležité. Lilly Quinlanová jim ten den neotevřela, protože ležela uvnitř mrtvá. Mrtvá, ale možná ne sama. Na jejím parkovacím místě stálo auto.

„Její?“

„Ne. Říkala jsem ti, že ho nechávala volné pro klienta.“

„A vzpomínáš si, o jaké auto šlo?“

„Jasně že si vzpomínám. Pamatuju si na něj, protože mělo staženou střechu, a tam já bych auto takhle nikdy nenechala. Je to kousek od pobřeží a kolem se potlouká všechna ta verbež…“

„Tak co to bylo za auto?“

„Černý jaguár.“

„Se staženou střechou.“

„Jo. Vždyf to říkám.“

„Dvousedadlový model?“

„Jo. Sportovní fáro.“

Pierce na ni dlouho mlčky zíral. Točila se mu hlava a chvíli měl pocit, že se na tom gauči složí nebo že se zaboří obličejem do krabice s pizzou. Všechno mu vtrhlo do mysli v jediném okamžiku jako záplava. Viděl to, osvětlené a naprosto jasné, zapadající do sebe.

„Severní polární záře,“ zašeptal.

„Cože?“

Přinutil se vstát.

„Už musím jít.“

„Poslyš, není ti něco?“

„Ne.“

Vykročil ke dveřím, ale náhle se zastavil a ohlédl se zpátky na ni.

„Grady Allison.“

„Co je s ním?“

„Nemohlo to být jeho auto?“

„Nevím. Nikdy jsem jeho auto neviděla.“

„A jak vlastně vypadá?“

Vybavil si Allisonovu policejní fotografii, kterou mu poslal Zeller. Bledý obličej, zlomený nos, namaštěné vlasy ulízané dozadu – prototyp bandity.

„Hm, mladší a takový…, prostě jako když je pořád na slunci.“

„Jako surfař?“

„Jo, tak nějak.“

„A nosí vlasy svázané do ohonu, že?“

„Někdy.“

Přikývl a obrátil se zpátky ke dveřím.

„Nevezmeš si tu svou pizzu?“

Zavrtěl hlavou.

„Ztratil jsem na ni chuť.“

37

Teprve ve dvě v noci dorazil Cody Zeller do budovy Amedea Technologies. Pierce potřeboval čas, aby všechno připravil, a zavolal mu až někdy kolem půlnoci. Řekl mu, že musí za každou cenu přijet, protože objevil vážné porušení bezpečnosti jejich počítačového systému. Zellerovi se nechtělo, tvrdil, že má návštěvu a nemůže se do rána uvolnit. Pierce však trval na svém a prohlásil, že ráno už bude pozdě a že jde o nouzovou situaci. I když to přímo nevyslovil, dal Zellerovi jasně najevo, že pokud mu záleží na tom, aby zůstali i nadále přátelé a chce si udržet Amedeo jako svého zákazníka, musí přijet. Pro Pierceho bylo nesmírně těžké ovládnout se a udržet hlas v takovém tónu, aby Zeller nepoznal, že pro něho už jejich přátelství skončilo.

Dvě hodiny po tomto hovoru strávil v laboratoři, čekal a pozoroval na monitoru záběry z bezpečnostních kamer. Šlo o multiplexní systém, který mu umožňoval sledovat Zellera od okamžiku, kdy zaparkoval černý jaguár v garáži a prošel hlavním vchodem ke stanovišti ostrahy. Tam mu dal strážný ve službě magnetickou kartu a instrukce, že má jít za Piercem do laboratoře. Pierce viděl, jak sjíždí výtahem dolů a blíží se ke dveřím do laboratorního komplexu. V tomto okamžiku vypnul signál z bezpečnostních kamer a nastartoval počítačový program pro záznam řeči, který používali pro diktování. Nainstaloval mikrofon na monitor a pak obrazovku vypnul.

„Tak fajn,“ řekl. „A jdeme na to. Je čas tu mouchu rozplácnout.“

Přes první dveře se mohl Zeller dostat pouze pomocí magnetické karty. Druhé měly kódový zámek. Pierce samozřejmě nepochyboval, že Zeller jejich kombinaci zná, třebaže ji každý měsíc měnil a zasílal nový kód laboratornímu personálu e-maily. Když však Zeller prošel prvními dveřmi a ocitl se před těmi druhými s měděnou vložkou, pouze na ně zabouchal.

Pierce vstal a pustil ho dovnitř. Zeller vstoupil. Okamžitě začal dávat najevo, jak je vyvedený z míry tím, za jakých okolností se tu ocitl.

„Dobrá, Hanku, jsem tady. Tak co tu máš za velkou krizi? Jestli ti to není jasný, tak jsem právě klátil jednu pěknou kost, když jsi mi volal.“

Pierce se vrátil ke křeslu před terminálem jejich sítě a posadil se. Otočil se, aby se díval přímo na Zellera.

„Trvalo ti pěkně dlouho, než jsi dorazil, tak mi neříkej, žes toho musel kvůli mně nechat.“

„Jsi vedle, kamaráde. Trvalo mi to tak dlouho, protože jsem dokonalý džentlmen. Musel jsem ji zavézt zpátky do Valley, a když jsem se vracel, zastavili mě v Malibu Canyonu, protože se tam zase konal sesuv půdy. Tak jsem to musel otočit a vrátit se až do Topangy. Dělal jsem, co jsem mohl. Sakra, co to tu smrdí?“

Mluvil příliš rychle a Pierce měl podezření, že je buď opilý, nebo nadopovaný, nebo obojí. Zatím však nedovedl odhadnout, jaký to bude mít vliv na jeho experiment. V každém případě to přidávalo do aranžmá nový prvek.

„Uhlík,“ odpověděl. „Řekl jsem si, že při čekání na tebe alespoň udělám jednu várku uhlíkových vodičů.“

Kývl směrem k zavřeným dveřím pekárny. Zeller několikrát luskl prsty, jako by se snažil na něco si vzpomenout.

„Ten smrad… Jo jasně. To mi připomíná dobu, kdy jsem jako kluk házel do ohně autíčka z umělé hmoty. Víš, takový ty modely, co jsme si dělali ze slepovací stavebnice.“

„Jistě, vzpomínky z mládí… Ale klidně se běž vedle podívat, tam je to větší síla. Můžeš se tam nadechnout a možná se ti vzpomínky vybaví ještě živěji.“

„Ne, díky. To už mi stačí. Dobrá, máš mě tady. Tak co je tu za cambus?“

Pierce poznal v otázce citát z filmu bratří Coenů Millerova křižovatka, Zellerovy oblíbené banky dialogů, z níž často vybíral. Ale teď se nijak nenamáhal, aby dal Zellerovi najevo, že je v obraze. Tuhle hru dnes s Zellerem hrát nechtěl. Měl připravenu jinou. Experiment za kontrolovaných podmínek. Jím kontrolovaných.

„Řekl jsem ti, že se nám někdo dostal na data,“ začal. „Tvůj údajně nedobytný bezpečnostní systém je na kočku, Code. Někdo nám vykradl naše utajované informace.“

Zellera to evidentně zneklidnilo. Sepnul ruce a nervózně pohyboval prsty.

„Ouha, ouha. Nejdřív mi řekni, jak víš, že vám někdo něco vykradl.“

„Prostě to vím.“

„Dobře, prostě to víš. Asi to musím přijmout. A jak teda víš, že se to stalo přes datový systém, a ne tak, že si zkrátka někdo pustil hubu na špacír nebo to přímo prodal? Co třeba Charlie Condon? Párkrát jsem s ním seděl v hospodě. Z toho chlápka nemusíš páčit slovo, to mi věř.“

„Je mi jasné, že Charlie rád mluví, ale to je jeho práce. Jenže já mám na mysli věci, o kterých ani Charlie neví. Vím o nich jen já a pár dalších, lidi z laboratoře. O tyhle informace jde.“

Otevřel zásuvku pod terminálem a vytáhl malý přístroj, který vypadal jako obyčejný datový přepínač, měl však síťovou zástrčku, malou anténku a kabel k připojeni na jeden z portů počítače. Položil přístroj na stůl.

„Už jsem měl nějakou dobu podezření a pátral jsem v záznamech o údržbě, jestli se tu nedělalo něco mimořádného. Ale nic jsem nezjistil. A pak jsem šel přímo na hardware centrálního serveru a objevil tuhle šikovnou přípojku. Bezdrátový modem. Mám dojem, že vy z oboru tomu říkáte vysavač.“

Zeller přistoupil blíž a vzal přístroj do ruky.

„My z oboru? Koho tím míníš? Specialisty na bezpečnost počítačových systémů?“

Obracel přístroj v ruce. Byl to datový špion. Programovatelný, připojitelný k serveru, schopný zachytit všechny e-maily procházející počítačovým systémem a pomocí bezdrátového přenosu je odvysílat na zařízení v předem určeném místě. V žargonu hackerů se takovému zařízení říká vysavač, protože shromažduje všechno, co se dá, a zloděj se pak může hrabat v odcizených datech a vybírat drahokamy.

Na Zellerově tváři byl vidět intenzivní zájem a Pierce usoudil, že je to dobrá známka. Velmi dobrá.

„Amatérská záležitost,“ prohlásil Zeller po chvíli, když si přístroj prohlédl.

„A nejsou všechny tyhle krámy amatérské?“ zeptal se Pierce. „Neříkej, že můžeš zajít do nějaké počítačové prodejny a říct, že chceš vysavač.“

Zeller neodpověděl.

„Ale jak se to sem k čertu dostalo a proč to lidi, co vám udržujou systém, neobjevili?“ řekl silně rozechvělým hlasem.

Pierce se pohodlně opřel a snažil se hrát svou hru, pokud možno, klidně a chladnokrevně.

„Co kdybys už přestal s těmi kecy a řekl mi, o co jde, Cody?“

Zeller zvedl pohled od přístroje, který držel v rukou, a podíval se na něho. Tvářil se překvapeně a dotčeně.

„Jak to mám sakra vědět? Postavil jsem váš systém, ale ne tohle.“

„Jo, postavil jsi náš systém. A ten se realizoval hardwarem, v němž bylo tohle. Lidi z údržby to neobjevili, protože jsi je podplatil nebo jsi to příliš dobře ukryl. Já jsem to našel jen proto, že jsem to vysloveně hledal.“

„Mohl to tam dát každý, kdo má magnetickou kartu a přístup do místnosti serveru. Když jsme to tady navrhovali, říkal jsem, že bys ho měl dát sem do laboratoře. Kvůli bezpečnosti.“

Pierce zavrtěl hlavou. Vzpomněl si na debatu, kterou vedli před třemi lety. Věděl, proč se tehdy tak rozhodl.

„Od serveru se šíří moc silné rušení, které by mohlo ovlivňovat naše pokusy. A ty to dobře víš. Jenže to jsme se dostali trochu jinam. Teď se bavíme o tomhle krámu, o tom vysavači. Já jsem sice na Stanfordu přesedlal z počítačových věd na chemii, ale pořád o počítačích něco vím. Dal jsem si do notebooku modemovou kartu a vysledoval jsem, že to ukládáš do svého prostoru na serveru. Máš tam zónu registrovanou pod jménem DoomsterInk.“

Odmlčel se, aby viděl, jak bude Zeller reagovat. Zpozoroval u něho sotva znatelný pohyb očí.

„Ink jako inkoust, kterým se plní pera,“ dodal. „Ale to už ty dávno dobře víš. A řekl bych, že je to velmi aktivní stránka. Podle mého jsi ten vysavač instaloval už tehdy, když jsme se sem nastěhovali. Tři roky tady šmíruješ, odposloucháváš, kradeš data. Říkej si tomu, jak chceš.“

Zeller zavrtěl hlavou, položil přístroj na stůl a díval se dolů. Pierce pokračoval.

„Někdy před rokem, když jsem přijal Larrabyho, jsi začal namátkově kontrolovat e-maily, které jsme si vyměňovali o projektu Próteus. A ještě e-maily mezi mnou a Charliem a taky naším patentovým právníkem o témže projektu. Kontroloval jsem si to, mám je všechny uložené. Když jsem je probral, dospěl jsem k závěru, že jsi z nich mohl vydedukovat všechno o tom, co tu děláme. Ne samotnou formuli, tak hloupí nejsme, ale přesto dost, abys poznal, na čem pracujeme a co s tím máme v úmyslu dělat.“

„Dobrá. Dejme tomu, že jsem to dělal, že jsem vás odposlouchával. A co? V čem vidíš problém?“

„V čem? V tom, že jsi nás prodal. Rychle jsi s tím za někým běžel a uzavřel s ním kšeft.“

Zeller smutně zakroutil hlavou.

„Víš, co ti řeknu, Henry? To, že se seberu a půjdu. Strávil jsi tu příliš moc času, chlapče, a podepsalo se to na tobě. Když jsem pálil ty svoje modely, ta autíčka, hrozně mě z toho smradu bolela hlava. To musí člověka poznamenat. A ty to tady máš hned vedle.“

Kývl hlavou směrem ke dveřím uhlíkové laboratoře.

Pierce vstal. Hněv mu stoupal do hrdla a stahoval mu ho, jako by ho někdo škrtil.

„Podvedls mě. Nevím, co je to za hru, ale ty v ní jedeš.“

„Jsi magor. Už ti to vážně všechno vlezlo na mozek. Nevím, o jaké hře mluvíš. Ano, přiznávám, trochu jsem tu čmuchal. Ale to už je takový hackerský instinkt, člověku se to prostě dostane do krve. Jistě, nainstaloval jsem to sem, když jsem zřizoval váš systém, a řeknu ti, že jsem většinu toho zapomněl, protože to, co jsem odposlechl na začátku, byly samý nezajímavý věci. Přestal jsem to sledovat nejméně před dvěma lety. Tak to je, kamaráde. A o žádné hře, o které tu blábolíš, nic nevím.“

Na Pierceho to nezapůsobilo.

„Myslím, že to bylo napojené na Wentze, určitě jsi mu instaloval bezpečnostní systém. Chci říct, že pochybuju, že by ti připadalo nudné, cos tu vyčmuchal. Byznys je byznys, je to tak?“

Zeller neodpověděl a Pierce to od něho ani nečekal. Rozhodl se udeřit.

„Už jsem to pochopil. Ty jsi Grady Allison.“

Na Zellerově tváři se mihl nepatrný záchvěv překvapení, ale hned ho skryl.

„Jo, dal jsi mi policejní snímky a gangsterské kontakty. Jenže to všechno byla habadůra, součást hry.“

Zeller znovu mlčel, dokonce ani nezvedl pohled. Přesto si byl Pierce jistý, že ho víc než pozorně sleduje.

„A to telefonní číslo. To byl klíč. Nejdřív jsem si myslel, že za tím je moje asistentka, že ona mi musela tohle číslo zařídit jako spouštěcí mechanismus pasti. Ale pak jsem si uvědomil, že je to naopak. Ty jsi to číslo znal, protože jsem ti ho poslal e-mailem. A ty jsi to celé potom obrátil a vložil moje nové číslo na Lillyinu webovou stránku. A pak všechno začalo. Předpokládám, že většina těch volání pocházela od tvých lidí. Zbývající byli zřejmě opravdoví kunčafti – jen jako poleva na dortu. Proto jsem v jejím domě nenašel žádné telefonní záznamy… a žádný telefon. Protože to číslo nikdy neměla. Vystačila jen s mobilem jako Robin.“

Znovu čekal na Zellerovu reakci, opět se však žádné nedočkal.

„Ale ta část, v níž figuruje má sestra, s tou mám problémy. Musel jsi o Isabelle vědět, o tom, jak jsem ji našel a nechal ji jít. To byla součást plánu, kolečko v konstrukci. Spoléhal ses na to, že to tentokrát nevzdám. Že budu Lilly hledat a vlezu rovnou do pasti.“

Zeller neřekl ani slovo, pouze se obrátil a vykročil ke dveřím. Vzal za kouli, ale neotevřel. Kódovou kombinaci bylo třeba použít i zevnitř.

„Otevři ty dveře, Henry. Chci odejít.“

„Neodejdeš, dokud nebudu mít o té tvé hře jasno. Pro koho to děláš? Kolik ti zaplatili?“

„Dobře, řeknu ti to. Dělám to pro sebe.“

Navolil na panelu kód, trhl koulí a otevřel. Ve dveřích se ohlédl.

„Vaya con dios, kamaráde.“

„Jak to, že znáš kód zámku?“

Zeller se zastavil. Pierce se málem usmál. To, že Zeller znal kombinaci a použil ji, bylo v podstatě přiznání. Ne velké, ale platilo.

„No tak. Odkud ten kód znáš? Měníme ho každý měsíc – na tvou radu. Rozesílám ho všem laboratorním krysám e-mailem, ale ty tvrdíš, že tu už dva roky nešmíruješ. Tak odkud tu kombinaci znáš?“

Otočil se a ukázal na špionážní přístroj. Zeller ho sledoval. Náhle se výraz jeho očí změnil a Pierce poznal, že něco zaregistroval. Vrátil se zpátky do místnosti a nechal dveře hlasitě zabouchnout.

„Poslyš, Henry, proč máš ten monitor vypnutý? Počítač máš zapnutý, ale monitor ne.“

Zřejmě nečekal, že mu odpoví, a Pierce se k tomu ani nechystal. Zeller přistoupil k monitoru a stiskl síťový vypínač.

Obrazovka se rozjasnila. Zeller se opřel oběma rukama o stůl a hleděl na ni. Svítil tam přepis jejich hovoru. Na posledních řádcích stálo: Poslyš, Henry, proč máš ten monitor vypnutý? Počítač máš zapnutý, ale monitor ne.

Byl to dobrý program od firmy SacredSoftware, produkt třetí generace s vysokou spolehlivostí. Výzkumníci v laboratoři jej běžně využívali k diktování poznámek o experimentech nebo k popisu testů, které provedli.

Pierce sledoval, jak Zeller vytáhl zásuvku s klávesnicí, naťukal příkaz a program ukončil. Pak příslušný soubor vymazal.

„Víš dobře, že ho můžu lehce obnovit,“ řekl Pierce.

„Proto si vezmu celý pevný disk.“

Zeller si dřepl, vytáhl kapesní nůž, pak vytrhl síťovou šňůru počítače a začal odšroubovávat horní šroub jeho krytu.

Náhle se zarazil. Teprve teď si všiml, že ke konektoru jedné z desek počítače je připojená telefonní šňůra. Odpojil ji a držel ji v ruce.

„Tohle ti není podobné, Henry. Takový paranoik… Proč tu máš tu linku?“

„Protože jsem připojený. Bylo mi jasné, že ten soubor vymažeš, tak jsem ho nechal po každém slově odesílat. Žádná věda, je to jedna ze služeb SacredSoftu. Sám jsi nám ten produkt doporučil, vzpomínáš? Každý hlas má svůj poznávací kód. Založil jsem si na tebe soubor. Je to stejně dobrá věc jako magnetický záznam na pásek. Kdyby bylo třeba, byl bych schopen prokázat, že ta slova byla řečena tvým hlasem.“

Zeller bouchl nožem o stůl. Stále ve dřepu a otočený zády k Piercemu zvedl hlavu, jako by se díval na deseticent zavěšený na zdi za počítačem.

Pak pomalu vstal, vytáhl svůj stříbrný mobil a otevřel ho.

„Vím, Henry, že nemáš doma počítač,“ řekl. „Na to jsi moc velký paranoik. Takže tipuju Nicki. Řeknu někomu, aby se u ní zastavil a vzal i její pevný disk, jestli nemáš nic proti tomu.“

Pierceho se na chvíli zmocnil strach, ale pak se uklidnil. Uvědomil si, že se Zeller nikam nedovolá. Nepočítal, že by jeho akce mohla ohrozit Nicole, ostatně ta telefonní linka byla pouhá součást hry. Nahrávaný soubor se nikam neodesílal.

Zeller čekal, až dostane spojení, ale nedařilo se mu ho navázat. Vzdálil telefon od ucha a pohlédl na přístroj, jako by mu nevěřil.

„Zatracenej krám.“

„To není tím. Uvědom si, že tu je ve zdech měd. Odstíní všechno, zvnějšku i zevnitř.“

„Dobrá, udělám to sám.“

Zeller znovu namačkal číselnou kombinaci zámku a vyšel ven. Jakmile za ním zabouchly dveře, vzal Pierce jeho nůž, sklonil se k terminálu a přeřízl jím telefonní linku.

Pak položil nůž na stůl a vedle něj uříznutý kus šňůry. Vzápětí se Zeller vrátil. V jedné ruce držel magnetickou kartu a ve druhé mobil.

„Je mi líto,“ řekl Pierce. „Máš kartu jen pro vstup. Ven se s ní nedostaneš. Tohle se dá programovat.“

Zeller kývl. Pak uviděl na stole uříznutou šňůru.

„To byla jediná linka v laboratoři, co?“ řekl.

„Přesně tak.“

Zeller po něm vztekle mrštit kartou, jako by házel do koše zmačkaný papír. Narazila mu do hrudi a spadla na zem.

„Kde máš svoji kartu?“

„V autě. Nechal jsem se sem zavést strážným. Jsme tady zavřeni, Code. Nejsou tu žádné telefony, žádné kamery, nikdo nás nebude rušit. A alespoň pět nebo šest hodin se tu nikdo neukáže, aby nás pustil ven. Teprve až se začnou trousit laboratorní krysy. Takže si udělej pohodlí, posaď se a všechno mi pověz.“

38

Zeller se rozhlížel po laboratoři, díval se na strop, po stolech, na zarámované obrázky z knihy o slonu Hortonovi, zkrátka všude možně, jen ne na Pierceho. Náhle začal přecházet po místnosti s novým elánem, jako by ho něco napadlo. Evidentně něco hledal.

A Pierce věděl co.

„Ano, je tu alarm. Ale je to přímý systém. Zatáhni za to, a za chvíli je tu policie. Máš zájem, aby sem vtrhli? Chceš jim vysvětlovat, co se tu děje?“

„Klidně. Vysvětlím jim to.“

Zeller uviděl červené poplachové táhlo instalované na zdi vedle dveří do uhlíkové laboratoře. Přistoupil k němu a bez zaváhání za ně zatáhl. Pak se s vychytralým úsměvem na tváři obrátil k Piercemu.

Nic se však nedělo. Po chvíli úsměv na Zellerově tváři splaskl. Obrátil se s tázavým pohledem na Pierceho a ten přikývl, jako by říkal: Ano, je to vypnuté.

Zeller se tvářil bezradně. Všechny jeho snahy selhaly. Vytáhl si židli u nejvzdálenějšího pracoviště od Pierceho a těžce na ni klesl. Zavřel oči, zkřížil si ruce na prsou a položil si nohy na stůl jen kousek od mikroskopu za dvě stě padesát tisíc dolarů.

Pierce čekal. Měl k dispozici celou noc, pokud to bude třeba. Zeller s ním hrál mistrovskou hru, ale teď si vyměnili role. Teď se chystal hrát on s ním. Když je před patnácti lety poldové na stanici v univerzitním areálu sebrali, rozdělili je, aby spolu nemohli komunikovat, a pak je nechali čekat. Nic pořádného na ně neměli. Tím, kdo to nevydržel, byl Zeller. Všechno jim řekl. Ne ze strachu nebo že by se nervově zlomil. Chtěl prostě mluvit. Mluvil z pouhé potřeby předvést jim svou genialitu.

Pierce počítal s tím, že v něm tahle potřeba zůstala.

Uběhlo skoro čtvrt hodiny, než Zeller konečně spustil. Promluvil, ale nezměnil pozici ani neotevřel oči.

„Bylo to, když ses vrátil po tom pohřbu.“

Následovalo dlouhé mlčení. Pierce čekal. Nebyl si jistý, jak se zachovat, aby z něj dostal zbytek. Nakonec se rozhodl jít na to přímo.

„O čem to mluvíš? Po jakém pohřbu?“

„Tvé sestry. Když ses vrátil do Palo Alta, nemluvils o tom. Držels to v sobě. A potom to jednou večer vyšlo najevo. Opili jsme se a mně zbylo z vánočních prázdnin v Maui trochu marjánky. Vykouřili jsme ji a pak už ses nedal zarazit. Všechno jsi řekl.“

Pierce si na to nepamatoval. Ano, jistě, tehdy ve dnech a měsících po Isabellině smrti dost pili a na drogy si taky pamatoval. Nevzpomínal si však, že by s Zellerem nebo s někým jiným mluvil o Isabelle.

„Říkals, že když jsi jednou jezdil se svým nevlastním otcem z místa na místo, žes ji opravdu našel. Spala v opuštěném hotelu, který celý zabrali ti, co se s nimi držela – ti psanci. Našels ji a chystal ses ji zachránit, vytáhnout ji odtamtud a vrátit ji domů. Jenže ona tě přemluvila, abys to nedělal a otčímovi nic neříkal. Svěřila se ti, co jí prováděl, že ji znásilnil a tak, a proto utekla. Přesvědčila tě, že je pro ni lepší zůstat na ulici než se vracet domů.“

Teď zavřel oči Pierce. Na svou opileckou zpověď před kamarády si sice nevzpomínal, ale na to, co se odehrálo s Isabelle, ano.

„Takže jsi ji tam nechal a otčímovi jsi zalhal. Řekls mu, že tam nebyla. A pak jste ji spolu hledali ještě další rok. Jenže ve skutečnosti jste se jí vyhýbali, ale to on nevěděl.“

Pierce si vzpomínal na svůj plán. Namlouval si, že mezitím vyroste, taky odejde z domu a vrátí se pro ni, aby ji zachránil. Jenže než k tomu mohlo dojít, byla mrtvá. A pak… Dodnes si to vyčítá, dodnes cítí vinu a říká si, že kdyby ji neposlechl, zůstala by naživu.

„Po té noci ses už o tom nikdy nezmínil,“ pokračoval Zeller. „Ale já jsem si to pamatoval.“

Pierce si vybavil závěrečnou konfrontaci se svým nevlastním otcem. Došlo k ní o několik let později. Do té doby byl přesvědčený, že matce nemůže říct, co ví, protože by tím přiznal, že má na Isabellině smrti vinu. Že ji jednou našel, ale nechal ji jít a zalhal o tom.

Postupně v něm však pocit spoluviny narůstal a jeho tíha převážila nad tím, co by mohl utrpět, kdyby se přiznal. Konfrontace se odehrála v kuchyni, kde vždycky k podobným scénám docházelo. Matka mu neuvěřila, stejně jako vytrvale odmítala přijmout, že ztratila dceru. Od té doby s ní nemluvil.

Otevřel oči. Pocítil úlevu, že se může vrátit do současnosti, jakékoliv, a uniknout své noční můře.

„Takže sis to pamatoval,“ řekl Zellerovi. „Dobře sis to zapamatoval a schovával si to, abys to mohl v pravou dobu použít. V tuhle dobu.“

„Ne. Takhle to není. Objevilo se něco, k čemu se mi to hodilo. Prostě mi to pomohlo.“

„To je pěkné, Cody, moc pěkné, že ti to pomohlo. Máš ještě na zdi můj obrázek vedle všech těch log?“

„To je jinak, Hanku.“

„Neříkej mi Hanku. Tak mi říkal můj otčím. Už mi tak nikdy neříkej.“

„Jak myslíš, Henry.“

Zeller si přitiskl založené paže těsněji k tělu.

„Tak jak je to s tím falešným obviněním?“ zeptal se Pierce. „Řekl bych, že musíš dodat formuli, abys svou úlohu sehrál úspěšně. Ale komu? Do služeb koho ses dal?“

Zeller otočil hlavu a podíval se na něho. V očích mu svítila vyzývavost a vzdor. Pierce si nebyl jistý, jak si to vyložit.

„Poslyš, nevím, proč tuhle hru hrajeme. Chystá se na tebe spadnout zeď, kamaráde, a ty to vůbec netušíš.“

„Jaká zeď? Mluvíš o Lilly Quinlanové?“

„Samozřejmě. Budou tě kontaktovat jistí lidé. Brzy. Jestli přistoupíš na dohodu, dostaneš se z toho. Ale jestli ne, pomáhej ti Bůh. Spadne to na tebe jako metrák cihel. Takže pokud chceš slyšet mou radu, dohodni se s nimi a vyjdeš z toho živý, šťastný a bohatý.“

„Co je to za dohodu?“

„Celkem jednoduchá. Dáš jim Prótea. Přenecháš jim patent. Vrátíš se k vývoji své molekulární paměti a počítačů a vyděláš na tom spoustu peněz. Ale drž se dál od biologických aplikací.“

Pierce přikývl. Konečně pochopil. Farmaceutický průmysl. Někdo ze Zellerových klientů se cítí Próteem ohrožen.

„To myslíš vážně, že je za tím farmaceutická lobby? Cos jim řekl? Víš vůbec, že by jim Próteus pomohl? Vždyť je to něco jako rozvážková služba, která bude distribuovat léky. To by mohlo vést k největšímu rozvoji farmaceutického průmyslu od jeho vzniku.“

„No právě. Dočista všechno by to změnilo a na něco takového nejsou připraveni.“

„To nevadí. Vždyť je pořád dost času. Próteus je jen začátek – podle mě bude trvat minimálně deset let, než se dospěje k nějakým praktickým aplikacím.“

„Jo, deset let. To je pořád o patnáct let míň, než by to bylo bez Prótea. Tvoje formule se stane stimulem dalšího výzkumu, abych použil slova z jednoho tvého e-mailu. Možná bys dospěl k praktickým aplikacím za deset let, možná za pět. Anebo třeba za čtyři nebo za tři, na tom nezáleží. V každém případě pro ně představuješ potenciální hrozbu. Pro hlavní průmyslový komplex.“

Zeller znechuceně zakroutil hlavou.

„Vy vědci si myslíte, že vám je celý svět k dispozici a můžete si v něm dělat své objevy a měnit ho, jak se vám zachce, a všichni z toho budou šílet radostí. Jenže ten svět má svůj řád, a jestli se domníváš, že se giganti průmyslu nechají porazit nějakým prťavým mravenčím dělníčkem, jako jsi ty, žiješ v naivním snu.“

Ukázal na zeď na jeden ze zarámovaných obrázků z knihy Koho to slyší Horton? Byla na něm scéna, jak Hortona v džungli pronásledují zvířata. Pierce znal text pod obrázkem nazpaměť. V korunách vysokých stromů se celou džunglí rychle šířila zpráva. Zbláznil se! Mluví ke smítku prachu.

„Uvědom si, že ti pomáhám, Einsteine. Chápeš to? Snažím se vrátit tě z pohádek do reality. Protože ani lidé z polovodičového světa nebudou sedět se založenýma rukama a čekat, až pod nimi podřízneš větev. Uvažuj o tom rozumně, sakra.“

Pierce se pokusil zasmát, ale znělo to příliš hořce.

„To je skvělé. Díky, Cody Zellere, že mě přivádíš k rozumu a vracíš do reality.“

„Rádo se stalo.“

„A co jsi za tohle velké gesto dostal?“

„Já? Peníze. Spoustu peněz.“

Pierce přikývl. Peníze. Nejvyšší motivace. Nejlepší cesta k úspěchu.

„A co se bude dít potom?“ zeptal se tiše. „Přistoupím na dohodu a co bude dál?“

Zeller chvíli mlčel a přemýšlel nad odpovědí.

„Vzpomínáš si na tu historku o vynálezci z dílny v garáži, který vyrukoval s objevem tak pevné gumy, že se nikdy neopotřebuje? Byla to šťastná náhoda. Snažil se vynalézt něco jiného, ale vyšla mu z toho ta guma.“

„A prodal to firmě, která vyrábí pneumatiky, aby mohl svět jezdit na gumách, které se nikdy neopotřebují.“

„Jo, správně. To se říká. A jméno té firmy se mění podle toho, kdo to říká. Jenže ta údajná firma vzala vynálezcovu formuli a strčila ji do sejfu.“

„A nikdy podle ní nevyrobila jedinou pneumatiku.“

„Samozřejmě, protože kdyby to udělala, už by těch pneumatik v budoucnu moc neprodala. Tomu se říká regulace pokroku, Einsteine, nebo jeho plánované brždění, vyber si. Takhle to na světě chodí. Ale dovol mi, abych ti položil otázku: Jak víš, že to o těch pneumatikách je jen vymyšlená historka? Jak víš, že se to opravdu nestalo?“

Pierce pokýval hlavou.

„Takže Prótea pohřbí. Nechtějí ho patentovat. Už nikdy se nedostane na světlo.“

„Víš, že farmaceutický průmysl neustále vyvíjí, zkoumá a testuje několik set nových léků na všechno možné, které se nakonec dostanou na trh, až projdou federální atestací. Dovedeš si představit, kolik do toho ty firmy vložily? To je gigantická mašina, Henry, která jede, a ty ji nemáš šanci zastavit. Oni ti to prostě nedovolí.“

Zeller zvedl ruku, udělal jakési gesto a potom ji nechal klesnout na opěrku křesla. Oba seděli dlouho mlčky.

„Takže hodlají přijít a vzít mi Prótea.“

„Hodlají přijít a zaplatit ti za něj. Dobře zaplatit. Nabídka je už vlastně na stole.“

Pierce vyskočil, jako by ho něco bodlo. Beze slova na Zellera civěl, ale ten před jeho pohledem uhnul.

„Chceš říct, že je to Goddard? Že je za tím vším on?“

„Goddard je pouhý posel, nastrčená figura. Zítra ti zavolá a ty s ním uzavřeš dohodu. Dáš mu Prótea. Není třeba, abys věděl, kdo za ním stojí. Nikdy to nebudeš potřebovat vědět.“

„Takže mi vezme Prótea, dostane k tomu deset procent společnosti a zasedne v předsednickém křesle mé pitomé správní rady.“

„Podle mě chtějí mít jistotu, že se nebudeš plést do vnitřní medicíny. Ale taky to berou jako dobrou investici, až dosáhnou svého. Vědí, že jsi v oboru vůdčí osobnost.“

Zeller se usmál, jako by mu přidal zvláštní prémii. Pierce přemýšlel o Goddardovi a o tom, co mu investor řekl během oslavy – s čím se mu svěřil. O své dceři. O budoucnosti. Uvažoval, jestli i to byl klam, pouhý manévr. Zda šlo o součást hry.

„A co když to neudělám?“ řekl. „Co když tu patentovou přihlášku podám a jim řeknu, ať jdou do prdele?“

„Nebudeš mít šanci ji podat. A taky už nebudeš mít šanci ani den pracovat ve své laboratoři.“

„Co udělají? Zabijí mě?“

„Asi, kdyby museli. Ale nebudou muset. Poslyš, ty přece víš, co by následovalo. Poldové ti jsou takhle blízko.“

Zvedl pravou ruku a naznačil palcem a ukazovákem vzdálenost.

„Lilly Quinlanová,“ řekl Pierce.

Zeller přikývl.

„Darling Lilly… Poldům chybí jen jedno, a jakmile to budou mít, je s tebou konec. Radím ti, zařiď se podle toho, co ti navrhne Goddard, a budeš mít po starostech. Zaručuju ti, že tím se z toho dostaneš. Ze všeho.“

„Já jsem to neudělal a ty to víš.“

„Na tom nezáleží. Najdou její tělo a to ukáže na tebe.“

„Takže Lilly je mrtvá.“

Zeller přikývl.

„Jo, je mrtvá.“

Řekl to skoro úsměvně, pokud ne přímo s úsměvem. Pierce sklopil pohled. Opřel se lokty o kolena a vzal si hlavu do dlaní.

„A to všechno kvůli mně. Kvůli Próteovi.“

Seděl dlouho bez hnutí. Věděl, že jestliže má Zeller udělat rozhodující chybu, musí to být teď.

„Vlastně…“

Dál nic. Pierce zvedl hlavu.

„Co?“

„Chtěl jsem říct, abys ses tím zase tak moc netrápil. Lilly… prostě okolnosti diktovaly, aby v tom plánu figurovala.“

„Nechápu… Co tím chceš říct?“

„To, že by dopadla stejně bez ohledu na tebe… a na Prótea. Je zkrátka mrtvá. Ber to tak, že jsme použili všechny prostředky, aby se ta dohoda uskutečnila.“

Pierce vstal a přešel do zadní části laboratoře, kde Zeller stále seděl s nohama na stole.

„Ty parchante. Víš o tom všechno. Tys ji zabil, co? Zabils ji a chceš to hodit na mě.“

Zeller seděl bez hnutí, pouze k Piercemu pozvedl oči. A pak se mu na tváři mihl zvláštní, sotva postřehnutelný výraz, ale Pierce ho zaregistroval. Byla to nesourodá směs pýchy, rozpaků a ošklivosti k sobě samému.

„Znal jsem Lilly od doby, kdy přišla do L. A. Dalo by se říct, že byla součástí odměny za práci, kterou jsem dělal pro L. A. Darlings. A mimochodem nesnaž se mě urážet řečmi, že pracuju pro Wentze. Je to naopak. Wentz pracuje pro mě, chápeš? Všichni pracujou pro mě.“

Pierce jen tak pro sebe přikývl. To ho taky mělo napadnout. Zeller pokračoval…

„Řeknu ti, že to byla skvělá kost. Prostě miláček Lilly. Ale už toho o mně věděla moc. A nikdo nechce, aby o něm kdekdo věděl moc, aby znal všechna jeho tajemství – zvlášť ta, která znala ona. Takže jsem ji zahrnul do úkolu, na kterém jsem právě dělal. Do akce Próteus, jak jsem to nazval.“

Mluvil a přitom upíral pohled kamsi do dáli. Díval se na film, který si přehrával v mysli, a vychutnával ho. On a Lilly, možná při jejich poslední schůzce v řadovém domku kousek od Speedway. To inspirovalo Pierceho, aby odcitoval další větu z filmu Millerova křižovatka.

„Nikdo nezná nikoho, alespoň ne dobře. Millerova…“

„…křižovatka,“ řekl Zeller, usmál se a přikývl. „Vidím, že jsi to moje ‚co je tu za cambus‘ při vstupu pochopil.“

„Jo, to jsem pochopil, Cody.“

Pierce chvíli mlčel a pak tiše pokračoval.

„Zabil jsi ji, že? Ty jsi to udělal a pak jsi byl připravený hodit to na mě, kdyby to bylo nutné.“

Zeller neodpověděl hned. Pierce pozoroval jeho tvář a zdálo se mu, že Zeller by hrozně rád mluvil, že by mu s největším potěšením vylíčil každý detail svého geniálního plánu. Cosi, co měl v sobě odjakživa, ho k tomu nutilo. Jenže zdravý rozum ho varoval, nabádal ho mlčet, nic neriskovat.

„Řekl bych to takhle: Lilly mi sloužila a pak mi posloužila ještě jednou, jinak. Nikdy nepřiznám víc než tohle.“

„V pořádku. To úplně stačí.“

To neřekl Pierce. Řekl to někdo jiný. Oba muži se otočili po hlase detektiva Roberta Rennera, který stál v otevřených dveřích uhlíkové laboratoře. V ruce držel pistoli skloněnou dolů.

„Sakra, kdo jste?“ vyhrkl Zeller. Rychle sundal nohy ze stolu a vstal.

„Zástupce LAPD,“ řekl Renner.

Vykročil směrem k Zellerovi a cestou sáhl dozadu.

„Zatýkám vás pro podezření z vraždy. To pro začátek. Se zbytkem se budeme obtěžovat později.“

Náhle měl v ruce pouta. Přistoupil k Zellerovi, otočil ho a donutil ho předklonit se nad stůl. Pak zastrčil zbraň do pouzdra, přitáhl Zellerovy ruce dozadu a začal mu nasazovat náramky. Prováděl to zkušeně s profesionální rutinou jako někdo, kdo to dělá snad potisící.

„Opatrně,“ řekl Pierce, když přitom Renner drkl Zellerovou hlavou do krytu mikroskopu. „To je choulostivá věc – a drahá. Nerad bych, abyste to poškodil.“

„To bych taky nerad,“ odpověděl Renner. „A už vůbec ne, když jsem slyšel, jaké objevy s ní tady děláte.“

Pohlédl na Pierceho a na jeho tváři se objevilo něco, co snad byl jeho způsob širokého úsměvu.

39

Zeller neřekl ani slovo, když ho policista poutal. Pouze se v předklonu otočil a upřeně se díval na Pierceho. Ten neuhnul a klidně mu jeho pohled vracel. Jakmile byl Renner hotov, začal Zellera prohledávat. Když mu přejížděl po pravé nohavici, náhle se zarazil a vzápětí mu vytáhl z pouzdra u kotníku malou pistoli. Ukázal ji Piercemu a položil ji na stul.

„Tohle mám na svou ochranu,“ ozval se Zeller. „Všechno, co jsem tu řekl, byly kecy. Žádný soud to neuzná.“

„Myslíte?“ zeptal se Renner téměř přátelsky.

Narovnal Zellera a pak ho hrubě vrazil do křesla.

„Zůstaňte tak.“

Přistoupil k Piercemu a ukázal mu na hruď.

„Rozepněte se.“

Pierce si začal rozepínat košili a po chvíli odhalil na levém boku svazek baterií a malý vysílač.

„Jak to bylo slyšet?“ zeptal se.

„Perfektně. Rozuměl jsem každému slovu.“

„Ty parchante zatracenej,“ zasyčel Zeller nenávistně.

Pierce na něho pohlédl.

„Tak já jsem parchant za to, že mám vysílač. To je úžasné. Hodit na mě vraždu, kterou jsi spáchal ty, to je v pořádku, na to máš právo. Ale že jsem zprostředkoval náš rozhovor policii, to je šílený podraz. To bys nikdy od kamaráda nečekal, co? Poslyš, Cody, mám dojem…“

„Dobře, dobře, nechte si ty výlevy,“ přerušil ho Renner. „Oba si to nechte.“

Jako by chtěl zdůraznit, že na tohle není zvědavý, odtrhl jediným pohybem pásku, kterou měl Pierce připevněný vysílač na těle. Pierce jen sykl bolestí.

„Dobře, dobře, to za chvíli přejde,“ zabručel Renner a otočil se zpátky k Zellerovi.

„Než vás odtud odvedu, přečtu vám vaše práva. Tak mlčte a poslouchejte.“

Sáhl do kapsy kožené bundy a vytáhl několik karet. Chvíli se jimi probíral, pak našel magnetickou kartu, kterou mu dal předtím Pierce, a podal mu ji.

„Půjdete první. Otevřete dveře.“

Pierce vzal kartu, ale zůstal sedět. Místo po odtržené pásce ho pořád pálilo. Renner našel kartičku s právy zatýkaného a začal je Zellerovi předčítat.

„Máte právo na…“

V půli první věty se ozvalo kovové cvaknutí – kódový zámek. Vzápětí se otevřely dveře a Pierce uviděl strážného ze stanoviště u vchodu. Vlasy měl rozcuchané, jednu ruku držel vzadu, jako by něco schovával, a nechápavě civěl.

Pierce periferním viděním zahlédl, že Renner strnul. Vzápětí detektiv pustil kartičku, z níž četl, a ruka mu zajela pod bundu.

„To je můj strážný,“ vyhrkl Pierce.

Ještě to nestačil doříct, když cosi strčilo strážného dovnitř. Rudolpho Gonsalves, jak se strážný jmenoval, narazil na první stůl, převrátil se přes něj a svalil se na podlahu. To už ale Pierce zíral na známou postavu Wentzova pochopa Vazbu. Hromotluk se musel sklonit, aby prošel dveřmi.

Za ním se objevil Billy Wentz. V pravé ruce držel velkou černou zbraň. Když uviděl tři muže na druhém konci laboratoře, přimhouřil oči.

„Sakra, proč ti to tak dlouho…“

„Jsou tu poldové!“ vykřikl Zeller. „Tohle je polda!“

Renner už vytáhl svou zbraň z pouzdra, ale Wentz byl připravený. Z jeho zbraně vyšlehl plamen. Gangster vystřelil a pálil dál jako zběsilý. Místnost naplnil ohlušující rachot.

Pierce si uvědomil, že už i Renner střílí, a instinktivně se vrhl na zem. Odvalil se, co mohl nejdál doleva, pak se obrátil a ještě stačil postřehnout, že detektiv padá a zeď za ním pokropila hustá sprška krve. A potom uviděl Wentze – gangster se blížil k němu. Uvědomil si, že je v pasti. Wentz byl přímo mezi ním a dveřmi.

„Světlo!“

V jediném okamžiku se laboratoř ponořila do tmy. Ještě bleskly dva poslední Wentzovy výstřely, ale pak nastala naprostá tma. Pierce se okamžitě odvalil doprava, aby se dostal z místa, kde ho gangster naposledy viděl. Zůstal bez hnutí na rukou a na kolenou. Potlačoval vzrušený dech. Hleděl do tmy a v nastalém tichu se zoufale snažil zachytit všechny zvuky, které nepocházely od něj.

Napravo za ním se ozvalo hrdelní zachrčení – to musel být buď Renner, nebo Zeller. Bylo mu jasné, že nemůže na Rennera zavolat, protože by se prozradil.

„Světlo!“

To promluvil Wentz. Čidlo samozřejmě nereagovalo, nebylo na jeho hlas nastavené.

„Světlo!“

Pořád nic.

„Vazbo? Sakra, někde tu musí být vypínač. Najdi ho a rozsviť.“

Žádná odpověď. Nic, co by prozrazovalo pohyb.

„Vazbo?“

Nic. Jen ticho.

„Vazbo, sakra!“

Znovu žádná odpověď. Po chvíli se někde vpředu vpravo ozvalo bouchnutí – Wentz do něčeho vrazil. Pierce odhadl, že to mohlo být tak pět šest metrů od něho. Wentz byl zřejmě blízko dveří a hledal svého pochopa nebo vypínač. Pierce věděl, že mu nezbývá moc času. Vypínač nebyl vedle dveří, ale asi o dva metry dál vedle panelu jističů. Otočil se a tiše dolezl po kolenou ke stolu. Vzpomněl si, že tam Renner položil Zellerovu pistoli.

Nahmatal stůl, sáhl nahoru a jel rukou po desce. Vtom ucítil pod prsty něco vlhkého lepkavého a pak na cosi narazil. Vteřinu váhal, ale vzápětí si jasně uvědomil, že je to něčí nos a rty. V prvním okamžiku ucukl, ale potom se vrátil, jel po obličeji na vrchol hlavy a po vlasech dozadu. Narazil na uzel vlasů. Zeller. Nehýbal se, zdálo se, že je mrtvý.

Pierce pokračoval v hledání. Konečně narazil prsty na chladný kov a nahmatal pistoli. Vzal ji a obrátil se směrem, kde tušil vstupní dveře. Sakra! Zavadil koncem nohy o kovový odpadkový koš a ten se s hlasitým bouchnutím převrátil.

Znovu se vrhl na zem a odvalil se stranou. Třeskly další dva ohlušující výstřely a během kratičkých záblesků, které vyšlehly ve tmě, uviděl Pierce Wentzovu tvář. Nevypálil však po něm, nebyl na to připravený. V tu chvíli chtěl jen uniknout Wentzovým kulkám.

Zastrčil si pistoli do zadní kapsy džínsů, aby mohl lézt rychleji. Znovu se snažil zklidnit dech. Postupoval dopředu, ovšem trochu doleva.

Co chvíli natáhl ruku a hmatal před sebou. Konečně se dotkl zdi. Teď měl přesnější představu, kde je. Pokračoval dál podél ní. Podle pachu spáleného uhlíku poznal, že minul pekárnu, lezl však dál, dokud se nedostal ke dveřím do vizualizační laboratoře.

Tam pomalu vstal. Napjatě naslouchal, zda neuslyší nějaký pohyb. Nic. Ticho. Náhle se z druhé strany místnosti ozvalo kovové cvaknutí. Zřejmě zásobník. Pierce neměl příliš zkušeností se zbraněmi, ale dovedl si představit, že Wentz buď znovu nabíjí, nebo kontroluje, kolik mu ještě zbývá nábojů.

„Hej, vědče,“ zavolal Wentz. Jeho hlas šlehl v tichu jako blesk na noční obloze. „Zbyli jsme jen my dva. Připrav se, protože jdu po tobě. A věř, že tě donutím udělat trochu víc než jen rozsvítit.“

Hlasitě se ve tmě zachichotal.

Pierce pomaličku stiskl kliku a bez jediného zvuku otevřel dveře. Prošel jimi a zavřel za sebou. Postupoval po paměti. Udělal dva kroky dopředu, pak tři doprava a natáhl ruku. Po dalším kroku se dotkl zdi. Roztáhl prsty a oběma rukama po ni hmatal, až narazil na háček, na němž visely termobrýle – ty, které použil dopoledne při prezentaci s Goddardem.

Opatrně si je navlékl a nastavil očnice. V jejich zorném poli se objevily modročerné tvary předmětů a zařízení, pouze terminál a monitor elektronového mikroskopu zářily žlutě a červeně. Sáhl do kapsy a vytáhl Zellerovu pistoli. Podíval se na ni.

Také ona zářila modře. Prostrčil červený prst lučíkem a nahmatal spoušť.

Opět pomalu otevřel dveře. Před ním se objevila pestrá směs barev prostředí centrální laboratoře. Vedle vstupních dveří ležel na podlaze roztažený člověk. Vazba. Jeho mohutné tělo se jevilo jako koláž červených a žlutých tónů, jež na některých místech přecházely v modré. Pierce si uvědomil, že to jsou brada, nos, uši, prsty – to, co chladne nejdřív. Wentzův pochop byl mrtvý.

Napravo vedle počítačového terminálu vystupoval jasně rudý a žlutý obraz muže krčícího se u zdi. Pierce zvedl pistoli, ale vzápětí se zarazil. Poznal Rudolpha Gonsalvese, strážného, kterého Wentz přinutil, aby ho zavedl do laboratoře.

Pohlédl ještě víc doprava a uviděl další dvě nehybná těla. Jedno leželo zhrouceno na pracovním stole, vystouplá místa na obličeji už byla modrá. Cody Zeller. Druhé tělo leželo na podlaze, rudé a žluté. Renner. Žil. Vypadalo to, že zalezl do prostoru pro nohy pod stolem. Pierce si všiml temné rudé skvrny na detektivově levém rameni – teplá krev vytékající z rány.

Přejel zorným polem celou místnost, ale kromě žlutých obrazovek vypnutých monitorů a stropních světel už neobjevil nic, co by vystupovalo z modročerných tónů.

Wentz zmizel.

To se mu zdálo nemožné. Uvědomil si, že gangster se zřejmě musel dostat do některé z postranních laboratoří. Možná hledá okno nebo něco, čím by si posvítil. Anebo místo, kde by se ukryl a počkal si na jistý výstřel.

Pierce udělal krok přes práh. Náhle ucítil, že ho zezadu popadly čísi ruce. Kdosi mu stiskl hrdlo a přirazil ho ke zdi.

V zorném poli termobrýlí se objevilo rudé čelo a děsivě svítící oči Billyho Wentze. Gangster mu tvrdě vrazil pod bradu hlaveň pistole. Ještě byla teplá.

„Dobrá, vědče. Tak to by bylo.“

Pierce zavřel oči a ve strašlivé mučivé chvíli čekal, až ho ohluší poslední zvuk jeho života.

Výstřel nepřicházel.

„Rozsviť to pitomý světlo a otevři dveře.“

Pierce se nehýbal. Uvědomil si, že Wentz potřebuje jeho pomoc, než ho zabije. A v témže okamžiku mu došlo ještě něco – že Wentz zřejmě neví o jeho zbrani.

Ruka, která mu svírala límec košile a hrdlo, jím zuřivě zatřásla.

„Světlo! Nerozuměls?“

„Dobře. Světlo.“

Zároveň s tím, jak to řekl, přiložil Wentzovi ke spánku pistoli a dvakrát stiskl spoušť. Neměl jinou možnost. Výstřely se slily v jediný výbuch a současně bleskla světla. Zorné pole termobrýlí však zčernalo a Pierce je okamžitě strhl a odhodil. Uviděl před sebou Wentze. Gangster ještě jednu dvě vteřiny stál, i když mu Pierceho výstřel utrhl celý levý spánek včetně oka a v hlavě mu zela strašlivá krvavá díra. Také pistoli pořád držel, ale už ji netiskl Piercemu pod bradou. Ten ji přesto reflexivně srazil stranou a zároveň pomohl tělu, aby se konečně zhroutilo. Žuchlo na podlahu a zůstalo bez hnutí ležet.

Pierce na mrtvého ještě asi deset vteřin zíral, než se poprvé nadechl. Konečně se vzpamatoval a rozhlédl se. U zdi pomalu vstával Gonsalves – opíral se, jako by nebyl schopen stát sám.

„Jste v pořádku, Rudolpho?“

„Ano, pane.“

Pierce pohlédl pod stůl, kde předtím viděl Rennera. Policista ležel s otevřenýma očima. Zdálo se, že je při vědomí, ale těžce dýchal a košili na levém rameni a na hrudi měl nasáklou krví.

„Rudolpho, běžte nahoru k telefonu a zavolejte sanitku. Řekněte jim, že tu máme postřeleného policistu.“

„Ano, pane.“

„A pak zavolejte na policii a řekněte jim totéž. A ještě zavolejte Vernonovi, ať okamžitě přijede.“

Strážný vykročil ke dveřím. Musel se naklonit pres mrtvého Wentzova pochopa, aby dosáhl na panel kódového zámku, a když dveře otevřel, překročil tělo, jako by se ho štítil. Teprve teď Pierce uviděl, že Vazba má uprostřed hrdla díru po kulce. Renner ho zřejmě zasáhl jedním z prvních výstřelů, takže gangster padl hned u dveří. Pierce si uvědomil, že nikdy neuslyšel z úst tohoto muže jediné slovo.

Konečně se pohnul k Rennerovi a pomohl zraněnému vylézt zpod stolu. Policista chrčivě dýchal, ale naštěstí neměl na rtech krev, takže plíce zřejmě kulka nezasáhla.

„Kam jste to dostal?“

„Do ramene.“

Renner si chtěl rozhalit bundu, ale zaúpěl bolestí.

„Nehýbejte se. Ležte a čekejte. Už jsem poslal strážného, aby zavolal pomoc.“

„Vyřídil mi ruku, kterou střílím,“ zavrčel policista. „A pravou mám na větší vzdálenost k ničemu. Nezbylo mi než se schovat.“

Povytáhl se do sedu a opřel se o stůl. Ukázal zdravou paží k Zellerovi, který ležel zhroucený se spoutanýma rukama na stole.

„S tím to nevypadá dobře.“ –

Pierce přistoupil k tělu svého bývalého přítele a dlouho je obhlížel. Pak se obrátil k Rennerovi.

„Nebojte se. Balistici dokáží, že to dostal od Wentze.“

„Doufám. Pomozte mi, chtěl bych vstát.“

„V žádném případě. Ležte, jste zraněný.“

„Sakra, pomozte mi.“

Pierce mu vyhověl. Když Rennera zdvíhal za pravou paži, ucítil, jak je načichlý uhlíkem.

„Čemu se usmíváte?“ zeptal se ho policista.

„Mám dojem, že vám váš plán zničil oblečení ještě dřív než ta kulka. Nepředpokládal jsem, že budete u té pece trčet tak dlouho.“

„Tohle mi žádnou starost nedělá. Ale Zeller měl pravdu, pěkně z toho bolí hlava.“

„To znám.“

Renner ho odstrčil a dovlekl se k místu, kde leželo Wentzovo tělo. Dlouho na ně mlčky hleděl.

„Teď už nevypadá tak tvrdě, co?“

Pierce jen přikývl.

„Dobře jste to udělal, Pierci. Vážně. To byl perfektní trik s tím světlem.“

„Budu muset poděkovat svému partnerovi Charliemu. On měl nápad nainstalovat sem tohle ovládání.“

V duchu si řekl, že si už nikdy na tenhle vynález nepostěžuje. To mu také připomnělo, jak byl vůči Charliemu podezíravý a všechno před ním tajil. Věděl, že to musí odčinit.

„Když mluvíme o partnerech, ten můj se podělá, až se dozví, o co přišel,“ řekl Renner. „A mám takový dojem, že se musím odebrat na onu místnost, abych nedopadl podobně.“

Posadil se na kraj stolu a zachmuřeně obhlédl mrtvá těla. Pierce si uvědomil, že detektiv zřejmě zvažuje, do jaké míry ohrozil dnešní akcí svou kariéru.

„Nikdo nemohl tušit, že to takhle dopadne,“ snažil se ho uklidnit Pierce. „Řekněte mi, co potřebujete, abych vypověděl.“

„Jo, díky. Ale možná budu spíš potřebovat práci.“

„Žádný problém. Budete ji mít.“

Renner se odlepil od stolu a sedl si na židli. Tvář se mu při každém pohybu křivila bolestí. Pierce si přál, aby pro něho mohl něco udělat.

„Poslyšte, přestaňte se hýbat a přestaňte mluvit. Jenom čekejte, až přijede záchranka.“

Renner na jeho řeči nedbal.

„Je to pravda, o čem Zeller mluvil – že jste našel svou sestru, ale nikomu jste o tom neřekl?“

Pierce přikývl.

„Už se tím nezabývejte. Každý se někdy dostane do situace, kdy se musí nějak rozhodnout. A nikdo mu v tu chvíli neporadí. Člověk se rozhodne, pak udělá, co právě považuje za nejlepší, a tak to zůstane. Chápete?“

Pierce znovu přikývl.

Náhle se otevřely dveře a Pierce vyskočil. Renner zůstal klidný. Vstoupil Gonsalves.

„Už jsou na cestě. Všichni. Sanitka by tu měla být do pěti minut.“

Renner přikývl a pohlédl na Pierceho.

„Zvládnu to.“

„Držím vám palce.“

Pierce se obrátil ke strážnému.

„Volal jste taky Vernonovi?“

„Ano. Už sem jede.“

„Dobře. Počkejte nahoře a pak je sem přivedte.“

Sotva strážný odešel, začal Pierce přemýšlet, jak zareaguje Clyde Vernon. Chránit laboratoř patřilo k jeho hlavním úkolům. Pierce si dovedl představit, že bude bez sebe vzteky. Ale nezbyde mu nic jiného než se s tím vyrovnat. Oba se budou muset vyrovnat s tím, co se tu stalo.

Znovu přistoupil ke stolu, na němž leželo zhroucené Zellerovo tělo. Hleděl na muže, kterého znal tak dlouho, a teprve teď pochopil, že ho vlastně neznal. Nic o něm nevěděl. Cítil, že ho začíná naplňovat smutek. Uvažoval, kdy se to stalo, že se jeho přítel vydal na cestu, která ho dovedla až sem. K tomuto konci. Došlo k tomu už v Palo Altu, kdy se rozhodovali o své budoucnosti? Nebo až někdy nedávno? Řekl, že to udělal kvůli penězům, ale Pierce si nebyl jistý, zda je to jediný důvod a nestojí za tím ještě něco jiného. Věděl, že mu to dlouho nedá spát.

Obrátil se a podíval se na Rennera. Policista seděl schoulený v předklonu. Byl bledý jako stěna, zřejmě se na něm začínala projevovat ztráta krve.

„Jak vám je?“ zeptal se ho. „Neměl byste si lehnout na zem, abyste nespadl?“

Detektiv neodpověděl. Pořád uvažoval o tom, co se stalo.

„Škoda, že jsou všichni mrtví,“ řekl. „Teď možná Lilly Quinlanovou nikdy nenajdeme. Myslím její tělo.“

Pierce se k němu vrátil a opřel se o stůl.

„Hm…, mám dojem, že je ještě pár věcí, které jsem vám neřekl.“

Renner na něho upřel dlouhý pohled.

„To jsem předpokládal. Tak spusťte.“

„Vím, kde to tělo je.“

Policista se na něho znovu dlouze díval a pak přikývl.

„To jsem měl vědět. Jak dlouho?“

„Teprve ode dneška. Nemohl jsem vám o tom říct, dokud jsem si nebyl jistý, že mi pomůžete.“

Renner zakroutil hlavou.

„Teď už nemůžete nic zkazit. Mluvte.“

40

Pierce seděl ve své kanceláři ve druhém poschodí a čekal, až si ho znovu zavolají detektivové. Byl pátek půl sedmé ráno. Laboratoř stále okupovali koronerovi lidé a detektivové čekali, až skončí a pustí je tam. Mezitím si vzali do parády jeho a minutu po minutě s ním probírali, co se dnes v noci v suterénu této budovy dělo.

Asi po hodině Pierce cítil, že potřebuje přestávku. Vzdálil se ze zasedačky, kde ho vyslýchali, a odešel do své kanceláře. Nestrávil tam ještě ani pět minut, když někdo zaklepal. Do dveří vstrčil hlavu Charlie Condon. Vernon ho vytáhl z postele, hned jak se od Gonsalvese dověděl, co se stalo. „Můžu dál, Henry?“

„Jistě. Zavři dveře.“

Condon vešel dovnitř a zakroutil hlavou. „Ještě jsem to nevstřebal.“

„Já taky ne.“

„Řekl ti někdo, co bude s Goddardem?“

„Ne. Chtěli jen vědět, kde jsou s Bechyovou ubytovaní. Řekl jsem jim to. Počítám, že je sbalí za napomáhání trestnému činu nebo za něco takového.“

„A pořád nevíš, pro koho pracovali?“

„Ne. To Cody neřekl. Předpokládám, že pro některého z jeho klientů. Ale podle mě to policie zjistí, buď od Goddarda, nebo až prohledají Zellerův dům.“

Condon se posadil na gauč vedle Pierceho pracovního stolu. Neměl svůj obvyklý oblek a kravatu a Pierce si uvědomil, že v obyčejných džínách a svetru vypadá mnohem mladší.

„Musíme začít znovu,“ řekl Pierce. „Myslím s hledáním nového investora.“

Condon na něho upřel nevěřícný pohled.

„Děláš si legraci? Po tom všem? Kdo by…“

„Jedeme dál, Charlie. Nic nevzdáváme. Vědu nikdo nezrušil. Ani naše patenty. Vždycky budou existovat investoři, kteří si to uvědomí. Budeš zkrátka hledat jinou velrybu.“

„To se lehčeji řekne, než udělá.“

„Samozřejmě. Všechno se lehčeji řekne, než udělá – i to, co se mi stalo v noci a během posledního týdne. A přesto je to udělané. Ale je to za mnou a věř mi, že jsem teď nabuzenější než předtím.“

Condon přikývl.

„Už nás nikdo nezastaví,“ řekl Pierce.

„To je pravda. Dnes zažijeme mediální bouři, to je jasné, a možná to potrvá několik týdnů. Ale musíme vymyslet, jak to obrátit ve svůj prospěch. Přitáhnout tím investory, ne je odstrašit a zahnat. Nemluvím o obyčejných novinách, mám na mysli odborné časopisy, vědecký svět.“

„Ano, chápu. Ale víš, kdo nám teď bude chybět?“

„Kdo?“

„Nicky. Byla naše mluvčí. Potřebujeme ji. Ona tyhle lidi zná, všechny ty reportéry. Kdo teď bude jednat s médii? Slétnou se na nás jako vosy na malinovou šťávu a nejméně pár dní tu budou kroužit, dokud se někde jinde nestane něco, co je odláká.“

Pierce nad tím chvíli přemýšlel a potom pohlédl na zarámovaný plakát s ponorkou Próteus, plující mořem barev. Lidským mořem.

„Zavolej jí a pokus se ji angažovat zpátky. Řekni jí, že mezi mnou a jí to zůstane, jak to je. Že jde jen o to, aby se vrátila ke své práci.“

Condon chvíli mlčel.

„A jak si představuješ, že to mezi vámi dvěma bude fungovat? Pochybuju, že ji přesvědčím.“

Pierceho se najednou zmocnilo vzrušení. Ta myšlenka ho zaujala. Řekne jí, že ji chtějí znovu angažovat z čistě profesionálních důvodů a že mezi nimi nebudou jiné vztahy než pracovní. A pak jí ukáže, jak se změnil. Sama uvidí, že se už nehoní za desetníkem, naopak desetník honí jeho.

Přemýšlel o její knize čínských symbolů, kterou jí nechal otevřenou na stolku v obývacím pokoji. Odpuštění. Rozhodl se, že to zkusí. Získá ji zpátky do práce a zkusí to.

„Jestli chceš, zavolám jí sám. Pokusím se ji…“

Na stole mu zazvonila jeho přímá linka. Okamžitě to vzal.

„Henry, tady je Jacob. Co že jsi v práci tak brzy? Myslel jsem, že se dostanu na hlasovou schránku.“

„Byl jsem tu přes noc. Podal jsi to?“

„Před dvaceti minutami. Próteus je chráněný. Ty jsi chráněný, Henry.“

„Díky, Jacobe. Jsem moc rád, žes tam v noci letěl.“

„A u vás je všechno v pořádku?“

„Všechno, kromě toho, že jsme přišli o Goddarda.“

„Cože? To nemyslíš vážně? Co se stalo?“

„To je na delší řeč. Kdy se vracíš?“

„Hodlám navštívit bratra a jeho rodinu v Owingsu v jižním Marylandu. Zpátky letím v neděli.“

„Mají tam dole v Owingsu kabelovku?“

„Ano, určitě.“

„Tak sleduj CNN. Mám dojem, že se z nás na nějakou dobu stanou mediální hvězdy.“

„Poslyš, je tam u vás něco…“

„Jacobe, jsem uprostřed jednání. Musím končit. Zajeď navštívit bratra a vyspi se.“

Kaz zřejmě usoudil, že to bude nejlepší, a zavěsil. Pierce pohlédl na Condona.

„A je to. Patenty jsou podané.“

Condonova tvář se rozzářila.

„Ale jak to, že už teď?“

„Poslal jsem ho tam v noci. Už nemají nárok, Charlie. Nedosáhnou na nás.“

Condon o tom chvíli uvažoval a potom přikývl.

„A proč jsi mi neřekl, že ho tam posíláš?“

Pierce na něho pohlédl. Viděl na jeho tváři, že pochopil. Condonovi došlo, že mu nedůvěřoval.

„Nevím, Charlie. Nechtěl jsem o tom mluvit s nikým, dokud nebudu mít jasno.“

Condon přikývl, dotčený výraz mu však zůstal.

„Musí to být těžké, žít s takovou nedůvěrou. Žít tak sám.“

Teď zase nezbylo Piercemu než jen přikývnout. Condon prohlásil, že si jde udělat kávu, a odešel.

Pierce chvíli jen seděl a díval se před sebe. Přemýšlel o Condonovi a o tom, co řekl. Slova jeho partnera zněla sžíravě, trpce, ale pravdivě. Věděl, že je čas všechno změnit.

Pořád bylo brzy ráno, ale on s tím novým začátkem nechtěl čekat. Zvedl telefon a zavolal do domu na Amalfi Drive.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai