Michael Connelly

Město kostí

1

Stará dáma si to nakonec s umíráním rozmyslela, ale už bylo pozdě. Nejprve zarývala prsty do omítky nedaleké zdi tak dlouho, až si ulámala většinu nehtů, pak se chytila za krk a snažila se vklínit zkrvavené konečky prstů pod šňůru. Při kopání do zdi si zlomila čtyři prsty na noze. Bojovala tak úporně a projevovala tak zoufalou vůli žít, že si Harry Bosch začal klást otázku, co se asi seběhlo předtím. Kde bylo její odhodlání a vůle a proč se obojí přihlásilo až ve chvíli, kdy si žena přetáhla přes krk prodlužovací šňůru a odkopla židličku? Proč neměla stejnou vůli k životu i předtím?

Podobné dotazy se v Boschových zprávách o úmrtí nikdy neobjevily. Když však teď seděl v autě před Penzionem skvělého stárnutí na Sunset Boulevardu východně od Hollywood Freeway, nemohl se těmto neoficiálním otázkám vyhnout. Byl právě Nový rok a Bosch měl celý den pohotovost na telefonu.

V šestnáct hodin a dvacet minut měl za sebou již dva výjezdy k sebevraždám - jedné zastřelením a druhé oběšením. Obě oběti byly ženy a obě vykazovaly známky deprese, zoufalství a osamění. Nový rok byl každoročně velkým dnem sebevražd. Většina lidí sice vítala tento den s pocity naděje a očekávání, ale nebylo málo ani těch, kteří pokládali Nový rok za vhodný den pro smrt, přičemž někteří - jako třeba tato stará dáma - si svůj omyl uvědomili až ve chvíli, kdy již bylo pozdě.

Bosch zvedl hlavu a skrz čelní okno sledoval, jak je tělo poslední oběti přikryté zelenou přikrývkou nakládáno na vozíku do modrého pohřebního vozu. Přitom si všiml, že uvnitř vozu již stojí jeden obsazený vozík, a dovtípil se, že je to oběť první sebevraždy - čtyřiatřicetiletá herečka, která se zastřelila v zaparkovaném autě na Mulholland Drive s výhledem na Hollywood. Bosch i tým ze soudního lékařství sem přijeli rovnou odtamtud.

Boschovi zacvrlikal mobilní telefon. Bylo to vítané přerušení chmurných myšlenek o bezvýznamných úmrtích. Ve sluchátku se ozval Mankiewicz, službu konající seržant z hollywoodského oddělení Losangeleské policie.

„Už jste tam skončili?"

„Za chvíli vyrážíme"

„A co?"

„Pozdě rozmyšlená sebevražda. Máš něco dalšího?"

„Jo. Ale říkal jsem si, že bych to neměl vytrubovat do vysílačky. Pro média je dneska chcíplej den - víc než občani mi sem volají reportéři a vyzvídají, co je nového. Všichni chtějí vědět něco o té první sebevraždě, o té herečce na Mulhollandu. Chápeš, historka o smutném konci hollywoodského snu. A po tomhle případu by nejspíš skočili taky."

„Jo? A copak to je?"

„Nějakej občan v Laurel Canyonu. Na Wonderland Avenue. Zavolal mi a povídal, že se jeho pes zrovna vrátil z venčení v lese s kostí v hubě. Ten chlápek tvrdí, že je to lidská kost - prý pažní kost nějakého děcka."

Bosch téměř zaúpěl. Každý rok se vyskytlo čtyři až pět podobných hlášení a po počáteční hysterii vždy následovalo jednoduché vysvětlení: jsou to kosti zvířete. Harry pokynul z auta dvěma zřízencům ze soudního lékařství, kteří právě zaklapli zadní dveře a nasedali do dodávky.

„Já vím, co si teď myslíš, Harry," pokračoval Mankiewicz. „Další hon na kosti. Už jsi to zažil stokrát, a vždycky je to stejné: kojot, jelen nebo něco takového. Jenže hele, ten chlápek se psem je doktor, A tvrdí, že o tom nemůže být pochyb. Prý je to humerus. To znamená pažní kost. A navíc tvrdí, že patřila dítěti, Harry. A poslechni si tohle: on říkal..."

Nastala chvíle ticha, během níž Mankiewicz zřejmě hledal poznámky. Bosch sledoval, jak modrá dodávka soudního lékařství vyráží od obrubníku a zařazuje se do provozu. Když se Mankiewicz znovu ozval, očividně z něčeho četl.

„Kost má zřetelně viditelnou frakturu těsně nad mediálním epikondylem, ať je to, co chce."

Bosch zaťal čelist. Cítil, jak mu vzadu na krku projíždí lehký elektrický záchvěv.

„Takhle to mám v poznámkách, nevím, jestli to říkám správně. Jde o to, že ten doktor tvrdí, že to bylo dítě, Harry. Takže moh by sis oblíct hubertus a ověřit ten humerus?"

Bosch neodpověděl.

„Promiň, prostě jsem se neudržel".

„Ale jo, bylo to vtipné, Manku. Jaká je to adresa?"

Mankiewicz sdělil Boschovi adresu a oznámil mu, že již na místo vyslal hlídkový vůz.

„Udělals dobře, žes to nerozhlásil vysílačkou. Zkus to ještě vydržet".

Mankiewicz souhlasil. Bosch zaklapl telefon a nastartoval auto. Ještě jednou se zadíval na vchod penzionu, zařadil rychlost a vyrazil. Nic na penzionu mu nepřipomínalo skvělé stárnutí. Žena, která se oběsila v přístěnku drobné ložnice, neměla podle správy penzionu vůbec žádné příbuzné. I po smrti ji čekalo totéž co za života: osamění a zapomenutí.

Bosch se zařadil do šňůry aut a zamířil k Laurel Canyonu.

2

Během jízdy do kaňonu, stoupání na Lookout Mountain a odtud na Wonderland Avenue poslouchal Bosch v rádiu přímý přenos ze zápasu Lakers. Nebyl nábožným příznivcem basketbalu, ale chtěl být v obraze pro případ, že dnes bude potřebovat svého kolegu Jerryho Edgara. Bosch zatím pracoval sám, protože Edgar někde se štěstím sehnal dva volné lístky na dnešní zápas. Bosch proto souhlasil, že se pokusí všechna dnešní hlášení vyřídit sám a nebude Edgara vyrušovat, pokud se neobjeví vražda nebo něco, co by sám nezvládl. O samotě pracoval také proto, že Kizmin Riderová, třetí člen jeho vyšetřovacího týmu, byla již téměř před rokem povýšena a přeřazena na oddělení loupeží a vražd a uvolněné místo dosud zůstalo neobsazeno.

Právě běžela třetí čtvrtina utkání s Trail Blazers a skóre bylo vyrovnané. Bosch opravdu nebyl zapáleným basketbalovým fandou, ale z Edgarova neustálého tlachání o zápase a proseb, aby nemusel sloužit pohotovost, vyrozuměl, že jde o důležité utkání Lakers s jedním z jejich úhlavních soupeřů. Rozhodl se tedy, že Edgarovi zavolá až ve chvíli, kdy dorazí na místo činu a zhodnotí situaci. V kaňonu se však signál na středních vlnách začal ztrácet, a tak Bosch opět rádio vypnul.

Stoupání bylo příkré. Laurel Canyon v podstatě představoval zářez v pohoří Santa Monica. Všechny vedlejší silnice se vinuly vzhůru směrem k hřebeni a Wonderland Avenue končila na odlehlém místě s půlmiliónovými domy obklopenými hustě zalesněným a strmým terénem. Bosch instinktivně věděl, že pátrání po kostech v této oblasti bude z logistického hlediska zlý sen. Zastavil za hlídkovým vozem, který již parkoval na Mankiewiczem uvedené adrese, a podíval se na hodinky. Bylo 16.38. Bosch si čas poznamenal na novou stránku zápisníku. Odhadoval, že do stmívání zbývá necelá hodina.

Zaklepal u dveří a otevřela mu policistka, kterou neznal. Na její jmenovce stálo Brasherová. Uvedla Bosche do domu a doprovodila ho do domácí pracovny, kde její partner - policista, jehož Bosch znal a věděl, že se jmenuje Edgewood - právě hovořil s prošedivělým mužem sedícím za přeplněným pracovním stolem. Kromě mnoha jiných věcí stála na stole krabice od bot se sejmutým víkem.

Bosch se postavil před muže a představil se. Šedivý muž odvětil, že se jmenuje Paul Guyot a pracoval jako praktický lékař. Bosch se předklonil a viděl, že v krabici od bot leží kost, kvůli níž se zde všichni sešli. Kost měla tmavě hnědou barvu a vypadala jako kus sukovitého naplaveného dřeva.

Kromě toho si Bosch všiml psa rozvaleného na podlaze vedle doktorovy židle. Byl to velký pes se žlutou srstí.

„Tak tohle je ta kost," řekl Bosch a zadíval se do krabice.

„Ano, detektive, to je ona," odpověděl Guyot. „A jak vidíte..,"

Natáhl se do police za pracovním stolem, vytáhl objemnou Grayovu anatomii a otevřel ji na předem označeném místě. Bosch si všiml, že má na rukou gumové rukavice.

Na označené stránce byla ilustrace kosti v pohledu zepředu a zezadu. V rohu se pak skvěl malý nákres kostry se zvýrazněnými pažními kostmi na obou rukou.

„Tohle je humerus," prohlásil Guyot a poklepal na stránku. „A tohle nalezený vzorek."

Sáhl do krabice od bot, jemně z ní vytáhl kost a přidržel ji nad ilustrací v knize.

„Mediální epikondyl, trochlea, větší a menší tuberkul," konstatoval. „Všechno tady je. A jak už jsem říkal těmhle dvěma policistům, svoje kosti poznám i bez knihy. Tahle kost je lidská, detektive. Bez nejmenších pochyb."

Bosch pohlédl Guyotovi do obličeje. Spatřil v něm lehké chvění, snad první náznak Parkinsonovy choroby.

„Vy už jste v důchodu, doktore?"

„Ano, ale to neznamená, že nepoznám kost, když ji uvidím..."

„Já se s vámi nepřu, doktore Guyote." Bosch se pokusil o úsměv. „Když říkáte, že je to lidská kost, věřím vám. Dobře? Pouze se snažím získat obrázek situace. Jestli chcete, můžete tu kost vrátit zpátky do krabice."

Guyot vložil kost do krabice od bot.

„Jak se jmenuje váš pes?"

„Calamity."

Bosch se zadíval na psa. Zdálo se, že spí.

„Když byla ještě štěně, dělala nám spoustu potíží."

Bosch přikývl.

„Vím, že už jste to jednou říkal, ale popište mi, co se dneska stalo."

Guyot se sklonil a podrbal psa za obojkem. Pes se na něj chvíli díval a pak si opět položil hlavu a zavřel oči.

„Šel jsem Calamity odpoledne vyvenčit. Když vyjdu nahoru na točnu, obvykle ji pustím z vodítka a nechám ji běhat po lese. Má to ráda."

„Co je to za plemeno?" zeptal se Bosch.

„Zlatý labrador," odpověděla za ním Brasherová rychle.

Bosch se otočil a pohlédl na ni. Brasherová si uvědomila, že udělala chybu, když se vložila do hovoru, a ustoupila ke dveřím, kde stál její partner.

„Jestli máte nějaké jiné povinnosti, můžete už jít," řekl Bosch. „Převezmu vyšetřování sám."

Edgewood přikývl a pokynul kolegyni.

„Díky, doktore," řekl na odchodu.

„To nestojí za řeč."

Bosche něco napadlo.

„Hej, ještě něco."

Edgewood s Brasherovou se otočili.

„Nepouštějte to do éteru, dobře?"

„Jasně," řekla Brasherová a fixovala Bosche pohledem tak dlouho, dokud se neotočil.

Když policisté odešli, podíval se Bosch zpátky na lékaře a všiml si, že jeho třes v obličeji je nyní o něco výraznější.

„Taky mi zpočátku nevěřili," utrousil Guyot.

„To je jen proto, že takových telefonátů míváme spoustu. Ale já vám věřím, doktore. Takže co kdybyste mi to teď dopověděl?"

Guyot přikývl.

„No, takže jsem ji nahoře pustil z vodítka. Okamžitě vyběhla do lesa, jak to má ráda. Je dobře vycvičená. Když zapískám, hned se vrátí. Problém je, že už nedokážu moc hlasitě pískat. Takže když zaběhne někam, kde mě neslyší, musím na ni jednoduše počkat."

„A to se stalo i dnes, když našla tu kost?"

„Ano. Zapískal jsem a ona nepřiběhla."

„Takže byla někde dost daleko."

„Ano, přesně tak. Čekal jsem. Ještě několikrát jsem zapískal a ona pak konečně přiběhla z lesa vedle domu pana Ulricha. V hubě přitom měla tu kost. Nejdřív jsem si myslel, že je to nějaký klacek, že chce, abych jí ho házel a ona ho aportovala. Když ale přiběhla až ke mně, poznal jsem ten tvar. Sebral jsem jí tu kost - nechtěla ji pustit -, doma jsem ji prohlédl, ujistil se, že je lidská, a zavolal lidem od vás."

Lidem od vás, pomyslel si Bosch. Každý to říkal takhle, jako by policisté představovali jiný živočišný druh. Podivný druh s krunýřem, skrz nějž neproniknou žádné hrůzy světa.

„Když jste volal, říkal jste službu konajícímu seržantovi, že na té kosti je fraktura."

„Přesně tak."

Guyot znovu zvedl kost a jemně ji přidržel. Otočil ji a přejel prstem po svislé rýze na jejím povrchu.

„Tohle je zlomová linie, detektive. Je to zahojená fraktura."

„Dobře."

Bosch ukázal na krabici a doktor do ní vložil kost zpátky.

„Nevadilo by vám, doktore, kdybyste teď vzal svého psa na vodítko a šel se se mnou projít na tu točnu?"

„Vůbec ne. Akorát se potřebuju přezout."

„Já se taky převléknu. Co kdybych na vás počkal venku?"

„Hned jsem tam."

„Tohle si vezmu s sebou."

Bosch zakryl krabici od bot víkem a uchopil ji do obou rukou, aby měl jistotu, že ji nepřevrhne a neporuší její obsah.

Když vyšel ven, všiml si, že hlídkový vůz stále stojí před domem. Oba policisté seděli uvnitř a zřejmě sepisovali hlášení. Bosch přešel ke svému autu a položil krabici na sedadlo spolujezdce.

Protože neměl službu, ale pouhou pohotovost, neměl na sobě oblek. Byl oblečen v modrých džínsách, bílé košili a sportovní bundě. Svlékl si bundu, složil ji a hodil na zadní sedadlo. Všiml si, že kohoutek pistole, kterou nosil u pasu, mu již prodřel do lemu díru, a přitom bunda nebyla ještě ani rok stará. Zanedlouho se mu pistole prošoupe až do kapsy a pak úplně ven. Většinu svého oblečení prodřel Bosch zevnitř.

Následně si svlékl košili, pod kterou měl na sobě ještě bílé tílko. Otevřel kufr, aby z krabice s vybavením pro ohledávání míst činu vytáhl pracovní boty. Když se naklonil nad zadní nárazník a začal se přezouvat, všiml si, že Brasherová vystoupila z hlídkového vozu a míří směrem k němu.

„Takže to vypadá na skutečný případ, co?"

„Myslím, že jo. Ale musí to ještě potvrdit někdo ze soudního."

„Půjdete se tam rozhlídnout?"

„Pokusím se. Ale už není moc světla. Nejspíš se sem budu muset vrátit ještě zítra."

„Mimochodem, já jsem Julia Brasherová. Jsem na oddělení nová."

„Harry Bosch."

„Já vím. Slyšela jsem o vás."

„Všechno popírám."

Brasherová se usmála a natáhla ruku, ale Bosch si právě zavazoval botu. Nechal toho a potřásl si s Brasherovou pravicí.

„Pardon," řekla policistka. „Dneska nemám cit pro načasování."

„Nic se nestalo."

Bosch si došněroval botu a sundal nohu z nárazníku.

„Když jsem tam vyhrkla název toho plemene, okamžitě mi došlo, že se snažíte navázat s tím doktorem psychologický vztah. Byla to moje chyba. Omlouvám se."

Bosch si ji chvíli prohlížel. Mohlo jí být kolem pětatřiceti a měla tmavě hnědé oči a tmavé vlasy sepnuté do krátkého copu, který ji sahal kousek pod límec. Podle rovnoměrného opálení kůže Bosch tipoval, že je ráda v přírodě.

„Jak říkám, nic se nestalo."

„Vy jste sám?"

Bosch zaváhal.

„Můj partner pracuje na něčem jiném, a tak jsem to jel ověřit sám."

Bosch si všiml, že ze dveří domu vyšel doktor Guyot se psem na vodítku. Rozhodl se, že nebude vytahovat kombinézu určenou pro ohledávání míst činu a oblékat si ji. Nakrátko pohlédl na Julii Brasherovou, která právě sledovala blížícího se psa.

„Máte hodně hlášení?"

„Ne, jde to dobře."

Bosch se podíval na baterku v krabici s ohledávacím vybavením. Šlehl pohledem po Brasherové, popadl jelenici a přehodil ji přes baterku. Vytáhl z krabice žlutou policejní pásku a polaroid, zavřel kufr a otočil se k Brasherové.

„Takže by vám nevadilo, kdybych si od vás půjčil baterku? Eh, svoji jsem si zapomněl."

„Žádný problém."

Brasherová sňala baterku z kroužku na opasku a podala ji Boschovi.

V tu chvíli k nim dorazil doktor se psem.

„Jsme připraveni."

„Dobrá, doktore, chtěl bych, abyste nás zavedl na místo, kde jste pustil svého psa z vodítka. Uvidíme, kam poběží tentokrát."

„Nejsem si jistý, jestli jí budete stačit."

„O to už se postarám sám, doktore."

„Takže tudy."

Vyrazili do kopce k malé točně, kde končila Wonderland Avenue. Brasherová kývla na partnera v autě a šla s nimi.

„Víte, před pár lety jsme zrovna na téhle cestě zažili docela vzrušení," řekl Guyot. „Jednoho muže sledovali z Hollywood Bowlu až sem do jeho domu a pak ho přepadli a zabili."

„Vzpomínám si," odpověděl Bosch.

Věděl, že vyšetřování ještě nebylo uzavřeno, ale nezmínil se o tom. Nebyl to jeho případ.

Doktor Guyot kráčel pevným krokem, který neodpovídal jeho věku a pravděpodobné chorobě. Nechal psa, aby určoval tempo, a zanedlouho již byl hezkých pár kroků před Boschem s Brasherovou.

„Kde jste byla předtím?" zeptal se Bosch policistky.

„Jak to myslíte?"

„Říkala jste, že jste v hollywoodském oddělení nová. Co jste dělala předtím?"

„Ach tak. Byla jsem na akademii."

Bosch byl překvapen. Pohlédl na policistku a pomyslel si, že svůj odhad jejího věku bude možná muset přehodnotit.

Brasherová přikývla a řekla: „Já vím, jsem stará."

Bosch upadl do rozpaků.

„Ne, to jsem nechtěl říct. Jen jsem si myslel, že jste byla ještě někde jinde. Nepřipadáte mi jako nováček."

„Nastoupila jsem až ve čtyřiatřiceti."

„Vážně? Fíha."

„Jo. Policajtštinou jsem se nakazila dost pozdě."

„A co jste dělala předtím?"

„No, hromadu nejrůznějších věcí. Většinou jsem cestovala. Chvíli mi trvalo, než jsem si ujasnila, co chci vlastně dělat. A chcete vědět, co chci dělat ze všeho nejvíc?"

Bosch na ni pohlédl.

"Co?"

„To co vy. Vraždy."

Bosch nevěděl, co říct - zda ji má povzbudit, nebo spíše odradit.

„No tak hodně štěstí," řekl.

„Copak vám nepřipadá, že je to nejvíce naplňující práce vůbec? Jen se na ni podívejte - vy odstraňujete ze směsi ty nejhorší lidi."

„Ze směsi?"

„Ze společnosti."

„Aha, jo, to asi jo. Když nám přeje štěstí."

Mezitím dostihli doktora Guyota, který se se psem zastavil na malém prostranství sloužícím jako točna pro automobily.

„To je to místo?"

„Ano. Tady jsem ji pustil. Vyběhla támhletím směrem."

Ukázal na les s nízkým porostem, který začínal na úrovni silnice, ale záhy se změnil v příkré stoupání k hřebeni svahu. Protínal ho betonový odvodňovací kanál, což vysvětlovalo, proč tento pozemek nikdy nebyl zastavěn. Kanál nepochybně patřil městu a měl odvádět vodu z domů podél silnice. Většina silnic v kaňonu byla postavena na místě někdejších potoků a řečišť. Nebýt odvodňovacích kanálů, začaly by silnice při silném dešti plnit svou původní funkci.

„Poběžíte nahoru?" zeptal se Guyot.

„Pokusím se."

„Půjdu s vámi," řekla Brasherová.

Bosch se na ni podíval a pak se otočil za zvukem auta. Byl to hlídkový vůz s Edgewoodem za volantem. Policista přijel až k nim a stáhl okénko.

„Máme tu sólokapra, kolegyně. Děvenko."

Ukázal na opuštěné sedadlo spolujezdce. Brasherová se zamračila a pohlédla na Bosche.

„Domácí násilí nesnáším."

Bosch se usmál. Také je neměl rád, zvláště když se změnilo v „dézetko" neboli domácí zabijačku.

„To mě mrzí."

„No, tak možná příště."

Brasherová obešla auto.

„Tady," řekl Bosch a podal jí baterku.

„Mám v autě ještě jednu," řekla policistka. „Můžete mi ji vrátit později."

„Určitě?"

Bosch byl v pokušení požádat ji o telefonní číslo, ale nakonec odolal.

„Určitě. Hodně štěstí."

„Vám taky. Dávejte na sebe pozor."

Brasherová se na něj usmála a spěšně nasedla do auta. Bosch se otočil zpátky ke Guyotovi se psem.

„Atraktivní žena," řekl Guyot.

Bosch nechal jeho poznámku bez odpovědi - přemýšlel, jestli ji Guyot vyslovil na základě jeho chování vůči Brasherové. Doufal, že takhle nápadný nebyl.

„Tak jo, doktore," řekl, „pusťte toho psa a já se s ním pokusím udržet krok."

Guyot poplácal psa po hrudníku a odhákl vodítko.

„Přines kost, holka. Přines kost! Přines!"

Pes vyrazil do lesa a zmizel z dohledu dříve, než se Bosch zmohl na jediný krok. Harry se téměř rozesmál.

„No, myslím, že jste měl pravdu, doktore."

Otočil se, aby se ujistil, že hlídkový vůz opravdu odjel a Brasherová nebyla svědkem labradorova úprku.

„Chcete, abych zapískal?"

„Ne. Prostě tam půjdu, trochu se porozhlídnu a uvidím, jestli na toho psa nenarazím." Rozsvítil baterku.

3

V lese se setmělo dlouho před západem slunce. Než světlo stačilo dopadnout na zem, zastínil ho baldachýn tvořený montereyskými borovicemi. Bosch rozsvítil baterku a vyrazil do svahu směrem, z něhož se ozývalo šustění psa v lesním porostu. Byla to pomalá a úmorná činnost. Na zemi ležela třiceticentimetrová vrstva jehličí, které Boschovi často podklouzávalo, když se potřeboval odrazit do svahu. Zanedlouho měl ruce lepkavé od smůly z větviček, kterých se přidržoval, aby neupadl.

Trvalo mu téměř deset minut, než urazil nejstrmějších třicet metrů. Pak se terén začal vyrovnávat a stromy zde rostly řidčeji, takže sem pronikalo více světla. Bosch se rozhlédl kolem sebe, ale psa nikde neviděl. Otočil se tedy a zavolal na doktora Guyota, přestože již neviděl ani jeho, ani silnici.

„Doktore Guyote? Slyšíte mě?"

„Ano, slyším vás."

„Zapískejte na psa."

Po chvíli zaslechl trojí zapískání. Bylo zřetelné, ale znělo velmi hluboce - zřejmě přes stromy a porost pronikalo stejně těžko jako sluneční svit. Bosch se pokusil pískání napodobit a po několika pokusech měl pocit, že se mu to povedlo. Pes se však neobjevil.

Bosch pokračoval dál a držel se přitom rovného terénu, protože byl přesvědčen, že pokud chce někdo zakopat nebo se zbavit těla, pak to spíše udělá na rovné půdě, než na příkrém svahu. Po chvíli chůze cestou nejmenšího odporu se ocitl u skupinky akátů, kde vzápětí narazil na místo s čerstvě porušenou půdou. Zemina zde byla rozrytá, jako by se v ní nahodile hrabal nějaký nástroj nebo zvíře. Bosch zvedl nohu, aby odstrčil stranou hlínu a větvičky, ale pak si uvědomil, že to žádné větvičky nejsou.

Klekl si, namířil na nález baterku a začal si prohlížet krátké hnědé kosti roztroušené na ploše asi třicet krát třicet centimetrů. Zdálo se mu, že se dívá na rozpojené prsty na ruce. Na malé ruce. Byla to ruka dítěte.

Bosch se postavil a uvědomil si, že jeho zájem o Julii Brasherovou ho poněkud rozptýlil. Nevzal si s sebou žádné pomůcky, pomocí nichž by mohl kosti předepsaným způsobem sebrat. Zvednout je a snést je jen tak ze svahu by znamenalo porušit všechna pravidla pro sběr důkazního materiálu.

Na krku se mu na tkaničce od bot houpal polaroid. Bosch ho uchopil a pořídil detailní snímek kostí. Poodstoupil a vyfotografoval širší pohled na místo pod akáty.

V dálce zaslechl slabé pískání doktora Guyota. Vzal žlutou policejní pásku, uvázal její konec kolem kmene jednoho z akátů a vytyčil kolem stromů hranici. Uvědomil si, že se sem ráno budou muset vrátit, a začal hledat něco, co by sloužilo jako letecký orientační bod. Po chvíli nedaleko objevil vzrostlý keř pelyňku. Vzal policejní pásku a několikrát keř omotal.

Když skončil, byla již téměř tma. Bosch se ještě jednou zběžně rozhlédl po lese, ale věděl, že pátrat zde s baterkou je zbytečné, protože celá oblast se bude zítra ráno stejně muset důkladně ohledat. Sebral kapesní nůž, který nosil na klíčence, a začal řezat asi metrové kusy policejní pásky. Ty pak cestou ze svahu v pravidelných intervalech rozmisťoval na větve stromů a na keře. Když se přiblížil k silnici, zaslechl hlasy, a tak se orientoval podle nich. V jednom okamžiku pod ním měkká půda podjela, Bosch upadl a ztěžka narazil do kmene borovice. Strom ho zasáhl do prsou, roztrhl mu košili a silně ho poškrábal na zádech.

Bosch se několik vteřin nehýbal. Zdálo se mu, že si možná zlomil žebra na pravé straně. Dýchalo se mu těžce a bolestně. Hlasitě zasípal, chytil se kmene a pomalu se postavil, aby mohl vyrazit za hlasy zdola.

Zakrátko se vrátil na silnici, kde na něj čekal doktor Guyot se psem a dalším mužem. Když spatřili krev na Boschově košili, oba se zatvářili šokovaně.

„Propána, co se stalo?" vykřikl Guyot.

„Nic. Upadl jsem."

„Ale vaše košile - máte na ní krev!"

„To patří k práci."

„Podívám se vám na hrudník."

Lékař vyrazil, aby Bosche prohlédl, ale ten zvedl ruce.

„Nic mi není. Kdo je to?"

Druhý muž odpověděl za Guyota.

„Jsem Victor Ulrich. Bydlím támhle."

Ukázal na dům vedle silnice. Bosch přikývl.

„Zrovna jsem se vyšel podívat, co se tu děje."

„No, právě teď se tady neděje nic. Ale mám tam nahoře místo činu. Nebo ho tam spíš budeme mít. Pravděpodobně ho začneme ohledávat až zítra ráno. Ale potřebuji, abyste se oba drželi stranou od něj a nikomu o něm neříkali. Jasné?"

Oba sousedi přikývli.

„A doktore, nechte teď svého psa pár dní na vodítku. Potřebuju se vrátit do auta a zavolat si. Pane Ulrichu, zítra budeme bezpochyby chtít mluvit i s vámi. Budete tady?"

„Jistě. Kdykoliv. Pracuji doma."

„Co děláte?"

„Píšu."

„Dobře. Takže zítra."

Bosch s Guyotem a se psem vyrazili po silnici zpátky.

„Opravdu bych se vám měl na to zranění podívat," trval na svém Guyot.

„To bude dobrý."

Bosch pohlédl nalevo a všiml si, že v okně domu, kolem něhož procházeli, se rychle zatáhla záclonka.

„Podle držení těla při chůzi jste si poranil žebro," řekl Guyot. „Možná jste si ho zlomil. A možná víc než jen jedno."

Bosch si vzpomněl na malé tenké kosti, které před chvílí viděl pod akáty.

„Se žebry stejně nic nenaděláte, zlomenými i nezlomenými," prohlásil.

„Mohu vám je zatejpovat. Bude se vám mnohem lépe dýchat. A taky vám mohu ošetřit tu ránu."

Bosch povolil.

„No dobrá, doktore, tak oprašte svou lékařskou brašnu a já si zatím převlíknu košili."

O pár minut později Guyot ve své pracovně vyčistil Boschovi hluboký škrábanec na boku hrudníku a ovázal mu žebra. Bosch se skutečně cítil lépe, ale žebra ho stále bolela. Guyot prohlásil, že již nemůže vydávat předpisy, ale detektiv by si prý stejně neměl brát nic silnějšího než aspirin.

Bosch si vzpomněl, že má doma ještě lahvičku s tabletkami vicodinu, které mu zbyly z doby před několika měsíci, kdy si nechal vytrhnout zub moudrosti. Kdyby chtěl, mohly ho bolesti zbavit ony.

„To bude dobré," řekl. „Díky za ošetření."

„To nestojí za řeč."

Bosch si oblékl čistou košili a díval se, jak Guyot zavírá lékařskou brašnu. Napadlo ho, kdy naposledy asi tento člověk ošetřoval pacienta.

„Jak dlouho už jste v důchodu?" zeptal se.

„Za měsíc to bude dvanáct let."

„Stýská se vám?"

Guyot se otočil od brašny a pohlédl na Bosche. Třes v obličeji byl pryč.

„Každý den. Nechybí mi samotná práce - případy a tak. Ale bylo to povolání, při kterém mohl člověk něco změnit. A to mi chybí."

Bosch si pomyslel, že přesně takhle Julia Brasherová před chvílí popsala práci detektiva z oddělení vražd. Přikývl, že rozumí.

„Říkal jste, že je tam nahoře místo činu," začal Guyot.

„Ano. Našel jsem tam další kosti. Musím zavolat k nám a zjistit, co s tím budeme dělat. Můžu si brnknout od vás? Myslím, že můj mobil tady nebude fungovat."

„To ne, v kaňonu není signál. Zavolejte si z telefonu támhle na stole. Nechám vás tu o samotě."

Guyot sebral brašnu a vyšel z pracovny. Bosch obešel stůl a posadil se. Doktorův pes ležel na podlaze vedle židle. Zvedl hlavu a zdálo se, že ho Boschova přítomnost na pánově místě poněkud znepokojuje.

„Calamity," řekl Bosch. „Myslím, že dneska jsi udělala svému jménu čest, holka."

Sklonil se a podrbal psa na krku. Pes však zavrčel, a tak Bosch rychle ruku odtáhl. Napadlo ho, jestli nepřátelskou reakci psa způsobil přísný výcvik, anebo je něco závadného na něm.

Zvedl telefon a vytočil domácí číslo své nadřízené, poručice Grace Billetsové. Vysvětlil, co se stalo na Wonderland Avenue a co našel na kopci.

„Jak staré ty kosti vypadají, Harry?" zeptala se Billetsová.

Bosch se podíval na fotografii s detailem malých kostí nalezených v půdě. Snímek byl silně přeexponovaný, protože Bosch stál příliš blízko.

„Já nevím, připadají mi docela staré. Řekl bych, že půjde spíš o roky než o měsíce."

„Dobře, takže nic z toho, cos na místě činu objevil, není čerstvé."

„Možná čerstvě nalezené, ale jinak ne, leží to tam už dlouho."

„Přesně o to mi jde. Takže si myslím, že bychom tam měli zapíchnout fáborek a připravit se na zítřek. Ať je na tom kopci, co chce, přes noc to nikam neuteče."

„Jo," řekl Bosch. „Já si myslím totéž."

Billetsová se na chvíli odmlčela a pak řekla: „Tyhlety případy, Harry..."

"Co?"

„Odčerpávají rozpočet, ubírají personál... a přitom se ze všeho nejhůře uzavírají, pokud je vůbec uzavřít dokážeš."

„Dobře, takže se tam vydrápu zpátky a pěkně ty kosti zase zahrabu. A doktorovi řeknu, aby si toho psa držel na vodítku."

„No tak, Harry, ty víš, jak to myslím." Billetsová si hlasitě povzdechla. „První den roku a my začneme zrovna takovou černou dírou."

Bosch mlčel a čekal, až se mu Billetsová svěří se všemi svými administrativními frustracemi. Naštěstí to netrvalo dlouho. Byla to jedna z věcí, které se mu na ní líbily.

„Dobrá. Jinak se dneska nestalo nic?"

„Ani ne. Dvě sebevraždy, to je prozatím všechno."

„Dobře, tak kdy se do toho zítra pustíš?"

„Rád bych sem vyrazil brzy. Zavolám pár lidem a zjistím, co se dá dělat. Ale ještě předtím nechám potvrdit původ té kosti, kterou našel ten pes."

„Dobře. Informuj mě."

Bosch přitakal a zavěsil. Následně zavolal domů Terese Corazonové, která pracovala jako okresní soudní lékařka. A přestože jejich vztah nad rámec profese skončil již před několika lety a Corazonová se od té doby nejméně dvakrát přestěhovala, stále si nechávala stejné číslo, které Bosch znal nazpaměť. Dnes mu to přišlo vhod. Vysvětlil, co se událo a že potřebuje oficiální potvrzení, že jde o lidskou kost, jinak nebude moci začít s vyšetřováním. Kromě toho Corazonové řekl, že pokud se původ kosti potvrdí, bude potřebovat archeologický tým, který co nejrychleji ohledá místo činu.

Corazonová ho nechala čekat téměř pět minut.

„Takže," řekla, když se vrátila k telefonu, „nemůžu sehnat Kathy Kohlovou. Není doma."

Bosch věděl, že Kohlová je soudní archeoložka. Její specializací - a také důvodem, proč ji soudní lékařství přijalo jako zaměstnance na plný úvazek - bylo vyhrabávání kostí z pouště na severu okresu, kde k podobným nálezům docházelo přibližně jednou týdně. Bosch věděl, že právě Kohlová bude odvolána ze svého současného úkolu a pověřena ohledáním kostí za Wonderland Avenue.

„Takže co bych měl udělat?" zeptal se. „Chci to mít ještě dneska potvrzeno."

„Uber trochu páry, Harry. Jsi pořád strašně netrpělivý. Jako pes, co hledá kost - promiň mi ten příměr."

„Je to dítě, Tereso. Mohli bychom mluvit vážně?"

„Tak sem přijeď. Podívám se ti na ni."

„A co ten zítřek?"

„Udělám, co se dá. Nechala jsem Kathy vzkaz a jen co my dva skončíme, zavolám do práce a řeknu, aby jí zavolali na pager. Uvidíš, že než na to místo po rozbřesku dorazíme, bude už vykopávky koordinovat ona. A jakmile ty kosti vytáhneme, pošlu na ně soudního antropologa z Kalifornské univerzity, se kterým máme smlouvu - tedy pokud bude ve městě. A já tam přijedu taky. Spokojen?"

Poslední věta Bosche znepokojila.

„Tereso," řekl po chvíli. „Chci to co nejdéle udržet v co největší tajnosti, pokud to jen trochu půjde."

„Co tím chceš říct?"

„Že si nejsem jistý, jestli u toho musí osobně asistovat soudní lékařka losangeleského okresu. A že jsem tě už dlouho neviděl na místě činu, aniž by se za tebou táhl kameraman."

„Harry, ten člověk je soukromý filmař. A všechno, co natočí, slouží pouze pro mou budoucí potřebu a nakládám s tím taky jenom já. Rozhodně ten materiál neskončí ve zprávách o šesté."

„To je jedno. Já si jen myslím, že u tohohle případu bychom se měli vyhýbat jakýmkoliv potenciálním komplikacím. Figuruje v něm mrtvé dítě. A ty víš, jak to u těchhle případů bývá."

„Tak sem přijeď s tou kostí. Za hodinu odjíždím."

Corazonová náhle zavěsila.

Bosch litoval, že s ní nemluvil diplomatičtěji, ale na druhou stranu byl rád, že svůj názor vyslovil. Teresa Corazonová byla veřejně známá osoba, která pravidelně vystupovala v Court TV i celostátních televizích jako soudní expert. V poslední době s sebou navíc všude brávala kameramana, který měl z jejích případů natáčet dokumentární pořady o práci policie a soudů. Ty by se pak vysílaly na některé z ohromného množství kabelových a satelitních televizí. Bosch však nechtěl a nehodlal dopustit, aby se Teresiny zájmy soudně-patologické celebrity střetávaly s jeho zájmy vyšetřovatele možné vraždy dítěte.

Rozhodl se, že jakmile získá potvrzení o původu kosti, zavolá na sekce zvláštních služeb a K-9. Postavil se a vyšel z pracovny za Guyotem.

Doktor seděl v kuchyni za malým stolkem a zapisoval cosi do bloku s kroužkovou vazbou. Když zaslechl Bosche, zvedl hlavu a pohlédl na něj.

„Jen si dělám pár poznámek o vašem ošetření. Vedu si evidenci o každém pacientovi, kterého jsem kdy léčil."

Bosch pouze přikývl, přestože mu připadalo zvláštní, že si Guyot zapisuje údaje právě o jeho osobě.

„Takže já půjdu, doktore. Vrátíme se sem zítra. Řekl bych, že v hojném počtu. Možná budeme ještě jednou potřebovat vašeho psa. Budete tady?"

„Budu tady a rád vám pomohu. Co dělají žebra?"

„Bolí."

„Ale jen když se nadechnete, že? Potrvá to asi týden."

„Díky, že jste se o mě postaral. Tu krabici od bot už asi nebudete chtít zpátky, že?"

„Ne, tu si můžete nechat."

Bosch zamířil k hlavním dveřím, ale pak se otočil zpět ke Guyotovi.

„Doktore, bydlíte tady sám?"

„Ted už ano. Žena mi zemřela před dvěma roky. Měsíc před zlatou svatbou."

„To je mi líto."

Guyot přikývl a řekl: „Dcera má vlastní rodinu v Seattlu. Vídám se s nimi o svátcích a oslavách."

Bosch se chtěl zeptat, proč pouze o svátcích, ale nakonec si to rozmyslel. Ještě jednou Guyotovi poděkoval a odešel.

Cestou z kaňonu do domu Teresy Corazonové v Hancock Parku držel ruku na krabici od bot, aby se nepřevrhla nebo nesklouzla ze sedadla. Cítil, jak kdesi hluboko v jeho nitru klíčí silný pocit děsu. Věděl, že je to tím, že se na něj dnes osud rozhodně neusmál. Připadl na něj nejhorší případ, jaký na policistu může připadnout. Případ mrtvého dítěte.

Případy, v nichž figurují děti, člověka straší. Vysají ho a navždy zjizví. Žádná neprůstřelná vesta není dost hrubá, aby skrz ni tento pocit nepronikl. Dětské případy v člověku zanechávají vědomí, že svět je plný ztraceného světla.

4

Teresa Corazonová bydlela ve vile, jaké člověk vídá u Středozemního moře. Kamenná příjezdová cesta končila parkovací a otáčecí plochou s nezbytným rybníčkem vpředu. Když měl Bosch s Corazonovou před osmi lety krátký milostný vztah, bydlela v jednopokojovém družstevním bytě. Za tento dům a životní styl, který k němu přináležel, vděčila soudní lékařka výlučně televizi a svému postavení celebrity. Boschovi již ani vzdáleně nepřipomínala ženu, která se kdysi o půlnoci bez ohlášení objevovala v jeho domě s lahví laciného červeného vína a videokazetou se svým oblíbeným filmem v rukou. Ženu, která byla již tehdy neskrývaně ctižádostivá, ale ještě neuměla využívat své funkce k osobnímu obohacení.

Bosch věděl, že jeho osoba je pro Corazonovou trvalou připomínkou, čím kdysi bývala a co všechno musela ztratit, aby získala, co získala. Nebylo tedy divu, že jejich vzájemné styky se postupem času omezily na nejnutnější případy a i pak probíhaly stejně napjatě jako návštěva zubaře.

Bosch zaparkoval na konci příjezdové cesty, vystoupil z auta a sebral ze sedadla krabici od bot a fotografie. Když obcházel automobil, nakoukl do rybníčku. Pod hladinou zahlédl tmavá rybí těla. Usmál se a vzpomněl si na film Čínská čtvrť. Napadlo ho, kolikrát ho asi zhlédli za jediný rok, který strávili spolu. Vzpomínal si, jak moc se tehdy Corazonové líbila postava patologa. Nosil černou řeznickou zástěru a během ohledávání těla pojídal sendvič. Bosch pochyboval, že si Teresa Corazonová dodnes udržela stejný smysl pro humor.

Světlo nad těžkými dřevěnými dveřmi se rozsvítilo a Corazonová otevřela dříve, než k nim Bosch dorazil. Měla na sobě černé kalhoty a krémovou halenku. Pravděpodobně se chystala na nějaký novoroční večírek. Pohlédla za Bosche na ojetinu, kterou sem přijel.

„Vyřiďme to rychle, než z toho auta vyteče olej na moji cestu."

„Já tě taky zdravím, Tereso."

„To je ona?"

Ukázala na krabici od bot.

„To je ona."

Bosch jí podal fotografie a začal zvedat z krabice víko. Bylo mu jasné, že ho Corazonová nepozve na novoroční skleničku šampaňského.

„Chceš mi to potvrdit tady?"

„Nemám moc času. Myslela jsem, že přijedeš dřív. Který břídil to fotil?"

„To jsem byl já."

„Z tohohle nic nepoznám. Máš rukavici?"

Bosch vytáhl z kapsy od bundy gumovou rukavici a podal ji Corazonové. Převzal od ní fotografie a zastrčil si je do vnitřní kapsy. Corazonová si zručně nasadila rukavici a hmátla do otevřené krabice. Zvedla kost a přidržela ji na světle. Chvíli neříkala nic. Bosch ucítil její parfém. Jako vždy byl silný - připomínka doby, kdy Teresa trávila většinu času na pitevnách.

Po pětivteřinovém zkoumání uložila Corazonová kost zpátky do krabice.

„Lidská."

„Víš to jistě?"

Corazonová šlehla po Boschovi pohledem a rázně si sundala rukavici.

„Je to humerus. Pažní kost. Odhadla bych to asi na desetileté dítě. Nemusíš moje odborné schopnosti uznávat, Harry, ale to ještě neznamená, že je nemám."

Upustila rukavici do krabice přímo na kost. Bosch dokázal překousnout všechny její slovní výpady, ale vadilo mu, že Corazonová jen tak odhodila rukavici na kost dítěte.

Sáhl do krabice a vytáhl rukavici ven. Na něco si vzpomněl a podal rukavici zpátky Corazonové.

„Muž, jehož pes tu kost našel, říkal, že je na ní fraktura. Zahojená fraktura. Nechceš se na ni podívat a zjistit, jestli..."

„Ne. Už tak přijedu pozdě na schůzku. Momentálně potřebuješ vědět jen to, že je to lidská kost. To už jsem ti potvrdila. Další ohledání bude provedeno později v řádných podmínkách ústavu soudního lékařství. A teď už opravdu musím jít. Zítra ráno se tam zastavím."

Bosch se na ni dlouze zadíval.

„Jistě, Tereso, bav se dnes večer dobře."

Corazonová odrazila jeho pohled a zkřížila ruce na prsou. Bosch opatrně zakryl krabici víkem, kývl na soudní lékařku a zamířil zpět k autu. Za ním se ozvalo zabouchnutí dveří.

Když kráčel kolem rybníčku, znovu si vzpomněl na Teresin oblíbený film a potichu zamumlal závěrečnou repliku.

„Zapomeň na to, Jakeu, vždyť je to čínská čtvrť."

Nasedl do auta a odjel domů, přičemž celou dobu přidržoval krabici na sedadle spolujezdce.

5

Druhý den v devět hodin ráno se konec Wonderland Avenue proměnil v tábořiště policejních složek. Jeho středobodem byl Harry Bosch. Měl na starosti koordinaci týmů dopravních policistů, sekce K-9, oddělení vědeckého vyšetřování, soudního lékařství a jednotky zvláštních služeb. Nad hlavami mu kroužil policejní vrtulník a opodál postávalo dobrých deset kadetů z policejní akademie a čekalo na rozkazy.

Vrtulník již dříve zaměřil pelyňkový keř, který Bosch předchozího dne omotal žlutou policejní páskou, a stanovil, že Wonderland Avenue představuje nejbližší přístupovou cestu k místu nálezu kostí. Poté nastoupila jednotka zvláštních služeb. Šestičlenný tým vyrazil po trase vytyčené kusy policejní pásky do svahu a vytvořil na něm soustavu dřevěných ramp, opěrných bodů a provazových chytů. Přístup na místo činu tak byl nyní mnohem snazší než včera večer, kdy se k němu trmácel Bosch.

Tak čilá policejní aktivita se však zároveň nedala udržet v tajnosti. Pokud se točna na Wonderland Avenue proměnila v devět hodin ráno v tábořiště policistů, pak se její okolí v téže době změnilo v tábořiště médií. Za policejními zátarasy půl bloku od točny se shromáždily přenosové vozy, reportéři se shlukovali do skupinek a nad policejním vrtulníkem kroužilo v bezpečné výšce nejméně pět zpravodajských helikoptér. To vše vytvářelo pozaďový ruch, který měl již nyní za následek bezpočet telefonických stížností obyvatel ulice na policejní správu v Parker Center.

Bosch se připravoval, že odvede na místo činu první skupinu. Nejprve se však poradil s Jerrym Edgarem, kterého s případem včera večer obeznámil.

„Takže nejdřív tam zavedeme soudního lékaře a vědeckou vyšetřovačku," řekl. „Pak tam půjdou kadeti se psy. Byl bych rád, kdybys na část z nich dohlídl."

„Jasně. Všiml sis, že ta tvoje kámoška ze soudního má s sebou zas toho pitomýho kameramana?"

„Ted s tím nic nenaděláme. Musíme doufat, že ji to tu začne nudit a brzo odjede zpátky do města, kam patří."

„Hele, co my víme, třeba jsou to staré indiánské kosti nebo něco takového."

Bosch zavrtěl hlavou.

„Myslím, že ne. Na to byly málo hluboko."

Přešel k první skupině tvořené Teresou Corazonovou, jejím kameramanem a čtyřčlenným archeologickým týmem v čele s Kathy Kohlovou a se třemi vyšetřovateli, kteří se měli postarat o hrubou práci. Zatímco členové archeologického týmu byli oblečeni v bílých kombinézách, Corazonová měla na sobě šaty podobné těm ze včerejška, včetně lodiček na pěticentimetrových podpatcích. Ve skupině byli rovněž dva kriminalisté z oddělení vědeckého vyšetřování.

Bosch sezval členy skupiny do úzkého kroužku, aby s nimi mohl hovořit důvěrně, aniž by ho zaslechli ostatní policisté, kteří se hemžili kolem.

„Takže teď se odebereme na místo činu a zahájíme tam dokumentaci a vykopávky. Jakmile budete všichni hotovi, přivedeme tam psy a kadety, aby prohledali okolní oblasti a případně rozšířili místo činu. Vy zatím..."

Vtom se zarazil a zvedl ruku před kameramana Teresy Corazonové.

„Vypněte to. Můžete si natáčet ji, ale mě ne."

Muž sklopil kameru, Bosch pohlédl na Corazonovou a pokračoval.

„Všichni víte, co děláte, takže vám nemusím dávat instrukce, jediné, co vám chci říct, je, že dostat se tam nahoru není žádná legrace. Ani když tam jsou rampy a provizorní schody. Takže dávejte pozor. Přidržujte se provazů a dívejte se, kam šlapete. Neradi bychom, aby tu někdo přišel k úrazu. Pokud máte nějaké těžké vybavení, rozmontujte ho a vyneste nadvakrát nebo natřikrát. A kdybyste i pak potřebovali pomoc, řeknu kadetům, aby ty věci vynesli za vás. O čas se nestarejte. Starejte se o bezpečnost. Takže můžeme, jste všichni připraveni?"

Všichni současně přikývli. Bosch pokynul Corazonové, že si s ní chce promluvit o samotě.

„Nejsi dobře oblečená," řekl.

„Hele, nezkoušej mi vykládat..."

„Chceš, abych si sundal košili a ukázal ti žebra? Bok mého hrudníku vypadá jako borůvkový koláč, protože jsem tam nahoře včera večer upadl. Ty tvoje boty tam budou k ničemu. Možná vypadají dobře před kamerou, ale ne..."

„Já jsem v pohodě. Zkrátka to risknu. Ještě něco?"

Bosch zavrtěl hlavou.

„Varoval jsem tě," řekl. „Jdeme."

Zamířil k první rampě a ostatní ho následovali. Sekce zvláštních služeb zde vybudovala dřevěný průchod, který měl sloužit jako kontrolní bod. U vstupu stál uniformovaný strážník s blokem v ruce. Než někoho pustil dále, zapsal si jeho jméno a funkci.

Bosch šel jako první. Stoupání bylo snazší než předchozího dne, ale když se přitahoval za provazové chyty a zdolával rampy a stupy, pálil ho hrudník bolestí. Bosch ovšem neříkal nic a snažil se nedat své potíže najevo.

Jakmile dorazil ke skupince akátů, dal ostatním pokyn, aby zůstali stát, podlezl policejní pásku a zkontroloval místo činu. Zakrátko našel oblast s rozrytou půdou i malé hnědé kosti, které zde viděl včera večer. Zdálo se, že jsou neporušené.

„Dobrá, pojďte sem a podívejte se."

Členové skupiny podlezli pásku a rozestavili se do půlkruhu nad kosti. Kamera se rozvrněla a velení se ujala Teresa Corazonová.

„Takže ze všeho nejdříve všichni couvneme a pořídíme fotografie. Pak rozdělíme celé území na čtverce a doktorka Kohlová bude dohlížet na vykopání a sběr důkazů. Pokud něco najdete, vyfotografujte to raději vícekrát a teprve pak to seberte."

Otočila se k jednomu z vyšetřovatelů.

„Finchi, vy se postaráte o skici. Standardní rozdělení na čtverce. Všechno zdokumentujte. Nepředpokládejte, že se budeme moci spolehnout na fotografie."

Finch přikývl a Corazonová se obrátila k Boschovi.

„Detektive, myslím, že to je všechno. Čím méně lidí tady bude, tím lépe."

Bosch přikývl a podal jí obousměrnou vysílačku.

„Budu tady poblíž. Když mě budete potřebovat, použijte vysílačku. Mobilní telefony tady nefungují. Ale dejte si pozor, co říkáte."

Ukázal k obloze, kde stále kroužily zpravodajské vrtulníky.

„Když už jsme u toho," vložila se do řeči Kohlová, „myslím, že bychom mohli roztáhnout mezi těmi stromy celtu, abychom měli nějaké soukromí a omezili působení slunečních paprsků. Nevadí vám to?"

„Ted je to vaše místo činu," řekl Bosch. „Dělejte, jak myslíte."

Zamířil zpátky k rampě. Edgar vyrazil za ním.

„Harry, to může trvat celé dny," řekl.

„A možná ještě dýl."

„No jo, ale oni nám tolik času nedají. To přece víš, ne?"

„Jo"

„Totiž, tyhlety případy..., budem mít štěstí, jestli vůbec zjistíme jeho totožnost."

„To jo."

Bosch pokračoval v chůzi. Když došel na silnici, všiml si, že na místo činu již dorazila i Billetsová se svou nadřízenou kapitánkou Le Valleyovou.

„Jerry, co kdybys teď šel připravit ty kadety?" nadhodil Bosch. „Dej jim individuální školení o zásadách chování na místě činu. Já budu za minutku u tebe."

Odešel za Billetsovou a LeValleyovou a informoval je o nejnovějším vývoji událostí, přičemž se podrobně zmínil o ranním postupu i o stížnostech občanů na hluk kladiv, pil a vrtulníků.

„Musíme dát něco médiím," řekla LeValleyová. „Oddělení styků s veřejností chce vědět, jestli to mají řídit z centra, nebo jestli se toho chcete ujmout tady."

„Já se toho ujmout nechci. Co o tom na stycích s veřejností vědí?"

„Téměř nic. Musíte jim zavolat a oni vydají tiskové prohlášení."

„Kapitánko, já mám dost práce. Nemohl bych..."

„Najděte si chvilku, detektive. Ať už se těch novinářů zbavíme."

Když Bosch odhlédl od kapitánky k reportérům shromážděným za zátarasem o půl bloku dál, všiml si Julie Brasherové, která právě ukázala odznak službu konajícímu policistovi a vcházela dovnitř. Byla v civilních šatech.

„Dobře," řekl Bosch. „Zavolám jim."

Vyrazil po silnici k domu doktora Guyota. Přitom mířil přímo k Brasherové, která se na něj usmála.

„Mám pro vás tu baterku. Ale mám ji v autě. Stejně musím dolů k doktoru Guyotovi."

„Och, s tím si nedělejte starosti. Proto tady nejsem."

Brasherová změnila směr a pokračovala s Boschem. Harry si prohlédl její oblečení: seprané modré džínsy a tričko z dobročinného obchodu.

„Vy nejste ve službě, že?"

„Ne, dělám od tří do jedenácti. Jen jsem si říkala, že byste mohli potřebovat dobrovolníka. Slyšela jsem, že povolávají lidi z akademie."

„Chcete jít nahoru a hledat ty kosti, viďte?"

„Chci se učit."

Bosch přikývl. Po chvíli došli na příjezdovou cestu ke Guyotovu domu. Než k němu došli, otevřely se dveře a doktor je pozval dál. Bosch se zeptal, jestli by si mohl znovu zavolat z Guyotova telefonu v pracovně, a Guyot ho tam doprovodil, i když nemusel. Bosch se posadil za stůl.

„Co dělají žebra?" zeptal se doktor.

„Dobrý."

Brasherová tázavě zvedla obočí a Bosch se toho chytil.

„Včera večer jsem měl tam nahoře drobnou nehodu."

„Co se stalo?"

„Ále, konal jsem své povinnosti, když vtom mě bezdůvodně napadl kmen jednoho stromu."

Policistce se nějakým způsobem podařilo zamračit se a zároveň se usmát.

Bosch vytočil zpaměti číslo oddělení styků s veřejností a ve velmi hrubých obrysech popsal policistovi na druhém konci linky podstatu případu, V jednom okamžiku přiložil ruku na sluchátko a zeptal se Guyota, zda si přeje být v tiskovém prohlášení jmenován. Doktor to odmítl. Za pár minut Bosch domluvil, zavěsil a pohlédl na Guyota.

„Jakmile za pár dní vyklidíme místo činu, pravděpodobně se sem vrhnou reportéři. Tipl bych si, že budou hledat psa, který tu kost našel. Takže jestli chcete zůstat v ústraní, nepouštějte Calamity na ulici, jinak si to spočítají."

„Dobrá rada," odvětil Guyot.

„A taky byste mohl zavolat svému sousedovi, panu Ulrichovi, a poprosit ho, aby se o tom reportérům nezmiňoval ani on."

Cestou z domu se Bosch zeptal Brasherové, jestli už chce zpátky baterku. Policistka mu odpověděla, že se s ní nechce obtěžovat, když teď bude pomáhat při prohledávání svahu.

„Vrátíte mi ji někdy jindy," řekla.

Boschovi se její odpověď zamlouvala. Znamenalo to, že bude mít ještě nejméně jednu příležitost se s policistkou setkat.

Na točně Bosch vyhledal Edgara, který stále poučoval kadety z akademie.

„Zlaté pravidlo na místě činu, lidičky, zní nedotýkat se ničeho, dokud to není prozkoumáno, vyfotografováno a zaevidováno."

Bosch vešel mezi ně.

„Takže jsme připraveni?"

„Jsou připraveni," řekl Edgar a ukázal na dva kadety, kteří drželi detektory kovů. „Tohle jsem si vypůjčil z vědeckého."

Bosch přikývl a pronesl před kadety a Brasherovou stejnou řeč o bezpečnosti, jakou si vyslechla již první ohledávači skupina. Poté všichni vyrazili na místo činu. Bosch představil Brasherovou Edgarovi a nechal partnera projít kontrolním bodem jako prvního. Sám se zařadil na konec skupiny za Brasherovou.

„Uvidíme na konci dne, jestli ještě pořád budete chtít pracovat na oddělení vražd," řekl.

„Všechno je určitě lepší než se honit za hlášeními a na konci každé směny vymývat ze zadního sedadla zvratky."

„Na ty doby si pamatuju."

Na místě činu rozestavili Bosch s Edgarem dvanáct kadetů a Brasherovou do oblasti sousedící se skupinou akátů a nechali je

prohledat celou oblast v rojnici. Bosch mezitím sešel dolů a povolal dva týmy z oddělení K-9, kteří měli pátrání doplnit.

Když se všichni pustili do práce, nechal Bosch Edgara s kadety a vrátil se k akátům, aby viděl, jak pokračují vykopávky. Kohlová právě seděla na bedně s vybavením a dohlížela na zarážení dřevěných kolíků do země, aby se místo činu dalo rozdělit pomocí provázků na čtverce.

Bosch již s Kohlovou v minulosti jednou pracoval a věděl, že je velice důkladná a svou práci dokonale zvládá. Táhlo jí na čtyřicet, ale měla tenisovou postavu a byla opálená. Bosch na ni jednou narazil v městském parku, kde hrála tenis se svým dvojčetem. Obě ženy tehdy poutaly pozornost davu - jako by někdo odrážel míček od zrcadlové stěny.

Když Kohlová sklopila hlavu a zadívala se do přehnaně velkého poznámkového bloku na klíně, rovné světlé vlasy jí spadly dopředu a zakryly oči. Právě si psala záznamy na stránku s již předtištěným rozdělením na čtverce. Bosch se jí zadíval přes rameno na tabulku. Kohlová označovala jednotlivé čtverce písmeny tak, jak byly do země zaráženy další a další kolíky. Celou stránku přitom nadepsala slovy „Město kostí".

Bosch se sklonil a poklepal na nadpis na stránce.

„Proč tomu tak říkáte?"

Kohlová pokrčila rameny.

„Protože právě vytyčujeme ulice a bloky," řekla a na dokreslení svých slov přejela prstem po jedné z linií v tabulce. „Celé místo činu se pro nás stane městem. Alespoň dokud tady budeme pracovat, bude nám to tak připadat. Naše malé město."

Bosch přikývl.

„V každé vraždě se skrývá příběh nějakého města," řekl.

Kohlová na něj pohlédla.

„Kdo to řekl?"

„Nevím. Ale někdo ano."

Bosch se otočil a upřel pozornost na Corazonovou, která právě dřepěla nad malými kůstkami v půdě a zkoumala je, zatímco objektiv videokamery zkoumal ji. Bosch k tomu chtěl učinit nějakou poznámku, ale v tu chvíli se mu ozvala vysílačka.

„Tady Bosch," řekl, když si ji sundal z opasku.

„Edgar. Radši se vrať sem, Harry. Něco tady máme."

„Jasně."

Edgar stál na téměř rovném místě asi čtyřicet metrů od akátů. Šest kadetů a Brasherová zde vytvořili kruh a shlíželi na cosi v púlmetrovém porostu. Policejní vrtulník nad nimi kroužil ve velmi malém kruhu.

Bosch přišel ke skupině a podíval se na zem. V půdě ležela napůl zahrabaná lebka dítěte. Duté oční důlky zíraly přímo na něj.

„Nikdo se jí nedotýkal," oznámil mu Edgar. „Našla ji tady Brasherová."

Bosch pohlédl na policistku. Dobrá nálada, která jí obvykle vyzařovala z očí a úst, byla náhle tatam. Bosch se podíval zpátky na lebku a sundal si z opasku vysílačku.

„Doktorko Corazonová?"

Trvalo drahnou chvíli, než se ve vysílačce ozval hlas soudní lékařky.

„Ano, tady jsem. Co je?"

„Budeme muset rozšířit místo činu." 

6

Za Boschova generálního dohledu nad malou armádou, která nyní pracovala na rozšířeném místě činu, postupovala operace dobře. Z půdy i lesního porostu byly snadno vytahovány další a další kosti, jako by již dlouho netrpělivě čekaly, až je někdo objeví. V poledne již tým Kathy Kohlové prováděl vykopávky ve třech různých čtvercích a tmavá půda vydala desítky různých kostí. A stejně jako archeologové, kteří ze země vytahují pozůstatky po předcích, také tento policejní tým vynášel kosti postupně na světlo pomocí jemných nástrojů a štětečků. Kromě nich používali členové týmu rovněž detektory kovu a výparové sondy. Celý proces byl velmi zdlouhavý, ale i tak postupoval rychleji, než Bosch doufal.

O zrychlené tempo se zasloužil především nález lebky, který operaci propůjčil jistý pocit naléhavosti. Lebka byla z půdy vytažena jako první a předběžná terénní prohlídka, kterou provedla Teresa Corazonová za přítomnosti nezbytné kamery, na ní odhalila zlomové linie a chirurgické zjizvení. Stopy po chirurgickém zákroku policisty ujistily, že kosti pocházejí víceméně ze současnosti. Samotné fraktury ještě nesvědčily o vraždě, ale když se k tomu přičetla skutečnost, že kosti byly zahrabány v lese, vznikal v policistech neodbytný dojem, že mají co do činění s násilným trestným činem.

Do dvou hodin odpoledne, kdy si terénní skupiny udělaly přestávku na oběd, již byla z místa činu vyhrabána téměř polovina lidské kostry. Krátce poté našli kadeti v nedalekém porostu malou skupinku dalších kostí a tým Kathy Kohlové navíc v půdě objevil kousky zničeného ošacení a plátěný batůžek, jehož velikost naznačovala, že ho pravděpodobně nosilo dítě.

Kosti byly ze svahu přepraveny ve čtvercových dřevěných krabicích s uchy z provazů na bocích. V době oběda již tři krabice zkoumal soudní antropolog na ústavu soudního lékařství. Kusy ošacení, z nichž většina byla zetlelá a neidentifikovatelná, byly spolu z batůžkem, který policisté ponechali neotevřený, přepraveny do laboratoře oddělení vědeckého vyšetřování losangeleské policie, kde je čekalo stejné ohledání.

Prohlídka místa činu detektorem kovu přinesla jediný nález - čtvrtdolarovou minci z roku 1975, která ležela ve stejné hloubce jako kosti a přibližně pět centimetrů od levé části nalezené pánve. Policisté tudíž předpokládali, že čtvrťák původně vězel v levé přední kapse kalhot, které shnily spolu s tělesnou tkání zemřelého dítěte. Boschovi mince poskytla klíčový údaj o době úmrtí: pokud byl správný předpoklad, že mince byla pohřbena spolu s tělem, pak dítě nemohlo zemřít před rokem 1975.

Dopravní policie obstarala dva menážní vozy, které přijely na točnu, aby nakrmily malou armádu lidí pracujících na místě činu. Oběd byl pozdě a lidé měli hlad. Z jednoho vozu se podávalo horké jídlo a ze druhého sendviče. Bosch čekal na konci fronty u sendvičového vozu s Julií Brasherovou. Fronta postupovala pomalu, ale jemu to nevadilo. Hovořil s Brasherovou především o postupu vyšetřování na svahu a vyměňoval si s ní drby o policejním vedení. Byl to seznamovací rozhovor. Policistka Bosche přitahovala, a čím déle ji poslouchal vyprávět o jejích zkušenostech novicky a ženy u policie, tím více jej fascinovala. Byla naplněna směsicí vzrušení, bázně a cynismu, na kterou si Bosch dobře vzpomínal z dob, kdy sám u policie začínal.

Když je od okénka menážního vozu dělilo asi šest lidí, zaslechl Bosch, jak člověk ve voze zpovídá jednoho z kadetů ohledně postupu vyšetřování.

„Patří ty kosti několika různým lidem?"

„Já nevím. My je akorát hledáme, to je všechno."

Bosch si pozorně prohlédl muže, který otázku položil.

„A byly rozdrcené?"

„Těžko říct."

Bosch opustil Brasherovou a přešel k zadní části vozu. Nakoukl zezadu do otevřených dveří a všiml si, že uvnitř stojí tři

muži v zástěrách a pracují. Anebo předstírají práci. Bosche si přitom nevšimli. Dva z nich připravovali sendviče a plnili objednávky. Muž uprostřed, ten, který před chvílí zpovídal kadeta, hýbal pažemi na přípravném pultu pod výdejním okénkem. Nedělal nic, ale zvenčí to vypadalo, že také on připravuje sendvič. Když se Bosch díval déle, viděl, že muž napravo rozkrojil sendvič napůl, položil ho na papírový tácek a přisunul muži uprostřed. Ten pak sendvič podal přes okénko kadetovi, který si ho objednal.

Bosch si všiml, že zatímco oba skuteční prodejci sendvičů mají pod zástěrami džínsy a tričko, muž uprostřed má kalhoty se záložkami a košili s límcem na knoflíčky. Ze zadní kapsy kalhot mu vyčuhoval zápisník. Dlouhý a tenký zápisník, jaký používají reportéři.

Bosch strčil hlavu do dveří a rozhlédl se. Na regále vedle dveří zahlédl sportovní sako zmačkané do neforemné hromady. Popadl ho a odstoupil od dveří. Prohledal kapsy saka a našel novinářskou propustku na šňůrce, kterou vydala losangeleská policie. Na propustce byla fotografie muže uprostřed menážního vozu. Jmenoval se Victor Frizbe a pracoval pro New Times.

Bosch přidržel sako vedle dveří a zaklepal zvenku na menážní vůz. Když se všichni tři muži otočili, pokynul Frizbemu, aby ho následoval. Reportér si tázavě ukázal prstem na prsa, a když Bosch přikývl, přistoupil ke dveřím a předklonil se.

„Ano?"

Bosch se natáhl, chytil muže za horní okraj zástěry a trhnutím ho vyhodil z vozu. Frizbe dopadl na nohy, ale musel uběhnout několik kroků, aby udržel rovnováhu. Když se otočil, aby začal protestovat, udeřil ho Bosch zaťatou pěstí do hrudníku.

Dva pochůzkáři - kteří vždy jedí jako první - právě odhazovali papírové tácky do nedalekého odpadkového koše. Bosch jim pokynul, aby k němu přistoupili.

„Odveďte ho zpátky za zátarasy. A když ho přistihnete, že přes ně zase leze, zatkněte ho."

Každý pochůzkář uchopil Frizbeho za jednu paži a vyrazili s ním po silnici k zátarasům. Frizbe začal protestovat a obličej mu přitom zčervenal jako plechovka od koly, ale pochůzkáři si všímali pouze jeho paží a vesele s ním kráčeli vstříc ponížení před novinářskými kolegy. Bosch celý výjev chvíli sledoval a pak vytáhl ze zadní kapsy kalhot Frizbeho propustku a hodil ji do odpadkového koše.

Opět se zařadil do fronty vedle Brasherové. Nyní již před nimi stáli pouze dva kadeti.

„Co to mělo znamenat?" zeptala se Brasherová.

„Porušení hygienických předpisů. Neměl umyté ruce."

Policistka se dala do smíchu.

„Myslím to vážně. Pokud jde o mě, tak zákon je zákon."

„Božínku, tak to doufám, že dostanu svůj sendvič dřív, než někde objevíte švába nebo něco a celé to tady zavřete."

„Žádný strach, myslím, že jednoho švába jsem nás právě zbavil."

O deset minut později, když Bosch udělil majiteli menážního vozu přednášku na téma pašování reportérů na místa činu, posadil se s Brasherovou, sendviči a nápoji k jednomu ze stolů, které na točně rozestavilo oddělení zvláštních služeb. Stůl byl vyhrazen členům vyšetřovacího týmu, ale Boschovi nevadilo, že se u něj posadí i Brasherová. Seděl zde i Edgar s Kohlovou a jedním archeologem z jejího týmu. Bosch představil Brasherovou všem, kdo ji ještě neznali, a zmínil se, že to ona včera večer přijímala první hlášení o případu a velice mu pomohla.

„Tak kde máme šéfku?" zeptal se následně Kohlové.

„Ále, ta už jedla. Myslím, že někam odjela natáčet interview se sebou nebo něčím podobným."

Bosch se usmál a přikývl.

„Vidím to na přídavek," utrousil Edgar, vztyčil se a odešel s talířem k menážnímu vozu.

Bosch se zakousl do sendviče a vychutnal si jeho chuť. Byl pořádně vyhladovělý. Během přestávky měl v plánu pouze jíst a odpočívat, ale Kohlová se ho zeptala, jestli by mu nevadilo, kdyby ho seznámila s prvními závěry výkopových prací.

Bosch měl plná ústa. Když polkl, požádal Kohlovou, aby počkala, až se vrátí jeho partner. Mezitím spolu vedli obecný rozhovor o stavu kostí a archeoložčině přesvědčení, že vzhledem k mělkosti hrobu mohli lesní živočichové kosti vyhrabat a roznášet je po okolí - možná několik let.

„Rozhodně je nesesbíráme všechny," dodala Kohlová. „Velmi rychle dospějeme do fáze, kdy množství i kvalita nálezů přestanou odpovídat vynaloženým nákladům a úsilí."

Edgar se vrátil s dalším talířem smaženého kuřete. Bosch kývl na Kohlovou, která se zadívala do bloku po své levé ruce. Ověřila si několik poznámek a začala hovořit.

„Ráda bych, abyste se při pátrání zaměřili na hloubku pohřbení a charakter terénu. Myslím, že to jsou dva klíčové faktory. Budou hrát důležitou roli při posouzení, co to bylo za chlapce a co se mu stalo."

„Za chlapce?" zeptal se Bosch.

„Podle rozestupu kyčli a pásku na spodním prádle," vysvětlila Kohlová a dodala, že zetlelé a rozpadlé kusy svršků obsahovaly také gumový pásek, který v půdě zůstal po spodním prádle na těle dítěte v době zakopání. Tekutiny vznikající při rozkladu těla vedly ke zničení látky, ale gumový pásek zůstal prakticky neporušený a jeho charakter odpovídal spodnímu prádlu vyráběnému pro chlapce a muže.

„Dobrá," řekl Bosch. „Ale chtěla jste něco říct o hloubce pohřbení."

„Ano. Domníváme se, že kyčelní kloub a dolní část páteře ležely v neporušené poloze. Pokud z toho budeme vycházet, pak můžeme říct, že tělo nebylo pohřbeno hlouběji než patnáct až třicet centimetrů pod zemí. Tak mělký hrob svědčí o značné rychlosti a panice při hloubení a vykazuje řadu znaků špatného naplánování. Ovšem," Kohlová zvedla varovně prst, „samotné místo nálezu, které je velmi odlehlé a obtížně přístupné, naopak svědčí o pravém opaku - o pečlivém naplánování. Takže tady máme určitý rozpor. Místo bylo zřejmě zvoleno právě pro svou nepřístupnost, ale k samotnému pohřbení podle všeho došlo rychle a ve zmateném spěchu. To dítě bylo fakticky pouze zahrnuto svrchní zeminou a borovým jehličím. Vím, že vám tyto informace vůbec nemusí pomoci při dopadení pachatele, ale chtěla jsem, abyste věděl, čeho jsem si na tom místě všimla. Toho rozporu."

Bosch přikývl.

„To je dobré vědět. Budeme na to myslet."

„Prima, dobře. Druhý rozpor - o něco menší - se skrývá v tom batůžku. Pohřbít ho spolu s tělem byla chyba. Tělo se rozkládá mnohem rychleji než plátno. Takže pokud se vám podaří ten batůžek nebo jeho obsah identifikovat, pak se pachatel dopustil vážné chyby. Což je další důkaz o špatném plánování v jinak dobře naplánované akci. Vy jste bystří detektivové, nepochybuji, že si s tím nějak poradíte."

Archeoložka se na Bosche usmála, znovu se zadívala do bloku a pak zvedla první stránku, aby se podívala, co má pod ní.

„Myslím, že víc toho nemám. Všechny ostatní věci jsme už probrali přímo na místě. Řekla bych, že se nám daří velmi dobře. Do večera budeme mít ohledáno hlavní pohřebiště. A zítra odebereme vzorky v dalších čtvercích. Pravděpodobně bychom pak měli ohledání ukončit. Jak už jsem řekla, nenajdeme všechno, ale měli bychom toho mít dost, abychom s tím mohli naložit, jak potřebujeme."

Bosch si náhle vzpomněl na otázku Viktora Frizbeho ke kadetovi u menážního vozu a uvědomil si, že reportér možná myslel dál než on.

„Vzorky? Myslíte, že tam může být pohřbeno více těl?"

Kohlová zavrtěla hlavou.

„Zatím pro to nejsou vůbec žádné náznaky. Ale měli bychom se ujistit. Odebereme několik vzorků, zastrčíme pár plynových sond. Je to běžný postup. Je silně pravděpodobné - zejména vzhledem k mělkosti hrobu -, že tam je pouze jedno tělo, ale měli bychom mít jistotu. Co největší jistotu."

Bosch znovu přikývl. Byl rád, že již většinu sendviče snědl, protože náhle přestal mít hlad. Představa, že by měl vyšetřovat případ několikanásobné vraždy, mu připadala naprosto ohavná. Rozhlédl se po ostatních u stolu.

„Tyhle informace zůstanou jen mezi námi. Už teď jsem dopadl jednoho reportéra, který tu čenichal po masovém vrahovi, a mediální hysterie je to poslední, co si přejeme. I když jim neřeknete nic víc, než že to, co provádíme, je běžný postup a chceme jen mít jistotu, bude to pro ně hlavní událost. Jasné?"

Všichni přítomní včetně Julie Brasherové přikývli. Bosch chtěl ještě něco dodat, když vtom se od řady mobilních toalet na vlečce oddělení zvláštních služeb zaparkované na opačném konci točny ozvaly hlasité údery. Uvnitř jedné z toalet o velikosti telefonní budky bušil kdosi do její tenké hliníkové stěny. Po chvíli zaslechl Bosch mezi ostrými údery ženský hlas. Rozpoznal ho a vyskočil od stolu.

Vyrazil přes točnu a vyběhl schůdky vedoucí na plošinu vlečky. Rychle zjistil, ze které toalety se bušení ozývá, a zamířil ke dveřím. Vnější petlice, která se používá pro zajišťování toalety při přepravě, byla zaháknutá a zajištěná kuřecí kostí.

„Vydrž, vydrž !" křikl Bosch.

Pokusil se vytáhnout kost, ale ta byla příliš mastná a vyklouzla mu z prstů. Bušení a křik pokračovaly. Bosch se rozhlédl, zda neuvidí nějaký vhodný nástroj, ale žádný nenašel. Nakonec vytáhl z pouzdra pistoli, zkontroloval pojistku a začal pažbou protloukat kost petlicí, přičemž si dával dobrý pozor, aby hlaveň pistole neustále mířila dolů.

Když kost konečně vypadla ven, odložil Bosch zbraň stranou a odjistil petlici. Dveře se prudce otevřely ven a vyhrnula se z nich Teresa Corazonová. Málem přitom Bosche porazila. Ten se jí chytil, aby udržel rovnováhu, ale Corazonová ho hrubě odstrčila.

„Tos udělal ty!"

„Cože? Ne, já ne! Celou dobu jsem seděl tam..."

„Chci vědět, kdo to byl!"

Bosch ztlumil hlas. Věděl, že se na ně pravděpodobně upírají zraky všech lidí na točně. A také reportérů dole na silnici.

„Hele, Tereso, uklidni se. Byl to vtip, jasné? Ten, kdo to udělal, to myslel jako vtip. Vím, že nemáš ráda uzavřené prostory, ale to ten člověk nevěděl. Někdo tu prostě jen chtěl uvolnit napjatou atmosféru a nešťastnou náhodou jsi u toho zrovna byl..."

„To je tím, že žárlí, proto to udělal."

„Cože?"

„Na to, kdo jsem a co jsem dokázala."

Bosch byl na rozpacích.

„Když myslíš..."

Corazonová zamířila ke schodům, ale pak se náhle otočila a vrátila se k Boschovi.

„Odjíždím, jsi spokojený?"

Bosch zavrtěl hlavou.

„Spokojený? To s tím nijak nesouvisí. Já se jen snažím vést vyšetřování, a jestli chceš slyšet pravdu, tak by mi docela pomohlo, kdybys nás tady nerozptylovala s tím svým kameramanem."

„Tak to se ti splní. Ale víš, jak jsi mi včera volal na to domácí číslo?"

Bosch přikývl. „Jo, kvůli tomu..."

„Spal ho."

Corazonová sešla ze schodů, vztekle kývla prstem na kameramana a zamířila ke služebnímu autu. Bosch sledoval, jak odjíždí.

Když se vrátil k jídelnímu stolu, seděli tam již jen Edgar s Brasherovou. Jeho partner mezitím ohlodal druhou porci smaženého kuřete na pouhé kostičky. Seděl a na tváři měl spokojený úšklebek.

Bosch mu odhodil do talíře kost, kterou vyklepal z petlice.

„Šlo to jako po másle," poznamenal a věnoval Edgarovi pohled, kterým mu prozradil, že ví, že Corazonovou zavřel na toaletě on. Edgar však nedal vůbec nic najevo.

„Čím větší ego, tím horší pád," řekl Edgar. „Zajímalo by mě, jestli její kameraman tuhle akci nafilmoval."

„Víš, možná by bylo lepší udržet si ji jako spojence," podotkl Bosch. „Prostě s ní nějak vyjít, aby byla na naší straně, až ji budeme potřebovat."

Edgar sebral talíř a s námahou vysoukal své rozložité tělo zpoza stolu.

„Čekám tě nahoře," řekl.

Bosch pohlédl na Brasherovou, která zvedla obočí.

„Chcete říct, že to udělal on?"

Bosch neodpověděl.

7

Práce ve městě kostí trvala pouhé dva dny. Přesně jak Kohlová předvídala, většina kostry byla nalezena a vyhrabána na konci prvního dne na místě pod akáty. Další kosti byly nalezeny později v okolním porostu. Jejich roztroušenost naznačovala, že je postupem času roznesli po okolí lesní živočichové hledající potravu. V pátek se ohledávači a archeologové na místo činu vrátili, ale ani celodenní prohlídka svahu čerstvými kadety a další vykopávkové práce v hlavních čtvercích neodhalily žádné další kosti ani jiné náznaky, že jsou pod akáty pohřbena ještě nějaká těla.

Kohlová odhadovala, že se podařilo vyhrabat asi šedesát procent kostry. V pátek před setměním pak byly na její doporučení a se souhlasem Teresy Corazonové veškeré práce na místě činu přerušeny do dalšího vývoje událostí.

Bosch proti tomu nic nenamítal. Věděl, že by ani při zvětšeném úsilí nedosáhli lepších než omezených výsledků, a tak se podřídil názoru odborníků. Kromě toho si již zoufale přál pokračovat ve vyšetřování a v identifikaci kostí - tyto dvě činnosti ustaly prakticky na mrtvém bodě, neboť Bosch i Edgar v posledních dvou dnech pracovali téměř výhradně na Wonderland Avenue, kde dohlíželi na sběr důkazů a výslechy obyvatel okolních domů a sepisovali první zprávy o případu. Všechny tyto činnosti byly naprosto nezbytné, ale Bosch již chtěl pokročit dál.

V sobotu ráno se sešli s Edgarem ve vestibulu ústavu soudního lékařství a sdělili recepční, že mají schůzku s doktorem Williamem Golliherem, externím soudním antropologem, který působil na Kalifornské univerzitě.

„Čeká na vás v sále A," odpověděla recepční, když si jejich informaci telefonicky ověřila. „Víte, kudy se tam jde?"

Bosch přikývl a recepční jim bzučákem otevřela dveře. Oba policisté sjeli výtahem do sklepa, kde je okamžitě přivítal příznačný zápach piteven. Byla to směsice chemikálií a rozkladu, které se nic na světě nepodobalo. Edgar ihned vytáhl ze zásobníku na zdi papírovou roušku a nasadil si ji. Bosch se neobtěžoval.

„Měl by sis ji vzít, Harry," řekl Edgar, když vyrazili chodbou. „Víš, že všechny pachy se skládají z molekul?"

Bosch se na něj podíval.

„Díky, Jeny"

Na chodbě se museli zastavit, protože z pitevny právě vyjel zřízenec s vozíkem. Leželo na něm tělo zabalené v plastu.

„Harry, všiml sis někdy, že je balí úplně stejně jako placky v Taco Bell?"

Bosch kývl na zřízence.

„Právě proto placky nejím."

„Vážně?"

Bosch neodpověděl a opět vyrazil chodbou.

Sál A představovala pitevní místnost vyhrazená Terese Corazonové pro vzácné případy, kdy načas přerušila své administrativní povinnosti hlavní soudní lékařky, aby sama provedla pitvu. Ale jelikož se tomuto případu dostalo zpočátku její pozornosti, zřejmě Golliherovi povolila použít její sál. Po incidentu v mobilní toaletě se však již na Wonderland Avenue nevrátila.

Bosch s Edgarem prošli dvojitými dveřmi do sálu, kde na ně čekal muž v modrých džínsách a havajské košili.

„Říkejte mi Bille, prosím," řekl. „Myslím, že to byly dlouhé dva dny."

„To mi povídejte," opáčil Edgar.

Golliher přátelsky přikývl. Bylo mu kolem padesátky, měl tmavé vlasy i oči a nenucené chování. Ukázal k pitevnímu stolu uprostřed sálu. Kosti vyhrabané pod akáty nyní ležely rozložené na ocelovém povrchu stolu.

„Takže nejdřív vám povím, jak se věci mají," začal. „Zatímco ohledávači tým sbíral v terénu důkazy, já jsem zde zkoumal jednotlivé kosti, prováděl radiografický výzkum a snažil se poskládat tuhle mozaiku dohromady."

Bosch přikročil k pitevnímu stolu. Kosti ležely na nerezovém povrchu tak, že vytvářely torzo lidské kostry. Nejnápadnější chybějící části představovaly některé kosti levé ruky a nohy a dolní čelist. Předpokládalo se, že tyto kosti již dávno odnesli někam daleko živočichové, kteří se v mělkém hrobě kdysi dávno rýpali.

Všechny nálezy byly označené - větší kusy nálepkami a menší pomocí štítků na provázcích. Bosch věděl, že čísla na nálepkách a štítcích znamenají kódy vyjadřující čtverec, v němž byly nalezeny.

„Kosti nám vypovídají velmi mnoho o tom, jak určitý člověk žil a zemřel," pravil Golliher zasmušile. „V případech týrání dětí kosti nelžou. Stávají se naším konečným důkazem."

Bosch na Gollihera pohlédl a uvědomil si, že jeho oči ve skutečnosti nejsou tmavé. Byly modré, ale působily ustrašeně a navíc byly zasazené hluboko v obličeji. Antropolog se díval skrz Bosche na lidské ostatky na stole. Teprve po chvíli se vytrhl ze zasnění a opětoval Boschův pohled.

„Začal bych tím, že se toho z nalezených artefaktů dozvíme velmi mnoho," prohlásil. „Ale musím vám říct, chlapi, že jsem už asistoval u řady případů, ale tenhleten mě opravdu dorazil. Díval jsem se na ty kosti a dělal si poznámky, a když jsem se pak podíval na zápisník, byl celý rozmazaný. Brečel jsem, chlapi. Brečel jsem, a přitom jsem si to zpočátku ani neuvědomil."

Znovu se zadíval na neúplnou skládanku na stole a v očích měl něhu i lítost. Bosch věděl, že antropolog právě teď vidí na pitevním stole člověka, jehož tyto kosti nosily.

„Tenhle případ je hnusný, chlapi. Fakt hnusný."

„Tak nám řekněte, co jste zjistil, abychom mohli jít a dělat svou práci," odpověděl Bosch hlasem, který zněl jako uctivý šepot.

Golliher přikývl a natáhl se k nedalekému pultu pro zápisník s kroužkovou vazbou.

„Takže," řekl. „Začneme základními údaji. Některé z nich už možná znáte, ale jestli vám to nevadí, probral bych s vámi všechna svá zjištění."

„Nevadí," řekl Bosch.

„Dobře. Takže začneme. Před vámi leží ostatky mladého bělocha mužského pohlaví. Na základě srovnání ukazatelů Mareshových růstových standardů jsem jeho stáří stanovil na přibližně deset let. Jak ale probereme za chvíli, bylo to dítě obětí těžkého a dlouhodobého fyzického týrání. Oběti takového zacházení přitom histologicky často trpí takzvanou růstovou disrupcí. V podstatě se jedná o růstovou nedostatečnost, která souvisí s týráním a zkresluje odhad věku. V důsledku toho kostra často vypadá mladší, než ve skutečnosti je. Tím chci říct, že ten chlapec možná vypadá na deset, ale pravděpodobně mu bylo dvanáct nebo třináct."

Bosch se podíval na Edgara. Jeho partner stál s rukama pevně zkříženýma na prsou, jako by se připravoval na to, co ještě přijde. Bosch vytáhl z kapsy saka blok a začal si psát těsnopisem poznámky.

„Doba úmrtí," pokračoval Golliher. „To je dost těžké. Radiologické testování není v tomto směru ani trochu přesné. Máme tu minci, která nám stanovila dolní hranici na rok devatenáct set sedmdesát pět. To nám pomůže. Odhaduji, že ten chlapec ležel v zemi dvacet až dvacet pět let. Tímto rozmezím jsem si poměrně jist a kromě toho existuje několik chirurgických důkazů, o kterých budeme mluvit později a které tento můj odhad potvrzují."

„Takže tu máme deseti-až třináctiletého kluka, který byl zabit před dvaceti-až pětadvaceti lety," shrnul to Edgar a v jeho hlase bylo patrné zklamání.

„Vím, že vám uvádím málo konkrétní parametry, detektive," řekl Golliher. „Ale prozatím je to nejvíc, co pro vás věda může udělat."

„Vy za to nemůžete, doktore."

Bosch si všechny informace zapsal. I přes široké rozpětí antropologových odhadů bylo životně důležité stanovit časový rámec vyšetřování. Podle Gollihera zemřel chlapec mezi koncem sedmdesátých a počátkem osmdesátých let. Bosch si vzpomněl, jak v té době vypadal Laurel Canyon. Byla to venkovská enkláva, zčásti bohémská a zčásti snobská, jejíž ulice vesměs obývali dealeři a uživatelé kokainu, obchodníci s pornografií a vyhaslí rock-and-rolloví požitkáři. Zapadala do života této pestré směsice vražda dítěte?

„Příčina smrti," pokračoval Golliher. „Víte co? Příčinu smrti si necháme nakonec. Nejdřív bych probral končetiny a trup, abyste

měli představu, co všechno ten chlapec během krátkého života vytrpěl."

Jeho oči se na chvíli upřely na Bosche a teprve poté se opět vrátily ke kostem. Bosch se zhluboka nadechl, až mu poraněnými žebry projela ostrá bolest. Věděl, že jeho obavy, které pociťoval, když shlížel na svahu na drobné lidské kosti, se nyní naplní. Po celou dobu instinktivně věděl, že k tomuto okamžiku dojde, že se z rozryté půdy vyloupne hrůzný příběh.

Golliher pokračoval a Bosch si začal psát do bloku poznámky, přičemž zarýval špičku pera hluboko do papíru.

„Tak především máme k dispozici pouze asi šedesát procent kostí," řekl Golliher. „Ale i tak jsme objevili nezvratné důkazy o strašlivých kostních traumatech a chronickém týrání. Nevím, jak daleko sahají vaše znalosti antropologie, ale budu předpokládat, že většina informací pro vás bude nová. Seznámím vás tedy se základními fakty. Kosti se hojí, pánové. A právě zkoumáním jejich regenerace můžeme identifikovat případné týrání. Tyto nálezy vykazují mnohonásobná poranění v různém stupni hojení. Jsou zde staré i nové zlomeniny. Máme k dispozici pouze dvě ze čtyř končetin, ale na obou jsou patrná mnohočetná traumata. Stručně řečeno, tomu chlapci bylo po většinu života ubližováno nebo se mu něco hojilo."

Bosch sklopil pohled k bloku a peru, které pevně svíral rukama. Obě měl bílé.

„Do pondělka vám pošlu písemnou zprávu, ale pokud chcete číslo, mohu vám už teď říci, že jsem objevil celkem čtyřiačtyřicet míst vykazujících různá traumata v různém stupni hojení. A to jsou pouze kosti, detektivové. To číslo nezahrnuje poranění životně důležitých orgánů a svalové tkáně. Každopádně však není pochyb, že ten chlapec prožíval den co den ukrutnou bolest."

Bosch si zapsal číslo do bloku. Připadalo mu to jako nesmyslné gesto.

„Poranění, která jsem katalogizoval, lze na nalezených kostech identifikovat prostřednictvím subperiosteálních lezí," dodal Golliher. „V podstatě jde o tenké vrstvičky nové kosti, která naroste pod povrchem v oblasti traumatu nebo poranění."

„Subperi..., jak se to píše?" zeptal se Bosch.

„Záleží na tom? Bude to ve zprávě."

Bosch přikývl.

„A teď se podívejte na tohle," řekl Golliher.

Přešel k negatoskopu - rámečku na prohlížení rentgenových snímků - a zapnul světlo. V negatoskopu již byl zasunut snímek dlouhé tenké kosti. Antropolog přejel prstem po jejím kmenu a ukázal na drobnou barevnou změnu.

„Toto je femur, stehenní kost, kterou se podařilo najít," řekl. „Ta linie se změněnou barvou představuje jednu z takových lezí. To znamená, že příslušná oblast - horní část chlapcova stehna - utrpěla v posledních týdnech před chlapcovou smrtí velmi silný úder. Drtivý úder, který sice nezlomil kost, ale vážně ji poškodil. Takové zranění chlapci nepochybně způsobilo silné pohmoždění a myslím si, že se projevilo i na jeho chůzi. Tím chci říct, že si toho nemohl někdo nevšimnout."

Bosch vykročil k snímku, aby si ho prohlédl. Edgar zůstal stát. Když byl detektiv hotov, vytáhl Golliher snímek a zastrčil do negatoskopu tři další, čímž ho zcela zaplnil.

„Na obou končetinách máme rovněž známky periosteálního smyku. Ten se projevuje odlupováním povrchu kosti a většinou k němu dochází u případů týrání dětí, kdy do údu silně udeří dospělá ruka nebo jiný nástroj. Průběh zotavování těchto kostí prozrazuje, že k tomuto typu traumatu docházelo opakovaně a po dobu několika let."

Golliher se odmlčel, zadíval se do poznámek a pak opět pohlédl na artefakty na pitevním stole. Uchopil pažní kost a zvedl ji, přičemž pokračoval ve výkladu se střídavým nakukováním do poznámek. Bosch si všiml, že antropolog nemá rukavice.

„Pažní kost," řekl Golliher. „Jsou na ní patrné dvě různé zhojené fraktury. Zlomové linie jsou podélné, což svědčí o tom, že obě fraktury byly výsledkem kroucení paže značnou silou. K oběma zraněním přitom došlo postupně, nezávisle na sobě."

Golliher odložil pažní kost a zvedl nalezenou loketní.

„Rovněž na loketní kosti je patrná zhojená podélná fraktura. Zlomenina si vyžádala lehkou odchylku v jejím postavení. Ta vznikla proto, že kost srůstala v poloze, v jaké zůstala po zranění."

„Chcete říct, že mu ji nezafixovali?" zeptal se Edgar. „Že ho neodvezli k lékaři nebo na pohotovost?"

„Přesně tak. Takový typ zranění, přestože k němu dochází běžně a denodenně se ošetřuje na každém pohotovostním oddělení, může vzniknout i v důsledku sebeobrany. Zvednete paži, abyste odrazili útok, a úder zasáhne vaše předloktí, které se zlomí. Vzhledem k absenci známek lékařského ošetření u tohoto poranění se domnívám, že v tomto případě nešlo o náhodné zranění, ale o další důsledek fyzického týrání."

Golliher jemně vrátil kost na místo, naklonil se nad pitevní stůl a zadíval se na hrudní koš. Mnoho žeber bylo odlomených a leželo na stole zvlášť.

„Žebra," řekl Golliher. „Téměř pětadvacet fraktur v různých etapách hojení. Zhojená fraktura na dvanáctém žebru může dle mého názoru pocházet z doby, kdy byly chlapci dva nebo tři roky. Na devátém žebru je patrný kostní svalek, který svědčí o poranění způsobeném pouhých několik týdnů před smrtí. Fraktury v rozích hrudního koše jsou vesměs konsolidované. U kojenců to vypovídá o prudkém třesení. U starších dětí jde obvykle o známku úderů do zad."

Bosch si vzpomněl, jakou bolestí v posledních dvou dnech on sám trpěl a jak nemohl spát kvůli poraněným žebrům. Pomyslel si, jaký měl asi chlapec život, když tuto bolest musel snášet rok co rok.

„Musím si jít umýt obličej," řekl náhle. „Můžete zatím pokračovat."

Zamířil ke dveřím a strčil Edgarovi do ruky blok a pero. Když vyšel na chodbu, odbočil doprava. Na pitevním oddělení se vyznal a věděl, že toalety jsou za dalším rohem.

Vešel na záchod a okamžitě zamířil do volné kabinky. Cítil nevolnost, a tak vyčkával v kabince, ale nic nepřicházelo. Po drahné chvíli nevolnost pominula.

Bosch vyšel z kabinky právě ve chvíli, kdy se dveře na chodbu otevřely a na toaletu vešel kameraman Teresy Corazonové. Oba muži na sebe chvíli ostražitě zírali.

„Vypadni odsud," řekl Bosch. „Přijď sem později."

Muž se tiše otočil a odešel z toalety.

Bosch zamířil k umyvadlu a podíval se na sebe v zrcadle. Obličej měl celý brunátný. Sklonil se a oběma rukama si našplíchal vodu na ústa a oči. Pomyslel si cosi o křtech, druhých šancích a obnově. Zvedl obličej a znovu se na sebe podíval.

Toho hajzla dostanu.

Téměř to řekl nahlas.

Když se vrátil do sálu A, oba muži se na něj upřeně zadívali. Edgar mu podal blok a pero a Golliher se ho zeptal, jestli je v pořádku.

„Jo, dobrý," odpověděl Bosch.

„Jestli vám to nějak pomůže," prohlásil Golliher, „asistoval jsem už u případů z celého světa. Chile, Kosovo, dokonce i Světové obchodní centrum. Ale tenhle případ..."

Zavrtěl hlavou.

„Je těžké to pochopit," dodal po chvíli. „Je to jeden z těch případů, kdy si musíte klást otázku, jestli pro toho hocha náhodou nebylo lepší, že odešel z tohoto světa. Tedy pokud věříte v Boha a nějaké lepší místo, než je náš svět."

Bosch přešel k pultu a vytáhl si ze zásobníku papírový ručník. Znovu si začal otírat tvář.

„A když nevěříte?"

Golliher k němu přistoupil.

„Víte, právě proto musíte věřit," řekl. „Pokud ten chlapec neodešel z tohoto světa do něčeho vyššího, tak..., tak jsme asi všichni ztraceni."

„A fungovala vám tahle teorie, když jste se probíral kostmi ve Světovém obchodním centru?"

Bosch okamžitě zalitoval, že vyslovil něco tak hrubého. Gollihera to však nevyvedlo z míry. Odpověděl dříve, než se mu Bosch stačil omluvit.

„Ano, fungovalo," řekl. „Hrůza z tolika úmrtí ani podlost toho činu mou vírou nijak neotřásly. V mnoha ohledech ji ještě posílily. Víra mi pomohla to všechno překonat."

Bosch přikývl a odhodil ručník do odpadkového koše, který se otevíral sešlápnutím pedálu. Když sundal botu z pedálu, koš se s hlasitým bouchnutím opět zavřel.

„A co ta příčina úmrtí?" vrátil se Bosch znovu k případu.

„Hned se jí budeme věnovat. Výčet veškerých poranění - včetně těch, o kterých jsme zde nehovořili - bude uveden v mé zprávě."

Golliher přistoupil zpátky k pitevnímu stolu, zvedl lebku a přidržel ji před Boschem v úrovni prsou.

„Ta lebka obsahuje špatnou, ale možná i dobrou zprávu," řekl. „Jsou na ní patrně tři fraktury v různém stadiu hojení. Zde je první."

Ukázal na plošku v zadní dolní části lebky.

„Tato fraktura je malá a zhojená. Vidíte, že leze jsou zcela konsolidované. Pak tady máme toto závažnější poranění na pravé temenní kosti, které se táhne až ke kosti čelní. Toto zranění si vyžádalo chirurgický zákrok, s největší pravděpodobností kvůli sub-durálnímu hematomu."

Označil prstem oblast zranění a pak ukázal na pět malých a hladkých otvorů propojených kruhovým útvarem na ploše lebky.

„Toto je jizva po trepanu. Trepan je lékařská pilka, pomocí níž se otevírá lebka pro účely operace nebo snížení tlaku způsobeného otokem mozku. V tomto případě otok pravděpodobně nastal v důsledku krevního výronu. Samotná fraktura i jizva po chirurgickém zákroku však již vykazují první známky přemostění. To je tvorba nové kosti. Řekl bych, že ke zranění i následnému zákroku došlo přibližně šest měsíců před chlapcovou smrtí."

„Takže to nebyla příčina smrti?" zeptal se Bosch.

„Ne, tohle ne. Tohle."

Golliher znovu otočil lebku a ukázal policistům další frakturu, tentokrát v levé spodní části týla.

„Sevřená pavučinová fraktura bez přemostění a konsolidace. K tomuto zranění došlo v době úmrtí. Sevřenost fraktury svědčí o úderu značnou silou velmi tvrdým předmětem. Například baseballovou pálkou. Nebo něčím podobným."

Bosch přikývl a pohlédl na lebku. Golliher ji natočil tak, že se její duté oční důlky dívaly přímo na něj.

„Ted jsou vidět i další zranění, ale ne smrtelné povahy. Nosní kůstky a jařmový oblouk vykazují tvorbu nové kosti po předchozím traumatu."

Golliher se vrátil k pitevnímu stolu a jemně na něj lebku položil.

„Myslím, že není třeba, abych vám to celé sumarizoval, detektivové, ale stručně řečeno, někdo toho chlapce pravidelně mlátil hlava nehlava. Nakonec ale zašel příliš daleko. Všechno to bude obsaženo ve zprávě."

Otočil se od pitevního stolu a pohlédl na Bosche s Edgarem.

„Alespoň je tu jedna jiskřička naděje. Něco, co by vám mohlo pomoci."

„Ta operace," řekl Bosch.

„Přesně tak. Otevírání lebky je velmi závažný chirurgický zákrok. Musí o něm být někde záznamy. Chlapec po něm musel chodit na lékařské kontroly. Po zákroku se operované místo zavře kovovými svorkami. Jenže na této lebce se žádné nenašly, takže bych předpokládal, že mu je lékaři odstranili při druhé operaci. I o té by měly existovat záznamy. Operační jizva nám navíc pomůže při datování kostí. Otvory po trepanu jsou na dnešní poměry příliš rozsáhlé. V polovině osmdesátých let již byly chirurgické nástroje pokročilejší než tenhle. Elegantnější. Jizvy byly menší. Doufám, že vám to všechno nějak pomůže."

Bosch přikývl a řekl: „A co zuby? Našel jste něco na nich?"

„Chybí nám dolní čelist," odpověděl Golliher. „Na horních zubech nejsou žádné známky dentistických zákroků, přestože zuby vykazují předsmrtnou kazovost. Už to samo o sobě může být určitým vodítkem. Řekl bych, že to chlapce zařazuje do nižší sociální vrstvy. Nechodil k zubaři."

Edgar si stáhl roušku z úst na krk. Na tváři měl bolestný výraz.

„Když byl ten kluk v nemocnici s hematomem, proč neřekl doktorům, co se mu děje? A co jeho učitelé, kamarádi?"

„Odpověď znáte stejně dobře jako já, detektive," odpověděl Golliher. „Děti jsou na rodiče vázané. Bojí se jich a zároveň je milují, nechtějí je ztratit. Někdy se prostě nedá vysvětlit, proč nevolají o pomoc."

„A co všechny ty ostatní fraktury a podobně? Proč si jich doktoři nevšimli a nezakročili?"

„To je paradox mé práce. Já vidím minulost určité tragédie naprosto zřetelně. Ale u živého pacienta nemusí být tyto známky tak

zjevné. Pokud rodiče poskytli pro chlapcovo zranění nějaké věrohodné vysvětlení, proč by mu měl lékař dělat rentgenový snímek paže, nohy nebo hrudníku? Není důvod. A tak si té hrůzy nikdo nevšimne."

Edgara tato odpověď neuspokojila. Zavrtěl hlavou a odešel do protějšího rohu sálu.

„Ještě něco, doktore?" zeptal se Bosch.

Golliher se zadíval do poznámek a zkřížil ruce na prsou.

„Z vědeckého hlediska je to vše - obdržíte písemnou zprávu. Ale z ryze lidského hlediska doufám, že člověka, který to má na svědomí, dopadnete. Zaslouží si maximální trest a ještě něco navíc."

Bosch přikývl.

„Chytneme ho," řekl Edgar. „O to se nebojte."

Vyšli z budovy a zamířili k Boschovu autu. Bosch chvíli jen tak seděl a teprve pak nastartoval motor. Nakonec prudce udeřil dlaní do volantu a vzápětí se zkroutil bolestí v boku.

„Víš, tyhle případy ve mně neprobouzejí víru v Boha jako v něm," poznamenal Edgar. „Probouzejí ve mně víru v mimozemšťany, v malé zelené mužíky z vesmíru."

Bosch se na něj podíval. Edgar opíral hlavu o boční okénko a hleděl na podlahu auta.

„Jak to?"

„Protože člověk by nemohl udělat vlastnímu dítěti něco takového. Musela sem přiletět kosmická loď, toho kluka unést a provést mu všechno tam. To je jediné vysvětlení."

„Jo jo, taky bych si přál, aby tahle varianta existovala, Jerry. To bychom pak mohli jet rovnou domů."

Bosch zařadil rychlost.

„Potřebuju panáka."

Vyrazil z parkoviště.

„Já teda ne, kámo," řekl Edgar. „Já teď toužím jet za klukem a objímat ho tak dlouho, až mě to přejde."

Než dorazili do Parker Center, nepromluvili již ani slovo. 

8

Bosch s Edgarem vyjeli výtahem do čtvrtého patra a zamířili k laboratoři oddělení vědeckého vyšetřování, kde měli schůzku s Antoinem Jesperem, vedoucím kriminalistou přiděleným k případu dětských kostí. Jesper na ně čekal u bezpečnostní přepážky a odvedl je dovnitř. Byl to mladý černoch s šedýma očima a hladkou pletí. Na sobě měl bílý laboratorní plášť, který se při jeho dlouhých krocích a neustálých pohybech rukou vzdouval a pleskal.

„Tudy, pánové," řekl. „Moc toho nemám, ale všechno je vám k dispozici."

Provedl je hlavní laboratoří, kde pracovala jen hrstka dalších kriminalistů, a odtud do sušárny, rozlehlého prostoru s konstantní teplotou, kde na sušicích stolech ležely kusy ošacení a další fyzické důkazy z nejrůznějších případů pro pozdější zkoumání. Bylo to snad jediné místo na světě, které se hnilobným zápachem vyrovnalo pitevnímu sálu v ústavu soudního lékařství.

Jesper je odvedl ke dvěma stolům, na nichž Bosch zahlédl otevřený batůžek a několik kusů ošacení zčernalého od zeminy a plísně. Kromě toho zde ležel plastový pytlík na sendvič naplněný neidentifikovatelným kusem černé hnijící hmoty.

„Do batůžku pronikla voda a bahno," řekl Jesper. „Řekl bych, že se postupem času vylouhovaly."

Vytáhl z kapsy laboratorního pláště pero a rozložil ho na ukazovátko, kterým si pomáhal při výkladu.

„Takže tu máme běžný typ batůžku, který obsahoval tři sady ošacení a pravděpodobně sendvič nebo nějaký druh poživatiny. Abych byl konkrétnější, jednalo se o tři trička, troje trenýrky a tři páry ponožek. Plus ona poživatina. Kromě toho jsme našli také obálku, lépe řečeno její zbytek. Ta tady není, protože s ní pracují na dokumentačním. Ale nedělejte si naděje, pánové. Byla v horším stavu než ten sendvič - tedy pokud to byl sendvič."

Bosch přikývl a zapsal si seznam položek do bloku.

„Nějaké identifikační znaky?" zeptal se.

Jesper zavrtěl hlavou.

„Na ošacení ani batůžku jsme neobjevili žádné osobní identifikační znaky," řekl. „Ale dvě věci stojí za povšimnutí. Za prvé, tohle tričko má na sobě nápis. ,Solid Surf. Táhne se přes celý hrudník. Ted ho nevidíte, protože jsem ho objevil pod černým světlem. Možná vám to pomůže, možná ne. Pokud vám výraz ,Solid Surf´ nic neříká, pak vám můžu prozradit, že souvisí se skateboardingem."

„Jasně," řekl Bosch.

„Pak tu máme vnější chlopeň batůžku."

Jesper vzal ukazovátko a odchlípl horní víko.

„Trochu jsem ji vyčistil a objevil jsem tohle."

Bosch se naklonil nad stůl a podíval se. Batůžek byl vyroben z modré látky. Uprostřed chlopně byla dobře patrná ploška s vybledlou barvou, která vytvářela velké písmeno B.

„Zdá se, že na batůžku kdysi byla nějaká nalepovací aplikace," konstatoval Jesper. „Ted je ovšem pryč a já opravdu nevím, jestli k tomu došlo předtím, nebo až potom, co byl batůžek zakopán do země. Tipl bych si, že předtím. Vypadá to, jako by se z batůžku odloupla."

Bosch odstoupil od stolu a zapsal si do bloku několik řádků poznámek. Pohlédl na Jespera.

„Dobře, Antoine, výborná práce. Ještě něco?"

„U mě ne."

„Tak pojďme na dokumentační."

Jesper odvedl oba detektivy přes centrální laboratoř do sublaboratoře, před níž musel zadat na panelu kombinaci čísel, aby se dostal dovnitř.

Dokumentační laboratoř obsahovala dvě řady stolů, které byly bez výjimky prázdné. Každý stůl byl vybaven horizontálním světelným panelem a zvětšovacím sklem upevněným na kloubovém rameně. Jesper zamířil k prostřednímu stolu ve druhé řadě. Na stole stála jmenovka se jménem Bernadette Fornierové. Bosch tuto ženu znal. Před časem s ní spolupracoval na případu padělaného dopisu na rozloučenou od údajného sebevraha. Věděl, že Fomierová odvedla dobrou práci.

Jesper sebral plastový vak na důkazy, který ležel uprostřed stolu. Rozepnul ho a vytáhl dva plastové prohlížecí rámečky. Jeden z nich obsahoval rozprostřenou hnědou obálku pokrytou černou plísní. Ve druhém byl uchycen poškozený kus papíru obdélníkového tvaru, který byl podél záhybů roztržený na tři části a rovněž silně vybledlý působením hniloby a plísně.

„Takhle to dopadne, když věci zvlhnou," podotkl Jesper. „Bernie trvalo celý den, než obálku vůbec rozložila a vytáhla z ní dopis. Ten se, jak vidíte, v záhybech rozpadl. A pokud jde o otázku, zda někdy dokážeme říct, co ten dopis obsahoval, tak prognóza vypadá špatně."

Bosch rozsvítil světelný panel a vložil do něj plastový rámeček. Přisunul si zvětšovací sklo a začal si prohlížet obálku i dopis, který kdysi obsahovala. Na žádném z dokumentů nebylo nic ani vzdáleně čitelného. Všiml si však, že na obálce podle všeho nikdy nebyla známka.

„Zatraceně," ulevil si.

Obrátil rámečky a díval se dál. Edgar k němu přistoupil, jako by měl potvrdit samozřejmé.

„Bývalo by to prima," řekl.

„Co s tím teď Bernie bude dělat?" zeptal se Bosch Jespera.

„No, pravděpodobně se pokusí aplikovat různé druhy světla a barevná stínítka. Pak zkusíme něco, co reaguje s inkoustem a zvýrazňuje ho. Ale včera se moc optimisticky netvářila. Takže jak říkám, moc velké naděje bych si nedělal."

Bosch přikývl a zhasnul světlo.

9

Nedaleko zadního vchodu do služebny hollywoodského oddělení stála lavice s velkými popelníky naplněnými pískem. Říkalo se jí Kód 7 podle rádiového označení policisty mimo službu nebo čerpajícího přestávku. Ted byla sobota čtvrt na dvanáct večer a Bosch byl jediný, kdo na lavičce Kód 7 momentálně seděl. Nekouřil, přestože si to přál. Pouze čekal. Lavičku matně osvětlovala světla nad zadním vchodem do služebny a nabízel se z ní výhled na parkoviště, o něž se hollywoodské oddělení dělilo s hasičskou stanicí v zadní části komplexu.

Bosch čekal, až dorazí hlídkové vozy z odpolední služby a policisté zamíří na služebnu, aby se převlékli, vysprchovali a odjeli domů, pokud nemají žádné další povinnosti. Zadíval se na baterku, kterou držel v rukou, přejel palcem po koncovém krytu a nahmatal vyškrábané číslo odznaku Julie Brasherové.

Zvedl baterku, pohodil si ji v ruce a potěžkal. Náhle si vzpomněl, co mu Golliher říkal o zbrani, jíž byl zabit nebohý chlapec. Na seznam potenciálních vražedných předmětů může připsat i baterku.

Po chvíli zahlédl, jak na parkoviště vjíždí hlídkový vůz a zastavuje u společné garáže. Ze dveří spolujezdce vystoupil policista, v němž Bosch poznal Edgewooda, partnera Julie Brasherové. Edgewood zamířil na služebnu a v ruce nesl služební brokovnici. Bosch čekal dál a sledoval situaci. Náhle si přestal být svým plánem jist a přemýšlel, jestli by na něj mohl rezignovat a odejít na služebnu, aniž by ho kdokoliv zahlédl.

Než se však rozhoupal, vystoupila Brasherová na straně řidiče a zamířila ke vchodu do služebny. Kráčela se sklopenou hlavou a její držení těla prozrazovalo, že je po dlouhém dni unavená a zmlácená. Bosch ten pocit znal. A také se mu zdálo, že tu něco není v pořádku. Byl to jen pomíjivý pocit, ale způsob, jakým Edgewood odešel z auta a nechal Brasherovou za sebou, Boschovi prozrazoval, že tu něco nehraje. Jelikož byla Brasherová nováček, musel být Edgewood jejím zaučujícím policistou, přestože byl nejméně o pět let mladší než ona. Možná napětí vyplývalo jen z rozdílu věku a pohlaví. Ale možná za tím bylo ještě něco jiného.

Brasherová si Bosche sedícího na lavičce nevšimla. Byla již téměř u vchodu do služebny, když ji oslovil.

„Hej, zapomněla jste vymýt ze zadního sedadla zvratky."

Brasherová se ohlédla, ale pokračovala v chůzi, než se dovtípila, že je to on. Teprve pak se zastavila a přistoupila k lavičce.

„Něco jsem vám přinesl," řekl Bosch.

Podal jí baterku. Policistka se unaveně usmála a převzala ji.

„Díky, Harry. Nemusel jste čekat, až ..."

„Já jsem chtěl."

Na chvíli nastalo nemotorné ticho.

„Pracoval jste dnes na tom případu?" zeptala se Brasherová.

„Víceméně. Začal jsem dělat papíry. A taky jsme dneska dostali výsledky pitvy. Tedy pokud se tomuhle dá říkat pitva."

„Vidím vám na tváři, že to bylo zlé."

Bosch přikývl. Cítil se zvláštně. Ještě stále seděl, zatímco Brasherová stála.

„Já vám vidím na tváři, že jste měla taky perný den."

„Copak nejsou perné všechny?"

Než stačil Bosch odpovědět, vyšli ze služebny dva čerstvě vy-sprchovaní policisté a zamířili ke svým autům.

„Hlavu vzhůru, Julio," řekl jeden z nich. „Za chvíli se uvidíme."

„Jasně, Kiko," odpověděla Brasherová.

Otočila se a pohlédla zpátky na Bosche. Usmála se.

„Jdeme dneska s pár lidmi ze služby do Boardner's," řekla. „Nechcete se tam zastavit?"

„Ehm..."

„To nevadí. Jen jsem si říkala, že by vám možná přišla vhod sklenička nebo něco takového."

„To přišla. Dokonce ji potřebuju. Po pravdě řečeno na vás tady právě proto čekám. Akorát nevím, jestli se chci oddávat skupinové zábavě u baru."

„A co jste měl v plánu vy?"

Bosch se podíval na hodinky. Bylo půl dvanácté.

„Jestli se nezdržíte příliš dlouho v převlékárně, mohli bychom snad ještě stihnout poslední martini v Musso's."

Brasherová se zeširoka usmála.

„Tam to miluju. Dejte mi patnáct minut."

Aniž by čekala na odpověď, zmizela ve dveřích služebny.

„Budu tady," zavolal na ni Bosch.

10

Musso a Frank's byla instituce, která již celé století podávala martini slavným i neslavným obyvatelům Hollywoodu. Hlavní část restaurace byla tvořena kójemi s červenými koženými sedačkami, mezi nimiž pomalu proplouvali letití číšníci v červených vestách a tiše rozmlouvali s hosty. Zadní místnost pak ukrývala dlouhý bar, v němž bylo po většinu večerů pouze místo na stání a zákazníci se na sebe snažili upoutat pozornost barmanů, kteří by mohli být otci číšníků z přední místnosti. Právě když do baru vstoupili Bosch s Brasherovou, sklouzli ze stoliček dva stálí hosté a zamířili k východu. Bosch a Brasherová jejich místo rychle obsadili, čímž odsoudili k dalšímu čekání dva černě oděné týpky. Barman, který Bosche znal, k oběma policistům přistoupil a oni si objednali martini s vodkou.

Bosch se již ve společnosti Julie Brasherové choval nenuceně. V posledních dvou dnech spolu obědvali u stolu na místě činu a během celého ohledávání svahu ji měl prakticky nepřetržitě na očích. Dnes spolu jeli do Musso's jeho autem a on si již připadal jako na třetí nebo čtvrté schůzce. Bavili se o hollywoodském oddělení a o podrobnostech případu, o něž byl Bosch ochoten se podělit. Když však před ně barman položil skleničky s martini a karafy, byl Harry připraven zapomenout na chvíli na kosti, krev a baseballové pálky.

Přiťukli si a Brasherová řekla: „Na život."

„Jo," odpověděl Bosch. „Že jsme přečkali další den."

„Ale jen o fous."

Bosch věděl, že teď je vhodná doba zeptat se, co ji trápí. A pokud o tom Brasherová nebude chtít mluvit, nehodlal na ni naléhat.

„Ten chlápek, kterému jsi na parkovišti říkala Kiko..., proč chtěl, ať dáš hlavu vzhůru?"

Brasherová lehce sklesla a chvíli neodpovídala.

„Jestli o tom nechceš mluvit..."

„Ne, v tom to není. Spíš o tom nechci přemýšlet ."

„Ten pocit znám. Zapomeň, že jsem se ptal."

„Ne, to je v pořádku. Můj partner mi dal důtku, a protože jsem ve zkušební lhůtě, může mě to stát místo."

„Za co ti dal důtku?"

„Vstoupila jsem do válce."

Jednalo se o výraz z pravidel taktiky. Znamenal, že policista prošel před napřaženou hlavní brokovnice nebo jiné zbraně v rukou kolegy.

„A co se stalo? Tedy jestli o tom chceš mluvit."

Brasherová pokrčila rameny a oba se dlouze napili.

„No, bylo to domácí násilí - tyhle případy nesnáším - a ten chlápek se zamkl v ložnici s bouchačkou. Nevěděli jsme, jestli ji chce použít proti sobě, proti své ženě, nebo proti nám. Čekali jsme na posily a pak jsme tam chtěli vtrhnout."

Brasherová se znovu napila. Bosch ji sledoval. V jejích očích byl zřetelně patrný zmatek.

„Edgewood si vzal brokovnici. Kiko měl rozkopnout dveře a já s Fennelem - to je Kikův partner - jsme stáli u dveří. Takže jsme to provedli. Kiko je hromotluk. Jediným kopnutím rozlomil dveře a já a Fennel jsme tam vpadli. Ten chlap ležel v bezvědomí na posteli. Zdálo se, že všechno dopadlo bez problémů, ale Edgewood měl velký problém se mnou. Řekl, že jsem mu vlezla do válce."

„A vlezlas?"

„Myslím, že ne. A i kdyby ano, tak mu v tom případě vlezl do válce i Fennel, a jemu Edgewood neřekl ani ň "

„To ty jsi nováček. To ty jsi ve zkušební lhůtě."

„Jo, a docela už mě to unavuje. Jak jsi to zvládl ty, Harry? Ted už máš práci, která má nějaký smysl. Zatímco já se jen ve dne v noci honím po celém městě od jednoho burana ke druhému - to je, jako bych plivala na požár. Vůbec nikam to nevede, a ještě ke všemu musím snášet toho nakrknutého blbečka, který mi každé dvě minuty vykládá, jak jsem něco zvorala."

Bosch věděl, co Brasherová cítí. Každý policista v uniformě si musel něčím podobným projít. Člověk se denně brodil v žumpě a zanedlouho začal mít pocit, že už to jiné nebude. Že je na dně propasti. Právě proto by se Bosch nikdy nemohl vrátit k práci pochůzkáře. Pochůzkařina byla jako náplast na průstřelu po kulce.

„Myslela sis, že ta práce bude jiná? Myslím, když jsi byla na akademii."

„Já nevím, co jsem si myslela. Akorát nevím, jestli to vydržím až do chvíle, kdy si budu moct říct, že moje práce má smysl."

„Já myslím, že vydržíš. Prvních pár let je těžkých. Ale postupně do toho pronikneš a začneš to vidět ze širší perspektivy. Vybereš si, které bitvy chceš svádět, a zvolíš si cestu. Bude to dobrý."

Bosch měl ovšem z těchto chlácholivých řečí dost špatný dobrý pocit. Sám měl za sebou dlouhá období pochybování o sobě samém a svých rozhodnutích, takže když teď Brasherové radil, aby všechno překousla, připadal si poněkud falešně.

„Pojďme se bavit o něčem jiném," navrhla policistka.

„Klidně," odpověděl Bosch.

Dlouze upil ze skleničky a přemýšlel, jak obrátit rozhovor jiným směrem. Odložil skleničku, otočil se a usmál se na Brasherovou.

„Takžes prostě lezla po Andách a najednou sis řekla: ,Fíha, já chci být policajtka."'

Brasherová se zasmála a navenek ze sebe setřásla smutek z předchozího rozhovoru.

„Bylo to trochu jinak. Navíc jsem v Andách nikdy nebyla."

„Tak co mi povíš o onom bohatém a plném životě, kterýs žila předtím, než jsi začala nosit odznak? Říkalas, že jsi cestovala po světě."

„Do Jižní Ameriky jsem se nikdy nedostala."

„A Andy jsou tam? Já si celou dobu myslel, že jsou na Floridě."

Brasherová se znovu zasmála a Bosch měl dobrý pocit, že se mu podařilo úspěšně změnit téma. Líbil se mu pohled na její zuby, když se Brasherová smála. Byly maličko nakřivo, což je dělalo ještě dokonalejšími.

„Ne, vážně, co jsi dělala?"

Brasherová se otočila na stoličce, takže teď seděli bok po boku a dívali se na sebe skrz zrcadlo za pestrobarevnými lahvemi seřazenými podél zadní stěny baru.

„Chvilku jsem dělala právničku - ne advokátku, takže se moc nevzrušuj. Dělala jsem občanské právo. Pak jsem si uvědomila, že je to k ničemu, nechala jsem toho a začala cestovat. Přitom jsem dělala různé práce. V Benátkách jsem vyráběla keramiku, ve švýcarských Alpách jsem dělala průvodkyni na koni. Na Havaji jsem se nechala najmout jako kuchařka na výletní lodi. Dělala jsem i spoustu dalších věcí a poznala kus světa - s výjimkou And. A pak jsem se vrátila domů."

„Do Los Angeles?"

„Tady jsem se narodila a vyrostla. A ty?"

„Já taky. V Queen of Angels "

„Já v Cedars. "

Brasherová k němu natáhla skleničku a oba si přiťukli.

„Na hrstku hrdých a statečných," řekla.

Bosch dopil martini a nalil si z karafy druhou skleničku. Měl na Brasherovou slušný náskok, ale bylo mu to jedno. Cítil se uvolněný. Bylo hezké zapomenout na chvíli na všechno kolem. Bylo příjemné trávit čas s někým, kdo nebyl přímo zaangažován do případu.

„Takže jsi rodačka z Cedars, jo?" zeptal se. „A kde jsi vyrostla?"

„Nesměj se. V Bel Air."

„V Bel Air? To asi neměl tvůj táta radost, když ses dala k policajtům, že ne?"

„Zvláště když to jemu patřila právní kancelář, ze které jsem jednoho dne odešla a pak se dva roky neozvala."

Bosch se usmál a zvedl skleničku. Brasherová o ni cinkla svou.

„Statečná holka."

Když položili skleničky, Brasherová řekla: „Už žádné další otázky."

„No dobře," souhlasil Bosch, „ale co budeme dělat?"

„Odvez mě domů, Harry. K tobě."

Bosch se na okamžik odmlčel a pohlédl do jejích leskle modrých očí. Věci se vyvíjely bleskovou rychlostí, zvláště když je promazával urychlovač v podobě alkoholu. Mezi policisty tomu tak ovšem bývalo často - snad proto, že se tito lidé cítili součástí jakési uzavřené společnosti, řídili se instinkty a každý den chodili do práce s vědomím, že jejich profese je může zabít.

„Jo," řekl Bosch nakonec, „zrovna jsem myslel na totéž."

Naklonil se a políbil Brasherovou na ústa. 

11

Julia Brasherová stála v obývacím pokoji Boschova domu a dívala se na kompaktní desky ve stojanech vedle stereosoupravy.

„Jazz zbožňuju."

Bosch byl právě v kuchyni. Když ji uslyšel, usmál se. Nalil ze šejkru dvě skleničky martini, vešel do obývacího pokoje a jednu jí podal.

„A koho máš ráda?"

„Ehmmm, v poslední době Billa Evanse."

Bosch přikývl, přešel ke stojanu, vytáhl Kind of Blue a vsunul ho do přehrávače.

„Já Billa a Milese," řekl. „Nemluvě o Coltraneovi a pár dalších lidech. Není nic lepšího."

Když začala hrát hudba, zvedl Bosch skleničku. Brasherová k němu opět přistoupila a přiťukla si s ním. Místo napití se však oba políbili. Uprostřed polibku se Brasherová rozesmála.

„Co je?" zeptal se Bosch.

„Nic. Jen se cítím bezstarostně. A šťastně."

„Jo, já taky."

„Myslím, že tu baterku jsi dával ty mně."

Bosch byl zmaten.

„Jak to myslíš?"

„No, je to takový falický symbol."

Boschův výraz Brasherovou znovu rozesmál, takže rozlila část martini na podlahu.

Když později ležela na břiše na jeho posteli, přejížděl Bosch prstem po obrysu žhnoucího slunce, které měla vytetované v oblasti beder. Pomyslel si, jak příjemně a přitom zvláštně na něj tato žena působí. Nevěděl o ní téměř nic. Stejně jako to tetování jej i ona sama při každém novém pohledu překvapovala.

„Na co myslíš?" zeptala se.

„Na nic. Jen přemýšlím o chlápkovi, který měl tu čest udělat ti to tetování. Docela mě mrzí, že jsem to nebyl já."

„Jak to?"

„Protože máš na sobě navždy kus z něj."

Brasherová se otočila na bok a odhalila prsa a úsměv. Vlasy již měla rozpletené a splývaly jí na ramena. I to se Boschovi líbilo. Zvedla se a přitáhla si Bosche do dlouhého polibku. „Tohle je nejhezčí věc, kterou mi kdo za dlouhou dobu řekl."

Bosch si položil hlavu na její polštář. Cítil sladkou vůni parfému, sexu a potu.

„Nemáš na stěnách žádné obrázky," řekla. „Myslím fotky."

Bosch pokrčil rameny.

Brasherová se otočila, takže teď ležela zády k němu. Bosch jí zajel rukou pod paži, sevřel jí ňadro a přitáhl si ji zpátky k sobě.

„Můžeš tu zůstat do rána?" zeptal se.

„No..., manžel se asi bude vyptávat, kde jsem, ale myslím, že bych mu mohla zavolat."

Bosch ztuhnul. A pak se Brasherová rozesmála.

„Takhle mě neděs."

„No, vůbec ses mě nezeptal, jestli někoho mám."

„To ty ses mě nezeptala."

„U tebe to bylo zřejmé. Prototyp osamělého detektiva," řekla a dodala hlubokým hlasem. „Jen fakta, madam. Na dámy nemám čas. Mým oborem jsou vraždy. Mám mnoho povinností a jsem..."

Bosch jí přejel palcem po boku. Cítil vystouplá žebra. Brasherová se uprostřed věty rozesmála.

„Půjčilas mi baterku," řekl Bosch. „Myslím, že zadaná žena by to neudělala."

„Tak na to ti musím něco říct, tvrďáku. Zahlídla jsem tu baterku, kterou jsi měl v kufru. V té krabici, než jsi ji přikryl. Na mě si rozhodně nepřijdeš."

Bosch se překulil na svůj polštář a pocítil rozpaky. Cítil, jak červená v obličeji. Zvedl ruce, aby si ho zakryl."

„Ach Bože... Pan Nápadný."

Brasherová se k němu přetočila, odtáhla mu ruce z tváře a políbila ho na bradu.

„Myslím, že to bylo milé. Byla to pro mě čest a alespoň jsem se měla na co těšit."

Obrátila Boschovi ruce a zadívala se na jizvy na kloubech jeho prstů. Jizvy byly staré a již jen stěží patrné.

„Hele, co to je?"

„Jen takové jizvy."

„To znám. Po čem?"

„Měl jsem tetování. Odstranil jsem si ho. Ale to už je dávno."

„Jak to?"

„Nechali mě ho odstranit, když jsem vstupoval do armády."

Brasherová se rozesmála.

„A co tam stálo? , Smrt armádě' nebo něco takového?"

„Ne, nic takového."

„Tak co? No tak, chci to vědět."

„Na jedné ruce U-CH-O-P a na druhé A D-R-Ž."

„Uchop a drž? A co tohle , uchop a drž' znamená?"

„No, to je dlouhá historie..."

„Já mám času dost. Manželovi to nevadí."

Brasherová se usmála.

„No tak, já to chci vědět."

„Nic na tom není. Když jsem byl kluk, tak jsem na jednom ze svých útěků skončil dole v San Pedro. Přímo u rybářského přístavu. A spousta rybářů, kteří tam lovili tuňáky, měla na rukou tenhle nápis. Uchop a drž. Když jsem se na to jednoho zeptal, řekl mi, že je to takové jejich motto, jejich filozofie. Jako že když jsou na moři, někdy třeba několik týdnů, a náhle se zvednou obrovské vlny a moře začne vypadat děsivě, musíš se něčeho rychle chytit a držet se toho."

Bosch zaťal ruce v pěst a zvedl je do vzduchu.

„Rychle uchop svůj život... a všechno co máš."

„Takže sis to nechal vytetovat taky. Kolik ti bylo?"

„Co já vím, šestnáct, tak nějak."

Bosch přikývl a usmál se.

„Jenže jsem nevěděl, že ti rybáři tohle heslo pochytili od nějakých mariňáků. Takže když jsem o rok později naběhl do armády s nápisem , uchop a drž' na rukou, seržant mi ze všeho nejdřív poručil, abych se toho zbavil. Nehodlal dopustit, aby měl jeden z jeho lidí na rukou námořnické tetování."

Brasherová chytila Bosche za ruce a bedlivě se zadívala na jeho klouby.

„Tohle na laser nevypadá."

Bosch zavrtěl hlavou.

„V té době ještě lasery neměli."

„Tak jak ti to odstranili."

„Můj seržant, jmenoval se Rosser, mě vytáhl z kasáren a zavedl mě za správní budovu. Byla tam taková cihlová stěna. Nechal mě do ní mlátit. Dokud jsem si nerozdrásal všechny klouby na rukou. Když se mi na nich asi po týdnu udělal strup, nechal mě to udělat znovu."

„Prokristapána, to je barbarství."

„Ne, to je armáda."

Bosch se při té vzpomínce usmál. Nebyla tak zlá, jak ostatním zněla. Když pohlédl na své ruce, přestala hrát hudba, a tak Bosch vstal a nahý vyšel z pokoje, aby vyměnil disk. Když se vrátil do ložnice, Brasherová hudbu poznala.

„Clifford Brown?"

Bosch přikývl a zamířil k posteli. Měl pocit, že ještě nikdy nepoznal ženu, která by dokázala tak dobře identifikovat jazz.

„Zůstaň stát."

„Cože?"

„Chci se na tebe podívat. Pověz mi něco o svých ostatních jizvách."

Ložnici matně osvětlovalo světlo z koupelny a Bosch si náhle uvědomil svou nahotu. Byl v dobré kondici, ale věkový rozdíl mezi nimi činil více než patnáct let. Napadlo ho, jestli vůbec někdy byla s tak starým mužem.

„Vypadáš skvěle, Harry. Totálně mě vzrušuješ. Tak co ty další jizvy?"

Bosch se dotkl hladkého provazce kůže nad levou kyčli.

„Tohle? Tohle byl nůž."

„Kde se to stalo?"

„V tunelu."

„A to rameno?"

„Od kulky."

„Kde?"

Bosch se usmál.

„V tunelu."

„Safra, drž se stranou tunelů."

„Snažím se."

Bosch si vlezl do postele a přetáhl přes sebe přikrývku. Brasherová se dotkla jeho ramena a přejela palcem přes vyhlazenou jizvu.

„Přímo do kosti," řekla.

„Jo, měl jsem štěstí. Že nemám trvalé následky. V zimě a při dešti mě to bolí, ale jinak nic."

„Jaký je to pocit? Myslím být postřelen."

Bosch pokrčil rameny.

„Bolí to jako čert a pak všechno tak nějak znecitliví."

„Jak dlouho jsi byl mimo?"

„Asi tři měsíce."

„To ti nedali invalidní důchod?"

„Nabízeli mi ho. Ale odmítl jsem."

„Jak to?"

„Nevím. Asi mám tu práci rád. A říkal jsem si, že když se jí budu držet, jednou potkám tuhle nádhernou mladou policajtku, na kterou budou všecky mé jizvy dělat dojem."

Brasherová ho dloubla do žeber a Bosch se zašklebil bolestí.

„Ó, chudáčku," řekla posměšně.

„Bolelo to."

Brasherová se dotkla tetování na jeho rameně.

„A co má být tohle, zfetovaný Mickey Mouse?

„Tak něco. Tunelová krysa."

Z jejího obličeje vyprchal všechen humor.

„Co se děje?"

„Tys bojoval ve Vietnamu," řekla, když si všechno spočítala. „Já v těch tunelech byla."

„Jak to myslíš?"

„Když jsem cestovala po světě. Strávila jsem šest týdnů ve Vietnamu. Ty tunely dneska ukazují jako turistickou atrakci. Zaplatíš a můžeš se do nich spustit. Muselo to být..., to, cos tam dělal, muselo být děsivé."

„Mnohem děsivější to bylo potom. Myslet na to."

„Oddělují je lany, aby mohli kontrolovat, kam jdeš. Ale ve skutečnosti tě nikdo pořádně nehlídá. Takže jsem proklouzla pod lanem a zašla hlouběji dovnitř. Byla tam příšerná tma, Harry."

Bosch si prohlédl její oči.

„A vidělas ho?" zeptal se tiše. „To ztracené světlo?"

Brasherová se na něj chvíli upřeně dívala a pak kývla.

„Viděla jsem ho. Oči si přivykly a bylo tam světlo. Slabounké skoro jako šepot. Ale stačilo, abych našla cestu."

„Ztracené světlo. Říkali jsme mu ztracené světlo. Nikdy jsme nezjistili, odkud se bere. Ale bylo tam. Jako kouř visící v temnotě. Někteří lidi tvrdili, že to není světlo, ale duchové všech lidí, kteří v tomhle bludišti zemřeli. Na obou stranách."

Od té chvíle již nepromluvili. Drželi se v náručí a Brasherová zakrátko usnula.

Bosch si uvědomil, že už více než tři hodiny nepomyslel na případ. Zpočátku se cítil provinile, ale pak to pustil z hlavy a usnul i on. Zdálo se mu, že se pohybuje v tunelu. Ale neplížil se. Jako by byl pod vodou a proplouval labyrintem jako úhoř. Když dospěl do slepé uličky, seděl u klenby stěny chlapec. Kolena měl zvednutá a obličej zabořený do překřížených rukou.

„Pojď se mnou," řekl mu Bosch.

Chlapec vytáhl oči nad jeden loket a zadíval se na Bosche. Od úst se mu zvedla jediná bublina. A pak pohlédl kamsi za Bosche, jako by se za ním něco blížilo. Bosch se ohlédl, ale viděl jen temný tunel.

Když se otočil zpátky, byl chlapec pryč.

12

V neděli před polednem odvezl Bosch Brasherovou na hollywoodské oddělení, aby si mohla vyzvednout auto a on pokračovat v případu. Neděle a pondělky měla volné, a tak si na dnešní večer domluvili večeři v jejím domě ve Venice. Když ji Bosch vysadil vedle jejího auta, stálo na parkovišti několik dalších policistů. Bosch věděl, že se po oddělení záhy roznese zpráva, že spolu nejspíš strávili noc.

„Omlouvám se," řekl. „Měl jsem to včera večer promyslet lip."

„Mně je to jedno, Harry. Ahoj dneska večer."

„Hele, a dávej na sebe pozor. Policajti dokážou být brutální."

Brasherová se zašklebila.

„No jo, policejní brutalita. O té jsem slyšela."

„Myslím to vážně. Taky je to proti předpisům. Z mé strany. Jsem detektiv-trojka. Na úrovni dohlížitele."

Brasherová se na něj zadívala.

„V tom případě to záleží na tobě. Tak dneska večer. Doufám."

Vystoupila a zavřela za sebou dveře. Bosch zajel na přidělené parkovací místo, vystoupil a zamířil na oddělení detektivů, přičemž se snažil nemyslet na komplikace, které si možná svým jednáním přivodil.

Místnost detektivů byla opuštěná, v což upřímně doufal. Chtěl na případu nějakou dobu pracovat sám. Musel vyřídit spoustu papírování, ale přál si na ně na chvíli zapomenout a zamyslet se nad všemi důkazy a informacemi, které se od objevu kostí nashromáždily.

Nejprve musel sestavit seznam věcí, které je potřeba udělat. Dále musel založit vyšetřovací spis - modrý pořadač obsahující všechna psaná hlášení a protokoly související s případem. Následně musel vystavit příkazy k prohledání lékařských záznamů o operacích mozku v místních nemocnicích. Kromě toho bylo třeba prověřit v počítačových databázích všechny občany žijící v blízkosti místa činu na Wonderland Avenue. Posléze musel pročíst hlášení občanů povzbuzená reportážemi sdělovacích prostředků o nálezu kostí na kopci a nakonec začít shromažďovat zprávy o pohřešovaných a uprchlých osobách, které by odpovídaly popisu oběti.

Věděl, že pokud bude sám, je to práce na více než jeden den, ale dospěl k závěru, že neustoupí ze svého rozhodnutí dopřát Edgarovi den volna. Jeho partnera, otce třináctiletého chlapce, včerejší Golliherova zpráva silně rozrušila a Bosch mu chtěl umožnit trochu odpočinku. Věděl, že dny, které je čekají, budou neméně dlouhé a citově vyčerpávající.

Když sepsal seznam povinností, vytáhl ze zásuvky šálek a odešel do služebny pro kávu. Neměl u sebe nic menšího než pětidolarovou bankovku, ale strčil ji do společného košíčku s penězi na kávu, aniž by si vzal cokoliv nazpátek. Tušil, že během dne vypije kávy za více než pět dolarů.

„Víš, jak se to říká?" zeptal se někdo za ním, když si naléval šálek.

Bosch se otočil. Byl to Mankiewicz, službu konající seržant.

„Co?"

„Že co je v domě, není pro mě?"

„O tom nic nevím. Něco se povídá?"

„Já taky nevím. Proto se tě ptám."

Mankiewicz se usmál a přesunul se ke kávovaru s vlastním šálkem.

Takže už to začíná, pomyslel si Bosch. Špičkování a drby - zvláště ty se sexuálním podtónem - se po policejní stanici šířily jako lesní požár v srpnu.

„Tak mi dej vědět, až něco zjistíš," řekl Bosch a vyrazil ke dveřím služebny. „Je to užitečné vědět."

„Provedu. Jo, a ještě něco, Harry."

Bosch se otočil a připravil se na další Mankiewiczovu narážku.

„Copak?"

„Přestaň se poflakovat a vyřeš ten případ. Už mám až po krk té hromady telefonátů, které musí moji lidi vyřizovat."

V jeho hlase se ozýval bodrý tón, ale za vším tím humorem a sarkasmem se ukrývala opravdová stížnost, že jeho lidé na služebně jsou přetíženi telefonáty s bezcennými tipy.

„Jo, já vím. Ozval se dneska někdo nadějný?"

„O nikom nevím, ale stejně se tím stohem hlášení budeš muset prohrabat a nasadit veškerý svůj vyšetřovací um, abys to posoudil sám."

„Um?"

„Jo, um. U-m jako , úplný magor'. Jo, a CNN dneska ráno zřejmě neměla co lepšího vysílat, a tak se toho případu taky chytla - odvysílala skvělý záběry, jak všichni vy hrdinové stojíte ve svahu a pobíháte po provizorních schůdečkách s krabičkama s kostičkama. Takže nám teď chodí i meziměstské telefony. Dneska ráno zatím z Topeky a Providence. A tenhle virvál neskončí, dokud ten případ nevyřešíš, Harry. Všichni na tebe vzadu spoléháme."

Také tentokrát se za Mankiewiczovými slovy skrýval úsměv - a skryté sdělení.

„No jasně. Slibuju, že nasadím všechen svůj u-m, Manku."

„V to všichni doufáme."

U stolu Bosch usrkl kávy a nechal si hlavou probíhat podrobnosti o případu. Určitě v něm existovaly anomálie, rozpory. Například zde byla nesrovnalost mezi volbou místa a způsobem pohřbení těla, které si všimla Kathy Kohlová. Golliherovy závěry však připsaly na seznam pochybností další položku. Antropolog spatřoval v pozadí případu týrání dítěte. Batůžek plný ošacení však naznačoval, že oběť byla v době smrti dost možná na útěku.

Bosch o tom hovořil s Edgarem včera, když se vrátili na stanici z vědecké laboratoře. Jeho partner si tímto rozporem nebyl tak jist jako Bosch, ale přišel s hypotézou, že chlapec mohl být obětí týrání jak ze strany svých rodičů, tak i ze strany pachatele. Přitom správně poukazoval na skutečnost, že řada týraných dětí se po útoku stane obětí jiné formy zneužití. Bosch věděl, že tato teorie je zcela legitimní, ale snažil se v těchto intencích neuvažovat, protože věděl, že taková varianta by byla ještě nesnesitelnější než hypotéza, kterou jim předestřel Golliher.

Vtom na jeho stole zazvonila přímá linka a Bosch zvedl sluchátko, neboť očekával, že se mu hlásí Edgar nebo Billetsová. Byl to však Josh Meyer, reportér Los Angeles Times. Bosch ho sotva znal a byl si naprosto jist, že mu nikdy nedával číslo přímé linky. Přesto nedal najevo, že ho Meyer obtěžuje. Zahnal pokušení sdělit reportérovi, že policie prověřuje stopy vedoucí až do Topeky a Providence, a spokojil se s jednoduchým prohlášením, že od pátku, kdy oddělení styků s veřejností vydalo tiskovou zprávu, nenastal v případu žádný vývoj.

Když zavěsil, dopil první šálek kávy a pokračoval v práci. Součástí vyšetřování, kterou Bosch miloval ze všeho nejméně, byla práce s počítačem. Kdykoliv to bylo jen trochu možné, přenechával tuto část svým partnerům. Rozhodl se tedy, že přesune vyhledávání v počítačových databázích až na konec seznamu, a začal rychle prohlížet haldu papírů s tipy od občanů, kterou mu poskytla služebna.

Od posledního pátečního prohledávání se zde nakupilo asi pětatřicet dalších archů. Žádný tip však neobsahoval dostatek informací, aby Boschovi v této fázi vyšetřování pomohl nebo stál za bližší ověření. Všechny pocházely od rodiče, sourozence nebo přítele někoho, kdo bez vysvětlení zmizel, a všichni volající byli více či méně zoufalí a šlo jim především o uspokojivé vyřešení nejtíživější záhady jejich vlastního života.

Bosche něco napadlo. Odsunul se na židli a odjel s ní ke starému elektrickému psacímu stroji. Strčil do něj papír a vyťukal čtyři otázky.

Víte, zda váš pohřešovaný blízký prodělal několik měsíců před svým zmizením nějaký chirurgický zákrok?

Pokud ano, v jaké nemocnici se léčil?

Jaký byl charakter zranění?

Jak se jmenoval jeho ošetřující lékař?

Vytáhl papír ze stroje, odnesl ho do služebny a předal Mankiewiczovi, aby podle něj policisté u telefonů dotazovali všechny občany volající v souvislosti s případem nalezených kostí.

„Je to pro tebe dost umné?" zeptal se.

„Ne, ale pro začátek aspoň něco."

Ve služebně vzal Bosch plastový kelímek, naplnil ho kávou a pak se vrátil na oddělení a přelil si kávu do šálku. Poznamenal si, že má v pondělí požádat Billetsovou, aby obstarala posily, které budou obvolávat dosavadní volající a klást jim čtyři zmíněné lékařské otázky. Přitom si vzpomněl na Julii Brasherovou. Věděl, že má v pondělky volno a v případě potřeby by se tohoto úkolu dobrovolně ujala. Rychle však tuto myšlenku zavrhl, protože věděl, že v pondělí již o nich dvou bude vědět celá stanice, a kdyby Brasherovou zatahoval do případu, bylo by všechno ještě mnohem horší.

Následně začal vytvářet příkazy k prohlídce. U případů vražd bylo naprosto běžné, že někdy v průběhu vyšetřování vyvstane potřeba pátrat v lékařských záznamech. Nejčastěji se jednalo o záznamy praktických lékařů a zubařů, ale ani pátrání v nemocnicích nebylo nijak neobvyklé. Bosch měl v počítači uloženy šablony příkazů k prohlídce v nemocnicích a také seznam všech devětadvaceti nemocnic v oblasti Los Angeles, jakož i seznam advokátů, kteří v daném místě vyřizovali právní náležitosti. Díky tomu se mu podařilo sepsat všech devětadvacet příkazů za hodinu a několik minut. Cílem prohlídek byly záznamy o všech pacientech mužského pohlaví do šestnácti let, kteří v letech 1975 až 1985 prodělali operaci mozku s použitím trepanu.

Bosch vytiskl příkazy a uložil si je do kufříku. O víkendech se příkazy k prohlídce obvykle odesílaly faxem příslušnému soudci, který je doma schválil a podepsal, ale v tomto případě nebylo dost dobře možné odeslat soudci v neděli odpoledne faxem devětadvacet příkazů. Kromě toho byli nemocniční právníci o nedělích jen těžko k dosažení. Bosch tedy hodlal odvézt příkazy k soudci hned v pondělí ráno, podělit se o ně s Edgarem a rozvézt je do všech nemocnic, kde pak navíc mohli osobně zdůraznit naléhavost tohoto případu. I kdyby však všechno vyšlo podle plánu, Bosch nepředpokládal, že výsledky hledání přijdou z nemocnic dříve než v polovině týdne nebo ještě později.

Poté Bosch sepsal denní zprávu o případu a zrekapituloval antropologické informace, které jim poskytl Golliher. Uložil oba dokumenty do vyšetřovacího spisu a zhotovil důkazní zprávu, v níž dopodrobna rozvedl předběžná zjištění vědeckého oddělení o batůžku.

Když skončil, opřel se na židli a vzpomněl si na nečitelný dopis nalezený v batůžku. Nepředpokládal, že dokumentační laboratoři se podaří s ním něco udělat. Spíše zůstane navždy drobnou záhadou uvnitř větší záhady celého případu. Bosch vypil poslední lok druhého šálku kávy a otevřel vyšetřovací spis na stránce s nákresem místa činu a rozdělením na čtverce. Při zkoumání nákresu si všiml, že batůžek se našel těsně vedle místa, které Kohlová označila za pravděpodobnou původní polohu těla.

Bosch netušil, co to všechno znamená, ale instinktivně věděl, že otázky, které ho momentálně zajímaly nejvíce, by měly zůstat v popředí jeho zájmu i poté, co začne získávat další a další důkazy a podrobnosti. Že by se měly stát prvním hrubým sítem, skrz které všechny tyto údaje proseje.

Založil nákres do vyšetřovacího spisu a doplnil údaje do chronologického záznamu - časového rozpisu s kolonkami, do nichž policisté zanášeli informace o postupu vyšetřování včetně uvedení data a hodiny.

Nakonec Bosch uložil vyšetřovací spis do kufříku, odnesl šálek do kuchyňky a omyl ho v dřezu. Vrátil se ke svému stolu, vzal kufřík, vyšel zadním vchodem z oddělení a zamířil k autu.

13

Sklepení Parker Center, ústředí losangeleského policejního oddělení, slouží jako archiv všech případů, o nichž losangelesští policisté sepsali v období novověku nějaký záznam. Do poloviny devadesátých let se záznamy uchovávaly po dobu osmi let na papíře a pak se převáděly na mikrofiše k trvalé archivaci. Dnes oddělení využívalo k trvalé archivaci počítače a postupně převádělo do digitální podoby všechny starší záznamy. Tento proces však postupoval velmi pomalu a v současnosti byly tímto způsobem zpracovány záznamy ne starší než z konce osmdesátých let.

Bosch dorazil na přepážku archivačního oddělení v jednu hodinu odpoledne. Měl s sebou dva kelímky s kávou a dva sendviče s hovězí roštěnkou v papírovém pytlíku. Pohlédl na úředníka a usmál se.

„Věřte tomu nebo ne, ale potřebuju si prohlídnout mikrofiše o pohřešovaných osobách od roku sedmdesát pět do roku osmdesát pět."

Úředník, starší muž s pergamenovým „sklepním opálením", tiše hvízdl a řekl: „Pozor, Christine, už jsou tady."

Bosch se usmál a přikývl, i když netušil, o čem muž mluví. Zdálo se, že za přepážkou nikdo další není.

„Dobrá zpráva je, že postupně chátrají," dodal úředník. „Teda myslím, že je to dobrá zpráva. Hledáte záznamy dospělých, nebo mladistvých?"

„Mladistvých."

„Tím se to trošku zúží."

„Díky."

„To nestojí za řeč."

Úředník zmizel v archivu a Bosch čekal. Za čtyři minuty se muž vrátil s deseti malými obálkami obsahujícími archy s mikrofišemi za požadovaná léta. Celkem byla hromádka nejméně deset centimetrů tlustá.

Bosch přešel ke čtečce a kopírce mikrofiši, položil před sebe sendvič a dvě kávy a druhý sendvič odnesl k přepážce. Úředník ho napoprvé odmítl, ale když Bosch prohlásil, že ho koupil ve Philippe's, úředník si sendvič vzal.

Bosch se vrátil k přístroji a začal mikrofiše prohlížet, přičemž se nejprve zaměřil na rok 1985. Hledal veškeré zprávy o pohřešovaných a uprchlých mladých mužích ve věku odpovídajícím věku oběti. Jakmile se naučil s přístrojem zacházet, dokázal zprávy prohlížet poměrně rychle. Nejprve se vždy zaměřil na razítko „uzavřeno", které prozrazovalo, že se pohřešovaný jedinec vrátil domů nebo byl nalezen. Pokud zpráva toto razítko neobsahovala, sklouzly Boschovy oči okamžitě ke kolonkám uvádějícím věk a pohlaví pohřešovaného. Pokud obě odpovídaly profilu oběti, přečetl si text zprávy, stiskl tlačítko kopírování a nechal si zprávu vytisknout.

Mikrofiše obsahovaly také záznamy zpráv o pohřešovaných osobách, které byly postoupeny losangeleské policii jinými policejními útvary na základě domněnky, že pohřešované osoby se zdržují na území Los Angeles.

I přes rychlý postup práce trvalo Boschovi déle než tři hodiny, než prošel všechny vyžádané zprávy za posledních deset let. Do zásobníku na boku přístroje si celkem nechal vytisknout více než tři stovky zpráv. Přitom neměl sebemenší tušení, zda jeho úsilí přinese nějaký výsledek, anebo ne.

Protřel si oči a promnul si kořen nosu. Z civění na obrazovku přístroje a pročítání bezpočtu zpráv o zármutku rodičů a úzkosti potomků ho již ukrutně bolela hlava. Zvedl ji a uvědomil si, že vůbec nesnědl svůj sendvič.

Vrátil hromádku obálek s mikrofiši úředníkovi a rozhodl se, že se již nebude vracet na hollywoodské oddělení, ale veškerou počítačovou práci odbude přímo zde v Parker Center. Odtud mohl vyrazit na dálnici 10 a dojet přímo do Venice na večeři u Julie Brasherové. Bude to tak snazší.

Policejní místnost na oddělení loupeží a vražd byla prázdná s výjimkou dvou službu konajících detektivů, kteří seděli před

televizí a sledovali utkání amerického fotbalu. Jedním z nich byla Boschova někdejší kolegyně Kizmin Riderová. Druhého policistu Bosch neznal. Když Riderová spatřila Bosche, vstala a usmála se.

„Harry, co tady děláš?" zeptala se.

„Dělám na případu. Potřebuju si sednout k počítači, nevadí vám to?"

„Jde o ty kosti?"

Bosch přikývl.

„Slyšela jsem o tom ve zprávách. Harry, tohle je můj partner Rick Thomton."

Bosch podal policistovi ruku a představil se.

„Doufám, že vás taky nutí vypadat tak dobře jako já."

Thornton jednoduše přikývl a usmál se, zatímco Riderová se zatvářila rozpačitě.

„Pojď si sednout k mému stolu," řekla. „Pustím tě na svůj počítač."

Ukázala mu cestu a posadila ho na svou židli.

„Zrovna tu meleme na palcích. Nic se neděje. Navíc nemám fotbal ráda."

„Nestěžuj si na nudné dny. Copak ti to nikdy nikdo neřekl?"

„Jo, jeden můj bývalý kolega. Byla to jediná věc, která měla aspoň trochu logiky."

„To určitě."

„Mám ti nějak pomoct?"

„Jenom sjedu v databázích pár jmen - obvyklá rutina."

Otevřel kufřík, vytáhl vyšetřovací spis a otevřel ho na stránce, kam si poznamenal jména, adresy a data narození obyvatel Wonderland Avenue, kteří byli vyslechnuti během prohlídky okolí místa činu. Bylo jen otázkou rutiny a předepsané procedury projet databází jméno každé osoby, na niž detektivové během vyšetřování narazili.

„Chceš kafe nebo něco?" zeptala se Riderová.

„Né, nic mi nechybí. Díky, Kiz."

Bosch kývl směrem k Thorntonovi, který seděl zády k nim na protějším konci místnosti.

„Jak se ti daří?"

Riderová pokrčila rameny.

„Tu a tam mě nechá dělat skutečnou detektivní práci," odpověděla šeptem.

„No, vždycky se můžeš vrátit k nám do Hollywoodu," zašeptal Bosch a usmál se.

Když se napojil na Národní registr zločinů a začal vyťukávat povely, Riderová se posměšně uchechtla.

„Harry, ty pořád ještě píšeš dvěma prsty?"

„Líp to neumím, Kiz. Takhle to dělám už skoro třicet let. To vážně čekáš, že se zničehonic naučím psát deseti? Taky jsem se ještě nenaučil Španělsky a pořád neumím tancovat. Jsi pryč teprve rok."

„Tak vstaň, dinosaure. Udělám to za tebe. Jinak tu budeš celou noc."

Bosch odevzdaně zvedl ruce a vztyčil se. Riderová se posadila na svou židli a pustila se do práce. Bosch se za jejími zády tajně usmál.

„Jako za starých časů," utrousil.

„Ani mi to nepřipomínej. Vždycky na mě vyšla nejhorší práce. A přestaň se usmívat."

Riderová ani na okamžik nezvedla hlavu od psaní a její prsty se střelhbitě míhaly nad klávesnicí. Bosch ji s obdivem sledoval.

„Hele, já si to vážně nenaplánoval. Nevěděl jsem, že budeš tady."

„Jasně, stejně jako Tom Sawyer nevěděl, že musí natřít plot."

„Cože?"

„Ále nic. Pověz mi něco o té bažantici."

Bosch užasl.

„Cože?"

„Na nic víc se nezmůžeš? Slyšels mě. O té novicce, se kterou..., eh, chodíš."

„Jak ses o tom, sakra, tak rychle dozvěděla?"

„Jsem vysoce kvalifikovaná sběratelka informací. A pořád mám své zdroje v Hollywoodu."

Bosch vystoupil z její kóje a zavrtěl hlavou.

„Tak co, je hezká? Nic jiného vědět nechci. Nehodlám slídit."

Bosch se opět vrátil.

„Jo, je hezká. Ale skoro ji neznám. Jak se zdá, víš toho o ní a mně víc než já."

„Jdeš s ní dneska večer na večeři?"

„Jo, jdu s ní dneska večer na večeři."

„Hej, Harry?"

Z Kizina hlasu se vytratil veškerý humor.

„Co je?"

„Máš tady docela slušný zásah."

Bosch se předklonil a pohlédl na obrazovku. Jakmile informaci strávil, napřímil se a řekl: „Myslím, že dneska večer mi ta večeře nevyjde." 

14

Bosch zastavil před domem a prohlédl si potemnělá okna a terasu.

„To odpovídá," prohlásil Edgar. „Ten chlápek vůbec nebude doma. Nejspíš už vzal dávno roha."

Edgar byl rozladěný, protože ho Bosch vytáhl z domu. Podle jeho názoru ležely kosti v zemi dobrých dvacet let, takže je úplně jedno, jestli toho člověka vyslechnou dnes, nebo až v pondělí ráno. Bosch mu však odpověděl, že pokud s ním Edgar nepojede, vyslechne toho muže sám.

Edgar s ním jel.

„Ne, je doma," ujistil ho Bosch.

„Jak to víš?"

„Prostě to vím."

Pohlédl na hodinky a zapsal si do malého bloku čas a adresu. V tu chvíli ho napadlo, že právě v tomto domě někdo za oknem zatáhl záclonku, když tudy před časem procházel na základě prvního hlášení.

„Tak pojďme," řekl. „Ty jsi s ním mluvil poprvé, takže převezmeš velení. Až přijde vhodná doba, vložím se do věci já."

Vystoupili a zamířili na příjezdovou cestu k domu. Muž, jehož šli nyní navštívit, se jmenoval Nicholas Trent. Bydlel sám v domě, který stál na protější straně silnice a o dva domy pod svahem, kde byly nalezeny zahrabané kosti. Sedmapadesátiletý Trent při prvním výslechu Edgarovi vypověděl, že pracuje jako filmový aranžér pro jedno studio v Burbanku. Byl svobodný a bezdětný. O kostech na kopci nevěděl nic a nemohl policistům poskytnout žádné užitečné informace nebo vodítka.

Edgar silně zaklepal na dveře a čekal.

„Pane Trente, tady je policie," řekl hlasitě. „Detektiv Edgar. Otevřete dveře, prosím."

Zaťal ruku v pěst a zvedl ji, aby zabouchal na dveře, když vtom se na terase rozsvítilo světlo a vzápětí se dveře otevřely. V temnotě za nimi stál běloch s oholenou hlavou. Světlo z terasy mu dopadalo na obličej a rozdělovalo ho vedví.

„Pane Trente? Jsem detektiv Edgar a tohle je můj partner, detektiv Bosch. Máme pro vás pár doplňujících otázek. Jestli vám to nevadí."

Bosch přikývl, ale nepodal muži ruku. Trent mlčel, a tak Edgar zdůraznil naléhavost svého sdělení tím, že položil ruku na dveře a tlakem je otevřel.

„Nevadí, když půjdeme dál?" zeptal se, když už měl jednu nohu za prahem.

„Ne, to mi dost vadí," řekl Trent rychle.

Edgar se zarazil a nasadil zmatený výraz.

„Pane, rádi bychom vám jen položili několik dalších otázek."

„Jo, a všechno jsou to žvásty!"

„Co prosím?"

„Všichni víme, o co tady jde. Už jsem mluvil s právníkem. Ten váš výstup je opravdu jen herecký výstup. Navíc dost špatný."

Bosch pochopil, že se strategií „oklam a panuj" se nikam nedostanou. Přistoupil k Edgarovi, chytil ho za rameno a odtáhl zpátky. Když se jeho partner opět vrátil za práh, pohlédl Harry na Trenta.

„Pane Trente, pokud jste věděl, že se sem vrátíme, pak jste jistě také věděl, že se dozvíme vše o vaší minulosti. Proč jste se o ní nezmínil detektivu Edgarovi dříve? Mohlo by nám to ušetřit čas. Místo toho jen vzbudila naše podezření. Jsem si jist, že to velmi dobře chápete."

„Protože minulost je minulost. Já na ni upozorňovat nebudu. Pohřbil jsem ji. Nechme ji raději pohřbenou."

„To těžko, pokud jsou spolu s ní pohřbeny i kosti," řekl Edgar obviňujícím tónem.

Bosch se na něj podíval a věnoval mu výraz vybízející k větší diplomatičnosti.

„Vidíte?" odpověděl Trent. „A právě proto vám říkám: Jděte pryč. Nemám vám co říct. Nic. Vůbec nic o tom nevím."

„Pane Trente, vy jste obtěžoval devítiletého chlapce," začal Bosch.

„To bylo v roce devatenáct set šedesát šest a byl jsem za to potrestán. Krutě. Je to minulost. Od té doby jsem prototyp dokonalého občana. S těmi kostmi nahoře nemám nic společného."

Bosch chvíli počkal a pak promluvil klidným a o něco tišším hlasem.

„Pokud je to pravda, pak nás pozvěte dál a dovolte nám, abychom vám položili naše otázky. Čím dříve vás zbavíme podezření, tím dříve se budeme moci začít věnovat jiným hypotézám. Ale musíte nás pochopit. Přibližně sto metrů od domu muže, který v roce devatenáct set šedesát šest obtěžoval malého chlapce, se našly kosti jiného malého chlapce. Je mi jedno, jakým občanem onen muž od té doby je; potřebujeme mu položit několik otázek. A my mu ty otázky položíme. Nemáme na vybranou. Záleží jen na vás, jestli to bude právě teď u vás doma, anebo později za přítomnosti právníka u nás na stanici, před níž už budou vyčkávat kameramani všech televizních kanálů."

Bosch se odmlčel. Trent se na něj zadíval vyděšenýma očima.

„Takže už chápete naši situaci, pane Trente, stejně jako my velmi dobře chápeme vaši. Jsme ochotni to vyřídit rychle a diskrétně, ale bez vaší spolupráce to nepůjde."

Trent zavrtěl hlavou, jako by věděl, že ať už nyní učiní cokoliv, jeho život, jak ho doposud znal, se ocitl v ohrožení a dost možná se od této chvíle navždy promění. Nakonec ustoupil a pokynul Boschovi s Edgarem, aby šli dál.

Trent byl naboso a měl na sobě pytlovité černé trenýrky, z nichž vykukovaly tenké slonovinově bílé nohy bez chlupů. Na chatrném hrudníku měl plandavou hedvábnou košili. Jeho postava připomínala žebřík, a to včetně ostrých hran. Uvedl policisty do obývacího pokoje přecpaného starožitnostmi a posadil se doprostřed pohovky. Bosch s Edgarem si sedli do kožených klubovek naproti němu. Bosch se rozhodl, že výslech povede sám. Nelíbilo se mu, jak Edgar postupoval u dveří.

„V rámci obezřetnosti a pečlivosti vám teď přečtu ústavní práva," začal. „Poté vás požádám, abyste podepsal formulář, v němž se zříkáte práva nevypovídat. Ten bude chránit vás stejně jako nás. Náš rozhovor budu nahrávat, aby nikdo nemohl vkládat tomu druhému do úst slova, která neřekl. Pokud budete chtít kopii záznamu, nechám vám ji zhotovit."

Trent pokrčil rameny a Bosch to pochopil jako neochotný souhlas. Když Trent podepsal formulář, strčil si ho Bosch do kufříku a vytáhl malý diktafon. Nejprve představil všechny přítomné, uvedl datum a čas a kývl na Edgara, aby se opět ujal slova. Důvod byl prostý: sledování Trentova chování a místa, ve kterém žije, bylo nyní důležitější než samotné jeho odpovědi, „Pane Trente, jak dlouho už v tomto domě bydlíte?"

„Od roku devatenáct set osmdesát čtyři."

Zasmál se.

„Co je na tom tak vtipného?" zeptal se Edgar.

„Devatenáct set osmdesát čtyři. Copak to nechápete? George Orwell? Velký bratr?"

Kývl na Bosche s Edgarem, jako by to byli hlavní nohsledi Velkého bratra. Edgar očividně narážku nepochopil a pokračoval ve výslechu.

„Je pronajatý, nebo váš?"

„Můj. Eh, nejdřív jsem si ho pronajal a v osmdesátém sedmém jsem ho od majitele odkoupil."

„Dobře, a říkal jste, že pracujete jako filmový architekt v zábavním průmyslu?"

„Filmový aranžér. To je rozdíl."

„V čem je to rozdíl?"

„Architekt projektuje scénu a dohlíží na její stavbu. Po něm nastoupí aranžér a doplní drobné detaily. Zabývá se jemnými charakterovými tahy. Navrhuje osobní věci určité postavy, nástroje, s nimiž postava pracuje, a tak podobně."

„Jak dlouho už to děláte?"

„Šestadvacet let."

„Pohřbil jste toho chlapce nahoře na svahu?"

Trent rozhořčeně vstal.

„To rozhodně ne. Na ten svah jsem nikdy ani nepáchl. A vy děláte velkou chybu, když marníte čas na mně, zatímco skutečný vrah toho chudáčka stále běhá někde na svobodě."

Bosch se předklonil v křesle.

„Posaďte se, pane Trente," řekl.

Horlivost, s jakou Trent popřel vinu, vyvolala v Boschovi instinktivní dojem, že tento člověk je buďto nevinný, anebo patří k lepším hercům, na něž Bosch při své práci narazil. Trent se pomalu posadil zpátky na pohovku.

„Vy jste bystrý muž," řekl Bosch, neboť se rozhodl, že se vloží do výslechu. „Přesně víte, o co nám jde. Bud vás musíme sebrat, anebo očistit. Je to velmi prosté. Tak co kdybyste nám s tím pomohl? Přestal kolem nás dělat tanečky a řekl nám, jak vás máme očistit?"

Trent doširoka rozhodil ruce.

„Já nevím jak! Nevím o tom případu vůbec nic! Jak vám mám pomoct, když o něm nevím ani ň?"

„No, tak například nám můžete dovolit, abychom se tady porozhlédli. Pokud se mi budete zamlouvat, pane Trente, pak možná začnu vidět věci z vašeho úhlu. Ale momentálně..., jak už jsem řekl, máme vás v záznamech a přes ulici se našly kosti."

Bosch zvedl obě ruce, jako by v jedné držel záznamy a ve druhé kosti.

„Z úhlu, pod kterým to vidím já, to zatím moc dobře nevypadá."

Trent se postavil a máchl rukou směrem k vnitřku domu.

„No dobře! Tak si poslužte. Rozhlížejte se, jak je vám libo. Ale nenajdete ani ťuk, protože já s tím nemám vůbec nic společného. Nic!"

Bosch pohlédl na Edgara a přikývl. Byl to signál, že zatímco se zde Bosch porozhlédne, Edgar by měl zabavit Trenta.

„Děkuji vám, pane Trente," řekl a postavil se.

Když zamířil na chodbu vedoucí do zadní části domu, slyšel, jak se Edgar Trenta ptá, zda si někdy všiml nějaké neobvyklé aktivity na svahu, kde se kosti našly.

„Jen si vzpomínám, že si tam nahoře kdysi hrály děti..."

Vtom se Trent zarazil, neboť si zřejmě uvědomil, že jakákoliv zmínka o dětech pouze prohloubí podezření policistů. Bosch se ohlédl, aby se ujistil, že červené světlo na diktafonu stále svítí.

„Pozoroval jste rád, jak si ty děti tam nahoře v lese hrají, pane Trente?" zeptal se Edgar.

Bosch zůstal stát na chodbě. Byl z dohledu, ale slyšel Trentovu odpověď.

„Ne, pokud byly nahoře v lese, nemohl jsem je vidět. Ale čas od času jsem jel nahoru v autě nebo tam šel věnčit psa - když ještě žil - a pak jsem je tam nahoře viděl. Tu holku z domu přes ulici. Nebo Fosterovy odvedle. Zkrátka všechny děti z okolí. Vede tam-tudy městská veřejná komunikace, takže je to jediný nezastavěný pozemek v okolí. A tak si tam děti chodily hrát. Někteří sousedi si mysleli, že tam starší děti tajně kouří cigarety, a báli se, že by mohly celý svah zapálit."

„Kdy to přibližně bylo?"

„Zhruba v době, kdy jsem se tady nastěhoval. Ale já se do toho nemíchal. Řešili to sousedé, kteří tu tehdy bydleli."

Bosch opět vyrazil chodbou. Dům byl malý, ne o mnoho větší než jeho vlastní. Na konci chodby byly troje dveře. Pokoje napravo a nalevo a komora s plátěnou plentou uprostřed. Bosch nejdříve prohledal komoru, a když nenašel nic neobvyklého, přesunul se do pokoje napravo. Ocitl se v Trentově ložnici. Byla pečlivě uklizená, ale na horních plochách dvojitého sekretáře a nočních stolků ležely hromady tretek. Bosch předpokládal, že je Trent používá při své práci, když se snaží přetvořit natáčecí scénu v reálně působící místo.

Nakoukl do skříně. V horním regálu leželo několik krabic od bot. Bosch je začal otevírat a zjistil, že všechny obsahují staré a ošoupané boty Trent měl očividně ve zvyku strkat po koupi nových bot staré boty do krabice a ukládat je ve skříni. Bosch odhadoval, že také tato obuv tvoří součást Trentova pracovního inventáře. Otevřel jednu krabici a objevil pár pracovních bot. Všiml si, že v některých rýhách na podrážce vězí ztvrdlá hlína. Vzpomněl si na tmavou půdu, v níž byly nalezeny kosti. Její vzorky policisté odebrali k analýze.

Bosch vrátil boty zpátky na místo a zapsal si do paměti, aby na ně nezapomněl, pokud se sem někdy vrátí s příkazem k domovní prohlídce. Prozatím se jen zběžně rozhlížel kolem. V případě, že se výslech přehoupne do druhé fáze a z Trenta se stane „plnokrevný" podezřelý, hodlal se sem Bosch vrátit s příkazem k prohlídce, obrátit celý dům vzhůru nohama a pokusit se najít důkazy, které by potvrdily Trentovu účast na pohřbení kostí. Pracovní boty by pak představovaly vhodný odrazový můstek. Na diktafonu bylo už teď zaznamenáno Trentovo prohlášení, že na tom kopci nikdy nebyl. Pokud by tedy hlína na podrážkách jeho bot odpovídala vzorkům půdy z místa nálezu, byl by Trent přistižen při lži. Podstatou většiny výslechů bylo vypáčit z podezřelého ucelenou verzi událostí. Vyšetřovatel se pak na ni zaměřil a hledal v ní lži a slabá místa.

Žádný jiný předmět ve skříni neupoutal Boschovu pozornost. Totéž platilo i o celé ložnici a přilehlé toaletě. Harry samozřejmě věděl, že pokud je Trent pachatelem, měl na zametení stop mnoho let. Kromě toho dostal k dispozici i poslední tři dny od doby, co ho Edgar poprvé předběžně vyslechl. Mohl tedy vše ještě jednou zkontrolovat a připravit se na další výslech.

Druhý pokoj sloužil jako pracovna a sklad rekvizit pro Trentovo povolání. Na stěnách visely zarámované plakáty k filmům, na nichž Trent podle všeho pracoval. Bosch viděl některé z nich v televizi, ale jen zřídkakdy chodil do kina. Všiml si, že jeden zarámovaný plakát zve k návštěvě filmu jménem Umění mulety. Před pár lety vyšetřoval Bosch vraždu filmového producenta, který tento film produkoval. Později se doslechl, že plakát k tomuto filmu se po producentově vraždě stal v hollywoodském podzemí vyhledávanou sběratelskou kuriozitou.

Když dokončil prohlídku zadní části domu, prošel přes kuchyň do garáže. Byla zde dvě parkovací stání - na jednom stála Trentova minidodávka, zatímco druhé bylo zaplněno krabicemi s označením příslušných pokojů domu. Bosch byl zpočátku šokován myšlenkou, že se Trent stále ještě zcela nevybalil, když se sem před třiadvaceti lety nastěhoval. Teprve po chvíli si uvědomil, že krabice souvisejí s Trentovou prací filmového aranžéra.

Když se Bosch otočil, upoutala jeho pohled stěna vyzdobená trofejemi divokých zvířat s černýma mramorovýma očima, jež na něj upřeně civěly. Současně ucítil nervózní chvění na zádech. Pohled na podobné věci se mu odjakživa protivil. Sám dost dobře nevěděl proč.

Setrval v garáži ještě několik minut, jejichž podstatnou část strávil prohledáváním krabice s označením „chlapecký pokoj 9-12". Krabice obsahovala hračky, modely letadel, skateboard a fotbalový míč. Bosch na okamžik vytáhl skateboard, prohlédl si ho a celou dobu přitom myslel na košili v batůžku s nápisem „Solid Surf". Po chvíli uložil skateboard zpátky do krabice a zavřel ji.

V garáži byly ještě boční dveře, z nichž se vycházelo na cestu vedoucí na zadní dvorek. Většinu rovné plochy zde zabíral bazén, za nímž již dvorek přecházel ve strmý zalesněný svah. Na bližší obhlídku již byla příliš velká tma a Bosch usoudil, že si exteriér bude muset prohlédnout znovu za denního světla.

Po dvaceti minutách od svého odchodu se Bosch s prázdnýma rukama vrátil do obývacího pokoje. Trent se na něj dychtivě zadíval.

„Spokojen?"

„Prozatím jsem spokojen, pane Trente. Děkuji vám za..."

„Vidíte? Tohle nikdy neskončí. , Prozatím jsem spokojen.' Vy toho nikdy nenecháte, že ne? Kdybych byl drogový dealer nebo bankovní lupič, splatil bych dluh a vy byste mě nechali na pokoji. Ale protože jsem se skoro před čtyřiceti lety dotkl jednoho kluka, ponesu vinu po celý život."

„Myslím, že jste mu udělal víc, než se ho jen dotkl," poznamenal Edgar. „Ale to už si ověříme. Nebojte se."

Trent si vložil hlavu do dlaní a začal mumlat cosi ve smyslu, že udělal chybu, když s policisty spolupracoval. Bosch pohlédl na Edgara, který kývl, že je s výslechem u konce a může odejít. Bosch přistoupil k diktafonu a zvedl ho. Strčil si ho do náprsní kapsy saka, ale prozatím ho nevypínal. Při vyšetřování jednoho loňského případu totiž získal cennou zkušenost - nejdůležitější a nejvíce usvědčující věci lidé někdy řeknou ve chvíli, kdy je již výslech zdánlivě u konce.

„Děkujeme vám za spolupráci, pane Trente. Půjdeme. Ale možná s vámi budeme potřebovat hovořit ještě i zítra. Pracujete zítra?"

„Proboha, ne, hlavně mi nevolejte do práce! Já tuhle práci potřebuju a vy mi ji zničíte. Zničíte mi všechno."

Předal Boschovi číslo na pager. Bosch si ho zapsal a zamířil ke dveřím. U východu se ohlédl na Edgara.

„Říkal jsi mu o těch cestách? Nemá v plánu někam odjet, že ne?"

Edgar se podíval na Trenta.

„Pane Trente, vy pracujete ve filmové branži, takže tenhle dialog určitě znáte. Pokud budete mít v plánu odjet mimo město, zavolejte nám. Když to neuděláte a my vás budeme muset hledat..., tak se vám to pak nebude moc líbit."

Trent odpověděl monotónním hlasem a jeho oči se přitom upíraly na cosi strašlivě vzdáleného.

„Nemám v plánu nikam odjíždět. A teď už, prosím vás, jděte. Nechte mě o samotě."

Oba detektivové vyšli ze dveří a Trent za nimi zprudka zavřel dveře. Na konci příjezdové cesty bohatě kvetl keř buganvilie, který Boschovi blokoval výhled na levou stranu silnice.

Když došel až ke keři, náhle mu do obličeje začalo svítit ostré světlo a k oběma policistům přiskočila reportérka s kameramanem za zády. Bosch byl chvíli úplně oslepen a teprve pak si jeho oči začaly přivykat.

„Dobrý den, detektivové, já jsem Judy Surtainová ze zpravodajství Kanálu 4. Došlo v případu těch kostí k nějakému průlomu?"

„Bez komentáře," vyštěkl Edgar. „Bez komentáře a vypněte to zatracené světlo."

Bosch konečně spatřil v záři reflektoru reportérčinu tvář. Znal ji z televize i ze srocení novinářů před zátarasy minulý týden. Kromě toho vycítil, že odpověď „bez komentáře" je z této situace nedostane. Potřeboval rozptýlit reportérčinu pozornost a odvést ji od Trenta.

„Ne," řekl. „K žádnému průlomu nedošlo. Provádíme jen běžné procedurální úkony."

Surtainová přistrčila mikrofon k Boschovu obličeji.

„Proč jste znovu přijeli do této čtvrti?"

„Dokončujeme zde rutinní předběžné výslechy místních občanů. S tímto občanem jsem totiž zatím neměl možnost hovořit. Právě jsme skončili, to je všechno."

Bosch to říkal co nejznuděnějším tónem a doufal, že mu to Surtainová zbaští.

„Promiňte," dodal. „Žádná zpravodajská bomba se dneska nekoná."

„No a byl tento občan nebo kterýkoliv jiný občan při vyšetřování nějakým přínosem?"

„Všichni s námi velmi ochotně spolupracují, ale pokud jde o vyšetřovací stopy, je to docela těžké. V době, kdy byly ty kosti pohřbeny, zde většina lidí ještě vůbec nebydlela. Tím se vyšetřování dost komplikuje."

Bosch kývl směrem k Trentovu domu.

„Například tento pán. Právě jsme zjistili, že tento dům koupil až v roce devatenáct set osmdesát sedm, a my jsme si přitom téměř jistí, že v té době zde již ty kosti ležely."

„Takže se vracíte zase na začátek?"

„Svým způsobem ano. A to je všechno, co vám k případu mohu říci. Dobrou noc."

Prošel kolem reportérky k autu. Surtainová se však za chvíli objevila u jeho dveří. Bez kameramana.

„Detektive, potřebujeme znát vaše jméno."

Bosch otevřel náprsní tašku a vytáhl z ní vizitku s veřejně přístupným číslem hollywoodské stanice. Podal vizitku reportérce a znovu jí popřál dobrou noc.

„Poslyšte, pokud mi můžete něco říct, jak se říká, mimo záznam, ochráním vás jako zdroj," řekla Surtainová. „Znáte to: něco, co si přejete sdělit mimo kameru."

„Ne, nic takového není," řekl Bosch a otevřel dveře. „Přeji vám dobrou noc."

Sotva se dveře auta zavřely, Edgar hlasitě zaklel.

„Jak, k čertu, věděla, že jsme tady?"

„Nejspíš jí dal tip nějaký soused," odpověděl Bosch. „Byla tu po celou dobu vykopávek. Je to celebrita. Za ty dva dny podlézala místním obyvatelům a udělala si z nich přátele. Kromě toho sedíme v téhle zatracené zebře. To je, jako bychom rovnou svolali tiskovou konferenci."

Bosch narážel na nesmyslnost snahy provádět detektivní práci v černobíle natřeném autě. Na základě programu zaměřeného na zviditelnění policistů v ulicích totiž vedení losangeleské policie poskytlo detektivům na odděleních černobíle natřené vozy, které sice neměly na střeše majáčky, ale byly neméně nápadné.

Sledovali, jak reportérka s kameramanem míří k Trentovým dveřím.

„Pokusí se s ním promluvit," prohlásil Edgar.

Bosch rychle hmátl do kufříku a vytáhl mobilní telefon. Chtěl rychle vytočit Trentovo číslo a poradit mu, aby reportérce neotevíral, ale vtom si uvědomil, že zde není signál.

„Zatraceně," ulevil si.

„Stejně je už pozdě," řekl Edgar. „Nezbývá než doufat, že to sehraje chytře."

Bosch viděl, jak Trent vyšel ze dveří a ocitl se v záplavě bílého světla z kamery. Prohodil několik slov, pak mávl rukou a zavřel dveře.

„Prima," řekl Edgar.

„Musíme si vytáhnout záznamy o jeho odsouzení a zjistit, čeho přesně se týkají."

„Udělám to hned po příjezdu na stanici."

„Ne. Nejdřív doručíme příkazy k prohlídce do nemocnic. Protože ať už v tom Trent prsty měl, nebo neměl, nejdřív potřebujeme toho kluka identifikovat a teprve pak ho můžeme hodit Trentovi na triko. Takže zítra v osm před soudem ve Van Nuys. Necháme je podepsat a pak si je rozdělíme a rozvezeme je."

Bosch zvolil soud ve Van Nuys, protože Edgar bydlel nedaleko od něj a po podepsání příkazů soudcem se mohli snadno rozdělit.

„A co příkaz k prohlídce Trentova domu?" zeptal se Edgar. „Viděls tam něco, když ses tam rozhlížel?"

„Ani ne. V krabici v garáži má skateboard. Chápeš, jako pracovní rekvizitu. Pro stavbu scény. Když jsem ho uviděl, přemýšlel jsem o tom potisku na tričku oběti. A taky jsem objevil pracovní

boty s hlínou v podrážkách. Mohly by odpovídat vzorkům z toho kopce. Ale nespoléhal bych, že bychom tam při prohlídce něco objevili. Ten člověk měl dvacet let na to, aby zametl všechny stopy. Pokud je to on."

„Ty si to nemyslíš?"

Bosch zavrtěl hlavou.

„Ta doba tomu moc neodpovídá. Osmdesátý čtvrtý rok je na horní hranici. Na úplném konci našeho časového rozpětí."

„Já myslel, že nás zajímají roky sedmdesát pět až osmdesát pět."

„To ano. Obecně vzato. Jenže slyšels Gollihera - stalo se to před dvaceti až pětadvaceti lety. To odpovídá nejpozději počátku osmdesátých let. A já nevím, jestli je rok osmdesát čtyři ještě pořád počátek osmdesátých let."

„No, možná se do toho domu nastěhoval kvůli tomu tělu. Pohřbil tam toho kluka už dřív a chtěl mu být nablízku, a tak se do té ulice přestěhoval. Tihle chlapi jsou totálně zvrácení, Harry."

Bosch přikývl.

„To je fakt. Ale na mě tak prostě nepůsobil. Věřil jsem mu."

„Tvůj čuch tě už párkrát pěkně zradil, Harry."

„No jo..."

„Já myslím, že je to on. Je to ten chlap. Slyšels, jak říkal:,... jen proto, že jsem se dotkl jednoho kluka?' Zprznit devítiletého chlapce je pro něj zřejmě totéž jako natáhnout ruku a někoho se dotknout."

Edgar zaujal zpátečnický přístup, ale Bosch ho nechal být; na rozdíl od Edgara neměl děti.

„Opatříme si záznam a uvidíme. A taky musíme zajet do archivu, prohlídnout zpětné seznamy a zjistit, kdo v té době na té ulici bydlel."

Zpětné seznamy byly telefonní seznamy, v nichž nebyli účastníci seřazeni podle jména, nýbrž podle adresy. V archivu přechovávali soubory zpětných seznamů z kteréhokoliv roku. Detektivové díky nim mohli zjistit, kdo bydlel na Wonderland Avenue v období let 1975 až 1985, které stanovili jako předpokládanou dobu chlapcovy smrti.

„To teda bude zábava," utrousil Edgar.

„To jo," souhlasil Bosch. „Už se nemůžu dočkat."

Zbytek cesty urazili mlčky. Bosch pocítil sklíčenost. Byl zklamán z toho, jakým způsobem dosud vyšetřování vedl. Kosti byly odhaleny ve středu a plné vyšetřování se rozběhlo ve čtvrtek. Bosch věděl, že měl jména obyvatel ulice ověřit v databázi dříve než v neděli. Byla to základní součást vyšetřování a jejím zdržením získal Trent časovou výhodu. Měl plné tři dny na to, aby se na jejich návštěvu a otázky připravil. Mohl se nechat poučit právníkem. Mohl si před zrcadlem nacvičit reakce a pohledy. Bosch věděl, co mu napovídá jeho vnitřní detektor lži. Ale stejně tak věděl, že dobrý herec ho dokáže přechytračit.

15

Bosch stál na zadní terase a popíjel pivo. Posuvné dveře nechal otevřené, aby mohl poslouchat Clifforda Browna. Téměř před padesáti lety natočil tento trumpetista hrstku nahrávek a pak natáhl bačkory při autonehodě. Bosch pomyslel na tu spoustu nádherné hudby, která tím byla ztracena. Současně pomyslel na mladé kosti v hlíně a na to, co bylo ztraceno zde. A pak pomyslel na sebe a na vše, co ztratil on. Jazz, pivo a sklíčenost z postupu případu se mu nějakým způsobem smísily v nitru. Cítil se na hraně čehosi významného, jako by mu unikalo cosi, co se přitom tyčilo přímo před ním. Pro detektiva to byl snad nejhorší pocit na světě.

V jedenáct hodin večer vešel z terasy do pokoje a ztlumil hudbu, aby mohl sledovat zprávy na Kanálu 4. Reportáž Judy Surtainové byla zařazena jako třetí po první reklamní přestávce. Moderátor ji uvedl slovy: „V případu kostí z Laurel Canyonu došlo k novému vývoji událostí. Z místa nálezu se nám přihlásila Judy Surtainová."

„Á sakra," zamumlal Bosch, kterému se tón úvodního slova ani trochu nelíbil.

Následoval střih na živé záběry Judy Surtainové stojící na Wonderland Avenue před domem, v němž Bosch rozeznal dům Nicholase Trenta.

„Jsem právě na Wonderland Avenue v Laurel Canyonu, kde před čtyřmi dny přinesl pes jednoho z místních obyvatel domů kost, kterou úřady označily za lidskou. Tento nález vedl k odhalení řady dalších kostí náležejících mladému chlapci, který byl podle názoru vyšetřovatelů před více než dvaceti lety zavražděn a poté na tomto místě pohřben."

Boschovi zazvonil telefon. Zvedl ho z opěradla televizního křesílka a přijal hovor.

„Vydržte," řekl, odložil telefon vedle sebe a dále sledoval reportáž.

Surtainová pokračovala: „Hlavní vyšetřovatelé případu se dnes večer vrátili do zdejší čtvrti, aby vyslechli jednoho z obyvatel, který bydlí necelých sto metrů od místa nálezu chlapcova těla. Oním obyvatelem je Nicholas Trent, sedmapadesátiletý filmový aranžér."

Přímý vstup pokračoval záběry z večera, na nichž Surtainová zpovídala Bosche. Záběry však byly použity jako obrazová vycpávka, zatímco Surtainová pokračovala v reportáži.

„Vyšetřovatelé odmítli komentovat, zda Trenta vyslýchali, ale naše stanice zjistila..."

Bosch se ztěžka usadil v křesle a připravil se na nejhorší.

„... že Trent byl kdysi odsouzen za obtěžování malého chlapce."

Na záběrech rozhovoru s Boschem byl náhle vytažen i zvuk, a to právě ve chvíli, kdy říkal: „A to je všechno, co vám k případu mohu říci."

Následoval záběr na Trenta stojícího ve dveřích, mávajícího na kameramana, aby opustil jeho dům, a zavírajícího dveře.

„Trent odmítl svou roli v případu jakkoliv komentovat. Jeho sousedé v této obvykle poklidné kopcovité čtvrti však při zprávě

O Trentově minulosti neskrývali zděšení."

Reportáž pokračovala záznamem rozhovoru s občanem, v němž Bosch poznal Viktora Ulricha. Harry vypnul na televizoru zvuk a zvedl telefon. Byl to Edgar.

„Díváš se na to svinstvo?" zeptal se.

„No jo."

„Vypadáme jako hajzlové. Jako bychom jí to řekli my. Úplně tu Ivou větu vytrhli z kontextu, Harry. Tohle nám otlučou o hlavu."

„Tys jí to neřekl, že ne?"

„Harry, snad si nemyslíš, že bych vykládal nějaké..."

„Ne, nemyslím. Jenom se utvrzuju. Neřekls jí to, že ne?"

„Ne."

„A já taky ne. Takže si to možná slíznem, ale jinak jsme čistí."

„No jo, ale kdo to ještě věděl? Dost pochybuju, že by jí to řekl

Trent. Zhruba milion lidí teď o něm ví, že zneužívá děti."

Bosch si uvědomil, že jedinými dvěma osobami, které tuto informaci znají, jsou Kiz Riderová, která vkládala jména sousedů do databáze a pak Boschovi ohlásila „zásah", a Julia Brasherová, které to řekl, když se jí omlouval, že k ní dnes nepřijde na večeři. Náhle se mu před očima objevil výjev, jak Surtainová postává za silničním zátarasem na Wonderland Avenue. Brasherová se přitom nabídla, že bude po oba dva dny pomáhat s ohledáváním a výkopovými pracemi. Bylo docela dobře možné, že byla se Surtainovou nějakým způsobem ve spojení. Mohla Julia Brasherová způsobit únik informací?

„Vlastně jí to nikdo vyslepičit nemusel," řekl Bosch Edgarovi. „Stačilo, aby znala Trentovo jméno. Pak mohla poprosit kteréhokoliv známého policistu, aby jí ho projel databází. Nebo si ho vyhledat v seznamu sexuálních delikventů. Ten je veřejně přístupný. Vydrž."

V Boschově telefonu se ozvalo pípnutí ohlašující druhý příchozí hovor. Bosch na něj přepojil a zjistil, že volá Billetsová. Řekl jí, aby nezavěšovala, dokud neukončí první telefonát, a přepojil se na něj.

„Jerry, mám na drátě Bulletsovou. Zavolám ti zpátky."

„To jsem ještě já," ozvala se Billetsová.

„Á, pardon. Vydržte."

Bosch stiskl tlačítko znovu a tentokrát se přepojení zdařilo. Oznámil Edgarovi, že se mu ozve, pokud mu Billetsová řekne něco, co by měl taky vědět.

„Jinak pokračujeme v původním plánu," dodal. „V osm ráno ve Van Nuys."

Ukončil první hovor a přepojil se na druhý.

„Bulletsová?" ozvala se jeho nadřízená. „Tak takhle mi říkáte?"

„Cože?"

„Řekl jsi ,Bulletsová'. Když sis myslel, že mluvíš s Edgarem, nazval jsi mě ,Bulletsovou'."

„Myslíš jako teď?"

„Ano, jako teď."

„O tom nic nevím. Nevím, o čem mluvíš. Myslíš, když jsem tě přepojoval na..."

„To je jedno, na tom nesejde. Předpokládám, že ses díval na Kanál čtyři."

„Jo, viděl jsem to. A můžu ti akorát říct, že to neměla ode mě ani od Edgara. Ta ženská dostala tip, že tam jsme, a my jsme se pak museli ,probezkomentářovať až k autu. Jak tuhle věc zjistila, to teda opravdu..."

„Harry, vy jste se odtamtud ,neprobezkomentářovali'. Vždyť tě mají na pásku, jak jsi pohyboval ústy, a pak jsi řekl , to je všechno, co můžu říct'. A když někomu řekneš , to je všechno', znamená to, že jsi mu něco prozradil."

Bosch zavrtěl hlavou, přestože mluvil do telefonu.

„Já jí neřekl ani hovno. Prostě jsem si jen prokecal cestu ven. Řekl jsem jí, že dokončujeme rutinní předběžný výslech místních občanů a že jsem s Trentem ještě nehovořil."

„A byla to pravda?"

„Nebyla, ale nehodlal jsem jí vykdákat, že jsme tam proto, že ten chlap obtěžoval chlapečky. Heleďte, když jsme tam byli, tak o Trentovi ještě nic nevěděla. Protože kdyby ano, zeptala by se mě na to. Musela to zjistit až později, ale opravdu netuším jak. Právě o tomhle jsme se teď bavili s Jerrym."

Chvíli bylo ticho a pak Billetsová pokračovala.

„No, tak si ty kecy do rána hezky sesumíruj, protože od tebe chci písemné vysvětlení, které budu moct poslat nahoru. Ta reportáž na čtyřce ještě ani pořádně neskončila a už mi volala kapitánka LeValleyová, které zase volal zástupce náčelníka Irving."

„Jo, jo, to je typické. Tomu se říká potravní řetězec."

„Hele, ty dobře víš, že vyzrazení kriminální minulosti občana je v rozporu s politikou policejního oddělení, ať už je tento občan vyšetřován, anebo ne. Takže doufám, že budeš mít v téhle věci pádné argumenty. Nemusím ti snad vykládat, že na oddělení pracují lidé, kteří se už nemohou dočkat, až uděláš chybu, za kterou by tě mohli potopit."

„Poslyš, já se nesnažím ten únik informací bagatelizovat. Byla to chyba a byla zlá. Ale já se tady snažím vyřešit vraždu, Grace, místo toho teď musím překonávat úplně novou překážku. A právě tohle je na tom tak typické. Že mi vždycky někdo háže klacky pod nohy."

„V tom případě bys sis měl dát příště větší pozor."

„Na co pozor? Co jsem udělal špatně? Sleduju jenom stopy, ať mě zavedou kamkoliv."

Bosch vzápětí zalitoval, že dal průchod hněvu a rozhořčení. Billetsová rozhodně nepatřila na seznam lidí, kteří se již nemohli dočkat Boschovy sebedestrukce. Působila zde jako pouhý prostředník. Zároveň si uvědomil, že jeho vztek míří i proti sobě Samému, protože věděl, že Billetsová má pravdu. Měl si před Surtainovou počínat jinak.

„Hele, omlouvám se," řekl hlubokým rovnoměrným tónem. „To všechno ten případ. Má spoustu háčků, víš?"

„Myslím, že vím," odpověděla Billetsová stejně tiše. „A když už jsme u toho, jak vlastně vyšetřování postupuje? Ta záležitost s Trentem mě zastihla úplně nepřipravenou. Myslela jsem, že mě budeš informovat."

„Zjistili jsme to až dneska. Odpoledne. Chtěl jsem tě o tom informovat ráno. Netušil jsem, že to za mě udělá Kanál 4. Což platí i pro LeValleyovou a Irvinga."

„Na ty prozatím zapomeň. Radši mi pověz o tom Trentovi."

16

Bylo už hodně po půlnoci, když Bosch dorazil do Venice. Parkování v malých uličkách nedaleko kanálů prakticky neexistovalo, a tak Bosch deset minut popojížděl po okolí, až nakonec zaparkoval na parkovišti u knihovny na Venice Boulevardu a vrátil se o kousek zpátky.

Ne všichni snílci uchvácení Los Angeles sem přijíždějí natáčet filmy. Venice byl sto let starým ztělesněným snem muže jménem opat Kinney. V dobách, kdy ještě Hollywood a filmový průmysl vůbec jen stěží pulzovaly životem, přicestoval tento muž do mokřin podél Pacifiku. Předsevzal si, že na síti kanálů vybuduje město s klenutými mosty a centrem ve stylu italské architektury. Mělo to být místo zdůrazňující kulturní a umělecké vzdělávání. Kinney mu chtěl dát jméno Americké Benátky.

Avšak podobně jako u většiny snílků, kteří přijíždějí do Los Angeles, se ani Kinneyovy vize nesetkaly s plným pochopením okolí. A tak celý plán ztroskotal, neboť většina finančníků a investorů zvolila cynický přístup, nechala si ujít příležitost vybudovat nové Benátky a investovala peníze do méně velkolepých projektů. Nedostavěné Americké Benátky tak dostaly přezdívku „Kinneyova pošetilost".

Mnohé kanály a klenuté mosty odrážející se ve vodní hladině však na tomto místě zůstaly i o století později, zatímco finančníky a škarohlídy i jejich projekty dávno smetl čas. Boschovi se zamlouvala představa, že „Kinneyova pošetilost" nakonec přežila všechny.

Kanály ovšem nenavštívil již mnoho let, přestože po návratu z Vietnamu tady krátkou dobu bydlel - obýval tehdy jeden bungalov spolu s trojicí dalších mužů, které znal z Vietnamu. Postupem let však bylo mnoho bungalovů srovnáno se zemí a nahrazeno moderními dvou-až třípodlažními domy v ceně kolem jednoho milionu dolarů.

Julia Brasherová bydlela v domě na rohu Howlandova a Východního kanálu. Bosch čekal, že půjde o jednu z novostaveb. Předpokládal, že Brasherová dům koupila, nebo dokonce postavila za peníze z právní kanceláře. Když však dorazil na uvedenou adresu, poznal, že se mýlil. Brasherová bydlela v malém jednopatrovém domku z bílých prken a s otevřenou terasou, z níž se nabízel výhled na soutok obou kanálů.

Bosch si všiml, že za okny jejího domu jsou rozsvícená světla. Bylo již pozdě, ale ne zase tolik. Pokud Brasherová pracovala od tří do jedenácti večer, bylo nepravděpodobné, že by byla zvyklá chodit do postele před druhou ráno.

Bosch vystoupil na terasu, ale než zaklepal na dveře, na chvíli zaváhal. Ještě před pár hodinami, než se do jeho mysli vkradly pochybnosti, měl z Brasherové a jejich novopečeného vztahu pouze příjemné pocity. Nyní však věděl, že musí být opatrný. Možná je všechno v nejlepším pořádku, ale kdyby šlápl vedle, mohl by všechno zkazit.

Nakonec zvedl ruku a zaklepal. Brasherová mu ihned otevřela.

„Zrovna jsem přemýšlela, jestli zaklepeš, nebo tam zůstaneš stát přes noc."

„Tys věděla, že tady stojím?"

„Ta terasa je stará. Vrže. Slyšela jsem tě."

„No, přišel jsem, ale pak jsem si říkal, že už je pozdě. Že jsem měl nejdřív zavolat."

„Pojď dál. Děje se něco?"

Bosch vešel do domu a rozhlédl se kolem sebe. Otázku nechal bez odpovědi.

Obývací pokoj měl nezaměnitelnou plážovou atmosféru včetně bambusovo-ratanového nábytku a surfovacího prkna opřeného v rohu. Jedinou odchylku představoval služební opasek s pouzdrem na pistoli, který visel na paravanu nedaleko od dveří. Nechávat opasek takto bez dozoru byla začátečnická chyba, ale Bosch předpokládal, že Brasherová je hrdá na svou novou kariéru a chce se s ní pochlubit přátelům mimo policejní svět.

„Posad se," řekla. „Mám otevřené víno. Nedáš si skleničku?"

Bosch chvíli přemýšlel, jestli ho z kombinace vína s pivem, které si dal před hodinou, nebude ráno bolet hlava. Právě zítra totiž potřeboval mít čistou mysl.

„Červeného," dodala Brasherová.

„Eh, tak jenom trošičku."

„Musíš být ráno ve formě, co?"

„To jo."

Brasherová odešla do kuchyně a Bosch se posadil na pohovku. Rozhlédl se po pokoji a všiml si vypreparované ryby s dlouhou ostrou špičkou, která visela na zdi nad krbem z bílých cihel. Ryba měla třpytivě modrou barvu, která místy přecházela až do černé, .1 její břicho bylo žlutobílé. Preparované ryby nevadily Boschovi tolik jako trofeje spárkaté zvěře, ale nepřetržitý pohled rybích očí se mu přesto nelíbil.

„Tus chytla ty?" zavolal.

„Jo. U Cabo. Trvalo mi tři a půl hodiny, než jsem ji vytáhla."

Brasherová se objevila v pokoji se dvěma sklenicemi vína.

„Dostala jsem ji na padesátilibrový vlasec," dodala. „Byla to pěkná fuška."

„Co to vlastně je?"

„Černá makaira."

Pokynula rybě rukou se sklenicí a pak pokynula Boschovi.

„Uchop a drž."

Bosch na ni pohlédl.

„To je můj nový přípitek," řekla. „Uchop a drž. Vystihuje to všechno."

Posadila se do křesla nejblíže u Bosche. Za ní stálo surfovací prkno. Bylo bílé a na okrajích mělo duhový potisk, který se táhl podél hran. Kromě toho bylo velmi krátké.

„Takže taky surfuješ v divokých vlnách."

Brasherová pohlédla na prkno, pak na Bosche a usmála se.

„Snažím se. Chytlo mě to na Havaji."

„Znáš Johna Burrowse?"

Brasherová zavrtěla hlavou.

„Na Havaji je spousta surfařů. Na které pláži surfuje?"

„Ne, já myslím tady. Je to policista. Dělá na vraždách na pacifickém oddělení. Bydlí na pěší zóně přímo u pláže nedaleko odtud. Taky surfuje. Na prkně má napsáno,Chránit a surfovat'."

Brasherová se zasmála.

„To je super. To se mi líbí. Musím si to tam taky nechat napsat."

Bosch přikývl.

„Takže John Burrows, jo? Tak to se na něj zaměřím."

Brasherová to řekla lehce škádlivým tónem.

Bosch se usmál. „A možná ne," dodal.

Líbilo se mu, jak si ho Brasherová dobírá. Cítil se příjemně, ale tím spíše mu připadalo nepatřičné, z jakého důvodu sem dnes večer přijel. Pohlédl na svou skleničku.

„To já jsem lovil celý den a nechytil jsem vůbec nic," řekl. „Jen jsem se hrabal v mikrofiších."

„Viděla jsem tě večer ve zprávách," řekla Brasherová. „Snažíš se toho chlapa zmáčknout?"

Bosch usrkl vína, aby získal čas na přemýšlení. Brasherová mu svou poslední větou otevřela dveře. Stačilo do nich opatrně vejít.

„Jak to myslíš?" zeptal se.

„No, když jsi té reportérce prozradil jeho kriminální minulost. Říkala jsem si, že je to z tvé strany nějaká hra. Chápeš, jako že na něj vystupňuješ tlak, abys ho donutil mluvit nebo něco podobného. Ale připadalo mi to trochu riskantní."

„Proč riskantní?"

„Tak především, věřit reportérovi je vždycky riskantní. Tohle vím už z dob, kdy jsem pracovala jako právnička a pěkně jsem se spálila. A za druhé..., za druhé nikdy nevíš, jak se lidé zachovají, když jejich tajemství přestanou být tajemstvím."

Bosch si ji chvíli zkoumavě prohlížel a pak zavrtěl hlavou.

„Já jí to neřekl," vysvětlil. „Řekl jí to někdo jiný."

Opět se jí pozorně zadíval do očí, jestli v nich neuvidí něco vypovídajícího. Nebylo v nich nic.

„Budou s tím dost problémy," dodal.

Brasherová překvapeně zvedla obočí. Stále nic.

„Proč? Jestlis jí ty informace neposkytl, proč by..."

Vtom se zarazila a Bosch viděl, že se konečně dovtípila. Do jejích očí se nahrnulo zklamání.

„Ach, Harry..."

Bosch se pokusil vycouvat.

„Copak? S tím si nelam hlavu. Nějak se z toho dostanu."

„Já to nebyla, Harry. To kvůli tomu jsi sem dneska přijel? Abys zjistil, jestli já jsem ten únik informací nebo zdroj, nebo jak tomu říkáte?"

Brasherová zprudka postavila sklenici na konferenční stolek. Víno vyšplíchlo přes okraj číše a rozlilo se na stůl. Nevěnovala tomu pozornost. Bosch věděl, že nemá smysl snažit se zabránit konfrontaci. Zvoral to.

„Podívej, věděli to jen čtyři lidé..."

„A já byla jedním z nich. Takže sis myslel, že sem přijedeš jako tajný agent a odhalíš, jestli jsem to udělala já."

Brasherová se odmlčela a čekala na odpověď. Bosch se nakonec zmohl na pouhé přikývnutí.

„No, tak já to neudělala. A myslím, že bys už měl jet."

Bosch znovu přikývl, odložil sklenici a postavil se.

„Hele, promiň. Zvoral jsem to. Myslel jsem si, že nejlepší způsob, jak neporušit to, co mezi námi vzniklo, je..."

Učinil rukama bezmocné gesto a zamířil ke dveřím.

„... udělat to mimoděk," dodal. „Prostě jsem nechtěl to mlíko rozlít, nic víc. A přitom jsem to musel vědět. Myslím, že na mém místě bys to cítila stejně."

Otevřel dveře a ohlédl se.

„Promiň, Julio. Díky za víno."

Obrátil se k odchodu.

„Harry."

Bosch se otočil zpátky. Brasherová k němu přistoupila, natáhla se a oběma rukama ho chytila za klopy saka. Pomalu si ho přitáhla k sobě a pak ho odstrčila zpátky, jako by ve zpomaleném záběru terorizovala podezřelého. Sklopila oči do výšky Boschových prsou, zamyslela se a dospěla k rozhodnutí.

Přestala s Boschem lomcovat, ale stále ho držela za klopy.

„Překousnu to," řekla. „Myslím."

Zadívala se Boschovi do očí a znovu si ho přitáhla k sobě. Dlouze a vášnivě ho políbila na ústa, pak ho opět odstrčila a pustila ho.

„Doufám. Zavolej mi zítra."

Bosch přikývl a vyšel ze dveří. Brasherová je za ním zavřela.

Bosch přešel po terase na chodník vedle kanálu. Zadíval se na odraz světel ze všech domů u vody. Dvacet metrů od něj se přes kanál klenul most pro pěší, osvětlovaný pouze svitem měsíce a ničím jiným. Jeho odraz se dokonale zrcadlil na hladině. Bosch se otočil a znovu vystoupal po schodech na terasu. U dveří opět zaváhal, ale Brasherová dveře záhy otevřela.

„Terasa vrže, nezapomeň."

Bosch přikývl a Brasherová vyčkávala. Harry si nebyl jistý, jak říct, co říct chtěl. Nakonec přece jen začal.

„Jednou, když jsem byl v tom tunelu, o kterých jsme se včera bavili, narazil jsem tváří v tvář na člena Vietkongu. Černé plandavé kalhoty, začerněná tvář. Na zlomek vteřiny jsme se na sebe dívali, ale pak už převládly instinkty. Oba jsme napřáhli zbraně a vystřelili. Současně. A pak jsme oba utekli opačným směrem. Byli jsme tak posraní strachy, že jsme v té temnotě řvali jako pominutí."

Bosch se odmlčel a vzpomínal na tu historku - spíše ji viděl před sebou, než si ji pamatoval jako takovou.

„Mně se přesto zdálo, že mě musel zasáhnout. Bylo to téměř z bezprostřední vzdálenosti, příliš blízko na to, aby mě mohl netrefit. A taky jsem měl dojem, že moje kulka selhala nebo se mi vzpříčila v komoře. Ten zpětný ráz byl příšerný. Když jsem vylezl nahoru, ze všeho nejdřív jsem se prohlídl. Žádná krev, žádná bolest. A tak jsem si svlíkl všechno oblečení a prohlídl se ještě jednou. Nic. Ten chlap mě netrefil. Bezprostřední vzdálenost a on mě nějak dokázal netrefit."

Brasherová přešla přes práh a opřela se o čelní zeď pod světlem na terase. Neřekla nic a Bosch pokračoval.

„Jenže pak jsem si zkontroloval pětačtyřicítku, abych našel tu vzpříčenou kulku, a zjistil jsem, proč mě ten chlap nezasáhl. Jeho kulka vězela v hlavni mé pistole. Spolu s tou mou. Mířili jsme na sebe a jeho výstřel prošel přímo do hlavně mé pistole. Jaká je pravděpodobnost, že se něco takového stane? Jedna ku milionu? Nebo k miliardě?"

Když Bosch hovořil, držel ruku nataženou, jako by na Brasherovou mířil pistolí. Přitom měl paži přesně v úrovni prsou. Také tehdy v tunelu totiž kulka směřovala přímo do jeho srdce.

„Prostě jen chci, abys věděla, že vím, jaké štěstí jsem s tebou dneska večer udělal."

Přikývl, otočil se a sešel po schůdcích.

17

Vyšetřování vraždy je úmorný proces, který obsahuje bezpočet slepých uliček a překážek a kolosální množství promarněného času a úsilí. Bosch si to uvědomoval každý den, během něhož působil jako policista, ale přesto se mu tato stará pravda znovu palčivě připomněla, když v pondělí krátce před polednem dorazil na oddělení vražd a zjistil, že celé jeho dopolední úsilí přišlo s největší pravděpodobností vniveč a naopak před ním vyvstala zbrusu nová překážka.

Oddělení vražd sídlilo v zadním rohu detektivního oddělení a skládalo se ze tří tříčlenných týmů. Každý tým měl k dispozici velký stůl vytvořený z trojice pracovních stolů jednotlivých detektivů - dva byly postaveny proti sobě a třetí podél jedné strany. U Boschova stolu dnes na místě uvolněném po odchodu Kiz Riderové seděla mladá žena v obleku. Měla tmavé vlasy a ještě tmavší oči, které byly tak ostré, že by se s nimi daly louskat vlašské ořechy. Tyto oči navíc Bosche nepřetržitě sledovaly, když kráčel přes detektivní oddělení.

„Přejete si?" zeptal se, jakmile dorazil ke stolu.

„Harry Bosch?"

„To jsem já."

„Detektiv Carol Bradleyová, oddělení vnitřního vyšetřování. Potřebuji od vás prohlášení."

Bosch se rozhlédl po místnosti. V oddělení sedělo několik lidí, kteří se snažili předstírat zaneprázdněnost, zatímco ve skutečnosti pokradmu naslouchali.

„Prohlášení? Ohledně čeho?"

„Zástupce náčelníka Irving požádal naše oddělení, aby posoudilo, zda byla kriminální minulost Nicholase Trenta nepatřičně vyzrazena médiím."

Bosch se stále neposadil. Položil si ruce na opěradlo židle, postavil se za ni a zavrtěl hlavou.

„Myslím, že lze bez obav předpokládat, že byla nepatřičně vyzrazena."

„V tom případě potřebuji vědět, kdo ji vyzradil."

Bosch přikývl.

„Já se tu snažím vést vyšetřování a to, čím se zabývají ostatní, je mi..."

„Podívejte se. Vím, že si myslíte, že je to nesmysl. I já si mohu myslet, že to opravdu nesmysl je. Ale takový mám rozkaz. Takže co kdybychom šli do některé z vedlejších místností a natočili tam záznam vaší verze? Nepotrvá to dlouho a vy se pak můžete s klidným srdcem vrátit k vyšetřování."

Bosch položil na stůl kufřík, otevřel ho a vytáhl diktafon. Vzpomněl si na něj, když celé dopoledne objížděl místní nemocnice a rozdával příkazy k prohlídce.

„Když už mluvíme o záznamech, co kdybyste se nejdřív odebrala do jedné z těch místností sama a poslechla si tohle? Nahrál jsem to včera večer. Moje role v celé té záležitosti by tím měla být hezky rychle vyjasněna."

Bradleyová váhavě převzala diktafon a Bosch jí ukázal chodbu, z níž se šlo do tří vyšetřoven.

„Přesto budu potřebovat, abyste..."

„Jasně. Poslechněte si ten pásek a pak si promluvíme."

„I s vaším partnerem."

„Ten by tu měl být každou chvíli."

Bradleyová zmizela s diktafonem na chodbě. Bosch se konečně posadil a ani se neobtěžoval opětovat zvídavé pohledy ostatních detektivů.

Nebylo ještě ani poledne a on už cítil vyčerpání. Celé dopoledne čekal ve Van Nuys na soudce, aby si od něj nechal podepsat příkazy k prohlídce lékařských záznamů, a pak je rozvážel do právních oddělení devatenácti různých nemocnic po celém městě. Zbylých deset příkazů si vzal Edgar a rozvezl je sám. A protože jich měl méně, odjel poté do centra vyhledat záznamy o kriminální minulosti Nicholase Trenta a ověřit zpětné seznamy a katastrální mapy Wonderland Avenue.

Bosch si všiml, že na něj čeká hromada telefonních vzkazů a slušná řádka tipů od občanů, které mu předali policisté ze služebny. Nejprve vyřídil telefonní vzkazy. Devět ze dvanácti jich pocházelo od reportérů, kteří bezpochyby měli zájem o podrobnější informace v souvislosti s reportáží Kanálu 4 o Trentovi, odvysílanou v premiéře včera večer a v repríze během ranního zpravodajského bloku. Zbylé tři vzkazy zanechal na záznamníku Trentův advokát Edward Morton. Volal celkem třikrát, mezi osmou a půl desátou ranní.

Bosch Mortona neznal, ale očekával, že si advokát chce stěžovat na vyzrazení Trentovy minulosti médiím. Bosch obvykle s kontaktováním advokátů nijak nepospíchal, ale v tomto případě usoudil, že bude nejlepší konfrontaci neodkládat a ujistit Mortona, že únik informací nemají na svědomí vyšetřovatelé případu. A přestože pochyboval, že mu Morton uvěří jediné slovo, zvedl telefon a vytočil jeho číslo. Sekretářka Boschovi oznámila, že Morton odjel k soudu, ale měl by se každou chvíli vrátit. Bosch odpověděl, že bude čekat na jeho telefonát.

Když zavěsil, odhodil růžové lístečky s telefonními čísly reportérů do odpadkového koše pod stolem a začal procházet tipy občanů. Přitom rychle poznal, že policisté ze služebny již začali volajícím klást otázky, které včera dopoledne napsal a předal Mankiewiczovi.

Jedenáctý tip na hromádce byl trefou do černého. Dnes v 8.41 volala žena, která se představila jako Sheila Delacroixová, a uvedla, že ráno sledovala reportáž Kanálu 4. Žena prohlásila, že v roce 1980 v Los Angeles záhadně zmizel její mladší bratr Arthur Delacroix. Tomu bylo v té době dvanáct let a od té doby o něm nikdo nikdy neslyšel.

Na otázky lékařského charakteru Delacroixová odpověděla, že její bratr se několik měsíců před zmizením zranil při pádu ze skateboardu. Přitom utrpěl poranění mozku, které si vyžádalo hospitalizaci a neurochirurgickou operaci. Na podrobnosti si již žena nevzpomínala, ale byla si jistá, že to bylo v nemocnici v Queen of Angels. Jméno některého z lékařů, kteří jejího bratra ošetřovali, si už žena rovněž nevybavovala. Kromě těchto informací již zpráva obsahovala pouze adresu a telefonický kontakt na Sheilu Delacroixovou.

Bosch ve zprávě zakroužkoval slovo „skateboard". Otevřel kufřík a vytáhl vizitku, kterou mu věnoval Bili Golliher. Zavolal na první číslo a ozval se mu záznamník v antropologově kanceláři na Kalifornské univerzitě. Zavolal tedy na druhé a zastihl Gollihera při obědě ve Westwood Village.

„Měl bych jednu rychlou otázku. To zranění, které si vyžádalo operaci lebky..."

„Ten hematom."

„Jo. Mohlo být způsobeno pádem ze skateboardu?"

Nastalo ticho a Bosch nechal Gollihera přemýšlet. Policista, který vyřizoval telefonáty na veřejných linkách ve služebně, v tu chvíli přistoupil k detektivově stolu a kývl na něj. Bosch zakryl rukou sluchátko.

„Kdo je to?"

„Kiz Riderová."

„Řekněte, ať počká."

Odkryl sluchátko.

„Doktore, jste tam?"

„Ano, jenom přemýšlím. Možné to je, podle toho, na co ten chlapec narazil. Ale při pouhém pádu na zem si myslím, že je to spíše nepravděpodobné. Ta fraktura byla sevřená, což svědčí o kontaktu na malých plochách. Kromě toho je zranění umístěno vysoko na lebce, nikoliv v zadní části hlavy, jak tomu obvykle bývá u poranění způsobených pádem."

Bosch měl pocit, že mu Golliher bere vítr z plachet. Užuž se domníval, že se mu podařilo identifikovat oběť.

„Bavíme se o nějaké konkrétní osobě?" zeptal se Golliher.

„Jo, právě jsme dostali tip."

„Existují rentgenové snímky, chirurgické záznamy?"

„Pracuju na tom."

„No, rád bych je viděl, abych mohl udělat srovnání."

„Jen co se k nim dostanu. A co ta ostatní zranění? Mohla také pocházet z jízdy na skateboardu?"

„Některá z nich samozřejmě ano," připustil Golliher. „Ale neřekl bych, že všechna. Ta žebra, ty torzní fraktury - a některá zranění navíc pocházejí z velmi raného dětství, detektive. Řekl bych, že na skateboardech nejezdí mnoho tříletých dětí."

Bosch přikývl a přemýšlel, jestli se chce zeptat ještě na něco jiného.

„Detektive, uvědomujete si, že v případech týrání dětí se uváděná příčina zranění se skutečnou příčinou velmi často neshodují?"

„Rozumím. Ten, kdo přivezl toho kluka na pohotovost, se určitě nechlubil, že ho udeřil baterkou nebo něčím podobným."

„Přesně tak. Vymyslel si nějakou historku a ten chlapec se jí držel."

„Třeba nehodu na skateboardu."

„Je to možné."

„Dobrá, doktore. Už musím končit. Hned, jak to bude možné, přinesu vám ty rentgenové snímky. Díky."

Bosch přepojil hovor na druhou linku.

„Kiz?"

„Ahoj, Harry, jak se vede?"

„Mám spoustu práce. Co se děje?"

„Cítím se příšerně, Harry. Myslím, že jsem něco zvorala."

Bosch se opřel na židli. Nikdy by ho nenapadlo, že by to mohla být ona.

„Kanál čtyři?"

„Jo. Já, eh..., včera, když jsi odjel z Parker Center a můj parťák se přestal dívat na fotbal, zeptal se mě, co se děje, že jsi tam přijel. Tak jsem mu to řekla. Ještě pořád se tam snažím vybudovat si nějaké vztahy, Harry, chápeš? Řekla jsem mu, že jsem pro tebe ověřovala pár jmen a našla zásah. Že jeden soused byl v minulosti odsouzen za obtěžování. Nic víc jsem mu neřekla, Harry. Přísahám."

Bosch zhluboka vydechl. Překvapivě se cítil lépe. Jeho instinkt o Kiz Riderové ho nezklamal. Ona ty informace nevyzradila. Pouze důvěřovala někomu, komu věřit neměla.

„Kiz, mám tady agentku z vnitřního, která se mnou o tom chce mluvit. Jak víš, že to Kanálu 4 vyzradil právě Thomton?"

„Viděla jsem ráno v televizi tu reportáž, když jsem se chystala do práce. Vím, že Thomton tu reportérku zná. Tu Surtainovou. Před pár měsíci jsem s ním dělala na jednom případu - na vraždě kvůli pojistce někde ve Westside. Média se toho chytila a on ji tajně krmil informacemi. Dokonce jsem je spolu viděla. A když jsem mu pak včera řekla o tom zásahu v databázi, začal tvrdit, že musí jít na záchod. Vzal si s sebou sportovní stránku novin a vyšel na chodbu. Jenže na záchod nešel. Vzápětí jsme totiž dostali hlášení, a tak jsem tam seběhla a zabušila na dveře, že máme výjezd. Jenže on neodpovídal. Nedělala jsem z toho žádné závěry, dokud jsem dneska neuviděla tu reportáž. Myslím, že na žádný záchod nešel a místo toho zamířil do jiné kanceláře nebo dolů do vestibulu, odkud jí mohl nerušeně zavolat."

„No, tím se to celé vysvětluje."

„Moc mě to mrzí, Harry. Ta televizní reportáž tě vůbec neukázala v dobrém světle. Promluvím si s vnitřní vyšetřovačkou."

„Počkej s tím, Kiz. Prozatím. Když budu potřebovat, abys s nimi promluvila, dám ti vědět. Ale co budeš dělat fy?"

„Požádám o přidělení nového partnera. S tímhle chlapem už pracovat nemůžu."

„Bud opatrná. Jestli začneš přeskakovat z partnera na partnera, za chvíli budeš pracovat sama."

„Radši budu dělat sama než s nějakým hajzlem, kterému nemůžu věřit."

„To je fakt."

„A co ty? Ta nabídka stále platí?"

„Chceš říct, že já jsem hajzl, kterému věřit můžeš?"

„Ty víš, jak to myslím."

„Ta nabídka platí. Stačí, když..."

„Hele, Harry, musím končit. Už sem jde."

„Dobře. Ahoj."

Bosch zavěsil, promnul si rukou ústa a přemýšlel, jak by měl s Thortonem naložit. Mohl by Kizinu historku tlumočit Carol Bradleyové. Stále v ní však zůstávala spousta prostoru pro spekulace a nepravdy. Nechtěl ji před vnitřní vyšetřovačkou vytahovat, dokud nebude mít úplnou jistotu. Vlastně se mu zajídala již samotná představa, že by měl před oddělením vnitřního vyšetřování vůbec něco vytahovat, ale v tomto případě někdo narušoval jeho vyšetřování.

A něco takového Bosch nemohl připustit.

Po několika minutách vymyslel nejvhodnější plán a podíval se na hodinky. Bylo za deset minut dvanáct. Zvedl telefon a zavolal zpátky Kiz Riderové.

„Tady Harry. Je tam?"

„Jo, proč?"

„Tak po mně opakuj vzrušeným hlasem:,Vážně, Harry? No to je skvělé! A kdo to je?'"

„Vážně, Harry? No to je skvělé! A kdo to je?"

„Dobře, a teď mě poslouchej, poslouchej. Ted pověz: ,A jak se sem desetiletý kluk dostal až z New Orleansu?'"

„A jak se sem desetiletý kluk dostal až z New Orleansu?"

„Perfektní. A teď zavěs a neříkej nic dalšího. Jestli se tě na to Thomton zeptá, řekni mu, že jsme pomocí stomatologických záznamů identifikovali toho kluka. Že to byl desetiletý útěkář z New Orleansu, který byl naposledy spatřen v roce devatenáct set sedmdesát pět. Jeho rodiče sem právě letí. A náčelník svolal na čtyři hodiny tiskovou konferenci o tomhle případu."

„Dobře, Harry, tak hodně štěstí."

„Tobě taky."

Bosch zavěsil a zvedl hlavu. Naproti přes stůl stál Edgar. Zaslechl poslední část rozhovoru a nyní tázavě zvedl obočí.

„Né, to jsou všechno kecy," ujistil ho Bosch. „Zrovna chystám další únik informací. Pro tu reportérku."

„Únik informací? A kdo je vlastně vyzrazuje?"

„Kizin nový parťák. Aspoň si to myslíme."

Edgar se ztěžka posadil a přikývl.

„Ale dost možná se nám podaří identifikovat ty kosti," dodal Bosch a popsal Edgarovi telefonický tip na Arthura Delacroixe i svůj následný rozhovor s Billem Golliherem.

„V osmdesátém? To by byl Trent z obliga. Ověřil jsem zpětné seznamy i katastrální mapy. V té ulici bydlí od roku osmdesát čtyři. Přesně jak včera říkal."

„Něco mi napovídá, že on to není."

Bosch znovu pomyslel na skateboard v Trentově garáži. Ani ten však nemohl rozptýlit Harryho instinkt.

„Zkus to říct na Kanále čtyři."

Boschovi zazvonil telefon. Byla to Riderová.

„Zrovna odešel na záchod."

„Řeklas mu o té tiskové konferenci?"

„Řekla jsem mu všechno. Pořád se jen vyptával, idiot."

„Jestli jí řekne, že ve čtyři už o tom budou vědět všichni, vyleze s tím ta Surtainová exkluzivně v poledních zprávách. Na ty se teda podívám."

„Dej mi vědět."

Bosch zavěsil a pohlédl na hodinky. Stále mu zbývalo několik minut. Otočil se k Edgarovi.

„Mimochodem, ve vyšetřovně máme ženskou z vnitřního. Jsme objektem vyšetřování."

Edgarovi poklesla čelist. Stejně jako většina policistů nemohl oddělení vnitřního vyšetřování ani cítit, protože i když člověk odváděl dobrou a poctivou práci, vyšetřovačka se po něm stejně mohla vozit za celou řadu věcí. V tom se podobala finančnímu úřadu - stačilo spatřit dopis se zpáteční adresou berňáku a člověku se hned zauzlovala střeva strachy.

„Uklidni se. Jde o tu aféru s Kanálem čtyři. Za pár minut bychom z toho měli být venku. Pojď se mnou."

Odešli do kanceláře Grace Billetsové, kde stála na stolku malá televize. Billetsová právě seděla za stolem a vyřizovala papíry.

„Nevadí, když se u tebe mrkneme na polední zprávy na čtyřce?" zeptal se Bosch.

„Beze všeho. Kapitánka LeValleyová a zástupce Irving se určitě budou taky dívat."

Zpravodajství zahajovala reportáž o hromadné srážce šestnácti aut v ranní mlze na Santa Monica Freeway. Nebyla to nijak významná zpráva - nikdo nebyl zabit -, ale měli k ní slušné záběry, a tak jí zpravodajství otevřeli. Na druhé místo se však již vyšplhal „případ psí kosti". Moderátor uvedl, že Judy Surtainová má pro ně další exkluzivní reportáž.

Následoval střih na Surtainovou sedící za stolem ve zpravodajském sále Kanálu 4.

„Naší televizi se podařilo zjistit, že kosti nalezené v Laurel Canyonu patřily desetiletému útěkáři z New Orleansu."

Bosch pohlédl na Edgara a pak na Billetsovou, která vstala ze židle s překvapeným výrazem v obličeji. Bosch natáhl ruku a kývl na ni, aby chvíli počkala.

„Chlapcovi rodiče, kteří jeho zmizení před více než pětadvaceti lety ohlásili, jsou právě na cestě do Los Angeles, kde se setkají s policií. Ostatky byly identifikovány prostřednictvím stomatologických záznamů. Náčelník losangeleské policie svolal na odpoledne tiskovou konferenci, na níž zveřejní chlapcovu totožnost a promluví o postupu vyšetřování. Jak jsme vás již informovali včera, policie se zatím zaměřuje na..."

Bosch vypnul televizor.

„Harry, Jerry, co to má znamenat?" zeptala se Billetsová vzápětí.

„To všechno jsou nesmysly. Nastražil jsem únik informací."

„Na koho?"

„Na Kizina nového parťáka. Chlápek jménem Rick Thornton."

Bosch vysvětlil, co mu před chvílí vysvětlila Riderová, a pak nastínil, jakou dezinformační clonu na Thomtona vymyslel.

„Kde je ta agentka z vnitřního?" zeptala se Billetsová.

„V jedné z vyšetřoven. Poslouchá kazetu, na které jsem při rozhovoru s tou reportérkou."

„Kazetu? Proč jsi mi o ní včera večer neřekl?"

„Včera večer jsem si na ni nevzpomněl."

„No dobrá, vezmu si ji od tebe dneska. Myslíš, že Kiz je v téhle věci čistá?"

Bosch přikývl.

„Musela tomu svému parťákovi věřit natolik, že mu všechno řekla. A on tu víru sebral a předal ji Kanálu čtyři. Nevím, co mu za to dávají, ale to je teď vedlejší. Sere se mi do případu."

„No dobře, Harry, já už se toho ujmu. Vy se vraťte k vyšetřování. Je něco nového, o čem bych měla vědět?"

„Možná budeme mít identifikaci oběti - tentokrát opravdovou. Ještě dneska to ověříme."

„A co Trent?"

„Toho necháváme na pokoji, dokud nezjistíme, jestli je to ten kluk. Protože jestli ano, tak nám to časově nesedí. Ten kluk totiž zmizel v osmdesátém roce, zatímco Trent se do té čtvrti přistěhoval až v osmdesátém čtvrtém."

„Skvěle. Ale my jsme pro jistotu vyhrabali jeho kriminální minulost a předali ji televizi. Podle posledních zpráv od pochůzkám se novináři doslova utábořili u jeho příjezdové cesty."

Bosch přikývl.

„O tom si promluv s Thomtonem," řekl.

„No to si piš, že jo."

Billetsová se posadila za stůl a zvedla telefon. Byl to její způsob, jak naznačit, aby detektivové odešli. Cestou k jejich stolu se Bosch zeptal Edgara, jestli našel záznam o Trentově odsouzení.

„Jo, mám ho. Byl to dost chabej případ. Dneska by se jím státní zástupce nejspíš ani nezabýval."

Oba se posadili na svá místa a Bosch si všiml, že zmeškal telefonát od Trentova advokáta. Natáhl se po telefonu, ale pak se rozhodl počkat, až mu Edgar podá úplnou zprávu.

„Ten chlap pracoval jako učitel na základní škole v Santa Monice. Jednou ho jiný učitel přistihl, jak na toaletě drží penis močícího osmiletého kluka. Trent tvrdil, že toho kluka učil mířit, protože pořád močil na podlahu. Nakonec všechno záviselo na výpovědi toho hocha, ale ten Trentovu verzi nepotvrdil. Rodiče navíc vypověděli, že jejich syn umí mířit už od čtyř roků. Trent byl odsouzen a dostal dva plus jeden rok. Nakonec si odseděl patnáct měsíců ve Wayside."

Bosch se nad tím vším zamyslel. Ruku měl stále na telefonu.

„Od tohohle incidentu vede k ubití dítěte baseballovou pálkou docela dlouhý oslí můstek."

„Jo, Harry, tvůj čuch se mi zamlouvá čím dál víc."

„A nejen čuch."

Zvedl telefon a vytočil číslo Trentova advokáta Edwarda Mortona. Po chvíli byl přepojen na právníkův mobilní telefon. Morton byl právě na cestě na oběd.

„Haló?"

„Tady detektiv Bosch."

„Bosch, ano. Chci vědět, kde je."

„Kdo?"

„Tuhle hru se mnou nehřejte, detektive. Už jsem obvolal všechny zadržovací vazby v okrese. Chci mít možnost hovořit se svým klientem. Bezodkladně."

„Předpokládám, že máte na mysli Nicholase Trenta. Zkoušel jste mu volat do práce?"

„Do práce i domů, nikde mi to nebere. A taky na pager. Jestli je někde u vás, pak má právo na právní zastoupení. A já mám právo

to vědět. Říkám vám, že jestli mě taháte za nos, obrátím se rovnou na soudce. A na média."

„My vašeho klienta nemáme, advokáte. Já osobně jsem ho od včerejšího večera neviděl."

„Ano, volal mi, když jste odešel. A pak znovu, když se podíval na zprávy. Podrazili jste ho - měli byste se stydět."

Boschovi při této výtce vzplanul obličej, ale nijak na ni nereagoval. Pokud si ji nezasloužil on osobně, pak si ji bez diskusí zasloužilo oddělení. Rozhodl se, že ji vezme na sebe.

„Myslíte, že utekl, pane Mortone?"

„Proč by utíkal, když je nevinný?"

„Já nevím. Zeptejte se O. J. Simpsona."

Náhle Bosche přepadla hrůzná myšlenka. Vymrštil se, ale telefon přitom nespouštěl z ucha.

„Kde teď jste, pane Mortone?"

„Na Sunsetu. Nedaleko od Book Soup."

„Tak se otočte a vraťte se zpátky. Sejdeme se u Trentova domu."

„Zrovna jedu na oběd. Nemám v úmyslu..."

„Počkejte na mě před Trentovým domem. Už tam vyrážím."

Položil telefon do vidlice a řekl Edgarovi, že je třeba jet. Vysvětlí mu to cestou 

18

Na ulici před domem Nicholase Trenta stálo malé srocení televizních reportérů. Bosch zaparkoval za dodávkou Kanálu 2 a oba detektivové vystoupili. Bosch netušil, jak Edward Morton vypadá, ale v hloučku lidí před domem neviděl nikoho, kdo by zjevem připomínal advokáta. Po více než pětadvaceti letech práce u policie se u něj rozvinuly neomylné instinkty, které mu mimo jiné umožňovaly rozlišovat advokáty od reportérů. A než k nim první z nich stačili doběhnout, promluvil na Edgara přes střechu auta.

„Pokud budeme muset dovnitř, půjdeme zadním vchodem - bez tohohle obecenstva."

„Jasně."

Vyšli na příjezdovou cestu, kde je okamžitě obklopily televizní štáby. Kameramani zapnuli kamery a reportéři zahrnuli oba detektivy otázkami, které však zůstaly bez odpovědi. Bosch si všiml, že Judy Surtainová z Kanálu 4 mezi reportéry není.

„Přijeli jste zatknout Trenta?"

„Můžete nám říct něco o tom chlapci z New Orleansu?"

„A co ta tisková konference? Oddělení styků s veřejností o žádné tiskové konferenci neví."

„Je Trent podezřelý, nebo ne?"

Když si Bosch proklestil cestu davem na Trentovu příjezdovou cestu, náhle se otočil čelem ke kamerám. Na chvíli zaváhal, jako by si třídil myšlenky. Ve skutečnosti však dával kameramanům čas zaostřit na jeho obličej a připravit se. Nechtěl, aby tento okamžik někomu unikl.

„Žádná tisková konference se neplánuje," řekl. „Kosti doposud nebyly identifikovány. Muž, který bydlí v tomto domě, byl včera večer vyslechnut stejně jako všichni ostatní obyvatelé této čtvrti. V žádném okamžiku vyšetřování nebyl označen za podezřelého. Informace vyzrazené médiím osobou mimo okruh vyšetřovatelů a poté odvysílány, aniž by byly nejprve ověřeny u skutečných vyšetřovatelů, byly naprosto mylné a poškodily průběh vyšetřování. To je vše. To je vše, co bych chtěl říci. Jakmile budeme mít nějaké skutečné a přesné informace, předáme vám je prostřednictvím oddělení styků s veřejností."

Otočil se zpátky a vyrazil s Edgarem po příjezdové cestě k domu. Reportéři je opět zasypali palbou otázek, ale Bosch nedal nijak najevo, že by je vůbec slyšel.

U dveří Edgar rázně zaklepal a zavolal na Trenta, že jsou od policie. Po několika okamžicích zaklepal znovu a zopakoval volání. Chvíli vyčkávali, ale nic se nedělo.

„Zadní vchod?" zeptal se Edgar.

„Jo, anebo přes garáž, jsou tam boční dveře."

Prošli přes příjezdovou cestu a zamířili za roh domu. Reportéři na ně ječeli další otázky. Bosch měl pocit, že tito lidé jsou už tak zvyklí, že na jejich otázky nikdo neodpovídá, že jim připadá naprosto přirozené vykřikovat dotazy do prázdna a ani nečekat na odpověď. Jako když pes štěká na dvorku ještě dlouho poté, co jeho pán odjel do práce.

Prošli kolem bočních dveří garáže a Bosch si všiml, že si správně zapamatoval, že dveře jsou zajištěny pouze jediným zámkem. Procházeli přes dvorek, až došli ke kuchyňským dveřím zajištěným petlicí a zámkem s koulí. Kromě nich zde však byly i posuvné dveře, které se daly snadno otevřít. Edgar k nim vyrazil, ale když se podíval přes sklo na vnitřní vodicí drážku, všiml si, že je v ní dřevěná zarážka, která brání otevření posuvných dveří zvenčí.

„Tohle nepůjde, Harry," řekl.

Bosch měl v kapse malou klíčenku se sadou šperháků. Nechtěl se však potýkat s petlicí na kuchyňských dveřích.

„Vlezeme tam garáží. Ledaže by..."

Přešel ke kuchyňským dveřím a vyzkoušel je. Byly odemčené a Bosch je jednoduše otevřel. V tom okamžiku věděl, že uvnitř najdou Trenta mrtvého. Že spáchal takzvanou ochotnou sebevraždu - nechal dveře otevřené, aby se k němu policie nemusela dobývat.

„Sakra."

Edgar přistoupil ke dveřím a vytáhl z pouzdra pistoli.

„Tu nebudeš potřebovat," řekl Bosch.

Vstoupil do domu a prošel kuchyní.

„Pane Trente?" zvolal Edgar. „Policie! Máte tu policii! Jste tady, pane Trente?"

„Vezmi si předek," řekl Bosch.

Rozdělili se a Bosch prošel krátkou chodbou k zadním pokojům. Trenta našel ve sprchovacím koutě koupelny. Vzal si prádelní šňůru a udělal na ní dvě smyčky. Jednu upevnil na hlavní trubku sprchy a druhou si přehodil kolem krku. Nato se opřel o kachličkovanou stěnu, zhoupl se, vlastní vahou si zatáhl smyčku a uškrtil se. Na sobě měl přitom tytéž šaty, které měl oblečeny již předchozího dne večer. Jeho bosé nohy se dotýkaly dlaždic. Nikde nebyly vidět žádné stopy, že by si Trent sebevraždu v poslední chvíli rozmyslel. Jelikož při oběšení nevisel bez opory ve vzduchu, mohl své umírání kdykoliv přerušit. Neudělal to.

Stanovení doby úmrtí musel přenechat soudnímu patologovi, ale podle tmavosti jazyka, který Trentovi volně visel z úst, Bosch usuzoval, že Nicholas Trent je mrtev již nejméně dvanáct hodin. To by znamenalo, že sebevraždu spáchal v časných ranních hodinách - krátce poté, co Kanál 4 poprvé veřejně vytroubil do světa jeho pečlivě skrývanou minulost a označil ho za podezřelého v případu nalezených kostí.

„Harry?"

Bosch téměř vyskočil. Otočil a pohlédl na Edgara.

„Tohle mi nedělej, člověče. Co je?"

Edgar promluvil a civěl přitom na tělo.

„Nechal na konferenčním stolku třístránkový vzkaz."

Bosch vyšel kolem Edgara z koupelny a zamířil do obývacího pokoje. Přitom vytáhl z kapsy gumové rukavice a před nasazením je nafoukl, aby uvolnil slepenou gumu.

„Četl jsi ho celý?"

„Jo, píše, že toho kluka nemá na svědomí. Prý se zabije, protože ho policie a novináři zničili a on už nemůže dál. A tak podobně. Ale je tam i pár divných věcí."

Bosch vešel do obývacího pokoje. Edgar se držel pár kroků za ním. Bosch spatřil na konferenčním stolku tři ručně psané rozložené stránky. Posadil se před ně na gauč.

„Takhle tu ležely?"

„Jo. Já se jich nedotýkal."

Bosch začal stránky pročítat. Trent ve svých zřejmě posledních slovech nesouvisle popíral vraždu chlapce na kopci a dával průchod hněvu nad tím, jak mu bylo ukřivděno.

Ted se to dozvědí VŠICHNI! Lidi od vás mě zruinovali, ZABILI mě. Krev je na vašich rukou, ne na mých! Já to neudělal, neudělal jsem to, ne, ne, NE! Nikdy jsem nikomu neublížil. Nikdy, nikdy, nikdy. Ani živé duši. Já děti miluji. MILUJU!!! Ne, to vy jste ublížili mně. Vy. A jsem to já, kdo nemůže žít s bolestí z toho, co jste tak nelítostně způsobili. Nemůžu.

Trent se často opakoval, takže jeho vzkaz působil dojmem, jako by někdo pouze přepsal spatra pronášené invektivy, a ne jako by se posadil, vzal pero a papír a pořádně si utřídil myšlenky. Prostřední část druhé stránky byla obehnaná rámečkem. Uvnitř rámečku bylo pod nadpisem „Ti, kteří nesou zodpovědnost" uvedeno několik jmen. Seznam začínal Judy Surtainovou, pokračoval moderátorem večerních zpráv Kanálu 4 a kromě Bosche a Edgara obsahoval ještě tři další jména, která Bosch neznal: Calvina Stumba, Maxe Rebnera a Aliciu Felzerovou.

„Stumbo byl policista a Rebner státní zástupce v jeho případu," vysvětlil Boschovi Edgar. „V šedesátých letech."

Bosch přikývl.

„A Felzerová?"

„Tu neznám."

Pero, jimiž byl vzkaz podle všeho napsán, leželo na stolku vedle poslední stránky. Bosch se ho nedotýkal, protože z něj chtěl nechat sejmout otisky.

Když četl dál, všiml si, že každá stránka je dole parafována Trentovým podpisem. Na konci poslední stránky zformuloval Trent podivnou prosbu, které Bosch neporozuměl.

Lituji jedině svých dětí. Kdo se postará o mé děti? Potřebují jídlo a ošacení. Nějaké peníze mám. Ty peníze připadnou jim. Ať už mám cokoliv. Toto je moje poslední vůle a závěť podepsaná mnou. Dejte ty peníze dětem. Ať Morton ty peníze předá a nic mi neúčtuje. Udělejte to pro děti.

„Jeho děti?" zeptal se Bosch.

„Jo, já vím," řekl Edgar. „Je to divné."

„Co tady děláte? Kde je Nicholas?"

Policisté se podívali ke dveřím vedoucím z kuchyně do obývacího pokoje. Stál v nich malý muž v obleku, který vypadal jako právník a v tom případě to musel být Morton. Bosch se postavil.

„Je mrtev. Vypadá to na sebevraždu."

„Kde?"

„V koupelně, ale já bych tam..."

To už však Morton zmizel na chodbě a chvátal ke koupelně.

„Ničeho se nedotýkejte," zavolal na něj Bosch.

Kývl na Edgara, aby šel za Mortonem a ujistil se. Sám se opět posadil a ještě jednou si pročetl stránky. Přemýšlel, jak dlouho Trentovi trvalo, než dospěl k rozhodnutí, že mu nezbývá než se zabít, a než poté sepsal tento třístránkový elaborát. Byl to nejdelší dopis na rozloučenou, s jakým se kdy Bosch setkal.

Morton se vrátil do obývacího pokoje a Edgar ho těsně následoval. Advokát měl popelavý obličej a oči sklopené k podlaze.

„Snažil jsem se vám poradit, abyste tam nechodil," řekl Bosch.

Mortonovy oči se zvedly a upřely se na Bosche. Vzápětí se naplnily hněvem, který zároveň vrátil advokátovu obličeji barvu.

„Tak už jste spokojení? Úplně jste ho zničili. Předhodili jste lidské tajemství supům, ti ho roztroubili do světa a tohle je výsledek."

Mávl rukou směrem ke koupelně.

„Pane Mortone, některé vaše informace jsou mylné, ale v podstatě to vypadá, že se to stalo přesně takto. Asi byste byl překvapen, jak silně s vaším názorem souhlasím."

„Ted se vám to lehko říká, když už je mrtvý. Tohle je dopis na rozloučenou? Nechal dopis na rozloučenou?"

Bosch vstal a ukázal Mortonovi, aby zaujal jeho místo před třístránkovým předsmrtným vzkazem.

„Jen se těch stránek nedotýkejte."

Morton se posadil, rozložil brýle na čtení a začal si stránky zkoumavě prohlížet.

Bosch přistoupil k Edgarovi a řekl hlubokým hlasem: „Zavolám si z telefonu v kuchyni."

Edgar přikývl.

„Radši na to zavolej styky s veřejností. Tenhle průser se pěkně rozmázne."

„Jo."

Bosch zvedl z kuchyňské stěny telefon a všiml si, že obsahuje i tlačítko vytáčení poslední volby. Bosch ho stiskl a čekal. Po chvíli se mu ozval hlas, v němž Bosch poznal Mortona. Advokát ze záznamníku oznámil, že není doma a aby volající zanechal vzkaz.

Následně Bosch vytočil přímou linku Grace Billetsové. Ta zvedla telefon okamžitě a Bosch poznal, že právě jí.

„Hele, strašně nerad tě ruším u jídla, ale jsme zrovna v Trentově domě. Vypadá to, že se zabil."

Nastalo dlouhé ticho, po němž se Billetsová zeptala, jestli si je Bosch jistý.

„Jsem si jistý, že je mrtvý, a jsem si taky poměrně jistý, že se zabil sám. Uškrtil se na prádelní šňůře v koupelně. Nechal nám tu třístránkový dopis. Popírá, že by měl s těmi kostmi něco společného, a za svou smrt viní hlavně Kanál čtyři a policii - konkrétně mě a Edgara. Ty jsi první, komu volám."

„No, všichni víme, že ty za to..."

„To je dobrý, Grace, já rozhřešení nepotřebuju. Co teď mám podle tebe dělat?"

„Vyřídíš obvyklá hlášení. Já zatím zavolám Irvingovi a řeknu mu, co se přihodilo. Z tohohle bude pěkný šrumec."

„To jo. A co styky s veřejností? Už teď máme na ulici hordu reportérů."

„Zavolám tam."

„Už jsi něco provedla s tím Thomtonem?"

„Už se na tom pracuje. Ujala se toho ta ženská z vnitřního, ta Bradleyová. Jestli se stalo, co se stalo, tak se vsadím, že tenhle únik informací nebude stát Thomtona jenom místo, ale mohl by slíznout taky nějakou žalobu."

Bosch přikývl. Thomton si to zasloužil. Harry necítil sebemenší výčitky, že na tohoto policistu nastražil zrádnou past.

„Dobře, takže my teď budeme tady. Přinejmenším nějakou dobu."

„Dej mi vědět, jestli najdete něco, co prokáže jeho účast na tom nálezu kostí."

Bosch si vzpomněl na skateboard a pracovní boty s hlínou na podrážkách.

„Jasně," řekl.

Ukončil hovor a vzápětí zavolal na ústav soudního lékařství a oddělení vědeckého vyšetřování.

V obývacím pokoji mezitím Morton dočetl dopis na rozloučenou.

„Pane Mortone, kdy jste naposledy hovořil s panem Trentem?" zeptal se Bosch.

„Včera večer. Volal mi domů po těch zprávách na Kanálu čtyři. Viděla je i jeho šéfka a hned mu telefonovala."

Bosch přikývl. To vysvětlovalo Trentův poslední hovor.

„Víte, jak se jeho šéfka jmenuje?"

Morton ukázal na prostřední stránku na stole.

„Je tady v tom seznamu. Alicia Felzerová. Řekla mu, že s ním ukončí smlouvu. To studio vyrábí filmy pro děti. A ona si prý nemůže dovolit, aby byl při natáčení na scéně s dětmi. Chápete? Vyzrazení jeho minulosti médiím toho člověka zničilo. Bezohledně jste mu sebrali existenci a..."

„Rád bych se vás ptal dál, pane Mortone. Ty urážky si můžete schovat na později, až vyjdete ven a budete mluvit s reportéry, což bezpochyby učiníte. Co ta poslední stránka? Zmiňuje se v ní o dětech. O svých dětech. Co to znamená?"

„Nemám tušení. Očividně byl citově rozrušen, když ten dopis psal. Nemusí to znamenat nic."

Bosch zůstal stát a zkoumavě si advokáta prohlížel.

„Proč vám včera večer volal?"

„Proč asi? Aby mi řekl, že jste u něj byli, že pak byly celé zprávy jen o něm, že je viděla jeho šéfka a chce ho vyrazit."

„A řekl vám, jestli toho chlapce nahoře na kopci pohřbil on?"

Morton nasadil nejlepší rozhořčený výraz, jaký svedl.

„Rozhodně mi řekl, že s tím nemá vůbec nic společného. Byl přesvědčen, že ho terorizujete za omyl, kterého se dopustil v minulosti, ve velmi vzdálené minulosti, a já bych řekl, že v tom měl pravdu."

Bosch přikývl.

„Dobře, pane Mortone, můžete jít."

„O čem to mluvíte? Já nikam..."

„Tento dům je teď místem činu. Vyšetřujeme smrt vašeho klienta, abychom potvrdili, nebo vyvrátili, zda si vzal život sám. Vaše přítomnost zde již není žádoucí. Jerry?"

Edgar přistoupil ke gauči a mávl na Mortona.

„Pojďte. Je čas odejít a ukázat se v televizi. Bude to dobré pro byznys, co říkáte?"

Morton se vztyčil a nasupeně odešel. Bosch přešel k čelním oknům a odhrnul o pár centimetrů záclonu. Když Morton vyšel z boční části domu na příjezdovou cestu, okamžitě zamířil do hloučku reportérů a začal vztekle hovořit. Bosch neslyšel, co advokát říká. Nebylo potřeba.

Když se Edgar vrátil do obývacího pokoje, Bosch mu řekl, aby zavolal na služebnu a nechal na Wonderland Avenue poslat vozidlo s pořádkovými policisty. Měl dojem, že reportérská lůza bude stejně jako samovolně se šířící virus každou minutou početnější a hladovější.

19

Děti Nicholase Trenta byly objeveny, když Bosch s Edgarem prohledávali po odvezení Trentovy mrtvoly dům. Dvě zásuvky malého stolu v obývacím pokoji, který Bosch včera večer neprohledával, byly plné spisů, fotografií a finančních dokumentů včetně několika tlustých obálek se stornovanými šeky. Trent posílal každý měsíc malé sumy peněz řadě charitativních organizací, které živily a šatily bezprizorní děti. Činil tak již celá léta, ať už se jednalo o děti v Appalačském pohoří, brazilských deštných pralesech nebo Kosovu. Bosch přitom nenašel žádný šek na vyšší než dvanáctidolarovou částku. Zato objevil desítky a desítky fotografií dětí, kterým Trent údajně pomáhal, spolu s jejich ručně psanými vzkazy.

Bosch viděl v nočním vysílání různých televizí celou řadu reklam dobročinných organizací, ale vždy k nim choval jisté podezření. Nepochyboval ani tak o tom, zda pár dolarů měsíčně může dítě živit i šatit, jako spíše o tom, zda k němu oněch pár dolarů vůbec dorazí. Napadlo ho, zda tytéž fotografie, které Trent tak pečlivě uchovával v zásuvkách svého stolu, nejsou rozesílány každému, kdo organizaci přispěje. A také přemýšlel, zda děkovné vzkazy psané primitivním dětským rukopisem nejsou náhodou falešné.

„Teda," prohodil Edgar, když si prohlédl obsah stolu. „To vypadá, že se ten chlápek dal na pokání, když platil tolik peněz těmhle partičkám."

„Jo? Na pokání za co?"

„To se možná nikdy nedozvíme."

Edgar odešel prohledat druhý pokoj. Bosch si zatím prohlédl některé fotografie, jež nyní rozložil na stole. Byli na nich chlapci

i dívky a nikdo z nich nevypadal na více než deset let, přestože se to dalo jen těžko posoudit, protože všichni měli v očích prázdný a vzdálený výraz dětí, které zažily válku, hlad a lidskou lhostejnost. Sebral fotografii jednoho bělocha a otočil ji. Na zadní straně stálo, že chlapec osiřel během války v Kosovu. Sám prý byl zraněn při výbuchu granátu, který zabil jeho rodiče. Jmenoval se Miloš Fidor a bylo mu deset let.

Bosch ztratil rodiče v jedenácti letech. Pohlédl chlapci do očí a spatřil v nich oči svoje.

Ve čtyři hodiny odpoledne uzamkli Trentův dům a odnesli k autu tři krabice zabavených věcí. Venku celé odpoledne zevlovala malá skupinka reportérů, a to i přes prohlášení oddělení styků s veřejností, že veškeré informace o dnešních událostech budou distribuovány prostřednictvím Parker Center.

Reportéři se k nim přihrnuli a položili jim obligátní otázky, ale Bosch je rychle umlčel prohlášením, že nemá povoleno průběh vyšetřování komentovat. Uložili s Edgarem krabice do kufru a odjeli do centra, kam zástupce náčelníka Irvin Irving mezitím svolal schůzku.

Bosch se během jízdy cítil celý nesvůj. Trápilo ho, že Trentova sebevražda - a již nemohlo být nejmenších pochyb, že to sebevražda skutečně byla - narušila hladký průběh vyšetřování chlapcovy smrti. Bosch se tak musel půl dne prohrabávat v Trentových věcech, přičemž by tento čas daleko raději strávil ověřováním totožnosti chlapce a dalších stop, které získal z telefonických hlášení občanů.

„Co se děje, Harry?" zeptal se v jedné chvíli Edgar.

„Co?"

„Já nevím. Chováš se strašně mrzutě. Vím, že je to u tebe přirozená dispozice, ale obvykle ji nedáváš tak moc najevo."

Edgar se usmál, ale Bosch jeho úsměv neopětoval.

„Přemýšlím o různých souvislostech. Kdybychom postupovali jinak, mohl být ten chlap dneska naživu."

„Nech toho, Harry. Myslíš jako, kdybychom ho nevyslýchali? Tomu se nedalo vyhnout. Dělali jsme svou práci a události nabraly svůj směr. Nemohli jsme nic dělat. Jestli je za to někdo zodpovědný, tak je to Thomton a ten dostane, co mu patří. A když už to chceš slyšet, tak podle mě je bez lidí jako Trent na tomhle světě líp. Moje svědomí je čisté, kámo. Průzračně čisté."

„Tak to ti přeju."

Bosch si vzpomněl na své rozhodnutí dopřát Edgarovi volnou neděli. Kdyby se tak byl nerozhodl, prohledával by jména sousedů v databázi Edgar, Kiz Riderová by se do případu vůbec nezamíchala a k Thomtonovi by se žádné informace nikdy nedostaly.

Povzdechl si. Všechno se vždycky řídilo podle teorie domina. Kdyby, tak by, kdyby, tak by, kdyby, tak by.

„A co na toho chlápka říká tvůj instinkt?" zeptal se Edgara.

„Jako jestli toho kluka na kopci zabil on?"

Bosch přikývl.

„Já ti nevím," odpověděl Edgar. „Musíme počkat, co řeknou v laboratoři na tu hlínu a co řekne Delacroixová na ten skateboard. Teda, jestli se tahle totožnost potvrdí a Delacroixová je skutečně sestrou toho kluka."

Bosch neříkal nic. Odjakživa však měl špatný pocit, když se musel při stanovování dalšího směru vyšetřování spoléhat na laboratorní zprávu.

„A co ty, Harry?"

Bosch si vzpomněl na fotografie všech dětí, o které se Trent staral nebo si to alespoň myslel. Byl to jeho projev kajícnosti. Touhy po vykoupení.

„Myslím, že se honíme za vlastní oháňkou," řekl. „On to nebyl."

Zástupce náčelníka Irvin Irving seděl za stolem ve své prostorné kanceláři v pátém patře Parker Center. V místnosti byli přítomni rovněž Grace Billetsová, Bosch s Edgarem a Sergio Medina, pracovník oddělení styků s veřejností. Irvingova pobočnice Simontonová pak stála v otevřených dveřích kanceláře pro případ, že by jí bylo zapotřebí.

Irving měl stůl se skleněnou deskou. Neleželo na něm nic kromě dvou papírů, které Bosch ze svého místa před Irvingovým stolem nalevo nedokázal přečíst.

„Takže," začal zástupce náčelníka. „Co zatím o tom panu Trentovi s určitostí víme? Víme, že to byl pedofil, kterého v minulosti odsoudili za zneužívání dítěte. Víme, že bydlel, co by kamenem dohodil, od pohřebiště jiného zavražděného dítěte. A víme, že večer po výslechu dvou vyšetřovatelů ohledně prvních dvou právě konstatovaných faktů spáchal doma sebevraždu."

Irving sebral ze stolu jeden z papírů a začal ho pročítat, aniž by se o jeho obsah podělil s ostatními lidmi v místnosti. Nakonec pokračoval.

„Mám zde tiskové prohlášení, v němž jsou tyto tři skutečnosti uvedeny a dále se zde konstatuje: ,Pan Trent je předmětem probíhajícího vyšetřování. Posouzení, zda byl zodpovědný za smrt oběti nalezené v zemi nedaleko jeho domu, bude záviset na výsledku laboratorních testů a následného vyšetřování.'"

Znovu se mlčky začetl do stránky a konečně ji odložil.

„Elegantní a výstižné. Jen stěží však toto prohlášení zmírní hlad sdělovacích prostředků po bližších okolnostech tohoto případu. Stejně jako nám jen stěží pomůže vyhnout se další nepříjemné situaci."

Bosch si odkašlal. Irving si toho nejprve jako by nevšímal a pak promluvil, aniž by na Bosche pohlédl.

„Ano, detektive Boschi?"

„No, to vypadá, jako byste s tím nebyl spokojen. Problém je, že obsah toho tiskového prohlášení přesně vystihuje naši situaci. Rád bych vám oznámil, že podle mého názoru Trent toho kluka na kopci zabil. Rád bych vám oznámil, že vím, že to Trent udělal. Ale k tomu máme ještě dost daleko a upřímně řečeno se domnívám, že nakonec dospějeme k pravému opaku."

„Podle čeho tak usuzujete?" vyštěkl Irving.

Bosch pomalu začínal chápat, jaký je skutečný důvod této schůzky. Vsadil by se, že druhý papír ležící na stole obsahuje tiskové prohlášení, které bude chtít zástupce náčelníka prosadit namísto prvního. Pravděpodobně se v něm veškerá vina svalovala na Trenta a jeho sebevražda se v něm zdůvodňovala mužovým vědomím, že bude odhalen. V takovém případě by policejní oddělení mohlo celý případ v tichosti zamést pod koberec a ušetřit Thorntona, jehož únik informací celou aféru vyvolal, před zničující palbou otázek sdělovacích prostředků. Oddělení by v takovém případě nemuselo poníženě připouštět, že vyzrazení důvěrných informací jedním z jeho zaměstnanců zapříčinilo sebevraždu pravděpodobně nevinného muže, a zároveň by mohlo elegantně uzavřít případ chlapce na kopci.

Bosch chápal, že si všichni lidé v této místnosti velmi dobře uvědomují, že vyšetření podobného případu je zdlouhavější než cokoliv jiného. Případ si navíc získával stále větší pozornost médií a Trentova sebevražda představovala způsob, jak z této situace elegantně vybruslit. Vina by se svalila na mrtvého pedofila, policie by odpískala vyšetřování a začala se zabývat dalším případem - pokud možno s lepšími vyhlídkami na vyřešení.

Bosch to chápal, ale nemohl to akceptovat. Viděl chlapcovy kosti. Slyšel, jak mu Golliher vyjmenovává dlouhý seznam chlapcových poranění. Právě na pitevním sále si Bosch předsevzal, že za každou cenu dopadne pachatele a celý případ uzavře. Politika a veřejný obraz policejního oddělení pro něj byly vedlejší.

Sáhl do kapsy saka a vytáhl z něj blok. Otevřel ho na stránce označené ohnutým rohem a zadíval se na ni tak, jako by byla plná

poznámek. Ve skutečnosti obsahovala jeden jediný postřeh, který si Bosch zapsal v sobotu na pitevním sále.

44 míst vykazujících různá traumata

Bosch upřeně sledoval stránku tak dlouho, dokud Irving nezopakoval otázku.

„Detektive Boschi? Ptal jsem se, podle čeho tak usuzujete."

Bosch zvedl hlavu a zaklapl blok.

„Podle časového rámce - domníváme se, že Trent se do té čtvrti přistěhoval až poté, co byly kosti pohřbeny. A také podle rozboru kostí. Ten chlapec byl dlouhou dobu fyzicky týrán - prakticky již od nejútlejšího věku. Což Trentovu profilu neodpovídá."

„Analýza časového rámce ani kostí nemusí být průkazná," namítl Irving. „Bez ohledu na její výsledky stále existuje možnost - jakkoliv nepatrná -, že Nicholas Trent ten zločin spáchal."

„To je velmi nepatrná možnost."

„A co dnešní prohlídka Trentova domu?"

„Vzali jsme s sebou staré pracovní boty se zaschlým blátem na podrážkách. Porovnáme je se vzorky půdy odebranými na místě nálezu kostí. Výsledek ale nebude o nic průkaznější. I kdyby se oba vzorky shodovaly, mohl Trent to bláto na boty nabrat na kopci za domem. Z geologického hlediska se jedná o stejný sediment."

„Co dál?"

„Nic moc. Ještě máme skateboard."

„Skateboard?"

Bosch vysvětlil, že dostal tip, který však kvůli Trentově sebevraždě prozatím nemohl ověřit. Když hovořil, všiml si, jak Irving roztává při představě, že by se podařilo prokázat souvislost mezi skateboardem v Trentově domě a kostmi na kopci.

„Chci, aby to byla vaše priorita," řekl. „Chci, abyste to ověřili, a chci o tom být okamžitě informován."

Bosch pouze přikývl.

„Ano, pane," dodala za něj Billetsová.

Irving chvíli mlčel a prohlížel si oba papíry na stole. Nakonec sebral ten, který nečetl - ten, který podle Bosche obsahoval zkreslené tiskové prohlášení -, otočil se a strčil papír do skartovače, který ho s hlasitým vrněním zchroustal. Nato se otočil zpátky ke stolu a sebral druhý dokument.

„Pane Medino, můžete to předat tisku."

Podal dokument Medinovi, který se postavil a převzal ho. Irving se podíval na hodinky.

„Ještě stihneme zprávy v šest," řekl.

„Pane?" ozval se Medina.

„Ano?"

„Eh, objevuje se mnoho otázek o těch mylných zprávách na Kanálu čtyři. Máme je nějak..."

„Řekněte, že zásadně nekomentujeme jakákoliv vnitřní vyšetřování. Můžete ještě dodat, že policejní oddělení nebude trpět ani promíjet vyzrazování důvěrných informací sdělovacím prostředkům. To je všechno, důstojníku Medino."

Vyšetřovatel se tvářil, že se chce ještě na něco zeptat, ale pak si to rozmyslel. Přikývl a odešel z kanceláře.

Irving kývl na pobočnici Simontonovou, která zavřela dveře a sama zůstala v předpokoji. Zástupce náčelníka pak otočil hlavu a postupně si změřil pohledem Billetsovou, Edgara a Bosche.

„Ocitli jsme se v choulostivé situaci," řekl. „Jsme všichni srozuměni, jak v ní budeme postupovat?"

„Ano," řekli Billetsová s Edgarem současně.

Bosch ovšem mlčel a Irving se na něj zadíval.

„Detektive, chcete mi něco říct?"

Bosch se před odpovědí na okamžik zamyslel.

„Chci jen říct, že zjistím, kdo toho kluka zabil, a posadím ho do vězení. Jestli to udělal Trent, v pořádku. Prima. Ale jestli ne, budu pátrat dál."

Irving si všiml čehosi na stole. Čehosi malého, snad vlasu nebo nějaké téměř mikroskopické částečky. Čehosi, co Bosch neviděl. Sebral to dvěma prsty a upustil do odpadkového koše za sebou. Ještě předtím však částečku promnul v prstech. Bosch se na něj mlčky díval a uvažoval, jestli toto gesto mělo znamenat nějakou pohrůžku směrem k jeho osobě.

„Ne každý případ je vyřešen, detektive, a ne každý případ je vyřešitelný," řekl Irving. „Někdy nastane chvíle, kdy nám povinnost velí obrátit pozornost na naléhavější záležitosti."

„Takže mi dáváte lhůtu?"

„Ne, detektive. Říkám vám, že vás chápu. A doufám, že vy chápete mě."

„A co se stane s Thomtonem?"

„Je objektem vnitřního šetření. V této fázi se s vámi o tom nemohu bavit."

Bosch znechuceně zavrtěl hlavou.

„Kontrolujte se, detektive Boschi," řekl Irving stroze. „Mám s vámi obrovskou trpělivost. V tomto případě i v případech minulých."

„Kvůli Thorntonovi se ten případ úplně zasekl. Měl by..."

„Pokud se něčeho dopustil, ponese za to patřičnou zodpovědnost. Ale nezapomínejte, že Thomton se nepohybuje ve vzduchoprázdnu. Aby mohl ty informace vyzradit, musel je nejprve od někoho získat. Vyšetřování stále probíhá."

Bosch se na Irvinga upřeně zahleděl. Jeho sdělení bylo jasné. Pokud Bosch nezačne tančit, jak Irving píská, mohla by to s Thomtonem slíznout i Kiz Riderová.

„Rozumíte mi, detektive?"

„Rozumím vám. Velice dobře."

21

Než Bosch odvezl Edgara zpátky na hollywoodské oddělení a odtud vyrazil do Venice, vytáhl z kufru krabici se skateboardem a odnesl ji do laboratoře vědeckého oddělení v Parker Center. U přepážky požádal o Antoinea Jespera. Během čekání si skateboard znovu prohlédl. Zdálo se, že je vyroben z vrstvené překližky. Měl lakovanou povrchovou úpravu s několika potisky, z nichž nejnápadnějším byla lebka se skříženými kostmi umístěná uprostřed horní plochy prkna.

Když se Jesper dostavil k přepážce, předal mu Bosch krabici.

„Chci vědět, kdo to vyrobil, kdy to vyrobil a kde se to prodávalo," řekl. „Má to nejvyšší prioritu. Mám kvůli tomu na krku páté patro."

„Žádný problém. Model ti můžu říct hned. Je to prkno značky Boney. Dneska už se nevyrábějí. Ten chlápek prodal firmu a odstěhoval se - myslím, že na Havaj."

„Jak to všechno víš?"

„Protože jsem jako kluk jezdil na skejtu a tohle prkno jsem si vždycky přál, jenže jsem na něj neměl peníze."

Bosch přikývl.

„Potřeboval bych, abys mi o něm do zítřka zjistil, co se dá."

„Ehm, můžu to zkusit. Ale nemůžu ti nic slí..."

„Do zítřka Antoine. Páté patro, nezapomeň. Zítra se ti ozvu."

Jesper přikývl.

„Tak mi dej aspoň dopoledne."

„Máš ho mít. Jak to vypadá s těmi dokumenty?"

Jesper zavrtěl hlavou.

„Zatím nijak. Bemie zkoušela barevná stínítka, ale neobjevila vůbec nic. Myslím, že bys v tomhle směru radši neměl na nic spoléhat, Harry."

„Dobře, Antoine."

Bosch odešel.

Cestou do Hollywoodu nechal řídit Edgara. Vytáhl z kufříku záznam ze služebny a zavolal z mobilního telefonu Sheile Delacroixové, která se okamžitě ozvala. Bosch se jí představil a řekl, že prošetřuje její hlášení.

„Byl to Arthur?" zeptala se Delacroixová dychtivě.

„To zatím nevíme, paní. Kvůli tomu vám volám."

„Ach tak."

„Bylo by možné, abychom za vámi s kolegou zítra dopoledne přijeli, pohovořili si o Arthurovi a získali od vás nějaké informace? Pomohlo by nám to při posouzení, zda ty ostatky patří vašemu bratrovi."

„Rozumím. Éh, ano. Můžete přijet sem, jestli vám to vyhovuje."

„Kam to je ,sem', paní?"

„Ach. Ke mně domů. Na Miracle Mile, kousek za Wilshire."

Bosch se podíval na adresu na záznamu ze služebny.

„Na Orange Grove."

„Ano, přesně tak."

„O půl deváté je pro vás brzy?"

„To je úplně ideální. Ráda bych vám pomohla, pokud budu moci. Strašně mě trápí pomyšlení, že ten člověk mohl po tom, co spáchal, tolik let spokojeně žít. I kdyby ta oběť nebyla můj bratr."

Bosch usoudil, že nemá cenu Delacroixové vysvětlovat, že Trent byl v případu kostí pravděpodobně zcela nevinen. Až příliš mnoho lidí na světě věřilo všemu, co vidělo v televizi.

Nadiktoval Delacroixové číslo svého mobilního telefonu a požádal ji, aby mu zavolala, pokud jí něco naruší program a půl devátá ráno jí přestane vyhovovat.

„Nepřestane mi vyhovovat," řekla Delacroixová. „Chci vám pomoci. Jestli je to Arthur, chci to vědět. Částečně si přeji, aby to byl on a já věděla, že tahle epizoda jednou provždy skončila. Ale částečně si přeji, aby to byl někdo jiný. Abych si dál mohla namlouvat, že někde žije, a třeba má vlastní rodinu."

„Rozumím," řekl Bosch. „Na shledanou ráno." 

22

Jízda do Venice byla příšerná a Bosch tam dorazil více než o půl hodiny později. K pozdnímu příjezdu se navíc přičetlo bezvýsledné hledání místa na zaparkování, až to nakonec Bosch nevydržel a odevzdaně se vrátil k parkovišti u knihovny. Julii Brasherové však jeho zpoždění nevadilo, neboť se právě nacházela v kritické fázi kuchyňských příprav. Požádala Bosche, aby pustil nějakou hudbu a nalil si sklenici vína z lahve, která již stála otevřena na konferenčním stolku. Brasherová se přitom Bosche nedotkla ani ho nepolíbila, ale její chování bylo veskrze vřelé. Bosch si pomyslel, že to vypadá dobře, že faux pas z předchozí noci je již nenávratně za ním.

Z řady kompaktních desek vybral živou nahrávku Bili Evans Tria v newyorské Village Vanguard. Sám měl toto cédéčko doma a věděl, že se výborně hodí jako tichá kulisa k večeři. Nalil si sklenici červeného vína a nenuceně se začal procházet po obývacím pokoji, přičemž si prohlížel vystavené předměty.

Římsa krbu z bílých cihel byla poseta malými zarámovanými fotografiemi, které si Bosch včera večer nestihl prohlédnout. Některé byly podepřeny stojánky a vystaveny v popředí před ostatními. Ne na všech figurovali lidé. Některé snímky zachycovaly místa, která Brasherová podle všeho na svých cestách navštívila. Byla zde fotka činné sopky, z níž se chrlí kouř a roztavené kusy lávy. Byl zde pod vodou pořízený snímek rozevřené tlamy a rozeklaných zubů žraloka. Zdálo se, že se dravec hodlá vrhnout přímo na fotoaparát a člověka za ním. Pouze na úplném okraji snímku si Bosch všiml jedné z mříží železné klece, která chránila fotografa - Bosch předpokládal, že jím byla Brasherová.

Kromě toho zde byl snímek zachycující Brasherovou ve společnosti dvou Austrálců. Domorodci stáli po obou stranách Julie

kdesi v australské buši. A pak tu bylo několik dalších fotek, na nichž pózovaly Boschovi neznámé osoby s batohy. Snímky byly pořízeny v exotických nebo nehostinných prostředích, která nedokázal ihned identifikovat. Na žádné fotografii zachycující Julii Brasherovou se nedívala do objektivu. Její oči se vždy upíraly kamsi do dálky nebo na jiného člověka, který na fotce pózoval s ní.

Poslední místo na římse krbu, jako by ve skrytu za ostatními snímky, zaujímala malá zlatě zarámovaná fotografie zachycující mnohem mladší Julii Brasherovou s nepatrně starším mužem. Bosch se natáhl za ostatní fotografie a zvedl snímek nad ně, aby na něj lépe viděl. Dvojice seděla v restauraci nebo možná na svatební hostině. Julia měla na sobě béžové šaty s hlubokým výstřihem, muž byl oblečen ve smokingu.

„Abys věděl, tenhle chlap je v Japonsku bůh," zavolala Julia z kuchyně.

Bosch položil zarámovanou fotku zpátky na místo a přešel do kuchyně. Julia dnes měla rozpuštěné vlasy a Bosch se nemohl rozhodnout, jak se mu líbí více.

„Myslíš Bili Evans?"

„Jo. Dokonce mají speciální rozhlasové stanice zaměřené na jeho hudbu."

„Snad nechceš říct, žes byla i v Japonsku."

„Asi dva měsíce. Je to úchvatná země."

Boschovi se zdálo, že Julia připravuje rizoto s kuřecím masem a chřestem.

„Voní to dobře."

„Díky. Doufám, že to bude i dobře chutnat."

„A před čím jsi vlastně utíkala?"

Julia na něj pohlédla od sporáku. Ruka se lžičkou jí zůstala nehybně viset ve vzduchu.

„Cože?"

„No, že jsi tolik cestovala. Žes opustila tatíkovu firmu a místo toho ses šla koupat se žraloky a spouštět se do sopek. Bylo to kvůli tátovi, nebo kvůli jeho firmě?"

„No, někdo by se na to mohl dívat i tak, že jsem neutíkala před něčím, ale za něčím."

„Třeba za tím chlápkem ve smokingu?"

„Harry, sundej si tu pistoli. A policejní odznak nech laskavě za dveřmi. Já to taky tak dělám."

„Promiň."

Vrátila se ke sporáku a Bosch se postavil za ni. Položil jí ruce na ramena a zatlačil palce do důlků na krční páteři. Julia se nebránila. Zanedlouho Bosch ucítil, jak se její svaly začínají uvolňovat. Všiml si prázdné sklenice od vína na lince.

„Zajdu pro víno."

Vrátil se s lahví a vlastní skleničkou. Dolil do její skleničky, Julia ji zvedla a přiťukla si s ním.

„Tak na útěk," řekla. „Ať už před něčím, anebo za něčím. Prostě na útěk."

„A co ,uchop a drž'?"

„Na to taky."

„Tak na odpuštění a usmíření."

Oba si znovu přiťukli. Bosch se za ni znovu postavil a opět jí začal masírovat krk.

„Víš, když jsi odešel, myslela jsem celou noc na tu tvou historku," řekla Julia.

„Na mou historku?"

„Na tu o kulce a tunelu."

„A co?"

Julia pokrčila rameny.

„A nic. Jen že je ohromná, nic víc."

„Víš, po tomhle zážitku jsem se v té tmě přestal bát. Prostě jsem věděl, že se odtamtud dostanu. Neumím vysvětlit proč, prostě jsem to věděl. Což byla samozřejmě hloupost, protože člověk nikdy nemůže mít takovou záruku - tam, ani nikde jinde. Nicméně jsem začal být trochu bezstarostný."

Na chvíli přestal pohybovat rukama.

„Být příliš bezstarostný ale není dobré," dodal. „Když příliš často vstupuješ do válce, nakonec se ti to vymstí."

„Hmm. Děláš mi přednášku, Harry? Chceš mi dělat zaučujícího poldu?"

„Ne. Pistoli a odznak jsem odevzdal u dveří, nezapomeň."

„No proto."

Julia se otočila a políbila Bosche na tvář. Po chvíli se odtáhla.

„Víš, na tomhle rizotu je skvělé, že může zůstat v troubě tak dlouho, jak dlouho je třeba."

Bosch se usmál.

Když se pomilovali, vstal z postele a zamířil do obývacího pokoje.

„Kam jdeš?" zeptala se Julia.

Bosch neodpověděl a Julia za ním zavolala, aby zesílil troubu. Bosch se vrátil do ložnice s fotkou ve zlatém rámečku. Lehl si do postele a rozsvítil světlo na nočním stolku. Silné stínítko ukrývalo nízkowattovou žárovku. Pokoj byl stále zahalen ve stínu.

„Harry, co to děláš?" zeptala se Julia tónem, který Bosche varoval, že šlape nebezpečně blízko jejího srdce. „Zesílils tu troubu?"

„Jo, na tři a půl. Povídej mi o tom muži."

„Proč?"

„Protože to chci vědět."

„Je to moje soukromá věc."

„Já vím. Což neznamená, že se mi s ní nemůžeš svěřit."

Julia se mu pokusila fotku sebrat, ale Bosch s ní uhnul tak, že na ni nedosáhla.

„Takže to je on? To on ti zlomil srdce a přiměl tě k útěku?"

„Harry. Myslela jsem, že už jsi ten odznak odevzdal."

„To ano. A taky šaty a všecko ostatní."

Julia se usmála.

„Prostě ti to nepovím."

Julia ležela na zádech a hlavu měla podepřenou polštářem. Bosch odložil fotografii na noční stolek, otočil se a přisunul se k ní blíže. Pod přikrývkou jí položil ruku na tělo a přivinul si ji těsněji k sobě.

„Hele, chceš si zase vyměňovat jizvy? Tak abys věděla, dvakrát mi zlomila srdce stejná žena. Ještě dlouho jsem měl její fotku v obýváku na regále. Na Nový rok jsem se rozhodl, že už to stačilo, a dal jsem tu fotku pryč. A krátce potom mě povolali do práce a poznal jsem tebe."

Julia na něj pohlédla a její oči se přitom nepatrně pohybovaly tam a zpátky, jako by v jeho obličeji něco hledaly, snad nejjemnější náznak neupřímnosti.

„Ano," řekla nakonec. „Pustil mě k vodě. Stačí?"

„Ne, nestačí. Co je to za chlapa?"

Julia se rozesmála.

„Harry, ty jsi můj rytíř v nablýskané zbroji, vid?"

Posadila se na posteli. Přikrývka jí přitom spadla z prsou, a tak si přes ně překřížila ruce.

„Pracoval ve stejné firmě. Beznadějně jsem se do něj zabouchla - až po uši. A pak..., pak usoudil, že už to stačilo. A přitom se rozhodl, že mě zradí a řekne mému otci všechny tajné věci."

„Jaké věci?"

Julia zavrtěla hlavou.

„Věci, které už nikdy žádnému muži nepovím."

„A odkud je ta fotka?"

„Eh, ta je z nějaké firemní akce - nejspíš z novoroční oslavy, už si nevzpomínám. Měli jsme jich spoustu."

Bosch se ocitl za Julií. Sklonil se a políbil ji na záda těsně nad tetováním.

„Už jsem tam dál pracovat nemohla, když tam byl i on. A tak jsem odešla. Řekla jsem, že chci cestovat. Táta si myslel, že je to krize středního věku, protože jsem zrovna oslavila třicítku. Nechala jsem ho přitom. Jenže pak jsem musela dělat to, o čem jsem mu řekla, že dělat chci - cestovat. Nejdřív jsem jela do Austrálie. Bylo to nejvzdálenější místo, které mě napadlo."

Bosch se natáhl, podložil si záda dvěma polštáři a přivinul si Julii na prsa. Políbil ji na hlavě a nechal si nos v jejích vlasech.

„Z firmy jsem měla spoustu peněz," pokračovala Julia. „Nemusela jsem se omezovat. Prostě jsem jezdila, kam mě srdce táhlo, a když jsem měla chuť, nechala jsem se najmout na nejrůznější práce. Domů jsem se vrátila až skoro po čtyřech letech. A pak jsem nastoupila na akademii. To jsem takhle jednou šla po chodníku a všimla si malé policejní služebny ve Venice. Vešla jsem dovnitř a vyzvedla si leták. A pak už šly věci ráz naráz."

„Tvoje minulost vykazuje známky impulzivního a dost možná i lehkovážného rozhodování. Jak ti to prošlo u testů?"

Julia ho jemně šťouchla loktem do boku. Pochroumaná žebra se bolestně ozvala, takže Bosch zaťal svaly.

„Ach, promiň, Harry. Já zapomněla."

„Jo, jasně."

Julia se zasmála.

„Myslím, že staří psi jako ty moc dobře vědí, že policie se v posledních pár letech usilovně snaží zlanařit ,zralé kadetky', nebo jak tomu říkají. Snad aby vyrovnali hladinu testosteronu na oddělení."

Zhoupla se v bocích proti Boschovým genitáliím, aby svá slova zdůraznila.

„A když už je řeč o testosteronu," dodala, „ještě jsi mi neřekl, jak to dneska šlo se starým plešounem."

Bosch si povzdechl, ale neodpověděl.

„Víš," řekla Julia, „Irving měl jednou v naší třídě přednášku o morální zodpovědnosti, kterou na sebe bereš, když dostaneš odznak. A všichni ve třídě přitom věděli, že zrovna tenhle chlápek dělá na tom svém pátém patře víc zákulisních čachrů, než kolik je dnů v roce. Ten člověk je klasický manipulátor. Ve třídě nastalo takové trapno, že by se dalo krájet."

Bosch si náhle vzpomněl na dnešní schůzku s Antoinem Jesperem. Cítil, že chvíle úlevného oddechu skončila a jeho mysl znovu začíná zaplňovat případ mrtvého chlapce.

Julia jeho napětí vycítila.

„Co je?"

„Nic."

„Zničehonic jsi celý ztuhnul."

„To asi ten případ."

Julia chvíli mlčela.

„Myslím, že je to svým způsobem úžasné," konstatovala nakonec. „Ty kosti tolik let leží tam nahoře a pak najednou vystoupí ze země. Jako duch nebo něco takového."

„Tohle je město kostí. A všechny čekají, až vyjdou na povrch."

Odmlčel se.

„Zrovna teď se mi moc nechce mluvit o Irvingovi, o kostech, o případu nebo o něčem podobném."

„Tak co se ti chce?"

Bosch neodpověděl. Julia se k němu otočila a začala ho stahovat z polštářů, až ležel naplocho na zádech.

„A co kdyby ti zralá žena vyrovnala hladinu testosteronu?"

Bosch se nedokázal neusmát.

23

Nazítří vyrazil Bosch už před svítáním. Julii nechal spát v posteli a vyrazil k domovu, přičemž se nejdříve zastavil v Abboťs Habit na kávu. Venice v tu dobu připomínalo město duchů plné převalující se husté mlhy. Jak se však Bosch blížil k Hollywoodu, reflektory automobilů na cestách postupně houstly a on si znovu připomněl, že ve městě kostí se žije nepřetržitě.

Doma se vysprchoval a převlékl. Nasedl zpátky do auta a zamířil z kopce na hollywoodské oddělení, kam dorazil o půl osmé. V oddělení již překvapivě seděla řada detektivů, kteří vyřizovali papíry k případům. Edgar mezi nimi nebyl. Bosch odložil kufřík a odešel si do služebny uvařit kávu a podívat se, jestli nějaký dobrý občan nepřinesl koláčky. Téměř každý den se totiž našel nějaký anonymní dobrodinec, který policii ještě stále důvěřoval a nosil na služebnu nejrůznější pamlsky. Jako by tím chtěl říct, že na světě dodnes existují lidé, kteří vědí nebo alespoň chápou, jak je práce policisty obtížná. Že si muži zákona musí každý den nasadit odznak a odvádět co nejlepší práci na místech, kde jim obyvatelé nerozumějí, nemají je v lásce, a v mnoha případech jimi dokonce otevřeně pohrdají. Bosch vždy pokládal za ohromné, že se dá obyčejnou krabicí s koláčky vyjádřit tak mnoho.

Nalil si kávu a hodil do košíku dolar. Přešel k pultu a vytáhl si koláček s cukrovou polevou z krabice, kterou již pochůzkáři stačili zdecimovat. U koláčků z Bob's Donuts nebylo divu. Bosch si všiml, že Mankiewicz sedí za stolem, studuje něco, co vypadá jako rozpis služeb, a tmavé obočí má zachmuřené do hlubokého písmene V.

„Hej, Manku, myslím, že jsme díky vašim hlášením získali prvotřídní stopu. Říkal jsem si, že to možná budeš chtít vědět."

Mankiewicz odpověděl, aniž by zvedl hlavu.

„Fajn. Tak mi dej vědět, až toho budem moct nechat. Pár dní nás tady bude docela pod stav."

Bosch věděl, že Mankiewicz musí žonglovat se zaměstnanci. Když neměl dost uniformovaných policistů do hlídkových vozů - ať už kvůli dovoleným, vystoupením u soudu nebo nemocenským -, musel službu konající seržant stáhnout policisty ze služebny a posadit je do aut.

„Jasně."

Když se Bosch vrátil do místnosti detektivů, Edgar v ní stále ještě nebyl. Bosch odložil kávu a koláček vedle psacího stroje a vytáhl ze spisové skříně formulář se žádostí o povolení prohlídky. Příštích patnáct minut vyťukával na stroji dodatek k příkazu k prohlídce, který již doručil archiváři nemocnice v Queen of Angels. Dodatek žádal o zpřístupnění všech lékařských záznamů o chlapci jménem Arthur Delacroix z let 1975 až 1985.

Když žádost dopsal, odešel k faxu a poslal formulář do kanceláře soudce Johna A. Houghtona, který již včera podepisoval původní várku příkazů k prohlídce pro všechny nemocnice. Bosch k faxu připsal poznámku, v níž soudce žádal, aby dodatečný příkaz zúřadoval co nejdříve, protože by mohl vést k pozitivní identifikaci kostí, a tím i k významnému posunu ve vyšetřování případu.

Vrátil se ke stolu a vytáhl ze zásuvky hromádku hlášení o pohřešovaných osobách, které si vytiskl z mikrofiši v archivu. Rychle je začal procházet a díval se přitom pouze na kolonku se jménem pohřešovaného jedince. Za deset minut byl hotov. Hromádka neobsahovala žádnou zprávu o zmizení Arthura Delacroixe. Bosch nevěděl, co to znamená, ale hodlal se na to chlapcovy sestry zeptat.

Čas se přehoupl přes osmou hodinu a Bosch již byl připraven na schůzku s Delacroixovou. Edgar však stále nepřicházel. Dojedl zbytek koláčku a rozhodl se, že dá partnerovi ještě deset minut a pak odjede sám. Pracoval s Edgarem již více než deset let a stále si nemohl zvyknout na jeho nedochvilnost. Přijít pozdě na večeři byla jedna věc, ale přijít pozdě k případu, to bylo něco úplně jiného. Bosch si Edgarova ustavičná zpoždění vždy vykládal jako nedostatek zápalu při plnění mise vyšetřovatelů vražd.

Vtom mu zazvonila přímá linka a Bosch ji otráveně zvedl v očekávání, že mu chce Edgar ohlásit pozdější příchod. Ten to však nebyl. Byla to Julia Brasherová.

„To vždycky opouštíš roztouženou ženu v posteli, ha?"

Bosch se usmál a jeho znechucenost Edgarem rychle vyprchala.

„Dneska mám perný den," řekl. „Musel jsem jet."

„Já vím, ale mohl ses aspoň rozloučit."

Bosch si všiml, že se Edgar vřítil do služebny. Chtěl vyrazit dříve, než Edgar usedne ke svému obvyklému rituálu v podobě kávy, koláčku a sportovní stránky novin.

„No, tak se s tebou loučím teď, dobře? Zrovna tu něco mám a musím letět."

„Harry..."

„Copak?"

„Už jsem si myslela, že mi to chceš položit nebo něco takového."

„To nechci, ale už vážně musím jet. Hele, zastav se tady, než se přihlásíš do služby, ano? Do té doby už bych měl být zpátky."

„Dobře. Tak zatím."

Bosch zavěsil a postavil se právě ve chvíli, kdy Edgar dorazil ke svému stolu a položil si složenou sportovní stránku na obvyklé místo.

„Můžeme?"

„Jo, ale ještě jsem chtěl..."

„Jdeme. Nechci nechat tu ženu čekat. Navíc možná budeme mít kafe tam."

Cestou z oddělení zkontroloval Bosch podavač faxu. Soudce Houghton již jeho dodatečný příkaz k prohlídce podepsal a odeslal.

„Tomu říkám služby," utrousil Bosch směrem k Edgarovi a cestou k autu mu ukázal podepsaný příkaz. „Vidíš? Když přijdeš včas, vyřídíš spoustu věcí."

„Co to má znamenat? Narážíš snad na mě?"

„Co jsem chtěl říct, to jsem řekl."

„Člověče, já bych si dal kafe."

24

Sheila Delacroixová bydlela v městské části zvané Miracle Mile. Byla to čtvrť rozkládající se jižně od Wilshire, která sice nedosahovala měřítek nedalekého Hancock Parku, ale byla poseta pečlivě udržovanými jednopodlažními i dvoupodlažními domy se skromnými stylistickými úpravami, které zdůrazňovaly jejich individualitu.

Delacroixová obývala první patro jednoho z takových dvoupodlažních domů. Přátelsky pozvala detektivy dále, ale když ji Edgar ze všeho nejdříve požádal o šálek kávy, odpověděla, že káva není v souladu s její vírou. Místo toho nabídla detektivům čaj, který Edgar neochotně přijal. Bosch odmítl a přemýšlel, která víra zapovídá kávu.

Posadili se v obývacím pokoji, zatímco Delacroixová připravovala Edgarovi v kuchyni čaj. Po chvíli na detektivy zavolala, že na ně má jen hodinu času, protože pak musí do práce.

„A kde pracujete?" zeptal se jí Bosch, když vyšla se šálkem horkého čaje s vinětou od pytlíku přehozenou přes okraj. Postavila šálek vedle Edgara na podnos konferenčního stolku. Byla vysoká, měla nakrátko ostříhané světlé vlasy a lehkou nadváhu. Boschovi se zdálo, že je příliš nalíčená.

„Dělám castingy," řekla a posadila se na gauč. „Většinou pro nezávislé filmy a příležitostně pro televizi. Zrovna tento týden dělám casting na jeden film o policistech."

Bosch sledoval, jak Edgar usrkl trochu čaje a lehce se zašklebil. Pak si přidržel šálek u obličeje, aby si přečetl vinětu.

„Je to směs," vysvětlila Delacroixová. „Jahodový a Darjeeling. Chutná vám?"

Edgar odložil šálek na podnos.

„Je dobrý."

„Paní Delacroixová. Pokud pracujete v zábavním průmyslu, neznala jste náhodou Nicholase Trenta?"

„Říkejte mi Sheila, prosím. A teď to jméno, Nicholas Trent. Připadá mi povědomé, ale takhle spatra ho nedokážu zařadit. Je to herec, anebo dělá castingy?"

„Ani jedno. To je ten muž, který bydlel na Wonderland Avenue. Byl to filmový architekt - totiž aranžér."

„Jo, ten v televizi, ten, který se zabil. No jasně, není divu, že mi to jméno bylo povědomé."

„Takže při práci jste se s ním nesetkala?"

„Ne, to vůbec ne."

„Dobře, vlastně jsem se na to asi vůbec neměl ptát. Jsme tu kvůli něčemu jinému. Takže přejděme k vašemu bratrovi. Povězte mi o Arthurovi něco. Nemáte jeho fotografii?"

„Ano," řekla Delacroixová, vstala a odešla někam za Boschovo křeslo. „Tohle je on."

Přistoupila k nízkému sekretáři, kterého si Bosch předtím nevšiml. Stály na něm zarámované fotografie vystavené podobně jako snímky na krbu Julie Brasherové. Delacroixová jednu fotku vybrala, otočila se a podala ji Boschovi.

Snímek zachycoval chlapce a dívku sedící na schodech, v nichž Bosch rozpoznal schody, po nichž sem s Edgarem přišli. Chlapec byl mnohem menší než dívka. Oba se do objektivu usmívali, ale byly to úsměvy dětí, kterým byl úsměv nařízen - spousta zubů, ale nepřirozeně vyhrnutá ústa.

Bosch podal fotografii Edgarovi a pohlédl na Delacroixovou, která se mezitím vrátila na gauč.

„Ty schody..., ten snímek byl pořízen tady?"

„Ano, v tomhle domě jsme vyrůstali."

„A když Arthur zmizel, tak zmizel odtud?"

„Ano."

„Máte tady ještě nějaké jeho osobní věci?"

Delacroixová se smutně usmála a zavrtěla hlavou.

„Ne, všechny jsou pryč. Rozdala jsem je při dobročinných sbírkách v kostele. Ale to už je dávno."

„Ve kterém kostele?"

„Ve wilshireském kostele Církve Přírody."

Bosch přikývl.

„To je ta, která vám zakazuje kafe?" zeptal se Edgar.

„Všechno, co obsahuje kofein."

Edgar položil zarámovanou fotografii vedle svého čaje.

„Máte s ním ještě nějaké další fotky?" zeptal se.

„Samozřejmě, mám celou krabici starých fotografií."

„A můžeme se na ně podívat? Myslím během řeči."

Delacroixová zmateně zachmuřila obočí.

„Sheilo," řekl Bosch. „Spolu s chlapcovými ostatky jsme našli i nějaké jeho svršky. Rádi bychom se podívali na ty snímky a zjistili, jestli na některých ty svršky neuvidíme. Pomůže nám to při vyšetřování."

Delacroixová přikývla.

„Ach tak. V tom případě se hned vrátím. Mám je ve skříni na chodbě."

„Máme vám nějak pomoct?"

„Ne, zvládnu to sama."

Když odešla, naklonil se Edgar k Boschovi a zašeptal: „Ten čaj z Církve Přírody chutná jako chcanky."

„Jak víš, že chcanky chutnají zrovna takhle?" opáčil tiše Bosch.

Edgarovi se napjaly svaly na obličeji a uvědomil si, že nahrál Boschovi na smeč. Než však stačil zformulovat odpověď, vrátila se do pokoje Sheila Delacroixová. V ruce nesla starou krabici od bot. Položila ji na konferenční stolek a odklopila víko. Krabice byla plná volně uložených fotografií.

„Nejsou nijak setříděné. Ale měla by jich tu být spousta."

Bosch kývl na Edgara, který sáhl do krabice a vytáhl první hromádku snímků.

„Kolega se na ně podívá a vy mi zatím povězte něco o bratrovi a o tom, kdy vlastně zmizel."

Sheila přikývla a než začala hovořit, chvíli si třídila myšlenky.

„Čtvrtého května devatenáct set osmdesát. Toho dne se nevrátil ze školy. Přesně tak, bylo to tehdy. Mysleli jsme si, že utekl. Říkal jste, že se u ostatků našlo i oblečení. To je fakt, táta se tehdy díval do zásuvek a říkal, že si Arthur vzal s sebou nějaké věci. Právě proto jsme si mysleli, že utekl."

Bosch vytáhl z kapsy saka blok a zapsal si pár poznámek.

„Zmínila jste se, že pár měsíců předtím utrpěl zranění na skateboardu."

„Ano, udeřil se do hlavy a museli ho operovat."

„A když zmizel, vzal si s sebou i skateboard?"

Delacroixová se dlouze zamyslela.

„Je to už tak dávno... Já jen vím, že to prkno strašně miloval. Takže si ho nejspíš vzal. Ale vzpomínám si jenom na ty šaty. Otec zjistil, že nějaké chybí."

„Ohlásila jste jeho zmizení?"

„V té době mi bylo šestnáct, takže jsem nic neohlásila. Ale táta tehdy mluvil s policií. Tím jsem si jistá."

„Nenašel jsem žádný záznam o tom, že by byl Arthur prohlášen za pohřešovaného. Víte určitě, že jste jeho zmizení ohlásili?"

„Jela jsem s tátou na policii."

„To jest na wilshireské oddělení?"

„Předpokládám, že ano, ale opravdu si už nevzpomínám."

„Kde je váš otec, Sheilo? Žije ještě?"

„Žije. Žije ve Valley. Ale v poslední době na tom není moc dobře."

„Kde ve Valley?"

„Ve Van Nuys. V manchesterském karavanovém parku."

Nastala chvíle ticha, během níž si Bosch tuto informaci zapisoval. V minulosti ho již jiná vyšetřování do manchesterského karavanového parku zavedla. Nebylo to příjemné místo k životu.

„Víte, on pije..."

Bosch na ni pohlédl.

„Od té doby, co Arthur..."

Bosch přikývl, že rozumí. Edgar se předklonil a podal mu jednu fotografii. Zachycovala malého chlapce jedoucího po chodníku na skateboardu s rukama zvednutýma ve snaze udržet rovnováhu. Snímek však byl pořízen z tak nešťastného úhlu, že ze skateboardu byl vidět pouze profil. Bosch nepoznal, jestli je na něm motiv lebky se zkříženými kostmi.

„Moc tu toho nevidím," řekl a podal snímek zpátky Edgarovi.

„Ne, počkej, ty šaty - to tričko."

Bosch se znovu zadíval na fotografii. Edgar měl pravdu. Chlapec na snímku měl šedé tričko s nápisem SOLID SURF na prsou.

Bosch ukázal fotku Sheile.

„Tohle je váš bratr?"

Sheila se naklonila a prohlédla si snímek.

„Ano, rozhodně."

„A to tričko, které má na sobě... Nevzpomínáte si, jestli zrovna tohle tričko váš otec po Arthurově zmizení nepostrádal?"

Delacroixová zavrtěla hlavou.

„To si nevzpomínám. Je to už... Jen si pamatuju, že měl Arthur tohle tričko strašně rád."

Bosch přikývl a vrátil fotku Edgarovi. Nebylo to sice neprůstřelné potvrzení Arthurovy totožnosti, jaké lze získat srovnáním rentgenových snímků nebo kostí, ale byla to další kapka. Bosch měl stále silnější pocit, že se jim podaří kosti identifikovat. Sledoval, jak Edgar snímek odkládá na malou hromádku fotografií, které si hodlal od Sheily půjčit.

Podíval se na hodinky a opět upřel pohled na Sheilu.

„A co vaše matka?"

Sheila okamžitě zavrtěla hlavou.

„Ne, ta tady v době, kdy se to všechno stalo, už dávno nebyla."

„Chcete říct, že zemřela?"

„Chci říct, že když začalo jít do tuhého, nasedla na autobus a ufrnkla. Víte, Arthur byl problémové dítě. Už od začátku. Vyžadoval obrovskou pozornost, která padla na mou matku. A ta už to po chvíli nedokázala snášet. Jednou večer mu odešla koupit nějaké léky a už se nikdy nevrátila. Pod polštářem jsme pak každý našli malý lísteček se vzkazem."

Bosch sklopil oči k zápisníku. Bylo těžké poslouchat tento příběh a přitom se na Sheilu Delacroixovou dívat.

„Kolik vám bylo? A vašemu bratrovi?"

„Mně bylo šest, takže Artie měl v té době dva."

Bosch přikývl.

„Nechala jste si ten vzkaz?"

„Ne. Nebylo potřeba. Nepotřebovala jsem si připomínat, že nás údajně milovala, ale ne tolik, aby u nás zůstala."

„A co Arthur? Ten si svůj vzkaz nechal?"

„Tomu byly teprve dva roky, takže mu ho schoval táta. Dal mu ho, až když byl starší. Možná si ho Arthur nechal, já nevím. Ale protože ji nikdy pořádně nepoznal, vždycky ho velice zajímalo, jaká byla. Pořád se mě na ni vyptával. Jenže jsme neměli žádné její fotky. Táta je všechny vyhodil, aby nám mámu vůbec nic nepřipomínalo."

„A víte, co se s ní stalo? Nebo jestli je vůbec ještě naživu?"

„Nemám sebemenší tušení. A upřímně řečeno je mi úplně jedno, jestli je naživu, nebo ne."

„Jak se jmenuje?"

„Christine Dorsettová-Delacroixová. Dorsettová je její dívčí jméno."

„Znáte její datum narození nebo číslo pojistky?"

Sheila zavrtěla hlavou.

„A svůj rodný list tady někde máte?"

„Mám ho někde v dokumentech. Můžu vám ho najít."

Začala vstávat.

„Ne, počkejte, ten můžeme najít až nakonec. Rád bych si s vámi ještě povídal."

„Dobře."

„Ehm, oženil se váš otec znovu, když vaše matka odešla?"

„Ne, nikdy se neoženil. Dodneška bydlí sám."

„A měl někdy nějakou přítelkyni? Někoho, kdo mohl bydlet tady v domě?"

Sheila pohlédla na Bosche očima, z nichž jako by vyprchal všechen život.

„Ne," řekla. „Nikdy."

Bosch se rozhodl, že změní téma diskuse na méně obtížné otázky.

„Do jaké školy váš bratr chodil?"

„Nakonec chodil do Brethren."

Bosch neřekl nic. Zapsal si jméno školy do bloku a pod něj připsal velké písmeno B. Zakroužkoval ho a myslel přitom na batůžek. Sheila bez vyzvání pokračovala.

„Byla to soukromá škola pro problémové chlapce. Táta mu tam platil školné. Stojí u Crescent Heights nedaleko Pico a dodnes funguje."

„A proč tam Arthur vlastně chodil? Proč byl pokládán za problémového?"

„Protože ho z ostatních škol vyloučili. Většinou za rvačky."

„Za rvačky?" zeptal se Edgar.

„Ano."

Edgar zvedl horní fotografii z hromádky k zapůjčení a chvíli si ji prohlížel.

„Ten kluk vypadá lehký jako pírko. To on ty rvačky vyprovokovával?"

„Většinou ano. Špatně vycházel s ostatními lidmi. Nechtěl dělat nic jiného než jezdit na tom svém skateboardu. Myslím, že podle dnešních měřítek by mu zjistili poruchu z deficitu pozornosti nebo něco podobného. Prostě chtěl být celou dobu sám."

„Poranil se při těch rvačkách někdy?" zeptal se Bosch.

„Někdy. Většinou to byly modřiny."

„A co zlomeniny?"

„Na ty si nevzpomínám. Byly to jen takové šarvátky na školním dvorku."

Bosch pocítil znepokojení. Informace Sheily Delacroixové jim nabízely mnoho různých variant. Bosch přitom doufal, že z rozhovoru vyplyne nějaký konkrétní směr budoucího vyšetřování.

„Říkala jste, že váš otec prohledával v bratrově pokoji zásuvky a zjistil, že několik kusů oblečení chybí."

„Přesně tak. Nebylo jich moc. Jenom pár věcí."

„Máte nějakou představu, co konkrétně chybělo?"

Sheila zavrtěla hlavou.

„Nevzpomínám si."

„V čem si to oblečení odnesl? Měl nějaký kufřík nebo něco takového?"

„Myslím, že si vzal školní brašnu. Vytáhl z ní učebnice a sbalil si tam šaty."

„Vzpomínáte si, jak ta brašna vypadala?"

„Ne. Byl to takový obyčejný batůžek. V Brethren museli všichni používat stejné věci. Dodnes vidím na Pico chlapce, kteří je nosí - batůžky s písmenem B na zádech."

Bosch pohlédl na Edgara a pak zpátky na Delacroixovou.

„Vraťme se k tomu skateboardu. Víte určitě, že si ho vzal s sebou?"

Sheila se na chvíli zamyslela a pak pomalu přikývla.

„Ano, vím naprosto jistě, že si ho vzal."

Bosch se rozhodl, že rozhovor přeruší a zaměří se na dokončení identifikace. Jakmile se potvrdí, že kosti patřily Arthuru Delacroixovi, budou se moci k jeho sestře vrátit.

Vzpomněl si, jak Golliher nazval zranění na nalezených kostech. Označil je za výsledek chronického týrání. Mohla všechna zranění pocházet pouze ze školních potyček a pádů ze skateboardu? Bosch věděl, že bude muset otázku týrání nějakým způsobem nakousnout, ale měl dojem, že teď na to není vhodná doba. Kromě toho nechtěl Delacroixovou vyplašit, aby nevstala a nevarovala svého otce. Bosch měl v úmyslu vycouvat a vrátit se sem později, až bude mít případ pevněji v ruce a stanoví si přesný vyšetřovací plán.

„Dobře, už vás nebudeme dlouho zdržovat, Sheilo. Jen pár posledních otázek. Měl Arthur nějaké kamarády? Třeba nějakého nejlepšího kamaráda nebo někoho, komu se mohl svěřovat?"

Sheila zavrtěla hlavou.

„Ani ne. Většinou byl úplně sám."

Bosch přikývl a chystal se zaklapnout blok, ovšem Delacroixová pokračovala.

„Ale měl jednoho chlapce, se kterým jezdil na skateboardu. Jmenoval se Johnny Stokes. Byl odněkud z okolí Pico. Byl větší a o něco starší než Arthur, ale v Brethren chodili do stejné třídy. Můj otec si byl jistý, že kouří trávu. Takže se nám moc nelíbilo, když se s ním Arthur kamarádil."

„Tím slovem ,nám' myslíte otce a sebe?"

„Ano, otce. Dost ho to rozčilovalo."

„Mluvil někdo z vás s Johnnym Stokesem, když Arthur zmizel?"

„Ano, tu noc, kdy se nevrátil domů, zavolal otec Johnnymu Stokesovi, ale ten mu řekl, že Artieho neviděl. Když se otec na druhý den vydal do školy, aby se na Artieho zeptal, řekl mi, že s Johnnym znovu mluvil."

„A co mu Johnny řekl?"

„Že prý ho neviděl."

Bosch si zapsal do bloku přítelovo jméno a podtrhl ho.

„Napadají vás nějací další kamarádi?"

„Ne, už ne."

„Jak se váš otec jmenuje?"

„Samuel. Budete s ním mluvit?"

„S největší pravděpodobností."

Delacroixová sklopila oči k dlaním složeným na klíně.

„Vadí vám, že si s ním promluvíme?"

„Vlastně ani ne. Ale on na tom opravdu není dobře. Jestli se ukáže, že ty kosti jsou Arthurovy... Říkala jsem si, že by bylo lepší, kdyby se to nedozvěděl."

„Budeme na to pamatovat, až s ním budeme mluvit. Ale mluvit s ním budeme jen v případě, že získáme pozitivní identifikaci."

„Jenže jestli s ním pak budete mluvit, tak se to dozví."

„Možná to bude nevyhnutelné, Sheilo."

Edgar podal Boschovi další fotografii. Arthur na ní stál vedle vysokého světlovlasého muže, který byl Boschovi vzdáleně povědomý. Ukázal snímek Sheile.

„To je váš otec?"

„Ano, to je on."

„Připadá mi povědomý. Nebyl někdy..."

„Je to herec. Tedy byl. V šedesátých letech účinkoval v několika televizních pořadech a v nějakých filmech hrál i později."

„Ale ne tolik, aby to stačilo na živobytí?"

„Ne, vždycky si musel přibírat nějakou další práci. Abychom vyšli."

Bosch přikývl a podal fotografii zpátky Edgarovi. Sheila se však natáhla přes stůl a snímek zachytila.

„Tuhle bych vám nerada půjčovala, prosím. Nemám moc fotografií svého otce."

„Dobře," řekl Bosch. „Mohli bychom teď vidět ten rodný list?"

„Půjdu ho najít. Můžete zůstat tady."

Sheila vstala a znovu odešla z pokoje. Edgar využil její nepřítomnosti a ukázal Boschovi další fotografie, které v průběhu rozhovoru vybral k zapůjčení.

„Je to on, Harry," zašeptal. „O tom nemůže být pochyb."

Ukázal Boschovi snímek, na němž se Arthur Delacroix pravděpodobně vezl do školy. Vlasy měl pečlivě učesané a na košili měl modrou vestu a kravatu. Bosch se mu zadíval do očí. Připomínaly mu fotografii kosovského chlapce, kterou našel v domě Nicholase Trenta. Chlapec s tisícimetrovým pohledem.

„Tady je."

Sheila Delacroixová se vrátila do pokoje s obálkou a rozloženým zažloutlým dokumentem. Bosch se na něj na chvíli zadíval a pak si opsal jména, data narození a čísla sociální pojistky Sheiliných rodičů.

„Děkuji," řekl. „Měli jste s Arthurem stejné rodiče, viďte?"

„Samozřejmě."

„Dobře, Sheilo, děkujeme vám. To je všechno. Ozveme se vám okamžitě, jakmile budeme něco s určitostí vědět."

Bosch vstal a Edgar ho následoval.

„Nevadí vám, když si půjčíme tyhle fotografie?" zeptal se. „Osobně dohlédnu na to, abyste je dostala zpátky."

„Dobře, jestli je potřebujete..."

Zamířili ke dveřím a Sheila jim je otevřela. Na prahu jí Bosch položil poslední otázku.

„Sheilo, bydlela jste tu vždycky?"

Delacroixová přikývla.

„Celý život. Zdržuju se tu pro případ, že by se vrátil, víte? Pro případ, že by už nevěděl, kde znovu začít, a přišel zpátky sem."

Usmála se, ale nebyl to úsměv, z něhož by vyzařoval humor. Bosch přikývl a vyšel ven za Edgarem.

25

Bosch přistoupil k prodejnímu okénku muzea, představil se ženě za ním a řekl jí, že má v antropologické laboratoři schůzku s doktorem Williamem Golliherem. Žena zvedla telefon a kamsi zavolala. Po několika minutách zaklepala snubním prstýnkem na sklo, čímž upoutala pozornost nedaleko stojícího hlídače. Ten přistoupil k okénku a žena mu řekla, aby doprovodil Bosche do laboratoře. Vstupné platit nemusel.

Hlídač zarytě mlčel, když Bosche provázel matně osvětleným muzeem kolem vystaveného mamuta a stěny plné vlčích lebek. Bosch nikdy v tomto muzeu nebyl, přestože jako dítě v rámci školních výletů často navštěvoval asfaltové jámy v La Brea. Jejich muzeum však bylo postaveno až poté a vystavovaly se zde nejrůznější exponáty, které vybublaly z asfaltových jam na zemský povrch.

Když Bosch obdržel lékařské záznamy o Arthuru Delacroixovi, zavolal Golliherovi na mobilní telefon. Antropolog mu odpověděl, že již pracuje na jiném případu, takže se do ústavu soudního lékařství v centru města nedostane dříve než zítra. Bosch prohlásil, že nemůže čekat, načež si Golliher vzpomněl, že má u sebe rentgenové snímky a fotografie k případu z Wonderland Avenue. Pokud prý za ním Bosch může přijet, mohl by Golliher provést srovnání a poskytnout mu neoficiální odpověď.

Bosch na tento kompromis přistoupil a vydal se do muzea asfaltových jam, zatímco Edgar zůstal na hollywoodském oddělení u počítače, v němž se pokoušel vyhledat matku Arthura a Sheily Delacroixových a také Arthurova přítele Johnnyho Stokese.

Bosche docela zajímalo, na jakém novém případu teď Golliher pracuje. Asfaltové jámy představovaly nesmírně starou černou díru, v níž po celá staletí nacházela smrt nejrůznější zvířata. Přitom zde fungovala jakási zvrácená řetězová reakce - zvířata uvězněná v asfaltu se stávala kořistí dalších živočichů, kteří v asfaltu uvízli také a pomalu klesali ke dnu. Příroda jako by si však chtěla zachovat určitou rovnováhu, a tak z hlubin postupně vydávala kosti, které se staly předmětem zkoumání novodobého člověka. A to vše se dělo přímo vedle jedné z nejrušnějších ulic v Los Angeles, snad jako připomínka trýznivé pomíjivosti času.

Hlídač Bosche provedl přes dvoje dveře a odtud do přeplněné laboratoře, kde se identifikovaly, klasifikovaly, datovaly a čistily kosti. Všechny vodorovné plochy v laboratoři jako by byly zaplněny kostmi, které zkoumalo šest lidí v bílých laboratorních pláštích.

Golliher byl jediný, kdo plášť neměl. Místo něj měl na sobě další havajskou košili, tentokrát s motivem papoušků, a pracoval u stolu v nejvzdálenějším rohu laboratoře. Když se k němu Bosch přiblížil, všiml si, že na pracovním stole před ním leží dvě dřevěné krabice s kostmi. V jedné z nich si hověla lebka.

„Detektive Boschi. Jak se máte?"

„Jde to. Co to je?"

„Toto, jak jistě poznáte, je lidská lebka. Předevčírem byla spolu s jinými lidskými kostmi nalezena v asfaltu, který byl vykopán již před třiceti lety, když se stavělo toto muzeum. Požádali mě, abych se na ty kosti podíval, než vydají nějaké prohlášení."

„Tomu nerozumím. Takže jsou... staré, nebo... mají jen třicet let?"

„Ne, ty jsou docela staré. Radiouhlíkovou metodou jsme jejich stáří odhadli na devět tisíc let."

Bosch přikývl. Lebka a kosti ve druhé krabici vypadaly jako mahagon.

„Podívejte," řekl Golliher, vytáhl lebku z krabice a otočil ji týlní stranou k Boschovi. Přejel prstem kolem hvězdicové praskliny v horní části lebky.

„Nepřipomíná vám to něco?"

„Fraktura po úderu tupým předmětem?"

„Přesně tak. Docela jako ten váš případ. Tak to vidíte."

Golliher jemně uložil lebku zpět do dřevěné krabice.

„Co vidím?"

„Věci se s časem příliš nemění. Tahle žena - alespoň si myslíme, že to byla žena - byla před devíti tisíci lety zavražděna a pachatel její tělo s největší pravděpodobností odhodil do asfaltové jámy, aby svůj zločin utajil. Lidská přirozenost se nemění."

Bosch se zadíval na lebku.

„A ani tahle není první," dodal Golliher.

Bosch na něj upřel pohled.

„V roce devatenáct set čtrnáct byly v asfaltu nalezeny kosti - vlastně spíš celá kostra - jiné ženy. Měla na přesně stejném místě na lebce přesně stejnou hvězdicovou frakturu. Její stáří bylo radio-uhlíkovou metodou odhadnuto na devět tisíc let. Což je stejně jako u téhle."

Antropolog kývl na lebku v krabici.

„Chcete říct, doktore, že tady před devíti tisíci lety řádil masový vrah?"

„To už se nikdy nedozvíme, detektive Boschi. Máme jen ty kosti."

Bosch se znovu zadíval na lebku. Vzpomněl si, co mu Julia Brasherová říkala o jeho práci - o tom, že odstraňuje ze světa zlo. Přitom však nevěděla to, co Bosch věděl už dávno. Totiž že skutečné zlo nikdy nelze ze světa odstranit. Přinejlepším se Bosch brodil v kalných vodách na dně propasti se dvěma děravými kbelíky v rukou.

„Ale vy jste přišel kvůli něčemu jinému, viďte?" řekl Golliher a přerušil Boschovy myšlenky. „Máte ty lékařské záznamy?"

Harry položil kufřík na pracovní stůl, otevřel ho a podal Golliherovi spis. Nato vytáhl z kapsy hromádku fotografií, které si s Edgarem půjčili od Sheily Delacroixové.

„Nevím, jestli vám to pomůže," řekl, „ale tohle je ten kluk."

Golliher zvedl fotografie. Rychle je prohlédl a zastavil se u detailního snímku, na němž Arthur Delacroix pózoval ve vestě s kravatou. Přešel k židli, přes jejíž opěradlo měl přehozen batůžek, vytáhl z něj složku a vrátil se k pracovnímu stolu. Otevřel složku a vyhledal fotografii lebky z Wonderland Avenue. Dlouho pak držel snímky Arthura Delacroixe a lebky vedle sebe a pozorně je zkoumal.

„Jařmová i superciliární formace vypadají podobně," řekl nakonec.

„Já nejsem antropolog, doktore."

Golliher položil fotografie na stůl, přejel prstem přes chlapcovo levé obočí a pak jím obkroužil oko.

„Nadočnicový oblouk a vnější očnice jsou u nalezeného vzorku širší, než je obvyklé," vysvětlil. „A když se podíváme na snímek tohoto chlapce, vidíme, že jeho obličejová stavba se shoduje s tím, co vidíme zde."

Bosch přikývl.

„A teď se podíváme na ty rentgeny," dodal Golliher. „Tam vzadu je rámeček."

Sebral složky a odvedl Bosche k dalšímu pracovnímu stolu, do jehož povrchu byl vestavěn negatoskop. Otevřel lékařskou kartu, vytáhl z nich rentgenové snímky a začal pročítat záznamy o pacientově minulosti.

Bosch již tyto dokumenty četl. Podle nemocničních záznamů přivezl chlapce na pohotovost dne 11. února 1980 v 17.40 jeho otec. Ten lékařům uvedl, že chlapce nalezl omráčeného a nereagujícího po pádu ze skateboardu, při němž se udeřil do hlavy. Za účelem uvolnění zvýšeného tlaku v lebce způsobeného otokem mozku se chlapec podrobil neurochirurgickému zákroku. Pacient zůstal v nemocnici deset dní na pozorování a pak si ho jeho otec opět odvezl domů. O dva týdny později byl znovu hospitalizován, tentokrát za účelem operativního odstranění svorek, které po první operaci držely jeho lebku.

Nikde se přitom neobjevila zmínka, že by si chlapec stěžoval na špatné zacházení ze strany otce nebo kohokoliv jiného. Během rekonvalescence po prvním zákroku hocha zběžně vyslechla sociální pracovnice působící přímo v nemocnici. Její zpráva neměla ani půl stránky. Konstatovalo se v ní, že se Arthur zranil při jízdě na skateboardu. Po této prohlídce již nenásledoval žádný další pohovor a případ nebyl postoupen sociálnímu úřadu ani policii.

Golliher dočetl dokumenty a zavrtěl hlavou.

„Co je?" zeptal se Bosch.

„Nic. A to je právě ten problém. Neproběhlo žádné vyšetřování. Uvěřili tomu klukovi na slovo. Jeho otec během pohovoru

pravděpodobně seděl v jeho pokoji. Víte, jak těžké to pro chlapce muselo být, i kdyby chtěl říct pravdu? A tak to rychle sesmolili a vrátili ho přímo člověku, který mu ubližoval."

„Poslyšte, doktore, to už trochu předbíháte. Jestli můžete, po-tvrďte nám jeho identifikaci a my už zjistíme, kdo mu vlastně ubližoval."

„Jasně. Je to váš případ. Já jen, že tohle jsem už zažil nejmíň stokrát."

Golliher odložil zprávy a sebral rentgenové snímky. Bosch ho sledoval s ohromeným úsměvem na rtech. Antropolog mu připadal rozladěný, protože Bosch neučinil stejné závěry jako on se stejnou rychlostí jako on.

Golliher strčil do negatoskopu dva snímky z nemocnice, vrátil se ke své složce a vytáhl rentgenové snímky lebky z Wonderland Avenue. Rozsvítil světlo negatoskopu a zahleděl se na trojici snímků. Po chvíli ukázal na snímek, který vytáhl z vlastní složky.

„Tohle je radiologický rentgenový snímek, který jsem pořídil, abych se podíval do lebeční kosti. Ale pro účely srovnání je zcela dostatečný. Až se zítra vrátím na soudní lékařství, provedu srovnání přímo s tou lebkou."

Golliher se naklonil nad negatoskop a sebral malou lupu, která ležela na nedaleké polici. Na jeden konec přiložil oko a druhý přitiskl na povrch radiologického snímku. Po několika okamžicích se přesunul nad první snímek z nemocnice a přitiskl lupu na stejné místo na lebce. Takto si několikrát prohlédl různá místa na obou snímcích, aby je dokonale porovnal.

Když byl hotov, napřímil se, opřel se o vedlejší stůl a zkřížil ruce na prsou.

„Queen of Angels byla státní nemocnice. Vždycky se potýkala s nedostatkem peněz. Měli zhotovit více snímků jeho hlavy než pouhé dva. Kdyby to byli udělali, možná by si všimli i dalších zranění."

„Jasně. Jenže to neudělali."

„Jo, neudělali. Ale na těch, které udělali a které tady máme, jsem stanovil několik srovnávacích bodů podél spánkového švu a samotné fraktury. Výsledek mě zcela přesvědčil."

Golliher ukázal na rentgenové snímky, které stále svítily v negatoskopu.

„Seznamte se s Arthurem Delacroixem."

Bosch přikývl.

„Dobře."

Golliher přikročil k negatoskopu a začal vytahovat snímky.

„Nakolik jste si tím jistý?"

„Jak už jsem říkal, vůbec o tom nepochybuji. Zítra se ještě ve městě podívám přímo na tu lebku, ale už teď vám můžu říct, že je to on. Dokonalá shoda."

„Takže až někoho chytíme a předvedeme ho před soud, nečekají nás žádná překvapení, že ne?"

Golliher na Bosche pohlédl.

„Žádná překvapení. Tahle zjištění nelze napadnout. Jak víte, možnost napadení existuje v interpretaci poranění. Když se na toho chlapce podívám, vidím něco příšerného a s radostí budu v této otázce svědčit. Jenže pak jsou tu ty oficiální záznamy."

Neochotně ukázal na otevřený spis se záznamy z nemocnice.

„V těch se píše o skateboardu. A právě o tohle se strhne boj."

Bosch přikývl. Golliher vložil oba rentgenové snímky zpátky do spisu a zavřel ho. Bosch spis sebral a strčil si jej do kufříku.

„Díky, doktore, že jste si udělal čas a přijal mě tady. Myslím..."

„Detektive Boschi?"

„Ano?"

„Onehdy jste mi připadal velice nesvůj, když jsem se zmínil o nezbytnosti víry pro to, co dělám. V podstatě jste ihned změnil téma."

„O těchhle otázkách se dost nerad bavím."

„Člověk by řekl, že při vaší práci je svrchovaně důležité zachovat si zdravého ducha."

„Já nevím. Můj kolega s oblibou viní ze všech špatností mimozemšťany. Myslím, že tohle je taky zdravý přístup."

„Vyhýbáte se otázce."

Bosch začal být otrávený a tento pocit rychle přerostl ve vztek.

„Na co se mě vlastně ptáte, doktore? Proč se tolik staráte o mě a o to, v co věřím nebo nevěřím?"

„Protože je to pro mě důležité. Já zkoumám kosti. Stavební kameny života. A dospěl jsem k přesvědčení, že existuje i něco dalšího než jen krev, tkáň a kosti. Že existuje něco, co nás drží pohromadě. Já mám ve svém nitru cosi, co neuvidíte na žádném rentgenovém snímku, a přesto mě to drží pohromadě a udržuje v chodu. A tak když se setkám s někým, kdo má na místě, kde já nosím víru, prázdno, vyděsím se za něj."

Bosch se na něj dlouze zadíval.

„Tak to se ve mně pletete. I já mám víru a poslání. Říkejte tomu třeba modré náboženství nebo jakkoliv chcete. Je to víra, že taková věc nezůstane bez povšimnutí. Že se ty kosti objevily z nějakého důvodu. Že vyšly na povrch, abych je našel a něco s tím udělal. A tohle drží pohromadě a udržuje v chodu mě. Přičemž se to taky neobjeví na žádném rentgenu. Dobře?"

Bosch civěl na Gollihera a čekal na odpověď. Antropolog však neřekl nic.

„Musím jít, doktore," řekl Bosch nakonec. „Díky za pomoc. Objasnil jste mi hodně věcí."

Nechal Gollihera v laboratoři obklopeného kostmi, na nichž je toto město postaveno. 

26

Když se Bosch vrátil na oddělení, Edgar u svého stolu nebyl.

„Harry?"

Bosch vzhlédl a spatřil Billetsovou, která stála ve dveřích své kanceláře. Skrz prosklenou přepážku zahlédl Edgara usazeného před jejím stolem. Odložil kufřík a zamířil k Billetsová.

„Co se děje?" zeptal se, když vešel do její kanceláře.

„Ne, na to se ptám já?" řekla Billetsová a zavřela dveře. „Identifikovali jste ho?"

Obešla stůl a posadila se, zatímco Bosch zaujal místo vedle Edgara.

„Jo, identifikovali. Arthur Delacroix, pohřešovaný od čtvrtého května devatenáct set osmdesát."

„Je si tím patolog jistý?"

„Jejich specialista na kosti říkal, že o tom není pochyb."

„Jak přesně známe dobu úmrtí?"

„Velmi přesně. Ještě v době, kdy jsme nic nevěděli, prohlásil ten antropolog, že smrtelný úder do lebky následoval asi tři měsíce poté, co ten kluk prodělal frakturu lebky s pozdější operací. Záznamy o ní jsme získali dneska. Uskutečnila se jedenáctého února devatenáct set osmdesát v nemocnici Queen of Angels. Když přidáš tri měsíce, vychází to skoro přesně - Arthur Delacroix zmizel podle své sestry čtvrtého května. Jde o to, že tenhle Arthur Delacroix byl mrtvý už čtyři roky předtím, než se do té čtvrti nastěhoval Nicholas Trent. Takže si myslím, že ten Trent je čistý."

Billetsová neochotně přikývla.

„Irving a styky s veřejností mě kvůli tomu celý den otravujou," řekla. „Určitě se jim nebude moc líbit, až jim oznámím tohle."

„To je blbý," prohlásil Bosch. „Ale případ se prostě vyvinul takhle."

„Dobře, takže Trent v té čtvrti v osmdesátém roce nebydlel. Víme něco o tom, kde v té době byl?"

Bosch si povzdechl a zavrtěl hlavou.

„Ty si s tím nedáš pokoj, že ne? My se potřebujeme zaměřit na toho kluka."

„Nedám si s tím pokoj, protože si ho nedají oni. Dneska ráno mi volal samotný Irving. Hovořil velice jasně, přestože nic konkrétního nevyslovil. Pokud se ukáže, že nevinný člověk spáchal sebevraždu, protože policista vyzradil médiím důvěrné informace, které ho vystavily veřejnému zostuzení, pak má tohle oddělení další černý puntík. Copak jsme toho ponižování nezažili za posledních deset let ažaž?"

Bosch se usmál beze špetky humoru.

„Mluvíš přesně jako on, Grace. No to je fakt dobrý."

Něco takového však neměl vyslovit. Okamžitě viděl, jak to Billetsovou zranilo.

„Jo, možná mluvím jako on, protože s ním projednou souhlasím. Tohle oddělení nezažívá nic než skandál za skandálem. A stejně jako většině slušných policajtů z toho i mně začíná být pomalu na zvracení."

„Fajn. To mně taky. Ale z téhle situace se nedá vybřednout tím, že si přizpůsobíš věci tak, jak potřebuješ. Tohle je případ vraždy."

„Já to vím, Harry. Neříkám, že máte něco přizpůsobovat. Jen říkám, že si musíte být jistí."

„Jsme si jistí. Jsem si jistý."

Všichni se nadlouho odmlčeli a přitom se vyhýbali vzájemným pohledům.

„A co Kiz?" zeptal se nakonec Edgar.

Bosch se zašklebil.

„Irving Kiz vůbec nic neudělá," prohlásil. „Dobře ví, že kdyby se jí jen dotkl, vypadal by ještě hůř než takhle. Krom toho je Kiz zřejmě nejlepší policistka, kterou na druhém patře mají."

„Ty si seš vždycky vším strašně jistý, Harry," řekla Billetsová. „To musí být příjemné."

„No, tímhle si jistý jsem."

Postavil se.

„A teď už bych se rád vrátil k případu. Docela se nám vyvíjí."

„Já o něm vím všechno. Jerry mě právě informoval. Ale co kdyby ses ještě na minutku posadil a probral to s náma?"

Bosch si sedl.

„Já s Irvingem nemůžu mluvit tak, jak vy smíte mluvit se mnou," řekla Billetsová. „Takže to udělám takhle: sdělím mu nejnovější informace o identifikaci i o všem ostatním. Řeknu, že budete pokračovat ve vyšetřování případu jako doposud. A pak Irvinga vyzvu, aby nasadil vnitřní vyšetřovačku, která prověří Trentovu minulost. Jinými slovy, pokud ho okolnosti identifikace toho chlapce nepřesvědčí, může sám pověřit vnitřní vyšetřovačku nebo kohokoliv jiného, aby se prohrabal v Trentově minulosti a zjistil, kde byl ten chlap v roce devatenáct set osmdesát."

Bosch se na Billetsovou pouze díval a nedal nijak najevo, zda s jejím plánem souhlasí, nebo ne.

„Můžeme už jít?"

„Ano, můžete jít."

Když se vrátili ke svému stolu a posadili se, zeptal se Edgar Bosche, proč se nezmínil o teorii, podle níž se Trent mohl na Wonderland Avenue nastěhovat právě proto, že věděl o kostech zahrabaných ve svahu.

„Protože ta tvoje teorie o ,totálních zvrácencích' je příliš přitažená za vlasy, než abychom ji zatím vytahovali na světlo. Kdyby se donesla až k Irvingovi, vzápětí by byla v tiskovém prohlášení a stala by se oficiální linií vyšetřování. Tak co, objevils něco v tom počítači, nebo ne?"

„Jo, něco mám."

„A co?"

„Tak především jsem ověřil adresu Samuela Delacroixe v manchesterském karavanovém parku. Pokud s ním budem chtít mluvit, najdeme ho tam. Za posledních deset let má dva záznamy za řízení pod vlivem. Momentálně má podmínečně zabavený řidičák. Taky jsem sjel jsem jeho sociální pojistku a zjistil, že pracuje pro město."

Bosch se zatvářil překvapeně.

„A co dělá?"

„Pracuje na částečný úvazek na městském golfovém hřišti hned vedle karavanového parku. Volal jsem na správu parků a rekreačních zařízení - diskrétně. Delacroix tam jezdí s vozíkem a sbírá zbloudilé míčky. To je ten chlápek, kterého se všichni snaží trefit. Řekl bych, že si tam párkrát denně odskočí z karavanového parku."

„Dobře."

„Pak tady máme Christine Dorsettovou-Delacroixovou, což je jméno matky na Sheilině rodném listu. Zadal jsem do databáze její sociální pojistku a vylezla mi jako Christine Dorsettová-Watersová. Adresa je Palm Springs. Musela projít komplexní rekonstrukcí. Nové jméno, nový život, všechno."

Bosch přikývl.

„Našels i ten rozvod?"

„Jasně. V sedmdesátém třetím podala žádost o rozvod se Samuelem Delacroixem. Klukovi v té době bylo zhruba pět. Jako důvod uvedla duševní a fyzické zneužívání. Podrobnosti, z čeho se mělo to zneužívání skládat, tam ale nejsou. Případ se nikdy nedostal před soud, takže detaily nebyly zveřejněny."

„On se rozvodu nebránil?"

„Vypadá to, že se nakonec dohodli. Dostal do péče obě děti a neprotestoval. Hladký případ. Celý rozvodový spis má asi dvanáct stránek. Zatímco já už viděl spisy, které mají dvanáct centimetrů. Třeba ten můj."

„Jestli bylo Arthurovi v té době pět..., podle Gollihera pocházejí některá zranění z ještě dřívější doby."

Edgar zavrtěl hlavou.

„V těch dokumentech stojí, že se manželství rozpadlo už o tři roky dříve a oba manželé žili od té doby odděleně. Takže to vypadá, že se rozešli, když byly tomu klukovi asi dva roky - přesně jak říkala jeho matka. Poslyš, Harry, ty se o obětech obvykle nezmiňuješ jménem."

„Ne, a co má být?"

„Jenom to konstatuju."

„Díky. Bylo v tom spisu ještě něco?"

„To je zhruba všechno. Jestli chceš, pořídil jsem kopii."

„Dobře, a co náš skateboardový přítel?"

„Toho jsem taky našel. Je naživu a pořád bydlí tady. Jenže jsem narazil na problém. Sjel jsem všechny obvyklé databáze a objevil celkem tři Johny Stokesy, kteří bydlí v Los Angeles a zapadají do daného věkového rozmezí. Dva z nich bydlí ve Valley a oba jsou čistí. Zato ten třetí je formát. Mnohokrát zatčen za drobné krádeže, krádeže aut, vloupačky a přechovávání kradeného zboží. Táhne se to s ním už od mladistvého věku. Před pár lety se s ním konečně přestali párat a poslali ho do Corcoranu, aby mu zchladili žáhu. Odseděl si dva a půl a pak ho pustili na podmínku."

„Mluvils s jeho dohlížecím agentem?"

„Jo, mluvil jsem s ním. Jenže Stokes už se mu nehlásí. Před dvěma měsíci mu vypršela podmínka. Agent netuší, kde teď ten chlap je."

„Zatraceně."

„Jo, ale aspoň jsem z toho agenta vytáhl klientův životopis. Stokes strávil většinu dětství ve Wilshire. Šel z děcáku do děcáku a z průšvihu do průšvihu. Určitě je to ten, koho hledáme."

„A ten chlap si myslí, že je Stokes pořád v Los Angeles?"

„Jo, myslí si to. Jenom ho najít. Už jsem poslal hlídku na jeho poslední známou adresu - zmizel odtamtud, sotva mu vypršela podmínka."

„Takže je v trapu. Báječně."

Edgar přikývl.

„Musíme prohledat všechny databáze," řekl Bosch. „A začneme..."

„Už se stalo," přerušil ho Edgar. „A taky jsem sepsal zprávu o hledaném a před chvílí ji předal Mankiewiczovi. Slíbil, že ji nechá přečíst při každém střídání služeb. Kromě toho právě pořizuju fotky na stínítka."

„Prima."

Bosch byl ohromen. Namnožit Stokesovy fotografie a nechat je připevnit na stínítka všech hlídkových vozů byl krok navíc, který se Edgar obvykle neobtěžoval provádět.

„My ho dostanem, Harry. Nevím jistě, jestli nám to k něčemu bude, ale dostanem ho."

„Může to být klíčový svědek. Jestli se mu Arthur - chci říct oběť - někdy svěřil, že ho otec bije, budeme mít konečně něco konkrétního."

Bosch pohlédl na hodinky. Byly téměř dvě. Chtěl konečně uvést věci do pohybu, zaměřit se na vyšetřování a naléhavě ho posouvat dál a dál. Nejobtížnější ze všeho pro něj bylo čekání. Ať už čekal na laboratorní výsledky nebo na kroky ostatních policistů, vždy byl v takových chvílích nejneklidnější.

„Co děláš dneska večer?" zeptal se Edgara.

„Dneska večer? Nic zvláštního?"

„Máš dneska kluka?"

„Ne, toho mívám ve čtvrtky. Proč?"

„Přemýšlím, že bychom vyrazili do Palm Springs."

„Teď?"

„Jo, promluvit si s tou bývalou manželkou."

Všiml si, že se Edgar dívá na hodinky. Věděl, že i kdyby odjeli okamžitě, vrátili by se až pozdě večer.

„No tak jo. Můžu tam jet sám. Stačí, když mi dáš adresu."

„Né, já pojedu s tebou."

„Určitě? Nikdo tě nenutí. Akorát se mi nechce sedět a čekat, až se něco stane, chápeš?"

„Jo, Harry, chápu."

Edgar se postavil a zvedl z opěradla židle sako.

„Jdu to oznámit Bulletsové," řekl Bosch.

27

Byli již v dobré polovině cesty pouští do Palm Springs, když někdo z nich poprvé promluvil.

„Harry," začal Edgar, „ty nic neříkáš."

„Já vím," odpověděl Bosch.

Jedna z věcí, kterou měli Bosch s Edgarem jako partneři společnou, byla schopnost snášet dlouhé mlčení. Kdykoliv tedy Edgar pocítil potřebu toto mlčení přerušit, Bosch věděl, že má na srdci něco, o čem by chtěl hovořit.

„Co je, Jerry Edgare?"

„Nic."

„Jde o ten případ?"

„Ne, o nic. Jsem v pohodě."

„No dobře."

Právě projížděli kolem skupiny větrných mlýnů. Bylo však bezvětří a žádná lopatka se neotáčela.

„Tvoji rodiče zůstali spolu?" zeptal se Bosch.

„Jo, celou dobu," řekl Edgar a zasmál se. „Myslím, že si někdy přáli, aby spolu nebyli, ale pak to nějak vydrželi. Takhle to nejspíš chodí. Jen silní přežívají."

Bosch přikývl. Oba měli za sebou rozvod, ale jen zřídkakdy mluvili o svých ztroskotaných manželstvích.

„Harry, slyšel jsem o tobě a o té botě. Docela se to rozkřiklo."

Bosch přikývl. Právě s tímhle se chtěl Edgar doopravdy svěřit. Novicům na policejním oddělení se často říkalo „boty". Původ tohoto pojmu byl obestřen tajemstvím. Jedna názorová skupina tvrdila, že jde o sarkastickou narážku, podle níž představují nováčci nové boty, na nichž stojí „fašistická říše", zatímco podle druhé teorie získali prvoročáci tento název, protože se ve službě často dopouštěli přehmatů.

„Chci ti jenom říct, aby sis na to dal pozor. Je to proti předpisům, chápeš?"

„Jo, já vím. Nějak to vymyslím."

„Podle toho, co jsem slyšel a viděl, zrovna ona za tenhle risk stojí. Ale i tak bych si dal pozor."

Bosch neřekl nic. Po několika minutách minuli návěstidlo, podle něhož zbývalo do Palm String patnáct kilometrů. Pomalu se začínalo smrákat. Bosch doufal, že se jim podaří zaklepat na dveře domu Christine Watersové ještě před setměním.

„Až tam dorazíme, ujmeš se toho ty, Harry?"

„Jo, ujmu se toho. Zatímco ty budeš dělat rozhořčeného."

„To bude hračka."

Když přijeli do Palm Springs, zastavili se u čerpací stanice a prohlédli si mapu. Poté projížděli městem tak dlouho, až našli Frank Sinatra Boulevard. Odbočili na něj a zamířili k horám. Nakonec dojeli ke vstupní bráně komplexu s názvem Mountaingate Estate. Podle mapy se adresa Christine Watersové nacházela uvnitř tohoto komplexu.

Z kukaně u brány vylezl uniformovaný strážník, prohlédl si kraksnu, v níž detektivové přijeli, a usmál se.

„To jste, hoši, docela mimo rajón," utrousil.

Bosch přikývl a pokusil se o příjemný úsměv. Nakonec z toho však vyšla grimasa, jako by měl něco kyselého v ústech.

„Jo, to je fakt," řekl.

„Co se děje?"

„Přijeli jsme si promluvit s Christine Watersovou. Deep Waters Drive tři sta dvanáct."

„Ví paní Watersová, že přijedete?"

„Neví, pokud není jasnovidka nebo jí to neřeknete vy."

„To je moje práce. Vydržte vteřinku."

Strážník se vrátil do kukaně a Bosch viděl, jak zvedá telefon.

„Zdá se, že si Christine Delacroixová docela polepšila," poznamenal Edgar.

Díval se právě přes čelní sklo auta na některé domy, které byly z jejich místa vidět. Všechny byly obrovské a na pečlivě zastřižených trávnících před nimi by se dal hrát fotbal.

Strážník vyšel z budky, položil obě ruce do staženého okénka auta, sklonil se a zadíval se na Bosche.

„Chce vědět, čeho se to týká."

„Řekněte jí, že to probereme u ní doma. Soukromě. Řekněte jí, že máme soudní příkaz."

Strážník pokrčil rameny ve stylu „mně je to jedno" a vrátil se do kukaně. Bosch se díval, jak muž znovu hovoří do telefonu. Když zavěsil, začala se brána pomalu otevírat. Strážník se postavil do otevřeného vjezdu a mávnutím pokynul jejich autu dovnitř. Přitom si však neodpustil poslední slovo.

„Víte, tahle hra na tvrďáky možná zabírá u vás v Los Angeles. Ale tady v poušti je to jen..."

Zbytek Bosch neslyšel. Projel branou a vytáhl okénko nahoru.

Ulici Deep Waters Drive našli až na úplném konci zástavby. Domy zde vypadaly ještě o pár milionů dolarů opulentněji než budovy postavené u vjezdu do Mountaingate.

„Kdo mohl nazvat ulici uprostřed pouště Deep Waters Drive?" zahloubal se Edgar.

„Možná člověk jménem Waters."

V tu chvíli Edgarovi svitlo.

„Zatraceně. Myslíš? Tak to si Watersová vážně polepšila."

Na Edgarem zjištěné adrese Christine Watersové stál palác ve stylu soudobé španělské architektury. Tyčil se na konci slepé uličky v nejvzdálenějším rohu komplexu Mountaingate Estates. Rozhodně stál na nejlukrativnějším pozemku celé zástavby. Byl situován na pahorku, z něhož se nabízel výhled na všechny ostatní domy v komplexu a také úchvatný pohled na golfové hřiště, které komplex obklopovalo.

Pozemek měl vlastní příjezdovou cestu s branou, která však byla otevřená. Bosch přemýšlel, jestli je brána otevřená vždy, nebo zda ji Watersová otevřela pro ně.

„Tohle bude zajímavé," prohlásil Edgar, když zajeli na parkovací plochu se zámkovou dlažbou.

„Ale nezapomeň," řekl Bosch, „že lidé můžou změnit adresu, ale nemůžou změnit svou totožnost."

„Jasně. Vražda zůstane vraždou."

Vystoupili z auta a prošli pod sloupovím, které vedlo k dvojitým hlavním dveřím. Než k nim stačili dorazit, otevřela je žena v černobílé uniformě služebné a angličtinou se silným španělským přízvukem jim oznámila, že paní Watersová je očekává v obývacím pokoji.

Obývací pokoj měl rozlohu a atmosféru malé katedrály. Strop v osmimetrové výšce rozdělovaly obnažené trámy a vysoko na východní stěně zela tři obrovská okna z barevného skla - byl to jakýsi triptych zobrazující východ slunce, zahradu a východ měsíce. V protější stěně byly šestidílné posuvné dveře s výhledem na zeleň golfového hřiště. Pokoj byl zařízen dvěma různými sadami nábytku, jako by měl sloužit dvěma návštěvám současně.

Uprostřed krémové pohovky v první sadě seděla žena se světlými vlasy a upjatým obličejem. Její bledě modré oči upřeně sledovaly oba detektivy, když vstoupili do pokoje a nechali se pohltit jeho velikostí.

„Paní Watersová?" začal Harry. „Jsem detektiv Bosch a toto je detektiv Edgar. Jsme z losangeleské policie."

Natáhl ruku. Watersová mu podala svou, ale nepotřásla mu jí. Pouze ji na chvíli podržela a pak se přesunula k Edgarově natažené pravici. Bosch věděl z rodného listu, že je jí padesát šest let. Vypadala však téměř o deset let mladší - její hladký osmahlý obličej byl živoucím dokladem vymožeností moderní medicíny.

„Posaďte se, prosím," řekla. „Nedokážete si představit, jak moc mě uvádí do rozpaků, že mi před domem parkuje to vaše auto. Myslím, že diskrétnost není právě silnou stránkou losangeleské policie."

Bosch se usmál.

„No, paní Watersová, my jsme z toho také na rozpacích, ale naši šéfové nás nutí jezdit právě v tomhle. A tak v tom jezdíme."

„A oč vlastně jde? Strážník u brány říkal, že máte soudní příkaz. Mohu ho vidět?"

Bosch se posadil na gauč přímo proti ní. Před sebou měl černý konferenční stolek se zlatě vykládanými motivy.

„Eh, tak to mě musel špatně pochopit," prohlásil. „Řekl jsem mu, že si můžeme opatřit soudní příkaz, pokud nás odmítnete přijmout."

„No to určitě," odvětila Watersová a tón jejího hlasu prozrazoval, že Boschovi ani trochu nevěří. „Tak kvůli čemu jste se mnou chtěli mluvit?"

„Potřebujeme se vás zeptat na vašeho muže."

„Můj manžel je už pět let mrtvý. Kromě toho do Los Angeles jezdil jen zřídka. Takže co by mohl..."

„Na vašeho prvního manžela, paní Watersová. Na Samuela Delacroixe. A taky s vámi potřebujeme mluvit o vašich dětech."

Bosch viděl, jak do jejích očí okamžitě vstoupila ostražitost.

„Já..., už celá léta jsem je neviděla, ani jsem s nimi nehovořila. Bude to skoro třicet let."

„Myslíte od doby, kdy jste odešla chlapci pro léky a zapomněla se vrátit domů?" zeptal se Edgar.

Žena na něj pohlédla, jako by jí vysekl políček. Bosch doufal, že Edgar sehraje roli rozhořčeného poněkud elegantněji.

„Kdo vám to řekl?"

„Paní Watersová," oslovil ji Bosch. „Nejprve chci položit otázky já vám a pak můžeme přejít k těm vašim."

„Já to nechápu. Jak jste mě našli? Čím se zabýváte? Proč jste tady?"

Její hlas zněl s každou otázkou emotivněji. Život, který před třiceti lety zametla pod koberec, náhle pronikl do pečlivě uspořádaného života, jaký vedla dnes.

„Jsme vyšetřovatelé z oddělení vražd, paní. Pracujeme na jednom případu, který se možná týká vašeho manžela. Chceme..."

„On není můj manžel. Rozvedli jsme se před nejméně pětadvaceti lety. Vždyť je to šílené, přijedete si sem a ptáte se mě na člověka, kterého už vůbec neznám a vlastně ani nevím, jestli je ještě naživu. Myslím, že byste měli odejít. Chci, abyste odešli."

Watersová se postavila a natáhla ruku směrem, z něhož detektivové přišli.

Bosch pohlédl na Edgara a pak zpátky na Watersovou. Její osmahlá vymodelovaná pleť začala být následkem vzteku nerovnoměrná. Vytvářely se na ní skvrny, což byl neklamný důkaz prodělaných plastických operací.

„Posaďte se, paní Watersová," řekl Bosch stroze. „A pokuste se uvolnit, prosím."

„Uvolnit? Víte, kdo já jsem? Můj manžel tenhle komplex vybudoval. Domy, golfové hřiště, všechno. Nemůžete sem prostě jen tak vpadnout. Mohla bych zvednout telefon a do dvou minut přivolat náčelníka zdejší po..."

„Váš syn je mrtvý, paní," vybuchl Edgar. „Ten, kterého jste před třiceti lety opustila. Takže se posaďte a nechte si od nás položit otázky."

Watersová klesla na pohovku, jako by jí někdo podrazil nohy. Její ústa se otevřela a opět zavřela. Její oči se již nedívaly na ně, nýbrž kamsi do velmi vzdálených vzpomínek.

„Arthur..."

„Přesně tak," řekl Edgar. „Arthur. Těší mě, že jste si na něj aspoň vzpomněla."

Oba detektivové ji několik okamžiků mlčky sledovali. Ani propast mnoha let a velké vzdálenosti nedokázala její vztah k synovi oslabit. Watersovou zpráva o jeho smrti ranila. Těžce ranila. Bosch již podobné reakce viděl. Hluboko pohřbená minulost mívala občas ve zvyku náhle se vynořit na povrch. A vždy člověku přímo pod nohama.

Bosch vytáhl z kapsy blok a otevřel ho na prázdné stránce. Napsal na ni slovo „uber" a podal blok Edgarovi.

„Jerry, co kdybys nám psal poznámky? Myslím, že paní Watersová si přeje s námi spolupracovat."

Jeho hlas vytrhl Christine Watersovou z hlubokého snění. Pohlédla na Bosche.

„Co se mu stalo? Udělal to Sam?"

„To nevíme. Kvůli tomu jsme tady. Arthur je mrtev už velmi dlouho. Jeho ostatky se však našly teprve minulý týden."

Watersová zaťala ruku v pěst, pomalu si ji přiložila na ústa a začala se jí bouchat do rtů.

„Jak dlouho?"

„Jeho tělo bylo dvacet let pohřbeno. Při jeho identifikaci nám pomohla vaše dcera."

„Sheila."

Jako by Watersová toto jméno nevyslovila tak dlouho, že si nejprve musela vyzkoušet, zda to ještě umí.

„Paní Watersová, Arthur zmizel v roce devatenáct set osmdesát. Víte o tom něco?"

Watersová zavrtěla hlavou.

„To už jsem byla pryč. Odešla jsem skoro o deset let dříve."

„A se svou rodinou jste pak neudržovala žádný kontakt?"

„Myslela jsem si..."

Watersová se uprostřed věty zarazila. Bosch vyčkával.

„Paní Watersová?"

„Nemohla jsem je vzít s sebou. Byla jsem mladá a neunesla jsem... tu zodpovědnost. Utekla jsem. Přiznávám to. Prostě jsem utekla. Myslela jsem si, že bude nejlepší, když už pak o mně neuslyší, když o mně vůbec nebudou vědět."

Bosch přikývl způsobem, který - jak doufal - si Watersová vyloží tak, že ji chápe a souhlasí s jejím tehdejším uvažováním. Nezáleželo na tom, že si to Bosch nemyslí. Nezáleželo na tom, že se i jeho matka musela vyrovnávat s těžkostmi vyplývajícími z velmi brzkého otěhotnění, ale přesto na Harrym lpěla a chránila ho s vášnivostí, z níž Bosch po celý život čerpal sílu.

„Napsala jste jim před odchodem nějaké vzkazy? Myslím svým dětem."

„Jak to víte?"

„Řekla nám to Sheila. Co jste napsala do vzkazu pro Arthura?"

„Já jen..., prostě jsem mu řekla, že ho miluji a vždy na něj budu myslet, i když nemůžu být s ním. Už si opravdu nevzpomínám, co všechno jsem tam napsala. Je to tak důležité?"

Bosch pokrčil rameny.

„Nevím. U vašeho syna se našel nějaký dopis. Mohl to být ten vzkaz od vás. Jenže je zničený. Pravděpodobně už se to nikdy nedozvíme. V žádosti o rozvod, kterou jste podala několik let po svém odchodu, jste uvedla jako příčinu fyzické zneužívání. Potřebujeme, abyste nám o tom řekla více. V čem to zneužívání spočívalo?"

Watersová opět zavrtěla hlavou - tentokrát ovšem odmítavě, jako by jí Boschova otázka připadala nemístná anebo hloupá.

„V čem si myslíte? Sam mě s oblibou mlátil. Vždycky se opil a pak jsme byli všichni jako na jehlách. Rozzuřilo ho úplně všechno: plačící Arthur, příliš hlasitá Sheila. Ale terčem jsem byla vždycky já."

„Takže vás bil?"

„Ano, bil mě. Stávala se z něj zrůda. Byla to jedna z příčin, proč jsem musela odejít."

„Jenže jste s tou zrůdou nechala své děti," poznamenal Edgar.

Tentokrát Watersová nezareagovala užasle. Místo toho zpražila Edgara tak smrtícím pohledem, že musel upřít své rozhořčené oči jinam.

„Kdo jste, že se mě opovažujete soudit?" řekla velice klidně. „Musela jsem přežít a nemohla jsem je vzít s sebou. Kdybych to byla zkusila, možná by nepřežil nikdo z nás."

„Vaše děti to určitě chápou," utrousil Edgar.

Watersová se znovu postavila.

„Myslím, že už s vámi nebudu mluvit. Cestu ven jistě najdete sami."

Zamířila ke dveřím s obloukovou klenbou na protějším konci pokoje.

„Paní Watersová," řekl Bosch. „Pokud s námi nebudete mluvit teď, opatříme si ten soudní příkaz."

„Prima," řekla Watersová, aniž by se ohlédla. „Tak si ho opatřete. A já ten případ předám jednomu ze svých právníků."

„Čímž se z něj stane veřejně přístupný záznam u městského soudu."

Byla to rána od pasu, ale Bosch doufal, že by ji mohla zastavit. Měl dojem, že život Christine Watersové v Palm Springs je postaven výlučně na jejích tajemstvích. A že Watersová nepřipustí, aby jí někdo pronikl až do sklepa. Veřejné mínění by totiž stejně jako Edgar mohlo její činy a motivy posuzovat mnohem přísněji než ona. Koneckonců, hluboko uvnitř jim příliš nevěřila ani ona sama, dokonce ani po tolika letech.

Watersová se zastavila u dveří, chvíli se vzpamatovávala a pak se vrátila k pohovce. Pohlédla na Bosche a řekla: „Budu hovořit jen s vámi. On musí odejít."

Bosch zavrtěl hlavou.

„Je to můj partner. Tohle je náš případ. On tady zůstane, paní Watersová."

„Ale odpovídat na otázky budu pouze vám."

„Dobře. Posaďte se, prosím."

Watersová poslechla, ale tentokrát zaujala místo na samém okraji pohovky, co nejdále od Edgara a co nejblíže k Boschovi.

„Vím, že nám chcete pomoci dopadnout vraha vašeho syna. Pokusíme se to zvládnout co možná nejrychleji."

Watersová jedenkrát přikývla.

„Takže nám řekněte něco o svém bývalém manželovi."

„Celou tu mrzkou historku?" zeptala se Watersová afektovaně. „Poskytnu vám zkrácenou verzi. Seznámili jsme se v kursu herectví. Mně bylo osmnáct, on byl o sedm let starší. Už měl za sebou nějaké zakázky u filmu a kromě toho byl velmi, velmi pohledný. Dá se říct, že jsem ihned podlehla jeho kouzlu. Ještě mi nebylo devatenáct a už jsem s ním stačila otěhotnět."

Bosch se podíval na Edgara, aby zjistil, zda si tyto informace zapisuje. Edgar jeho pohled zachytil a začal psát.

„Vzali jsme se a narodila se nám Sheila. Neusilovala jsem o žádnou kariéru. Musím přiznat, že jsem po ní nijak zvlášť netoužila. Herectví byl pro mě spíše způsob, jak trávit čas. Měla jsem vzhled, ale brzy jsem zjistila, že vzhled má v Hollywoodu skoro každá holka. A tak jsem s radostí zůstala doma."

„Jak si v herectví vedl váš manžel?"

„Zpočátku velmi dobře. Dostal trvalou roli v První infanterii. Viděl jste to někdy?"

Bosch přikývl. Bylo to televizní drama z druhé světové války, které se vysílalo ve druhé polovině šedesátých let, než se rozčarování veřejnosti z vietnamské války podepsalo na poklesu sledovanosti a další díly se přestaly vysílat. Seriál vykresloval osudy jedné vojenské čety, která se pohybovala za německými liniemi. Bosch měl jako dítě toto dílko rád a vždy se snažil se na něj dívat, ať už byl právě v pěstounské péči, anebo v dětském domově.

„Sam hrál jednoho z Němců. Měl blonďaté vlasy a árijské rysy. Hrál v tom seriálu poslední dva roky. Přesně do chvíle, kdy jsem s ním otěhotněla."

Watersová se na chvíli odmlčela, aby svá slova zdůraznila.

„Pak ten seriál zrušili kvůli té blbé válce ve Vietnamu. Zrušili ho a Sam začal mít potíže se sháněním práce. Všichni ho znali jako toho Němce. V té době začal silně pít. A bít mě. Celé dny trávil na castingu a pořád mu nic nedávali. A tak celé noci pil a byl na mě naštvaný."

„Proč na vás?"

„Protože to já jsem s ním otěhotněla. Nejdřív se nám narodila Sheila a po ní Arthur. Ani jeden z nich nebyl plánovaný a na něj

toho začalo být příliš. Vybíjel si zlost na tom, kdo byl právě nejblíž."

„Napadl vás?"

„Napadl? To zní strašně klinicky. Ale ano, napadl mě. Mnohokrát."

„Byla jste někdy svědkem, že by bil i děti?"

Právě toto byla klíčová otázka, kvůli níž sem přijeli. Vše ostatní byla jen kouřová clona.

„Konkrétně ne," řekla Watersová. „Jednou mě udeřil, když jsem nosila Arthura. Do žaludku. Odešla mi voda a porodila jsem asi šest týdnů před termínem. Arthur měl porodní váhu dvě a půl kila."

Bosch čekal. Watersová mluvila způsobem, který naznačoval, že pokud jí dá prostor, řekne toho více. Harry se zadíval skrz posuvné dveře na golfové hřiště v pozadí. Pečlivě udržovaný green chránila písková překážka, ve které stál muž v červené košili a kostkovaných kalhotách a oháněl se holí proti neviditelnému míčku. Na trávník dopadaly spršky písku, ale žádný míček.

V dálce vystupovali ze dvou vozíků zaparkovaných na okraji greenu tři další golfisté. Písková překážka jim bránila ve výhledu na muže v červené košili. Bosch sledoval, jak se muž rozhlíží, zda ho někdo nevidí, sklání se a bere míček do ruky. Poté ho hodil zpátky na green, přičemž si dal záležet na elegantním oblouku, takže to vypadalo, jako by míček dokonale trefil. Vylezl z písku a hůl přitom stále držel oběma rukama v předepsaném golfovém postavení, jako by před chvílí absolvoval úspěšný odpal.

Christina Watersová se mezitím rozhovořila a Bosch na ni opět upřel zrak.

„Arthur vážil při porodu jen dvě a půl kila. Celý první rok byl strašně maličký a neduživý. Nikdy jsme o tom nemluvili, ale myslím, že jsme oba věděli, že Sam tomu chlapci škaredě ublížil. Prostě s ním něco nebylo v pořádku."

„A kromě toho incidentu, kdy vás udeřil, jste ho nikdy neviděla bít Arthura nebo Sheilu?"

„Možná Sheilu párkrát plácnul. Už si opravdu nevzpomínám. Ale děti on nikdy nebil. Od toho tam měl přece mě."

Bosch přikývl. Ve vzduchu visela nevyslovená otázka: Kdo se stal terčem, jakmile Watersová odešla? Bosch si .vzpomněl na kosti rozložené na pitevním stole a na všechna zranění, která identifikoval doktor Golliher.

„Je můj manž..., je Sam zatčen?"

Bosch na ni pohlédl.

„Ne. Zatím jsme ve fázi ověřování faktů. Ale důkazy nalezené na ostatcích vašeho syna svědčí o chronickém fyzickém týrání. Snažíme se zjistit další okolnosti."

„A Sheila? Ta byla taky...?"

„Konkrétně jsme se jí na to neptali. Ale zeptáme se. Paní Watersová, když vás manžel bil, bil vás vždycky jen rukou?"

„Tu a tam mě udeřil nějakým předmětem. Vzpomínám si, že mě jednou mlátil botou. Porazil mě na podlahu a bil mě s ní. A jednou po mně hodil kufřík. Zasáhl mě do boku."

Watersová zavrtěla hlavou.

„Co je?"

„Nic. Jen jsem si vzpomněla na ten kufřík. Nosil ho na všechny zkoušky. Jako že je strašně důležitý a má spoustu vyřizování. Přitom v něm měl jen pár fotografií a láhev."

Hlas jí spalovala hořkost, i po tolika letech.

„Nechala jste se někdy ošetřit v nemocnici nebo na pohotovosti? Existuje o tom týrání nějaký lékařský záznam?"

Watersová zavrtěla hlavou.

„Nikdy mě nezbil tak, že bych s tím musela k lékaři. Jedině když jsem čekala Arthura a pak jsem zalhala. Řekla jsem, že jsem spadla a odešla mi voda. Víte, detektive, tohle nebyla věc, kterou bych chtěla vytrubovat do světa."

Bosch přikývl.

„A když jste odešla, měla jste to předem naplánováno? Nebo jste se prostě sebrala a šla?"

Watersová dlouho neodpovídala - podle všeho sledovala na své vnitřní obrazovce dávno zapomenuté vzpomínky.

„Ty dopisy dětem jsem napsala dlouho předtím. Nosila jsem je v kabelce a čekala na správnou dobu. V noci, kdy jsem odešla, jsem jim je strčila pod polštáře. Vzala jsem si jen kabelku a šaty, které jsem měla na sobě. A taky auto, které nám dal táta jako svatební dar. To bylo všechno. Měla jsem toho dost. Řekla jsem Samovi, že potřebujeme léky pro Arthura. Už měl něco vypito. Odpověděl mi, abych šla a sehnala je."

„A vy už jste se nevrátila."

„Nikdy. Zhruba o rok později, než jsem odjela do Springs, jsem kolem toho domu večer projížděla. Viděla jsem rozsvícená světla. Ale nezastavila jsem."

Bosch přikývl. Nenapadalo ho nic dalšího, na co by se chtěl zeptat. A přestože si Watersová vcelku dobře vybavovala události svého raného života, její vzpomínky mohly jen těžko napomoci k usvědčení jejího bývalého manžela z vraždy spáchané deset let poté, co ho viděla naposledy. Možná to Bosch celou dobu věděl - věděl, že se Christine Watersová nestane klíčovou postavou vyšetřování. Možná chtěl jen blíže poznat ženu, která opustila své děti a nechala je napospas člověku, jehož pokládala za zrůdu.

„Jak vypadá?" zeptala se Watersová.

Bosche její otázka na chvíli zaskočila.

„Moje dcera."

„Eh, je to blondýna jako vy. O něco vyšší a statnější. Nemá děti, není vdaná."

„Kdy bude Arthur pohřben?"

„To nevím. Musela byste si zavolat na ústav soudního lékařství. Anebo se zeptat Sheily, jestli..."

Zarazil se. Jen těžko se mohl snažit překlenout třicetiletou díru, která mezi těmito lidmi vznikla.

„Myslím, že z naší strany je to všechno, paní Watersová. Děkujeme vám za spolupráci."

„To rozhodně," řekl Edgar a sarkasmus v jeho hlase byl víc než patrný.

„Jeli jste sem takovou dálku a přitom mi položili tak málo otázek."

„Zřejmě je to tím, že máte tak málo odpovědí," opáčil Edgar.

Zamířili ke dveřím a Watersová je několik kroků doprovodila. Venku pod sloupovím se Bosch ohlédl a zadíval se na Watersovou, která teď stála v otevřených dveřích. Jejich pohledy se na okamžik setkaly. Bosch se snažil vymyslet něco, co by jí řekl, ale nic ho nenapadlo. Watersová zavřela dveře. 

28

Na parkoviště před stanicí dorazili krátce před jedenáctou večer. Po šestnácti hodinách práce shromáždili jen velmi málo věcí, které by z důkazního hlediska posunuly případ k obžalobě pachatele. Bosch byl přesto s dnešním dnem spokojen. Podařilo se jim identifikovat oběť, což bylo pro vyšetřování stěžejní. Vše ostatní se již od toho odvine.

Edgar popřál Boschovi dobrou noc a zamířil rovnou ke svému autu, aniž by vcházel do budovy. Bosch se však chtěl před odchodem zeptat seržanta ve služebně, jestli se něco neobjevilo o Johnnym Stokesovi. Kromě toho si chtěl přehrát případné vzkazy na záznamníku a navíc věděl, že pokud se na oddělení zdrží do jedenácti hodin, mohl by se setkat s Julií Brasherovou, které v tu dobu končila služba. Přál si s ní mluvit.

Stanice byla ztichlá. Policisté z noční služby měli právě schůzku, které se účastnili také oba střídající se seržanti ze služebny. Bosch prošel chodbou a zamířil na oddělení detektivů. Někdo zde zhasnul světla, což bylo porušení příkazu kanceláře policejního náčelníka. Ten nařídil, aby se v Parker Center ani na žádném jiném policejním oddělení nikdy nezhasínala světla. Toto opatření si kladlo za cíl dát veřejnosti na vědomí, že policie v boji proti zločinnosti nikdy neustává. Výsledkem bylo, že v prázdných policejních služebnách po celém městě každou noc nadarmo svítila všechna světla.

Bosch rozsvítil řadu světel nad stolem vyšetřovatelů vražd a zamířil na své místo. Našel zde celou řadu růžových lístků s telefonickými vzkazy, ale když je probral, zjistil, že jsou všechny od reportérů nebo souvisejí s jinými případy, které měl na starosti. Vzkazy od reportérů hodil rovnou do odpadkového koše, zatímco ostatní uložil do horní zásuvky ve stole a odložil je na zítřek.

Kromě toho ležely na stole dvě obálky policejní kurýrní služby. První obsahovala Golliherovu zprávu a Bosch ji odložil na pozdější dobu. Sebral druhou obálku a zjistil, že je z oddělení vědeckého vyšetřování. Uvědomil si, že zapomněl zavolat Antoineu Jesperovi ohledně nalezeného skateboardu.

Právě se chystal obálku otevřít, když vtom si všiml, že na psací podložce s kalendářem leží ještě složený kus papíru. Sebral ho, rozložil a přečetl si krátký vzkaz. Věděl, že pochází od Julie, přestože se pod něj nepodepsala.

Kde jsi, tvrďáku?

Bosch si uvědomil, že Julii slíbil, že se u ní před začátkem služby zastaví. Usmál se jejímu vzkazu, ale tato jeho zapomnětlivost ho velmi mrzela. Zároveň si vzpomněl na Edgarovo nabádání, aby byl ve vztahu s Julií opatrný.

Složil papír a strčil ho do zásuvky. Přemýšlel, jak asi bude Julia reagovat na to, o čem s ní chtěl hovořit. Po dlouhém dni byl k smrti unavený, ale nechtěl čekat do dalšího dne.

Obálka z oddělení vědeckého vyšetřování obsahovala jednostránkovou důkazně-analytickou zprávu od Jespera. Bosch zprávu rychle pročetl. Jesper v ní potvrzoval, že skateboard vyrobila firma Boneyard Boards Inc. se sídlem v Huntington Beach a že se jedná o model s názvem „Boney". Typ, který měl Jesper k dispozici, se vyráběl od února 1978 do června 1986, kdy došlo k úpravě designu spočívající v drobné změně špičky prkna.

Než se však Bosch stačil nadchnout, že se možné datum výroby skateboardu shoduje s časovým rámcem případu, přečetl si poslední odstavec, který celé srovnání zpochybnil.

Kolečkové ústrojí skateboardu využívá mechanismus, který firma Boneyard začala používat v květnu roku 1984. Rovněž grafitová kolečka svědčí o pozdějším datu výroby. U skateboardů se totiž tato kolečka začala běžně používat až v polovině osmdesátých let. Jelikož jsou však kolečková ústrojí i kolečka vyměnitelná a surfaři s nimi často obchodují nebo je nahrazují, není možné stanovit přesné datum výroby zkoumaného skateboardu. Až do ověření dodatečných důkazů tak zůstává nejlepším možným odhadem výroby skateboardu období mezi únorem 1978 a červnem 1986.

Bosch vsunul zprávu zpátky do obálky a položil ji na stůl. Zpráva byla neprůkazná, ale faktory, které Jesper nastínil v úvodu posledního odstavce, Boschovi prozrazovaly, že skateboard zřejmě nepatřil Arthuru Delacroixovi. Pokud jde o Nicholase Trenta, vyznění zprávy ho spíše zbavovalo podezření z chlapcovy smrti, než aby ho z ní usvědčovalo. Bosch se rozhodl, že ráno sepíše hlášení se svými závěry a předá ho Billetsové, aby ho poslala zástupci náčelníka Irvingovi.

Jako by na zdůraznění neslavného konce tohoto směru vyšetřování se na chodbě rozhlehlo bouchnutí zadních dveří do stanice. Ozvalo se několik hlasitých mužských hlasů, které bez výjimky mířily ven do noci. Schůzka byla u konce a čerstvé hlídky vyrážely do terénu - v jejich hlasech se přitom ozývalo furiantské odhodlání ve stylu „my, nebo oni".

Nehledě na přání policejního náčelníka Bosch opět zhasnul světlo a zamířil chodbou do služebny. V malé kanceláři seděli dva seržanti. Zatímco Lenkovovi služba končila, Renshawové právě začínala. Na obou bylo patrné překvapení z Boschovy pozdní přítomnosti na stanici, ale žádný z nich se'Bosche nezeptal, co tady dělá.

„Tak co?" začal Bosch. „Zjistili jste něco o mém Johnnym Stokesovi?"

„Zatím nic," odpověděl Lenkov. „Ale pracujeme na tom. Hlásí se to na schůzkách a jeho fotku už mají ve všech autech. Takže..."

„Takže mi dáte vědět."

„Dáme ti vědět."

Renshawová souhlasně přikývla.

Bosche napadlo, že se zeptá, jestli se už ze služby vrátila Julia Brasherová, ale pak si to rozmyslel. Poděkoval oběma seržantům a vyšel na chodbu. Celý rozhovor proběhl dost podivně, jako by se oba policisté nemohli dočkat, až Bosch ze služebny vypadne. Bosch vycítil, že je to kvůli zkazkám o něm a o Julii, které se po oddělení šíří. Možná věděli, že Julii končí služba, a nechtěli je vidět oba spolu. Jako dohližitelé by se pak totiž stali svědky porušení vnitropolicejních zásad. A přestože šlo o bezvýznamné a jen zřídkakdy uplatňované pravidlo, bylo by pro ně lepší, kdyby jeho porušení neviděli a nemuseli se pak dívat jinam.

Bosch vyšel zadním východem na parkoviště. Neměl tušení, zda je Julia ještě stále na hlídce, zda je právě v šatně, nebo zda už odjela. Odpolední služby byly plovoucí. Člověk se z ní nedostal dříve, než za něj seržant vyslal náhradu.

Po chvíli Bosch našel Juliino auto na parkovišti a věděl, že se s ní neminul. Zamířil zpátky ke stanici a chtěl se posadit na lavičce Kód 7. Když k ní však došel, Julia již na ní seděla. Vlasy měla ještě vlhké ze sprchy v převlékárně. Měla na sobě seprané modré džínsy a pulovr bez výstřihu.

„Slyšela jsem, že jsi v baráku," začala. „Šla jsem za tebou, ale světlo bylo zhasnuté, tak jsem si řekla, že jsme se možná minuli."

„Hlavně o těch světlech neříkej náčelníkovi."

Julia se usmála a Bosch se posadil vedle ní. Chtěl se jí dotknout, ale neudělal to.

„Nebo o nás," dodal.

Julia přikývla.

„Jo. I když to už stejně ví spousta lidí, nebo ne?"

„Jo. Chtěl jsem o tom s tebou mluvit. Můžeš si dát panáka?"

„Jasně."

„Tak pojďme do Cat and Fiddle. Už se mi dneska nechce řídit."

Místo toho, aby společně prošli stanicí a vyšli hlavním vchodem, zvolili delší trasu přes parkoviště a kolem stanice. Urazili dva bloky k Sunset Boulevardu a pak další dva k restauraci. Bosch se Julii cestou omluvil, že se před její službou nezastavil na jejím oddělení, a vysvětlil, že musel odjet do Palm Springs. Julia byla celou cestu velice zamlklá a na Boschovo vysvětlování většinou jen přikyvovala. Tématu, o kterém chtěli hovořit, se vyhýbali až do chvíle, než došli do restaurace a vklouzli do jedné z kójí u krbu.

Oba si objednali guinness. Julia si poté složila ruce na stůl a věnovala Boschovi tvrdý pohled.

„Takže pití bych už měla, Harry. Můžeš to vyklopit. Ale musím tě varovat, že jestli mi chceš říct, že zůstaneme kamarádi, tak já už mám kamarádů dost." -

Bosch se neubránil širokému úsměvu. Zbožňoval tu její smělost, tu její přímost. Začal vrtět hlavou.

„Né, já nechci být tvůj kamarád, Julio. Vůbec ne."

Natáhl se přes stůl a stiskl Julii předloktí. Přitom se instinktivně rozhlédl po restauraci, aby se ujistil, že sem nikdo z policejního sboru nezabloudil na pozdně večerní skleničku. Nikoho nepoznal, a tak se obrátil zpátky k Julii.

„Já chci být s tebou. Tak jako doteďka."

„Prima. Já taky."

„Ale musíme být opatrní. Ty na tomhle oddělení nepracuješ dlouho. Já ano a vím, jak to tady chodí, takže je to moje vina. Ten první večer jsme neměli nechávat tvoje auto na stanici."

„Ať jdou do prdele, jestli nerozumí legraci."

„Ne, to je..."

Bosch počkal, až barmanka postaví piva na papírové tácky s emblémem značky Guinness.

„Takhle to není, Julio," řekl, když opět osaměli. „Jestli v tom chceme pokračovat, musíme být opatrnější. Musíme přejít do ilegality. Už žádné schůzky na lavičce, už žádné vzkazy, nic podobného. Dokonce už ani nesmíme sem, protože sem chodí poldové. Musíme být totálně v podzemí. Schůzky jen mimo oddělení, rozhovory jen mimo oddělení."

„Mluvíš, jako bychom byli párek špionů nebo něco podobného."

Bosch zvedl sklenici, přiťukl si s Julií a zhluboka se napil. Po dlouhém dni chutnalo pivo skvěle. Okamžitě musel potlačit zívnutí, ale Julia si ho všimla a zopakovala ho.

„Špioni? To není zas tak daleko od pravdy. Zapomínáš, že jsem na tomhle oddělení už více než pětadvacet let. Zatímco ty jsi jenom bota, bejby. Mám tady více nepřátel, než máš ty zatčení. A někteří z těch nepřátel by využili každé příležitosti, aby mě potopili, kdyby to jen trochu šlo. Zní to sice, jako bych měl strach jen o sebe, ale faktem je, že kdyby museli obětovat prvoročáka, aby se dostali na mě, udělali by to bez mrknutí oka. Vážně. Bez mrknutí oka."

Julia sklopila hlavu a zatvářila se ustaraně a pobaveně zároveň.

„Jasně, Harry. Takže tajný agent nula nula čtyřicet pět."

Bosch se usmál a zavrtěl hlavou.

„Jo, jo, myslíš si, že je to celé jen vtip. Ale počkej, až budeš mít poprvé na krku vyšetřovačku. Pak teprve prozřeš."

„Hele, já si nemyslím, že je to vtip. Prostě se tím jen bavím."

Oba upili trochu piva, Bosch se zaklonil a snažil se uvolnit. Teplo od krbu bylo příjemné. Bosch pohlédl na Julii, která se usmívala, jako by na něj věděla nějaké tajemství.

„Co je?"

„Nic. Já jen, že vypadáš strašně vyplašeně."

„Snažím se chránit tebe, to je všechno. Já už jsem pětadvacet plus, takže se mě to zas tak netýká."

„Co to znamená? Už jsem to párkrát slyšela -,pětadvacet plus' - ti lidi jako by byli nedotknutelní nebo co."

Bosch zavrtěl hlavou.

„Nikdo není nedotknutelný. Ale když si odsloužíš pětadvacet let, dostaneš se do nejvyšší penzijní třídy. Takže už je pak jedno, jestli odejdeš po pětadvaceti nebo pětatřiceti letech, pořád bereš stejnou penzi. Výraz,pětadvacet plus' proto znamená, že máš větší prostor poslat někoho do prdele. Když se ti nelíbí, co s tebou vyvádějí, můžeš to vždycky zapíchnout a říct: mějte se tu. Protože už ti nejde o výši šeku a nějaké výhody."

Barmanka se vrátila k jejich stolu a položila před ně košík s popcornem. Julia byla chvíli zticha a pak se naklonila přes stůl a natáhla bradu těsně nad sklenici.

„Tak proč tuhle práci ještě děláš?"

Bosch pokrčil rameny a zadíval se do sklenice.

„Snad kvůli té práci... Není to nic velkého, nic hrdinského. Ale možná je to příležitost tu a tam něco napravit v tomhle posraném světě."

Vztyčil palec a začal kreslit obrazce na oroseném skle. Mluvil dál, aniž by odtrhl oči od sklenice.

„Třeba tenhle případ..."

„Co je s ním?"

„Jestli se nám ho podaří poskládat dohromady a zjistit, jak to všechno bylo..., tak možná aspoň trochu odčiníme, co toho kluka postihlo. Já nevím, ale myslím, že to v tomhle světě může něco malého, něco strašně maličkého znamenat."

Vzpomněl si na lebku, kterou mu dopoledne ukazoval Golliher. Oběť vraždy pohřbená devět tisíc let v asfaltu. Město kostí, které čekají, až je čas vyvrhne ze země na povrch. Ale kvůli čemu? Třeba už na tom nikomu nezáleží.

„Co já vím?" pokračoval v úvahách. „Možná to z dlouhodobého hlediska nemá žádný význam. Nějací sebevražední teroristé zasáhnou New York a tři tisíce lidí jsou mrtví, než stačí dopít první ranní kávu. Co je proti tomu jedna sada kostí pohřbených kdesi hluboko v minulosti?"

Julia se sladce usmála a zavrtěla hlavou.

„S existencialismem na mě nechoď, Harry. Důležité je, že to něco znamená pro tebe. A pokud to pro tebe něco znamená, pak je důležité, abys dělal, co můžeš. Je úplně jedno, co se děje ve světě - hrdinové budou vždycky zapotřebí. Jen doufám, že někdy dostanu taky příležitost se jedním z nich stát."

„Možná."

Bosch přikývl, ale stále se díval jinam. Ještě chvíli si pohrával se sklenicí.

„Vzpomínáš na tu televizní reklamu, kde jedná stará dáma ležela na zemi a říkala:,Upadla jsem a nemůžu vstát?' Všichni si z ní tehdy dělali legraci."

„Vzpomínám. Ve Venice Beach se dokonce prodávala trička s tímhle sloganem."

„Jo, jasně... Tak takhle si taky někdy připadám. Chápeš, pětadvacet plus. Takovou dálku nemůžeš urazit bez toho, abys něco občas zvorala. Prostě upadneš, Julio, a někdy pak máš pocit, že už nemůžeš vstát."

Pokýval sám pro sebe hlavou.

„Jenže potom máš štěstí a vyjde na tebe případ, o kterém si lekneš: jo, tohle je on. Prostě to cítíš. Tohle je případ, který tě zase postaví na nohy."

„Říká se tomu vykoupení, Harry. Jak se to zpívá v té písničce?

,Každý chce mít aspoň jednu šanci'?"

„Jo, nějak tak."

„Třeba je tenhle případ tvoje šance."

„Jo, myslím, že je. Doufám."

„Tak na vykoupení."

Julia zvedla sklenici k přípitku.

„Uchop a drž," řekl Bosch.

Julia si s ním přiťukla. Část jejího piva se vylila do Boschovy téměř prázdné sklenice.

„Promiň. Musím si to nacvičit."

„To nevadí. Stejně jsem ji potřeboval doplnit."

Zvedl sklenici a dopil pivo. Postavil sklenici na stůl a otřel si ústa hřbetem ruky.

„Tak pojedeš se mnou dneska ke mně?" zeptal se.

Julia zavrtěla hlavou.

„Ne, s tebou ne."

Bosch se zamračil a začal přemýšlet, jestli ji jeho přímočarost nemohla urazit.

„Pojedu k tobě za tebou," dodala Julia. „Nezapomeň, že nemůžu nechat na oddělení auto. Od této chvíle musí být všechno přísně utajené - ústa na zámek a kradmé pohledy."

Bosch se usmál. Pivo a Juliin úsměv na něj působily jako kouzlo.

„Tak tos mě dostala."

„Doufám, že nejen v tomhle."

29

Na schůzku v kanceláři Grace Billetsová dorazil Bosch pozdě. Edgar již v kanceláři seděl, což bylo samo o sobě nevídané, a spolu s ním zde byl i Medina z oddělení styků s veřejností. Billetsová ukázala Boschovi tužkou v ruce na židli, zvedla telefon a vyťukala číslo.

„Tady poručice Billetsová," řekla, když se jí volaný ozval. „Můžete vyřídit zástupci Irvingovi, že už jsme tu všichni a můžeme začít."

Bosch pohlédl na Edgara a zvedl obočí. Zástupce náčelníka si tedy stále zachovával přímý dohled nad případem.

Billetsová zavěsila a řekla: „Zavolá mi zpátky a já ho pak přepnu na hlasitý odposlech."

„Aby poslouchal, nebo aby mluvil?" zeptal se Bosch.

„Kdo ví?"

„A ještě než zavolá," ujal se slova Medina, „bych chtěl říct, že nám začínají chodit telefonáty ohledně toho upozornění, které jste nechali číst na schůzkách. Na muže jménem John Stokes. Jak k tomu máme přistupovat? Je to nový podezřelý?"

Bosch pocítil rozladění. Věděl, že upozornění, které se četlo při každém střídání služeb, se nakonec dostane k novinářům. Nepředpokládal však, že se to stane tak rychle.

„Ne, vůbec to není podezřelý," řekl Medinovi. „A jestli to ti reportéři zvorají stejně, jako to zvorali u Trenta, tak už ho nikdy nenajdeme. Prostě s tím chlapem chceme jen mluvit. Byl to známý oběti. Před mnoha lety."

„To znamená, že jste už oběť identifikovali?"

Než Bosch stačil odpovědět, zazvonil v kanceláři telefon. Billetsová ho zvedla a pustila zástupce náčelníka Irvinga přes hlasitý odposlech.

„Náčelníku, mám tady detektivy Bosche a Edgara spolu s důstojníkem Medinou z oddělení styků s veřejností."

„Výborně," vylinul se z reproduktoru přebuzený Irvingův hlas. „Takže v jaké jsme fázi?"

Billetsová stiskla na přístroji tlačítko, aby ztlumila hlasitost.

„Eh, Harry, co kdyby ses toho ujal?" řekla.

Bosch vytáhl z vnitřní kapsy saka blok. Dal si s tím však velmi načas, protože se mu líbila představa, že Irving sedí za nablýskaným skleněným stolem ve své kanceláři na Parker Center a musí čekat na hlasy z telefonu. Otevřel blok na stránce plné poznámek, které si napsal během snídaně s Julií.

„Jste tam, detektive?" řekl Irving.

„Eh, ano, pane. Jsem tady. Právě jsem se probíral poznámkami. Takže hlavní asi je, že se nám podařilo identifikovat oběť. Jmenuje se Arthur Delacroix. Čtvrtého května devatenáct set osmdesát odešel z domova v Miracle Mile. Bylo mu tehdy dvanáct let."

Odmlčel se, protože očekával doplňující otázky. Přitom si všiml, že si Medina chlapcovo jméno zapisuje.

„Nejsem si jistý, jestli by se to mělo zveřejňovat," řekl.

„Pročpak?" zeptal se Irving. „Chcete říct, že ta identifikace není stoprocentní?"

„Ne, ta je stoprocentní, náčelníku. Ale jde o to, že jestli to jméno zveřejníme, jako bychom tím zároveň roztroubili příští postup vyšetřování."

„A ten zní?"

„No, jsme naprosto přesvědčeni, že Nicholas Trent tu vraždu nespáchal. Takže se poohlížíme jinde. Pitva odhalila mnohočetná poranění kostí, která vypovídají o chronickém týrání, a to od velmi raného dětství. Matka již v té době s chlapcem nežila, takže se chceme zaměřit na otce. Zatím jsme s ním nemluvili. Sbíráme na něj materiály. Ale jestli zveřejníme, že jsme toho chlapce identifikovali, a jeho otec to uvidí, dáme mu zbytečně avízo a příležitost se na náš výslech připravit."

„Jestli tam toho kluka pohřbil on, tak už avízo dostal."

„Do jisté míry. Ale zároveň ví, že dokud oběť řádně neidentifikujeme, nedovede nás k němu žádná stopa. Až do zveřejnění identifikace se bude cítit v bezpečí. A my získáme čas si ho pořádně proklepnout."

„Rozumím," řekl Irving.

Chvíli všichni mlčeli. Bosch čekal, že Irving něco dodá, ale zástupce to neučinil. Bosch pohlédl na Billetsovou a rozpřáhl ruce na znamení bezradnosti. Billetsová pokrčila rameny.

„Takže...," začal Bosch, „to zatím nezveřejníme, že ne?"

Chvíli bylo ticho.

„Myslím, že je to moudrý postup," řekl konečně Irving.

Medina vytrhl stránku ze zápisníku, zmačkal ji a odhodil do odpadkového koše v rohu.

„A je vůbec něco, co můžeme zveřejnit?" zeptal se.

„Ano," odpověděl Bosch rychle. „Můžeme očistit Trenta."

„To ne," řekl Irving stejně rychle. „To uděláme až nakonec. Teprve až - a pokud vůbec - někoho usvědčíte, smeteme ze stolu zbytek."

Bosch pohlédl na Edgara a pak na Billetsovou.

„Náčelníku," řekl. „Jestli to uděláme takhle, poškodí to náš případ."

„Jak to?"

„Je to starý případ. A čím starší případ, tím ošemetnější dokazování. Nemůžeme nic riskovat. Jestli nevystoupíme a neřekneme, že Trent je čistý, dáváme tím člověku, kterého nakonec dopadneme, do ruky trumf. Bude pak moct ukázat na Trenta a říct, že to on obtěžoval děti, takže to udělal on."

„Jenže to bude moci říct bez ohledu na to, kdy Trenta očistíme."

Bosch přikývl.

„Připouštím. Ale dívám se na to z hlediska svědecké výpovědi u soudu. Chci mít možnost říct, že jsme Trenta proklepli a rychle ho vyřadili ze seznamu možných pachatelů. A nemám zájem, aby se mě pak nějaký advokát vyptával, proč jsme to tedy zveřejnili až za týden nebo za dva, když jsme ho tak rychle zbavili podezření. Náčelníku, to by pak vypadalo, že něco skrýváme. Možná by to klaplo, ale rozhodně by se to neobešlo bez důsledků. Lidé v porotách by si pak hledali jakoukoliv záminku nevěřit policii obecně a té losangeleské už vů..."

„Dobře, detektive, beru váš názor na vědomí. Ale mé rozhodnutí stále trvá. Informace o Trentovi nebude zveřejněna. Alespoň

ne do doby, než budeme mít podezřelého, se kterým budeme moci předstoupit před veřejnost."

Bosch zavrtěl hlavou a zabořil se hlouběji do židle.

„Co dál?" zeptal se Irving. „Za dvě minuty mám schůzku s náčelníkem."

Bosch se podíval na Billetsovou a znovu zavrtěl hlavou. Neměl nic dalšího, oč by se chtěl se zástupcem náčelníka dělit. Billetsová se ujala slova.

„Náčelníku, myslím, že tohle je od nás prozatím všechno."

„Kdy máte v plánu vyslechnout toho otce, detektivové?"

Bosch kývl na Edgara.

„Eh, tady detektiv Edgar, náčelníku. Ještě než oslovíme otce, snažíme se najít svědka, který by pro nás mohl být důležitý. Jedná se o někdejšího kamaráda oběti. Myslíme si, že by mohl něco vědět o týrání, které musel ten chlapec snášet. Chceme tomu dát jeden den. Domníváme se, že je tady v Hollywoodu, a rozhlásili jsme všem hlídkám, aby..."

„Ano, to je v pořádku, detektive. Zítra ráno na tento rozhovor navážeme."

„Jistě, náčelníku," řekla Billetsová. „Zase o půl desáté?"

Žádná odpověď však nepřišla. Irving už byl pryč.

30

Bosch s Edgarem strávili zbytek dopoledne doplňováním protokolů a vyšetřovacího spisu a obvoláváním nemocnic po celém městě, aby zrušili příkazy k prohlídce záznamů, které rozeslali v pondělí ráno. V poledne už měl Bosch kancelářské práce plné zuby a prohlásil, že musí vypadnout ze stanice.

„A kam chceš jít?" zeptal se Edgar.

„To čekání už mě unavuje," řekl Bosch. „Pojďme si ho omrknout."

Nasedli do Edgarova auta, protože nebylo označené a v garážích nebyla k dispozici žádná neoznačená policejní vozidla. Vyrazili po silnici 101 do Valley, kde odbočili na silnici 405, z níž sjeli ve Van Nuys. Manchesterský karavanový park se rozkládal na Sepulveda Street nedaleko od Victory. Bosch s Edgarem nejprve projeli kolem něj, pak se na místo vrátili a vjeli dovnitř.

U vchodu nestála žádná vrátnice - byl zde pouze žlutě pruhovaný zpomalovací práh. Silnice vedla kolem pozemku a karavan Sama Delacroixe stál v zadní části traktu, kde se opíral o šestimetrovou protihlukovou bariéru vedle dálnice. Bariéra měla odrážet nepřetržitý hluk automobilů na dálnici, ale ve skutečnosti jej pouze směrovala jinam a měnila jeho tón. Hluk zde však stále byl.

Karavan měl standardní rozměry a z většiny nýtovaných švů na jeho povrchu se odlupovala rez. Plátěná stříška chránila piknikový stůl a gril na dřevěné uhlí. Od jedné tyče stříšky k rohu vedlejšího karavanu se táhla prádelní šňůra. U zadní strany uzoučkého prostranství se o protihlukovou bariéru opírala hliníková kůlna na harampádí.

Okna i dveře karavanu byly zavřené. Na osamělé parkovací ploše nestál žádný automobil. Edgar projížděl kolem příbytku asi desetikilometrovou rychlostí.

„Vypadá to, že nejsou doma."

„Zkus zajet na to golfové cvičiště," navrhl Bosch. „Jestli je tam, můžem si pronajmout kbelík míčků."

„Vždycky si rád zatrénuju," souhlasil Edgar.

Když na cvičiště dorazili, bylo na něm jen málo hráčů, ale jinak vše nasvědčovalo tomu, že hřiště zažilo velmi rušné dopoledne. Golfové míčky se válely po celé ploše, která měřila asi tři sta metrů a končila u stejné protihlukové bariéry, jež chránila karavanový park. Na konci pozemku byla na vysokých sloupech natažena síť, která chránila řidiče na dálnici před dlouhými odpaly. Protější stranu hřiště právě brázdil malý traktůrek se sběračem míčků na konci. Řidič seděl chráněn za bezpečnostní klecí.

Bosch chvíli pozoroval hřiště sám, než se k němu připojil Edgar s půl kbelíkem míčků a golfovým vakem, který neustále vozil v kufru svého auta.

„Myslím, že je to on," řekl.

„Jo."

Bosch zamířil k lavičce, posadil se a sledoval, jak se jeho partner chystá odpalovat míčky z malého čtverečku gumové trávy. Edgar si předtím sundal sako i kravatu. Nepůsobil přitom nijak zvlášť nepatřičně. Pouhých pár metrů od něj odpalovali míčky dva muži v kalhotách od obleku a bílých košilích, kteří očividně využili polední přestávku k pilování hry.

Edgar si opřel vak o dřevěný stupínek a vytáhl z něj hůl. Nasadil si rukavici, kterou rovněž vozil ve vaku, párkrát se rozmáchl pro zahřátí a začal odpalovat míčky. Prvních pár letělo příliš nízko a Edgar je zahrnul nadávkami. Další míčky však již začaly nabírat výšku a po chvíli se zdálo, že je Edgar sám se sebou spokojen.

Bosch se dobře bavil. On sám golf nikdy v životě nehrál a nemohl pochopit, co na něm tolik lidí vidí - dokonce i většina detektivů na oddělení ho hrála s téměř nábožným zanícením a po celém státě se konala řada vnitropolicejních i mezipolicejních turnajů. Bosch pobaveně přihlížel, jak se Edgar postupně dostává do ráže, přestože odpaly na cvičišti se přirozeně nepočítaly.

„Zkus vystřelit na něj," poradil Edgarovi, když začal mít pocit, že jeho partner je již dostatečně rozehřátý a připravený.

„Harry," řekl Edgar. „Já vím, že golf nehraješ, ale mohl bys snad vědět, že při téhle hře se snažíš trefit míček do jamky - tam, co je ta vlajka. Na pohyblivé cíle se v golfu nestřílí."

„Tak jak to, že bývalí prezidenti vždycky trefují lidi?"

„Protože můžou."

„No tak, sám jsi říkal, že se na golfu všichni snaží trefit chlápka v traktůrku. Vystřel po něm."

„Všichni kromě seriózních golfistů."

Edgar nicméně natočil tělo tak, aby Bosch viděl, že se chystá na traktůrek vypálit. Ten právě dojížděl na konec cesty a chystal se otočit do protisměru. Podle ukazatelů vzdálenosti byl sto třicet metrů od nich.

Edgar se rozmáchl, ale míček opět letěl při zemi.

„Zatraceně! Vidíš to, Harry? Úplně si zkazím techniku."

Bosch se začal smát.

„Čemu se řehtáš?"

„Vždyť je to jen hra, člověče. Tak vystřel znovu."

„Zapomeň na to. Je to dětinské."

„Vystřel."

Edgar neřekl nic. Znovu natočil tělo a zamířil na traktor, který byl nyní zhruba uprostřed plochy. Rozmáchl se a odpálil míček. Ten opsal ladný oblouk a skutečně dopadl doprostřed cvičiště - bohužel dobrých šest metrů za traktůrek.

„Slušná rána," řekl Bosch. „Tedy pokud jsi nemířil na ten traktor."

Edgar se na něj nasupeně podíval, ale neřekl nic. Následujících pět minut odpaloval na traktor míček za míčkem, ale nikdy se nepřiblížil na více než deset metrů. Bosch mlčel, čímž Edgarovo znechucení ještě více prohluboval. Nakonec se Edgar otočil a vztekle vyštěkl: „Chceš si to zkusit?"

Bosch předstíral nechápavost.

„Co, ty se ho pořád pokoušíš trefit? Promiň, to jsem si neuvědomil."

„Pojď, jdeme."

„Vždyť máš v tom kyblíku ještě polovinu míčků."

„To je jedno. Tenhle trénink vrátil mou hru o měsíc dozadu."

„Jenom?"

Edgar vztekle zasunul hůl do vaku a věnoval Boschovi odměřený pohled. Bosch měl co dělat, aby nepropukl ve smích.

„No tak, Jerry, chci se mrknout na toho chlápka. Copak nemůžeš odpálit ještě pár míčků? Vypadá to, že tady brzo skončí."

Edgar se zadíval na cvičiště. Traktor se nyní pohyboval v asi padesátimetrové vzdálenosti. Dalo se předpokládat, že pokud vyrazil u protihlukové bariéry, bude co nevidět u nich. Na greenu nyní leželo velmi málo čerstvých míčků - vlastně jen Edgarovy a dvou byznysmenů v bílých košilích -, takže se Delacroix nemusel vracet zpátky.

Edgar se nakonec nechal obměkčit. Opět vytáhl jednu hůl, vrátil se na zelený čtverec falešné trávy a odpálil nádhernou ránu, která doletěla téměř až k protihlukové bariéře.

„Tigere Woodsi, polib si prdel," poznamenal.

Další ranou trefil trávník tři metry od odraziště.

„Sakra."

„Hele, když hraješ doopravdy, tak taky odpaluješ míčky z té falešné trávy?"

„Ne, Harry, neodpaluješ. Tohle je trénink."

„Aha. Ale v tom případě trénink nenavozuje skutečnou herní situaci."

„Dá se to tak říct."

Traktor sjel ze cvičiště a zamířil k boudě za vstupním Stánkem, u něhož Edgar platil za kbelík míčků. Zamřížované dveře se otevřely, z traktůrku vystoupil čerstvý šedesátník a začal vytahovat ze sběrače drátěné košíky plné míčků a odnášet je do boudy. Bosch vysvětlil Edgarovi, že má pokračovat v tréninku, aby nebyli nápadní. Nato nenuceně vyrazil ke vstupnímu Stánku a zakoupil další půlkbelík míčků, čímž se ocitl ne více než šest metrů od muže, který řídil traktor.

Byl to Samuel Delacroix. Bosch jej poznal podle fotografie z řidičského průkazu, kterou mu Edgar vyjel z počítače. Muž, který kdysi hrál světlovlasého modrookého árijského vojáka a okouzlil osmnáctiletou dívku, byl nyní pohledný jako šunkový sendvič. Stále měl světlé vlasy, které si však očividně barvil, a na temeni se mu rýsovala pleš. Na bradě měl den staré strniště, jež se na slunci sněhobíle lesklo. Na jeho nose oteklém vlivem stáří a alkoholu seděly špatně padnoucí brýle. To vše pak podtrhovalo pivní panděro, které by mu zaručovalo propuštění z armády kterékoliv země na světě.

„Dva padesát."

Bosch pohlédl na ženu za přepážkou.

„Za ty míčky."

„Jasně."

Bosch zaplatil a uchopil kbelík za rukojeť. Naposledy se podíval na Delacroixe, který se v tu chvíli náhle otočil a zavadil pohledem o Bosche. Jejich oči se na okamžik setkaly a Bosch poté nenuceně odhlédl jinam. Právě když vyrazil k Edgarovi, zazvonil mu mobilní telefon.

Bosch rychle podal kbelík Edgarovi a vytáhl telefon ze zadní kapsy. Byl to Mankiewicz, seržant na ranní službě.

„Hej, Boschi, co zrovna děláte?"

„Odpalujem nějaké míčky."

„To sedí. Vy si válíte prdel a všechnu práci odtáhneme my."

„Našli jste toho kluka?"

„Myslím, že jo."

„Kde?"

„Pracuje ve Washaterii. Chápeš - loví tuzéry a paběrkuje."

Washateria byla myčka aut na La Brea, kde se také luxovaly a cídily interiéry. Zaměstnanci firmy žili prakticky výhradně ze spropitného a z toho, co dokázali z automobilů ukrást, aniž je někdo přistihl.

„Kdo ho objevil?"

„Dva chlápkové z mravnostního. Říkali, že jsou si na osmdesát procent jistí. Chtějí vědět, jestli se toho mají ujmout sami, nebo jestli chceš být u toho."

„Řekni jim, že mají sedět na zadku a že už tam jedeme. Hele, a víš co, Manku? Myslíme si, že ten chlap je králík. Máš k dispozici hlídku, která by se dala použít jako záloha pro případ, že by chtěl zdrhnout?"

„Ehm..."

Nastala chvíle ticha. Bosch měl za to, že Mankiewicz ověřuje rozpis služeb.

„No, máte štěstí. Měl bych tady dvě tři jedenáctky, které přišly dřív. Za čtvrthodinku by měly vypadnout z porady. Vyhovuje vám to?"

„Dokonale. Řekni jim, aby na nás počkali na parkovišti Checkers mezi La Brea a Sunset Boulevardem. A ti hoši z mravnostního af jsou tam taky."

Bosch ukázal Edgarovi, že je čas odejít.

„Eh, je tu jistý háček," řekl Mankiewicz.

„Jaký?"

„Jedním z těch dvou tři jedenáctek je Brasherová. Bude to problém?"

Bosch chvíli mlčel. Chtěl Mankiewiczovi říci, aby mu poslal někoho jiného, ale zároveň věděl, že to není jeho starost. Pokud by se pokoušel ovlivňovat rozpis služeb nebo cokoliv jiného na základě svého vztahu s Brasherovou, vystavil by se kritice a riziku vnitřního vyšetřování.

„Ne, nebude to problém."

„Hele, já bych to nedělal, ale ona je bažantka. Už má na krku pár chyb a tuhle zkušenost potřebuje jako sůl."

„Říkal jsem, že to nebude problém."

31

Postup proti Johnnymu Stokesovi naplánovali na kapotě Edgarova auta. Detektivové z mravnostního oddělení Eyman a Leiby nakreslili do bloku plánek Washaterie a zakroužkovali voskovnu, v níž zahlédli pracovat Stokese. Automyčku obklopovaly ze tří stran betonové zdi a další stavby. Strana čelem k La Brea měřila téměř padesát metrů a přehrazovala ji metr a půl vysoká ochranná přizdívka, kterou přerušoval pouze vjezd na jedné a výjezd na druhé straně. Pokud by se Stokes rozhodl utéci, mohl přizdívku přelézt, ale pravděpodobnější bylo, že se pokusí uprchnout přes vjezd nebo výjezd.

Plán byl tudíž poměrně prostý. Eyman a Leiby obsadí vjezd do automyčky, zatímco Brasherová s partnerem Edgewoodem budou hlídat výjezd. Bosch a Edgar pak vjedou v Edgarově autě do myčky jako zákazníci a zajistí Stokese. Policisté si přeladili vysílačky na taktický kanál a dohodli se na kódech: červená znamenala, že Stokes prchá, zatímco zelená signalizovala, že akce proběhla hladce.

„Nezapomeňte na jednu věc," prohlásil Bosch. „Téměř všichni čističi, myči, luxovači a mydliči v téhle myčce pravděpodobně před něčím prchají - i kdyby to měl být jen imigrační úřad. Takže i když se nám podaří Stokese bez problémů zajistit, ostatní můžou začít vyvádět. Poldové zasahující na automyčce, to je jako řvát ,hoří´ na divadle. Všichni se rozprchnou, dokud nezjistí, kdo si to tentokrát odskákal."

Všichni přikývli a Bosch se ostře podíval na nováčka Brasherovou. V souladu s plánem, na němž se dohodli předchozího večera, nedali ničím najevo, že se znají lépe než kteříkoliv dva policejní kolegové. Zároveň se však Bosch chtěl ujistit, že Julia chápe, jak ošemetná může taková operace být.

„Rozumíš tomu, boto?" zeptal se.

Brasherová se usmála.

„Jo, rozumím."

„Dobrá, takže se soustřeďme. Jdeme."

Boschovi se zdálo, že úsměv z obličeje Julie Brasherová nevymizel, ani když doprovázela Edgewooda k hlídkovému vozidlu.

Zamířil s Edgarem k jeho lexusu. Teprve u něj si uvědomil, že partnerovo auto je čerstvě umyté a navoskované.

„Zatraceně."

„Co ti mám na to říct, Harry? Prostě se o svoje auto starám."

Bosch se rozhlédl. Za jednou restaurací s rychlým občerstvením stála otevřená popelnice v betonovém výklenku, který někdo před chvílí vystříkal. Před výklenkem se přitom vytvořila kaluž zčernalé vody.

„Projed párkrát tou louží," poručil Edgarovi Bosch. „Ať si trochu zasviníš auto."

„Harry, tyhle sračky si na auto nedám."

„No tak, tvoje auto musí vypadat, že potřebuje umýt, jinak by mohl začít větřit. Sám jsi říkal, že ten chlap je králík. Tak mu k tomu zdrhnutí nedávej záminku."

„Jenže my do té myčky nakonec nepojedem. Když si to auto zaneřádím tím svinstvem, už mi na něm zůstane."

„Tak víš co, Jerry? Jestli toho chlapa dostanem, řeknu Eymanovi s Leibym, aby s ním odjeli na stanici sami, a ty si tu zatím to auto umyješ. Dokonce ti to zaplatím."

„Sakra práce."

„No tak, projed už tou louží. Ztrácíme čas."

Když si Edgar konečně znečistil auto, mlčky zamířili na myčku. Bosch si přitom všiml, že automobil detektivů z mravnostního oddělení parkuje u obrubníku několik délek od vjezdu do myčky. O pár metrů dál zastavil druhý policejní vůz v řadě dalších zaparkovaných automobilů. Bosch hmátl po vysílačce.

„Takže všichni připraveni?"

Detektivové z mravnostního reagovali cvaknutím mikrofonu. Brasherová odpověděla slovně.

„Všichni připraveni."

„Dobrá. Tak jedem."

Edgar vjel na automyčku a zařadil se do služebního pruhu, kde zákazníci odevzdávali vozy k luxování a objednávali si příslušný druh mytí nebo voskování. Bosch začal okamžitě těkat pohledem mezi zaměstnanci, kteří měli na sobě totožné oranžové kombinézy a baseballové čepice. Proces identifikace se tím zpomalil, ale Bosch přesto zanedlouho zahlédl modrou stříšku voskovny, v níž poznal Johnnyho Stokese.

„Támhle je," řekl Edgarovi. „U toho černého bavoráku."

Bosch věděl, že jakmile vystoupí z auta, většina padouchů v automyčce v nich dokáže vycítit policisty. Stejně jako Bosch poznal padoucha s osmadevadesátiprocentní úspěšností, dokázali i oni zmerčit policajta na sto honů. Stokesovo zajištění muselo proběhnout rychle.

Bosch pohlédl na Edgara.

„Připraven?"

„Jdem na to."

Oba současně bouchli dveřmi. Bosch vyskočil z auta a otočil se ke Stokesovi, který stál zády k němu necelých pětadvacet metrů daleko. Byl přikrčený a právě cosi stříkal na kola černého BMW. Bosch zaslechl, jak Edgar komusi říká, aby se vykašlal na luxování, že je za chvíli zpátky.

Zhruba v polovině vzdálenosti ke Stokesovi je ostatní zaměstnanci automyčky poznali. Kdesi za sebou zaslechl Bosch volání: „Štára, šťára, štára!"

Stokes reagoval okamžitě. Napřímil se a začal se otáčet. Bosch se dal do běhu.

Byl již asi pět metrů od Stokese, když si bývalý vězeň uvědomil, že cílem je právě on. Přirozená úniková cesta vedla po jeho levici skrz vjezd do automyčky, ale v cestě mu stálo černé BMW. Stokes tedy vyrazil napravo, ale vzápětí se zarazil, když si uvědomil, že by se ocitl ve slepé uličce.

„Ne, ne!" volal na něj Bosch. „Chceme si jen promluvit, chceme si jen promluvit!"

Stokes viditelně ochabl. Bosch zamířil přímo k němu, zatímco Edgar se přesunul napravo pro případ, že by se Stokes pokusil o průlom.

Bosch zpomalil a co nejvíce rozpřáhl ruce. V jedné z nich přitom držel vysílačku.

„Losangeleská policie. Chceme vám jen položit pár otázek, nic víc."

„O čem, chlape?"

"O..."

Náhle Stokes zvedl ruku a nastříkal Boschovi do tváře čistič pneumatik. Poté uskočil napravo, jako by měl namířeno do slepé uličky, kde se vysoká zadní stěna automyčky spojovala s boční stěnou dvoupatrového obytného domu.

Bosch si instinktivně zakryl oči dlaněmi. Slyšel, jak Edgar na Stokese ječí, a pak zaslechl zvuk jeho bot na betonovém povrchu. Oči však otevřít nemohl. Přiložil si před ústa vysílačku a zakřičel: „Červená! Červená! Červená! Míří k zadnímu výjezdu!"

Upustil vysílačku na betonovou podlahu, přičemž nohou ztlumil její náraz, a začal si vytírat pálící oči do rukávů saka. Nakonec je dokázal nakrátko otevřít. Všiml si, že za BMW vede od vodovodního kohoutku svinutá hadice. Vyrazil k ní, pustil vodu a omyl si oči i obličej. Přitom mu bylo úplně jedno, jestli mu voda promáčí šaty. Oči ho pálily, jako by je někdo hodil do vařící vody.

Za pár okamžiků pálivý pocit ustoupil. Bosch odhodil hadici, aniž by vypnul vodu, a natáhl se pro odhozenou vysílačku. Zrak měl na okrajích rozmazaný, ale viděl dost dobře na to, aby se mohl pohybovat. Když se ohýbal pro vysílačku, zaslechl, jak se mu někteří muži v oranžových kombinézách posmívají.

Bosch si jich však nevšímal. Přepnul vysílačku na hlídkový kanál hollywoodskému oddělení a promluvil do ní.

„Hollywoodským jednotkám, pronásledujeme muže podezřelého z napadení v oblasti mezi La Brea a Santa Monica. Podezřelý je běloch, věk přibližně pětatřicet let, tmavé vlasy, oranžová kombinéza. Pohybuje se v blízkosti hollywoodské Washaterie."

Bosch neznal přesnou adresu automyčky, ale nijak si s tím nelámal hlavu. Všichni pochůzkáři ji určitě museli znát. Přepnul vysílačku na hlavní komunikační kanál a povolal záchrannou jednotku k ošetření zraněného policisty. Neměl tušení, co mu Stokes nastříkal do očí. Pomalu se mu začínalo ulevovat, ale nechtěl riskovat dlouhodobější újmu.

Nakonec přepnul zpět na taktický kanál a požádal ostatní o nahlášení polohy. Ve vysílačce se mu však ozval pouze Edgar.

„V zadním rohu byla díra. Stokes přes ni proběhl do boční uličky. Skrývá se v jednom z těch obytných domů na severní straně myčky."

„A kde jsou ostatní?"

Edgarova odpověď byla přerušovaná. Právě se přesunoval do místa bez signálu.

„Vrátili se..., rozestavit. Myslím..., garáži. Jsi..., řádku, Harry?"

„Zvládnu to. Posily už jsou na cestě."

Bosch netušil, zda Edgar jeho poslední repliku slyšel. Strčil si vysílačku do kapsy a odchvátal k zadnímu rohu automyčky, kde našel díru, skrz niž Stokes proklouzl ven. Za dvoupatrovou paletou s dvousetpadesátilitrovými nádobami s tekutým mýdlem zel v betonové zdi otvor. Zdálo se, že do zdi kdysi narazilo z jedné strany auto a probouralo ji. A ať už byl tento otvor vytvořen záměrně, anebo ne, každopádně představoval vítanou a dobře prozkoumanou únikovou cestu pro všechny hledané muže, kteří v myčce pracovali.

Bosch se přikrčil a proklouzl otvorem, přičemž se na okamžik zachytil sakem o rezavou vyztužovací tyč, která trčela z rozbořené zdi. Na druhé straně zjistil, že se ocitl v uličce táhnoucí se za řadami obytných domů po celé délce bloku.

Asi o čtyřicet metrů dále stál v uličce hlídkový vůz. Byl prázdný a dveře na obou stranách měl otevřené. Bosch slyšel z vysílačky na přístrojové desce zvuky hlavního komunikačního kanálu. O něco dále, téměř na konci uličky, parkoval napříč vůz detektivů z mravnostního oddělení.

Bosch rychle vyrazil uličkou k hlídkovému vozu, přičemž se pozorně rozhlížel a naslouchal, zda něco neuvidí nebo neuslyší. Když dorazil k autu, znovu vytáhl vysílačku a pokusil se s někým spojit na taktické frekvenci. Nikdo se však neozýval.

Po chvíli si všiml, že hlídkový vůz parkuje před rampou, která se svažuje do podzemní garáže pod největším bytovým komplexem v ulici. Vzpomněl si, že když mu Edgar vyjmenovával Stokesovy přestupky proti zákonu, zmínil se i o krádežích aut. Náhle mu bylo naprosto jasné, že Stokes zamířil do garáže. Jedinou možností, jak odtud utéci, bylo ukrást si auto.

Bosch seběhl po rampě do tmy.

Garáž byla obrovská a zdálo se, že kopíruje schéma budovy nad sebou. Byly zde tři parkovací pruhy a rampa vedoucí do ještě nižšího patra. Bosch zde nikoho neviděl. Jediným zvukem, který se mu podařilo zaslechnout, bylo kapání vody z trubek nad hlavou. Bosch se rychle přesunul do prostředního pruhu a poprvé vytasil pistoli. Když mohl Stokes použít jako zbraň láhev se sprejem, mohl se stejně dobře ozbrojit čímkoliv jiným, co v garáži najde.

Bosch postupoval kupředu a kontroloval přitom několik málo automobilů, které v garáži zůstaly - zdálo se, že jsou všichni v práci. Hledal na autech jakékoliv známky vloupání, ale vůbec nic neobjevil. Právě když si přiložil vysílačku k ústům však zaslechl ze spodního patra ozvěnu chvatných kroků. Rychle se přesunul k rampě a začal po ní scházet dolů, přičemž si dával pozor, aby jeho gumové podrážky nadělaly co nejméně hluku.

Spodní patro garáže bylo ještě tmavší a pronikalo do něj ještě méně denního světla. Teprve když se klesání vyrovnalo, přivykly si Boschovy oči na přítmí. Harry nikoho neviděl, poněvadž mu konstrukce rampy zakrývala výhled na dobrou polovinu garáže. Když začal vycházet z rampy, náhle zaslechl z protějšího konce garáže vysoký a napjatý hlas. Patřil Julii Brasherové.

„Zůstaň stát! Zůstaň stát! Ani se nehni!"

Bosch se vydal za zvukem. Držel se co nejvíce u okraje rampy a pistoli měl přitom napřaženou Výcvik mu napovídal, že má zavoláním upozornit druhého policistu na svou přítomnost. Bosch ovšem věděl, že pokud je Brasherová v garáži se Stokesem sama, mohlo by ji jeho volání rozptýlit, a poskytnout tak Stokesovi příležitost, aby na ni zaútočil.

Když se Bosch vynořil za spodní stranou rampy, uviděl Brasherovou i Stokese u protější zdi necelých patnáct metrů od něj. Stokes stál u zdi s roztaženýma nohama i rukama. Brasherová stála u něj a jednu ruku mu tiskla na záda. Na zemi u pravé nohy jí ležela baterka a vrhala kužel světla na stěnu, o niž se Stokes opíral.

Bylo to dokonalé. Bosch cítil, jak se mu po celém těle rozlévá úleva, a záhy pochopil, že je to úleva z vědomí, že Brasherová vyvázla bez zranění. Napřímil se, sklopil pistoli a vyrazil směrem k nim.

Přitom se pohyboval přímo za Brasherovou se Stokesem. Když urazil pár kroků, všiml si, že Brasherová sundala ruku ze Stokesových zad, poodstoupila od něj a přitom se rozhlédla na obě strany. Bosche okamžitě napadlo, že je to chyba - přímé porušení všech pravidel výcviku. Stokes tak získal příležitost k útěku, pokud by k tomu měl dostatek odhodlání.

A pak jako by se vše začalo odehrávat ve zpomaleném záběru. Bosch začal na Brasherovou volat, ale vtom garáž náhle osvětlil záblesk a ozval se ohlušující výstřel. Brasherová klesla k zemi, zatímco Stokes zůstal stát. Ozvěna výstřelu se rozlehla po celé betonové garáži, takže nebylo poznat, odkud výstřel vyšel.

Kde je ta zbraň? pomyslel si Bosch. Nic jiného ho v tuto chvíli nenapadlo.

Zvedl pistoli a přikrčil se do bojového postavení. Začal otáčet hlavu, aby se rozhlédl po zdroji výstřelu, ale vtom si všiml, že se Stokes začíná obracet od stěny. Současně zahlédl, jak Brasherová zvedá ruku ze země a míří pistolí na Stokesovo otáčející se tělo.

Bosch namířil na Stokese,

„Ani hnout!" zaječel. „Stůj! Stůj! Stůj!"

Během vteřinky byl u něj.

„Nestřílej, člověče!" zaskučel Stokes. „Nestřílej!"

Bosch Stokese upřeně sledoval. Oči ho stále pálily a potřebovaly si odpočinout, ale Bosch věděl, že jediné zamžourání by teď mohlo být osudnou chybou.

„K zemi! Lehni si na zem. Dělej!"

Stokes sebou plácl na břicho a roztáhl ruce v kolmém úhlu k tělu Bosch se postavil nad něj, vrátil zbraň do pouzdra a jediným rychlým pohybem, který v životě provedl snad tisíckrát, mu nasadil pouta na zápěstí.

Nato vytasil pistoli a otočil se k Brasherové. Julia měla vytřeštěné oči a její zorničky se třaslavě mihotaly sem a tam. Krk měla zastříkaný od krve, která jí již prosákla přes přední stranu uniformy. Bosch k ní poklekl a roztrhl jí košili. Všude však bylo tolik krve, že mu chvíli trvalo, než našel místo zranění. Kulka Julii pronikla do levého ramena, pouhé dva centimetry od suchého zipu kevlarové vesty.

Z rány volně prýštila krev a Bosch viděl, že Juliin obličej rychle ztrácí barvu. Její rty se pohybovaly, ale nevycházel z nich žádný zvuk. Bosch se rozhlédl kolem sebe a viděl, že Stokesovi čouhá ze zadní kapsy kalhot kus hadru z automyčky. Vytáhl ho a přiložil ho Brasherové na ránu. Julia zasténala bolestí.

„Ted to bude bolet, Julio, ale musím zastavit krvácení."

Jednou rukou si sundal kravatu, provlekl ji Julii pod ramenem a nahoře uvázal uzel, který byl právě tak pevný, aby udržel Stokesův hadr v ráně.

„Dobře, vydrž, Julio."

Popadl ze země vysílačku a rychle přepnul frekvenční knoflík na hlavní kanál.

„Dispečinku, mám tu postřeleného policistu. Spodní patro garáže v obytném domě v La Brea Parku mezi La Brea a Santa Monikou. Potřebujeme OKAMŽITĚ lékaře! Podezřelý zajištěn. Potvrďte příjem."

Nastalo čekání, které Boschovi připadalo jako celá věčnost, než se ve vysílačce ozval dispečer a oznámil, že hlášení mělo výpadky a že ho má Bosch zopakovat. Harry stiskl tlačítko a zařval: „Kde je záchranka? POSTŘELENÝ POLICISTA!"

Přepnul na taktickou frekvenci.

„Edgare, Edgewoode, jsme ve spodním patře garáže. Brasherová to dostala. Stokese mám pod kontrolou. Opakuji, Brasherová je postřelená."

Odložil vysílačku a z plných plic zaječel Edgarovo jméno. Nato si svlékl sako a stočil ho.

„Člověče, já to neudělal!" hulákal Stokes. „Vůbec nevím, co..."

„Drž hubu! Drž hubu, kurva!"

Bosch vsunul sako Brasherové pod hlavu. Julia zatínala zuby bolestí a vystrkovala bradu vzhůru. Její rty byly téměř bílé.

„Doktoři už jedou, Julio. Volal jsem jim ještě předtím, než se to všechno seběhlo. Asi jsem jasnovidec nebo něco takového. Musíš to vydržet, Julio. Vydrž."

Brasherová otevřela ústa, ale zdálo se, že je to pro ni urputný zápas. Než však stačila něco říct, začal Stokes opět ječet hlasem, v němž se snoubil strach a hysterie.

„Já to neudělal, člověče! Ať mě nezabijou, prosím tě. Já to NEUDĚLAL!"

Bosch se nad něj naklonil a přitiskl se mu celou vahou na záda. Natáhl hlavu a řekl hlasitě přímo Stokesovi do ucha.

„Drž, sakra, hubu, nebo tě zabiju sám!"

Poté upřel pozornost zpátky k Brasherové. Její oči byly stále otevřené, ale po tvářích jí stékaly slzy.

„Ještě pár minutek, Julio. Musíš to vydržet."

Vytáhl jí z pravé ruky pistoli a položil ji na zem daleko od Stokese. Zvedl jí ruku a chytil ji do obou dlaní.

„Co se stalo? Co se stalo, sakra?"

Brasherová znovu otevřela a opět zavřela ústa. Bosch zaslechl na rampě kvapné kroky a pak volání svého jména. Byl to Edgar.

„Tady jsem!"

Za okamžik k němu přiběhli Edgar s Edgewoodem.

„Julio!" vykřikl Edgewood. „Á, doprdele!"

Bez jediného zaváhání vyrazil ke Stokesovi a uštědřil mu pořádný kopanec do boku.

„Ty zmrde!"

Natáhl nohu, aby kopanec zopakoval, ale Bosch na něj zaječel.

„Ne! Jdi pryč! Běž od něj!"

Edgar popadl Edgewooda a odtáhl ho od Stokese, který po prvním kopanci zvířecky zaskučel a nyní cosi blábolil a sténal strachem.

„Odved Edgewooda nahoru a místo něj sem přived doktory," řekl Bosch Edgarovi. „Ty vysílačky jsou tady dole na hovno."

Edgar i Edgewood jako by zkameněli šokem.

„No tak běžte! Honem!"

Jakoby na povel se v tu chvíli v dálce ozvaly houkačky.

„Chcete jí pomoct? Tak je sem přiveďte."

Edgar otočil Edgewooda a oba vyběhli po rampě zpátky.

Bosch se obrátil k Brasherové. Její obličej měl nyní smrtelnou barvu. Postupně upadala do šoku. Bosch to nechápal – dostala přece zásah do ramena. Náhle ho napadlo, jestli ve skutečnosti neslyšel dva výstřely. Mohl by první výstřel a následná ozvěna přehlušit výstřel druhý? Bosch znovu ohledal Juliino tělo, ale nic nenašel. Obracet ji a prohledávat jí záda přitom nechtěl, protože se bál, že jí způsobí další poranění. Nikde pod jejím tělem však neviděl žádnou krev.

„No tak, vydrž to ještě, Julio. Ty to dokážeš. Slyšíš to? Záchranka tu bude každou chvíli. Ještě to vydrž."

Brasherová znovu otevřela ústa, vystrčila bradu a začala mluvit.

„On..., popadl..., vyrazil..."

Zaťala zuby a začala kolébat hlavou na Boschově saku. Ještě jednou se pokusila promluvit.

„Nebyl to..., nejsem..."

Bosch k ní sklonil obličej a ztlumil hlas do naléhavého šepotu.

„Pssst, pssst. Nemluv. Hlavně zůstaň naživu. Soustřed se, Julio. Uchop a drž. Zůstaň naživu. Prosím tě, zůstaň naživu."

Bosch cítil, jak se garáž otřásá hlukem a vibracemi. Za okamžik se od stěn začala odrážet červená světla a po chvíli k nim dorazila sanitka. Za ní jelo policejní vozidlo následované Eymanem, Leibym a dalšími uniformovanými policisty, kteří rychle sbíhali do garáže.

„Panebože, prosím," mumlal Stokes. „Nedopusť to, prosím tě..."

První zdravotník přistoupil k Boschovi s Brasherovou a ze všeho nejdříve položil Boschovi ruku na rameno a jemně ho odstrčil stranou. Bosch ochotně ustoupil, neboť si uvědomoval, že nyní by zde byl pouze na obtíž. Když se však od Brasherové odtahoval, chytila ho zničehonic za předloktí a přitáhla si ho k sobě. Její hlas byl tenký jako papír.

„Harry, nenech je..."

Zdravotník jí přiložil na obličej kyslíkovou masku a její další slova se v ní utopila.

„Ustupte, prosím vás," řekl zdravotník pevně.

Když Bosch po čtyřech odcouval zpátky, chytil Brasherovou na chvíli za zápěstí a stiskl ho.

„Budeš zase v pořádku, Julio."

„To je Julia?" zeptal se druhý zdravotník, když se sklonil vedle Brasherové s velkým lékařským kufříkem.

„Julia."

„Takže Julio," řekl zdravotník. „Já jsem Eddie a tohle je Charlie. Dáme vás trochu dohromady. Jak právě říkal tady váš kolega, budete zase v pořádku. Ale musíte být silná. Hlavně musíte chtít. Musíte bojovat."

Brasherová něco řekla, ale kyslíková maska její slova zkomolila. Boschovi se zdálo, že pochytil jen jedno slůvko:ztuhlá.

Zdravotníci začali stabilizovat Juliin zdravotní stav a muž jménem Eddie na ni přitom neustále mluvil. Bosch vstal a přesunul se ke Stokesovi. Přitáhl si ho do sedu a odtlačil ho z místa ošetřování.

„Mám zlomená žebra," stěžoval si Stokes. „Potřebuju ty doktory."

„Věř mi, Stokesi, že tihle ti s tím vůbec nic neudělají. Tak radši zavři hubu."

V tu chvíli k nim přistoupili dva uniformovaní policisté. Bosch si je pamatoval z prvního večera, kdy říkali Julii, že se s ní za chvíli uvidí v Boardner's. Byli to její přátelé.

„Odvezeme vám ho na stanici."

Bosch však bez váhání odstrkal Stokese kolem nich.

„Ne, ujmu se ho sám."

„Vy musíte zůstat tady kvůli pépépéčku, detektive Boschi."

Měli pravdu. Před chvílí došlo k PPP neboli přestřelce za přítomnosti policisty a na místo již bezpochyby mířil vyšetřovací tým, přičemž Bosch měl být jeho klíčovým svědkem. Harry však nehodlal Stokese svěřit do rukou, kterým bezvýhradně nevěřil.

Zamířil se Stokesem k rampě a vyšel s ním na světlo.

„Poslyš, Stokesi, chceš žít?"

Mladý muž neodpověděl. Kvůli poraněným žebrům kráčel v polovičním předklonu. Bosch ho jemně poklepal na místo, kam ho před chvílí kopl Edgewood. Stokes hlasitě zaúpěl.

„Posloucháš mě?" zeptal se Bosch. „Chceš zůstat naživu?"

„Ano! Chci zůstat naživu."

„Tak mě dobře poslouchej. Posadím tě do kukaně a nebudeš mluvit s nikým jiným než se mnou. Rozuměls mi?"

„Rozuměl. Hlavně jim řekněte, ať mi neubližujou. Já nic neudělal. Vůbec nevím, co se stalo. Říkala mi, že mám jít ke zdi, a já ji poslechl. Přísahám Bohu, že jsem neudělal nic, co by..."

„Drž hubu!" poručil mu Bosch.

Po rampě sbíhali další policisté a Bosch si nepřál nic jiného než dostat Stokese co nejrychleji pryč.

Když vyšli na denní světlo, všiml si, že Edgar stojí na chodníku, hovoří do mobilního telefonu a druhou rukou přitom ukazuje sanitce cestu do garáže. Postrčil Stokese Edgarovým směrem. Když se k němu přiblížili, Edgar ukončil hovor.

„Zrovna jsem mluvil s Bulletsovou. Už je na cestě."

„Skvěle. Kde máš auto?"

„Pořád je v té automyčce."

„Tak pro něj zajdi. Odvezeme Stokese na oddělení."

„Harry, nemůžem přece odjet z místa č..."

„Viděls, co mu provedl Edgewood. Musíme toho hajzla uklidit někam do bezpečí. Skoč pro to auto. Jestli z toho vznikne nějaký průser, vezmu to na sebe."

„Jasně."

Edgar vyrazil k automyčce.

Nedaleko od rohu obytného domu zahlédl Bosch sloup. Zamířil k němu se Stokesem a spoutal mu kolem něj ruce.

„Čekej tady," poručil.

Nato odstoupil a přejel si rukou vlasy.

„Co se tam stalo, sakra?"

Vůbec si neuvědomil, že vyslovil svou otázku nahlas, dokud na ni Stokes nezačal odpovídat - přesněji řečeno dokud nezačal kňourat, že neudělal nic špatného.

„Zavři klapačku," obořil se na něj Bosch. „S tebou jsem nemluvil."

32

Bosch s Edgarem provedli Stokese přes policejní místnost do krátké chodby, která vedla k vyšetřovnám. Uvedli ho do vyšetřovny číslo 3 a připoutali mu ruce k ocelovému kroužku přišroubovanému uprostřed stolku.

„Za chvíli jsme zpátky," řekl mu Bosch.

„Hej, člověče, nenechávejte mě tu," začal Stokes. „Oni sem přijdou."

„Nikdo sem nepřijde, jenom já," odpověděl Bosch. „Takže sed na zadku."

Odešli z místnosti a zamkli ji za sebou. Bosch zamířil na oddělení detektivů. Místnost byla úplně prázdná. Vždy když byl na oddělení postřelen policista, reagovali na to všichni. Byla to součást víry v modré náboženství: když sejmou tebe, budeš chtít, aby všichni přijeli, a proto sám reaguješ stejně.

Bosch potřeboval cigaretu, potřeboval čas k přemýšlení a potřeboval znát odpověď na několik otázek. Hlavu mu však zcela zaplňovaly myšlenky na Julii a na její stav. I přesto si uvědomoval, že tuto věc již nemůže ovlivnit a že nejlepší způsob, jak ovládnout myšlenky, je soustředit se na něco, co má ještě stále ve vlastních rukou.

Věděl, že mu zbývá jen pramálo času, než vyšetřovací skupina PPP zavětří jeho stopu a přijede si pro něj i pro Stokese. Zvedl telefon a zavolal na služebnu. Ve sluchátku se ozval Mankiewicz. Pravděpodobně to teď byl jediný policista na stanici.

„Jaké jsou poslední zprávy?" zeptal se Bosch. „Jak je na tom?"

„Nevím. Slyšel jsem, že je to špatný. Kde seš?"

„Na oddělení. Mám tu toho chlápka."

„Harry, co blbneš? Pépépéčko se z toho může zbláznit. Měli byste být na místě činu. Oba dva."

„Řekněme, že jsem se obával zhoršení situace. Hele, dej mi vědět, jakmile se o Julii dozvíš něco nového, dobře?"

„Jasně."

Bosch se už chystal zavěsit, ale pak si na něco vzpomněl.

„Hele, Manku. Poslouchej mě. Ten tvůj Edwood zkoušel podezřelého dokopat. Ten přitom ležel celou dobu spoutaný na zemi. Pravděpodobně má čtyři nebo pět žeber zlomených."

Bosch se odmlčel. Mankiewicz neříkal nic.

„Záleží na tobě. Můžu se zachovat podle předpisů, anebo to můžu přenechat tobě."

„Nech to na mně. Postarám se o to."

„Dobrá. A nezapomeň se ozvat, až budeš něco vědět."

Bosch zavěsil a pohlédl na Edgara, který souhlasně přikývl nad způsobem, jakým kolega vyřešil záležitost s Edgewoodem.

„A co Stokes?" zeptal se Edgar. „Harry, co se vlastně v té garáži stalo, sakra?"

„Nejsem si jistý. Hele, já tam za ním zajdu a promluvím si s ním o Arthuru Delacroixovi, než sem vtrhne pépépéčko a zase mi ho odveze. Až sem dorazí, zkus je nějak zdržet."

„Jo, to je stejné jako natrhnout v sobotu prdel Tigeru Woodsovi na turnaji na Riviéře."

„Jo, já vím."

Bosch odešel do zadní chodby a chystal se vejít do vyšetřovny 3, když vtom si uvědomil, že mu detektivka Bradleyová z vnitřního vyšetřování nevrátila magnetofon. Bosch si přitom potřeboval rozhovor se Stokesem nahrát. Prošel kolem vyšetřovny 3 a zamířil do sousední videomístnosti. Zapnul kameru namířenou na vyšetřovnu 3, pustil pomocný magnetofon, vrátil se do místnosti a posadil se naproti Stokesovi.

Z očí mladého muže jako by vyprchal všechen život. Před necelou hodinou ještě voskoval BMW a vydělával aspoň pár dolarů denně, zatímco teď na něj čekal návrat do vězení - když bude mít štěstí. Stokes dobře věděl, že krev policajta promění jeho kolegy v nelítostné žraloky. Již mnoho podezřelých bylo zastřeleno na útěku, popřípadě se oběsilo v podobných vyšetřovnách. Nebo se to tak alespoň vysvětlilo reportérům.

„Jestli ti můžu něco poradit," začal Bosch, „tak už se, doprdele, uklidni a nedělej žádné vylomeniny. Hlavně nevyváděj těm lidem nic, co by tě mohlo stát život. Rozumíš mi?"

Stokes přikývl.

Bosch si všiml krabičky Marlborek v náprsní kapse Stokesovy kombinézy. Natáhl se přes stůl, aby je vytáhl. Stokes instinktivně ucukl.

„Klid."

Bosch vytáhl cigarety a zapálil si jednu sirkou z krabičky zasunuté za celofánem. Z rohu vyšetřovny si přitáhl malý odpadkový koš a odhodil do něj sirku.

„Kdybych ti chtěl dát nakládačku, udělal bych to už v garáži. Díky za čouda."

Bosch si vychutnával aroma cigarety. Naposledy si zapálil před dobrými dvěma měsíci.

„Můžu si dát taky jednu?" zeptal se Stokes.

„Ne, ty si žádnou nezasloužíš. Zasloužíš si akorát hovno. Ale uzavřu s tebou takovou dohodu."

Stokes upřel na Bosche oči.

„Víš, jak ti tam můj kolega trochu kopl do žeber? Udělám s tebou obchod. Ty na ten kopanec zapomeneš a přijmeš ho jako chlap a já zase zapomenu, žes mi nastříkal do očí to svinstvo."

„Vždyť mám zlomený žebra, člověče."

„A mě zas pálí oči, člověče. Tohle byl komerčně prodávaný čisticí přípravek. Státní zástupce by z toho vykouzlil útok na veřejného činitele rychleji, než bys stačil napočítat do pěti v korkoránštině. Bručel jsi přece v Corcoranu, nebo ne?"

Bosch se nadlouho odmlčel a nechal svá slova působit.

„Takže jsme dohodnutí?"

Stokes přikývl, ale neodpustil si dodat: „Stejně se tím nic nezmění. Řeknou, že jsem ji postřelil já. Že jsem..."

„Ale já vím, žes to neudělal."

Bosch si všiml, jak se do Stokesových očí navrací jiskřička naděje.

„A řeknu jim to přesně tak, jak jsem to viděl."

„Dobře."

Stokesův hlas se změnil v pouhé šeptání.

„Takže začněme od začátku. Proč jsi vzal roha?"

Stokes zavrtěl hlavou.

„Protože to tak dělám, člověče. Beru roha. Jsem odsouzenec a ty seš Nejvyšší. Vždycky beru roha."

Bosch si uvědomil, že ve všem tom zmatku a shonu nikdo Stokese pořádně neprohledal. Poručil mu, aby se postavil, což se nedalo udělat jinak, než že se Stokes naklonil nad stůl, protože měl k němu připoutané ruce. Bosch ho obešel a začal mu prohledávat kapsy.

„Máš u sebe nějaké jehly?"

„Ne, nemám jehly."

„Prima, protože bych se dost nerad píchnul. Jestli se píchnu, všecky dohody se ruší."

Během ohledávání držel cigaretu v ústech. Kouř z ní mu nepříjemně dráždil již tak pálící oči. Postupně vytáhl Stokesovi náprsní tašku, sadu klíčů a ruličku sedmadvaceti jednodolarových bankovek. Stokesovo dnešní spropitné. Nic jiného u sebe Stokes neměl. Pokud měl u sebe drogy k prodeji nebo pro osobní potřebu, dokázal se jich během pokusu o útěk zbavit.

„Budou to tam prohledávat se psy," domlouval mu Bosch. „Jestli jsi něco zahodil, najdou to a ty s tím vůbec nic nenaděláš."

„Nic jsem nezahodil. A jestli něco najdou, bude to podstrčený."

„Jo. Stejně jako u O. J. Simpsona."

Bosch se opět posadil.

„Pamatuješ, co jsem ti řekl ze všeho nejdřív? Ze všeho nejdřív jsem ti řekl, že ti chci jenom položit pár otázek. Byla to pravda. Tomuhle všemu..."

Bosch se rozmáchl rukou a ukázal na vyšetřovnu.

„Tomu všemu ses mohl vyhnout, kdybys mě býval poslouchal."

„Poldové si nikdy nechtěj jenom promluvit. Vždycky z nich vyleze něco dalšího."

Bosch přikývl. Už ho nemohlo překvapit, jak přesné jsou některé postřehy bývalých odsouzenců.

„Pověz mi něco o Arthuru Delacroixovi."

Stokesovy oči zaplavil zmatek.

„Cože? O kom?"

„O Arthuru Delacroixovi. O tvém kámošovi ze skateboardu. V dobách, kdys bydlel na Miracle Mile. Vzpomínáš si?"

„Ježíšikriste, člověče, vždyť to je..."

„Hodně dávno. Já vím. Proto se ptám."

„A co je s ním? Ten už je dávno fuč, člověče."

„Tak mi o něm něco pověz. Třeba o tom, jak zmizel."

Stokes sklopil oči ke spoutaným rukám a pomalu zavrtěl hlavou.

„To už je strašně dávno. Nevzpomenu si."

„Zkus to. Proč zmizel?"

„Já nevím. Prostě už ty sračky nemoh dýl snášet, a tak zdrhnul."

„Řekl ti, proč utíká?"

„Ne, prostě vzal roha. Jednoho dne se sebral a byl v tahu. A já už ho pak nikdy neviděl."

„Jaké sračky?"

„Jak to myslíš?"

„Říkals, že už nemohl dýl snášet ty sračky, a tak zdrhnul. Tyhle sračky. O čem přesně mluvíš?"

„No, však to znáš, o všech těch sračkách v jeho životě."

„On měl doma nějaké problémy?"

Stokes se zasmál a posměšně Bosche napodobil.

,„On měl doma nějaké problémy?' Jako by je neměl každý, člověče."

„Ptám se spíš na to, jestli ho doma týrali - myslím fyzicky."

Stokes se opět zasmál.

„A koho netýrali? Můj starej by po mně radši vystřelil, než aby se se mnou o něčem bavil. Když mi bylo dvanáct, mrštil po mně přes celej pokoj plnou plechovku od piva. Jen proto, že jsem sežral topinku, na kterou měl zálusk. Pak mu mě za to odebrali."

„Hele, to je fakt smutný, ale teď se bavíme o Arthuru Delacroixovi. Svěřil se ti někdy, že ho otec bije?"

„To ani nemusel, člověče. Viděl jsem ty modřiny. Jestli si vzpomínám, tak měl ten kluk věčně na oku monokla."

„To snad měl ze skateboardu. Protože hodně padal."

Stokes zavrtěl hlavou.

„Kulový padal. Artie byl jednička. Vlastně nic jiného nedělal. Byl příliš dobrej, než aby se mu něco stalo."

Bosch měl obě nohy položené na podlaze. Náhle podle vibrací poznal, že na oddělení dorazili lidé. Natáhl se a otočil zámkem na klice.

„Vzpomínáš si, kdy byl v té nemocnici? Poranil se na hlavě. Řekl ti tehdy, že to má z nehody na skateboardu?"

Stokes svraštil obočí a sklopil hlavu. Bosch v něm probudil nějakou živou vzpomínku. Poznal to.

„Pamatuju si, že měl oholenou hlavu a na ní spoustu stehů jako nějakej posranej zip. Ale nevzpomínám si, co..."

Někdo zvenčí stiskl kliku dveří a vzápětí se ozvalo prudké bušení. Za dveřmi se ozval tlumený hlas.

„Detektive Boschi, tady poručík Gilmore z PPP. Otevřete dveře."

Stokes se náhle zapřel na židli a v očích se mu objevila panika.

„Ne! Nenechte je..."

„Zmlkni!"

Bosch se natáhl přes stůl, popadl Stokese za límec a přitáhl si ho k sobě.

„Poslouchej mě, tohle je důležité."

Ozvalo se další klepání na dveře.

„Takže tvrdíš, že se ti Arthur nikdy nesvěřil, že by ho jeho otec mlátil?"

„Hele, člověče, postarej se o mě a já ti odříkám, co budeš chtít. Jasný, kurva? Jeho táta byl hovado. Jestli chceš, abych řekl, že se mi Artie svěřil, že ho ta tik mlátí násadou od smetáku, řeknu to. Nebo chceš radši baseballovou pálku? Prima, tak řeknu, že ho..."

„Zatraceně, já po tobě chci, abys mi řekl pravdu. Tak svěřil se ti s něčím takovým, nebo ne?"

Vtom se dveře otevřely. Gilmore si zřejmě obstaral klíč ze zásuvky ve služebně. Do vyšetřovny se nahrnuli dva detektivové PPP v oblecích. Gilmore, kterého Bosch znal, a další muž, jehož viděl poprvé.

„Dobrá, táhle sabotáž skončila," oznámil Gilmore. „Co to, probůh, vyvádíte, Boschi?"

„Svěřil, nebo ne?" naléhal Bosch na Stokese.

Druhý detektiv PPP vytáhl z kapsy klíče a začal Stokesovi odemykat pouta.

F

„Já nic neudělal," protestoval Stokes. „Já nic..."

„Tak řekl ti to někdy?" zaječel Bosch.

„Odved ho odsud," vyštěkl Gilmore na druhého detektiva. „A posad ho do jiné vyšetřovny."

Detektiv zvedl Stokese ze židle a napůl ho odnesl a napůl vystrkal z vyšetřovny. Boschova pouta zůstala ležet na stole. Ten na ně jen tupě zíral. Přemýšlel o Stokesových odpovědích a na prsou přitom cítil obrovskou tíhou z vědomí, že celá tato akce skončila ve slepé uličce. Stokes vyšetřování neposunul ani o píď. Julia byla postřelena úplně zbytečně.

Nakonec Bosch zvedl hlavu a podíval se na Gilmorea, který zavřel dveře a otočil se čelem k němu.

„Ptám se ještě jednou: co jste tu, sakra, vyváděli, Boschi?"

33

Gilmore kroutil tužkou mezi prsty a ťukal gumou na opačném konci do stolu. Bosch nikdy nevěřil vyšetřovatelům, kteří si dělali poznámky tužkou. Tým pro vyšetřování přestřelek za přítomnosti policisty tu byl nicméně právě od toho - aby překroutil skutečný sled událostí tak, že se dal uspokojivě předložit veřejnosti. Celá tato jednotka používala výhradně tužky s gumou: nikdy ne inkoust, a už vůbec ne magnetofon.

„Takže si to projdeme znovu," řekl Gilmore. „Ještě jednou mi zopakujte, co přesně policistka Brasherová udělala."

Bosch se zahleděl za něj. Gilmore ho ve vyšetřovně před chvílí posadil na židli pro podezřelé, takže Bosch nyní seděl čelem k zrcadlu - přesněji řečeno k polopropustnému sklu, za nímž ho ted´ bezpochyby sledovalo nejméně šest lidí, pravděpodobně včetně zástupce náčelníka Irvinga. Bosche napadlo, jestli si někdo všiml, že ve videomístnosti je zapnutá kamera. Pokud ano, dozajista ji někdo ihned vypnul.

„Nějakým způsobem se postřelila."

„A vy jste to viděl."

„Úplně přesně ne. Viděl jsem to zezadu. Stála zády ke mně."

„Tak jak víte, že se postřelila?"

„Protože tam kromě ní, mě a Stokese nikdo jiný nebyl. Já po ní nestřílel a Stokes taky ne. Takže se postřelila sama."

„Během zápasu se Stokesem."

Bosch zavrtěl hlavou.

„Ne, v době výstřelu už s ním nezápasila. Nevím, co se dělo, než jsem tam dorazil, ale v okamžiku výstřelu měl Stokes obě ruce položené na zdi a stál zády k Brasherové. Policistka Brasherová měla jednu ruku opřenou o jeho záda, čímž ho držela u zdi. Pak jsem viděl, jak od něj odstoupila a svěsila ruku. Neviděl jsem pistoli, ale zaslechl jsem výstřel a viděl, jak se před ní objevil záblesk. A pak se skácela k zemi."

Gilmore hlasitě bubnoval tužkou o stůl.

„To bubnování vám ruší nahrávku," utrousil Bosch. „Aha, vlastně ne, lidi od vás si vlastně nikdy nic nenahrávají."

„To vás teď nemusí zajímat. Co se stalo pak?"

„Pak jsem vyrazil k té zdi. Stokes se začal otáčet, aby viděl, co se stalo. Policistka Brasherová zvedla pravou ruku a namířila pistoli na Stokese."

„Ale nevystřelila, nebo ano?"

„Ne. Zařval jsem na Stokese: ,Ani hnout!', a tak nevystřelila. Stokes se ani nehnul. Pak jsem se přesunul na místo činu a poslal Stokese na zem. Spoutal jsem ho, zavolal vysílačkou pomoc a pokusil se co nejlépe ošetřit zranění policistky Brasherové."

Gilmore kromě jiného žvýkal tak hlasitě, že to Bosche znervózňovalo. Převalil žvýkačku ještě několikrát v ústech a teprve pak promluvil.

„Víte, na tom všem mi není jasná jedna věc: proč se Brasherová postřelila?"

„Na to se musíte zeptat jí. Já vám jen říkám, co jsem viděl."

„Jo, ale já se ptám vás. Byl jste u toho. Takže co si myslíte?"

Bosch si dal s odpovědí velice načas. Všechno se seběhlo strašně rychle. Myšlenky na události v garáži až dosud odkládal stranou a soustředil se výhradně na Stokese. Teprve nyní si v duchu přehrál výjevy z oné garáže. Nakonec pokrčil rameny.

„Nevím."

„Tak víte co? Pojďme se na minutku zamyslet nad tou vaší verzí. Předpokládejme, že Brasherová zasouvala pistoli zpátky do pouzdra - což by bylo proti předpisům, ale čistě hypoteticky to můžeme předpokládat. Zasouvala pistoli do pouzdra, aby mohla lomu člověku nasadit pouta. Jenže Brasherová nosí pouzdro na pravém boku, a kulka jí přitom prošla levým ramenem. Jak je to možné?"

Bosch si vzpomněl, jak ho Brasherová před pár dny zpovídala ohledně jizvy na levém rameni. Jak se vyptávala, jaké to je být postřelen. Bosch měl náhle dojem, jako by se místnost zmenšila a stěny padaly přímo na něj. Začal se potit.

„Já nevím," odpověděl.

„Vy toho vůbec moc nevíte, že ne Boschi?"

„Vím jenom to, co jsem viděl. A to už jsem vám řekl."

Bosch zalitoval, že Stokese odvedli i s krabičkou cigaret.

„Jaký je váš vztah k policistce Brasherové?"

Bosch sklopil oči na stůl.

„Jak to myslíte?"

„Podle mých informací s ní šoustáte. Tak to myslím."

„A co to s tím má společného?"

„Já nevím. Třeba mi to řeknete vy."

Bosch neodpověděl. Měl co dělat, aby zkrotil vztek, který uvnitř něj narůstal.

„No, tak především je ten váš vztah porušením zásad policejního oddělení," prohlásil Gilmore. „To přece víte, nebo ne?"

„Ona je pochůzkářka. Já jsem detektiv."

„A vy myslíte, že na tom záleží? Na tom vůbec nesejde. Vy jste dé-trojka. To je úroveň dohlížitele. Zatímco ona šlape rajón a ještě k tomu je nováček. Kdybychom byli v armádě, čekalo by vás propuštění. A dost možná byste si musel i něco odsedět."

„Jenže tady jsme v losangeleské policii. Takže mě čeká co: povýšení?"

Touto odpovědí Bosch poprvé přešel do ofenzivy. Chtěl Gilmorea varovat, aby změnil kurs. Bylo totiž veřejným tajemstvím, že podobné vztahy s řadovými policistkami udržuje hned několik vysoce postavených důstojníků losangeleské policie. Kromě toho se vědělo, že policejní odbory, které zastupovaly policisty do hodnosti seržanta, jsou připraveny tyto známé i méně známé případy zveřejnit, pokud by chtělo vedení uplatnit vůči jejich členům jakékoliv sankce za porušení takzvaných pravidel o sexuálním obtěžování.

„Nechci od vás slyšet rádobyvtipné poznámky," reagoval Gilmore. „Snažím se tu vést vyšetřování."

Následovalo delší bubnování tužkou, během něhož detektiv pročítal poznámky, které si až dosud napsal. Bosch věděl, že Gilmore právě provádí takzvané zpětné vyšetřování. Nejprve si stanoví žádaný závěr a pak shromažďuje jen ta fakta, která mu do něj zapadají.

„Co dělají oči?" zeptal se nakonec, aniž by zvedl hlavu.

„Jedno mě pořád pálí jako čert. Jsou jak dvě ztracená vejce."

„Uvedl jste, že vás Stokes zasáhl do tváře sprejem s čisticí látkou."

„To je fakt."

„A na okamžik vás oslepil."

„To je fakt."

Gilmore se postavil a začal přecházet po malém prostoru za židlí.

„Kolik času uplynulo mezi dobou, kdy jste byl oslepen, a dobou, kdy jste seběhl do té tmavé garáže a údajně viděl, jak se Brasherová postřelila?"

Bosch se na okamžik zamyslel.

„No, vystříkal jsem si oči hadicí a pak jsem ho začal pronásledovat. Řekl bych, že ne víc než pět minut. Ale ne o moc míň."

„Takže jste se během pěti minut proměnil ze slepce v ostříže, který vidí všechno."

„Takhle bych to zrovna necharakterizoval, ale ten čas máte správně."

„No, alespoň něco mám správně. Děkuji vám."

„Nemáte zač, poručíku."

„Takže tvrdíte, že jste nebyl svědkem zápasu o pistoli policistky Brasherové předtím, než došlo k tomu výstřelu. Říkám to správně?"

Gilmore měl ruce složené za zády a tužku držel mezi prsty jako cigaretu. Bosch se naklonil přes stůl. Velmi dobře pochopil, jakou hru s ním detektiv hraje.

„Přestaňte si hrát se slovíčky, poručíku. K žádnému zápasu nedošlo. Žádný zápas jsem neviděl, protože k žádnému zápasu nedošlo. Kdyby k nějakému zápasu došlo, tak bych ten zápas viděl. Říkám to dost jasně?"

Gilmore neodpověděl a dál přecházel po místnosti.

„Podívejte," dodal Bosch, „proč nejdete a neprovedete Stokesovi test na povýstřelové zplodiny?¹ Na rukou, na kombinéze. Nic nenajdete a rázem bude po všem."

Gilmore se vrátil zpátky ke své židli a naklonil se nad ni. Pohlédl na Bosche a zavrtěl hlavou.

„Víte, detektive, to bych k smrti rád udělal. Za normálních okolností se na zbytkové povýstřelové látky zaměřujeme ze všeho nejdřív Problém je, že jste nám to překazil vy. Na vlastní pěst jste odvezl Stokese z místa činu a posadil ho tady. Tím jste porušil důkazní řetězec, chápete? Ten člověk se mohl umýt, převléknout a já nevím co ještě, protože jste ho svévolně odvezl z místa činu."

Bosch byl na to připraven.

„Nabyl jsem přesvědčení, že je ohrožena bezpečnost podezřelého. Můj partner vám to potvrdí. Stejně jako Stokes. Kromě toho byl Stokes celou dobu pod mou kontrolou - až do chvíle, kdy jste sem vpadli vy."

„To nic nemění na faktu, že jste svůj případ pokládal za důležitější než vyšetření okolností postřelení policisty z tohoto oddělení, nebo snad ne?"

Na to neměl Bosch odpověď. Teprve nyní však začínal chápat, co má Gilmore ve skutečnosti v úmyslu. Pro něj a potažmo i pro celé oddělení bylo důležité dospět k závěru, že Brasherová byla postřelena během zápasu o pistoli. Pak by se dalo její jednání označit za hrdinné a obludná mašinerie oddělení styků s veřejností by pak mohla celý incident výhodně prodat. Z jejich hlediska neexistovalo nic lepšího než postřelení hodného policisty - nadto ženy a nováčka - při výkonu služby. Veřejnosti se pak dalo připomenout, jak je činnost losangeleské policie dobrá a vznešená a jak nebezpečná je služba řadových policistů.

Druhá možnost - totiž oznámit, že se Brasherová nedopatřením postřelila sama nebo ještě něco horšího - by naopak celý policejní sbor ztrapnila. Incident by se tím stal dalším v dlouhé řadě policejních fiasek.

Závěru, jehož si přál Gilmore, a tím i Irving s celým policejním vedením dosáhnout, však stáli v cestě dva lidé: prvním z nich byl pochopitelně Stokes a druhým Bosch. Stokes nepředstavoval žádný problém. Výpovědi několikrát souzeného recidivisty, jemuž hrozilo vězení za postřelení policisty, se daly vždycky označit za podjaté a nerelevantní. Bosch však byl očitý svědek s policejním odznakem. Gilmore musel jeho výpověď buďto pozměnit, anebo v případě nezdaru zpochybnit. Prvním slabým místem Boschovy výpovědi byl přitom jeho zdravotní stav: pokud měl v očích nastříkánu čisticí látku, mohl skutečně vidět, co tvrdil, že viděl? Ve druhé fázi se chtěl Gilmore zřejmě zaměřit na Boschovu roli detektiva. Není náhodou možné, že v zoufalé snaze udržet si Stokese jako svědka v jím vyšetřovaném případu se Bosch uchýlil ke lživé výpovědi, podle níž neviděl, jak Stokes postřelil policistku Brasherovou?

Boschovi připadala tato hypotéza neskutečně absurdní. Během let u policie však již byl svědkem horších věcí, které postihly policisty odvažující se postavit masomlejnku, jehož úkolem bylo vytvořit příznivý obraz losangeleské policie na veřejnosti.

„Počkejte, vy..." Bosch se v poslední chvíli ovládl a nepojmenoval Gilmorea sprostou nadávkou. „Jestli se snažíte říct, že bych ohledně Stokese a Juliina postřelení - eh, totiž postřelení policistky Brasherové - lhal, abych si Stokese udržel jako svědka pro svůj případ, tak máte - při vší úctě k vám - místo mozku sračky."

„Detektive Boschi, já zde prošetřuji všechny možné varianty. Je to moje povinnost."

„No, tak si je prošetřujte beze mě."

Bosch se postavil a zamířil ke dveřím.

„Kam jdete?"

„Já už jsem skončil."

Zadíval se do zrcadla, otevřel dveře a naposledy se otočil ke Gilmoreovi.

„Tak abyste věděl, poručíku. Ta vaše teorie je na hovno. Stokes je pro můj případ naprosto bezvýznamný. Úplná nula. To Juliino postřelení vůbec k ničemu nebylo."

„Ale to jste zjistil, až když jste ho sem předvedl, nebo ne?"

Bosch na něj pohlédl a pomalu zavrtěl hlavou.

„Hezký den, poručíku."

Vykročil ze dveří a málem vrazil do Irvina Irvinga. Zástupce náčelníka stál vzpřímeně na chodbě před vyšetřovnou.

„Běžte ještě na chvíli dovnitř, detektive," řekl klidně. „Prosím."

Bosch vcouval zpátky do místnosti a Irving ho následoval.

„Poručíku, nechte nás tady o samotě," řekl. „A ať všichni opustí i videomístnost," dodal a ukázal na zrcadlo.

„Ano, pane," odpověděl Gilmore, odešel z vyšetřovny a zavřel za sebou dveře.

„Posaďte se ještě," vyzval Bosche Irving.

Bosch se vrátil na židli naproti zrcadlu. Irving nejprve zůstal stát a po chvíli začal chodit i on. Coural před zrcadlem sem a tam, takže Bosch sledoval jeho i jeho odraz.

„Označíme ten výstřel za nešťastnou náhodu," řekl Irving, aniž by se na Bosche podíval. „Policistka Brasherová chtěla zatknout podezřelého, a když zasouvala zbraň do pouzdra, její pistole bezděčně vystřelila."

„Takhle vám to řekla?" zeptal se Bosch.

Irving se na chvíli zatvářil zmateně a pak zavrtěl hlavou.

„Pokud je mi známo, hovořila pouze s vámi a podle vás neřekla o tom výstřelu nic konkrétního."

Bosch přikývl.

„Takže tím to končí?"

„Nevidím důvod, proč by to mělo pokračovat."

Bosch si vzpomněl na fotografii žraloka na Juliině krbu. Na to, co se o ní stačil za tak krátkou dobu dozvědět. Před očima se mu znovu začaly ve zpomaleném záběru promítat výjevy z garáže. A stále mu nedávaly smysl.

„Pokud nedokážeme být poctiví sami vůči sobě, jak můžeme říkat pravdu ostatním lidem?"

Irving si odkašlal.

„Nehodlám s vámi debatovat, detektive. O všem už bylo rozhodnuto."

„Vámi."

„Ano, mnou."

„A co Stokes?"

„To bude záviset na okresním státním zastupitelství. Mohl by být obviněn z neuposlechnutí příkazu s následkem smrti. Tu střelbu totiž zapříčinil jeho útěk. Pak bude záležet na technickém posouzení. Pokud se prokáže, že osudný výstřel padl v době, kdy už byl zajištěn, pak by mohl být..."

„Počkejte, počkejte," přerušil Irvinga Bosch a vstal ze židle. „Říkal jste s následkem smrti? Říkal jste osudný výstřel?"

Irving se k němu otočil.

„Poručík Gilmore vám to neřekl?"

Bosch klesl zpátky na židli, opřel se lokty o stůl a zakryl si obličej dlaněmi.

„Kulka zasáhla kost v jejím rameni a podle všeho se odrazila dovnitř těla. Prošla hrudníkem a vnikla do jejího srdce. Brasherová zemřela při převozu do nemocnice."

Bosch sklopil obličej, takže měl nyní ruce ve vlasech. Pocítil závrať a zdálo se mu, že každou chvíli spadne ze židle. Snažil se zhluboka dýchat, dokud ho závrať nepřejde. Po několika okamžicích promluvil Irving do temnoty jeho duše.

„Detektive, některým policistům z tohoto oddělení se říká ,průseromagneti'. Určitě jste už ten výraz slyšel. Já osobně ho pokládám za nechutný. Velice přesně však vyjadřuje skutečnost, že tyto konkrétní policisty neustále postihují nějaké nepříjemnosti. Velké nepříjemnosti. Opakovaně. A nepřetržitě."

Bosch mlčky vyčkával, protože věděl, co přijde.

„Vy, detektive Boschi, bohužel k těmto policistům také patříte."

Bosch bezděky přikývl. Přemýšlel o okamžiku, kdy zdravotník nasadil Julii kyslíkovou masku právě ve chvíli, kdy něco říkala.

Nenech je...

Co tím měla na mysli? Co je neměl nechat? Bosch si pomalu začal skládat věci dohromady; pomalu začínal chápat, co mu Julia chtěla říci.

„Detektive," přerušil jeho myšlenky ostrý Irvingův hlas. „Během mnoha let a mnoha případů jsem opakovaně prokázal, že mám s vámi obrovskou trpělivost. Ale postupně mě to začalo unavovat. Stejně jako celé toto oddělení. Byl bych rád, kdybyste začal přemýšlet o odchodu do výslužby. Brzy, detektive. Brzy."

Bosch nechal hlavu sklopenou a neodpověděl. Po chvíli slyšel, jak se dveře vyšetřovny otevírají a opět zavírají. 

34

S ohledem na přání rodiny Julie Brasherové, aby byla zesnulá pohřbena v souladu se svou vírou, se její pohřeb konal druhý den před polednem na hollywoodském hřbitově. A protože zemřela nešťastnou náhodou při výkonu služby, měla nárok na plný policejní smuteční obřad včetně motocyklové kolony, čestné stráže, jedenadvaceti salv a početné přítomnosti policejní honorace. Nad hřbitovem rovněž proletěla policejní letka - pět vrtulníků v útvaru zvaném „pohřešovaný muž".

Protože se však pohřeb konal necelých čtyřiadvacet hodin po Juliině smrti, neměl příliš vysokou účast. Smutečního obřadu za policisty zabité při výkonu služby se obvykle účastnily alespoň symbolické delegace z policejních oddělení po celé Kalifornii a amerického Jihozápadu vůbec. V případě Julie Brasherové tomu však bylo jinak. Vzhledem ke spěšnosti obřadu a okolnostem její smrti se z jejího případu stala poměrně málo významná záležitost - alespoň na poměry policejních pohřbů. Smrt při přestřelce by proměnila celý hřbitov v okázalou přehlídku „modrého náboženství". Policistka, která se zastřelila při zasouvání zbraně do pouzdra, naopak nebyla nejvhodnějším symbolem rizik policejní práce. Lapidárně řečeno, Juliin pohřeb nebyl žádný trhák.

Bosch přihlížel pohřebnímu obřadu z okraje zástupu smutečních hostů. V hlavě mu hučelo z bezesné noci, kterou strávil pitím a snahou otupit v sobě pocit viny a bolesti. Stačilo, aby země vydala na povrch několik kostí, a již kvůli tomu zemřeli dva lidé - navíc z důvodů, které Bosch dost dobře nechápal. Oči měl silně nateklé a podlité krví, ale věděl, že by to mohl v případě potřeby svést na Stokese, který mu o den dříve nastříkal do očí čistič pneumatik.

Zahlédl Teresu Corazonovou, tentokrát bez svého kameramana. Seděla v první řadě mezi generalitou a hodnostáři, jakkoliv jich bylo na pohřbu poskrovnu. Na očích měla sluneční brýle, ale Bosch poznal, že si ho všimla. Její ústa se semkla do tvrdé a tenké linie. Dokonalý pohřební úsměv.

Bosch byl první, kdo uhnul pohledem.

Počasí bylo pro pohřeb ideální. Svěží noční vítr od Pacifiku načas rozptýlil z oblohy oblaka smogu. Dokonce i výhled na Valley z Boschova domu byl dnes ráno průzračný. Po horní části oblohy uháněla řasovitá mračna a mísila se s kondenzačními stopami po proudových letadlech. Vzduch na hřbitově sladce voněl květinami rozloženými kolem hrobu. Ze svého místa viděl Bosch vysoko na Mount Lee nerovnoměrná písmena nápisu HOLLYWOOD, který jako by vévodil celému smutečnímu obřadu.

Náčelník losangeleské policie tentokrát nepronesl obligátní chvalořeč, jak míval ve zvyku u úmrtí při výkonu služby. Místo něj promluvil velitel akademie, který využil příležitosti a pohovořil o nečekaných nástrahách, které s sebou nese policejní práce, a že smrt policistky Brasherové možná zachrání životy jiných policistů, neboť zůstane trvalou připomínkou, že je zapotřebí být neustále ve střehu. Během desetiminutového smutečního projevu se o zesnulé nikdy nezmínil jinak než jako o policistce Brasherové, takže výsledný dojem byl až trapně neosobní.

Během celého obřadu Bosch usilovně myslel na fotografie žraloků s otevřenými tlamami a sopek chrlících rozžhavenou lávu. Přemýšlel, zda si Julia nakonec získala člověka, kterého podle svého přesvědčení potřebovala.

Mezi modrými uniformami obklopujícími stříbrnou rakev tu a tam probleskovaly šedivé šmouhy. Právníci. Juliin otec a osazenstvo jeho advokátní kanceláře. Ve druhé řadě za Juliiným otcem zahlédl Bosch muže z fotografie na římse krbu v jejím domku ve Venice. Bosch si chvíli představoval, že za ním zajde a dá mu facku nebo mu zarazí koleno do genitálií. Že to udělá přímo uprostřed obřadu, aby to všichni viděli, pak ukáže na rakev a řekne onomu muži, že právě on poslal Julii na tuto zkázonosnou dráhu.

Nakonec to však nechal být. Věděl, že svalovat veškerou vinu na tohoto jediného člověka by bylo zjednodušené a nesprávné. V konečném důsledku si každý volí svou dráhu sám. Člověk je může někam nasměrovat nebo postrčit, ale konečná volba závisí vždy pouze na nich. Každý má svou klec, která je chrání před žraloky, a ti, kdo otevřou dvířka a vylezou z ní ven, to dělají na vlastní riziko.

Pro závěrečnou salvu bylo vybráno sedm Juliiných kolegů- -prvoročáků. Namířili pušky k modré obloze a vypálili tři rány slepými náboji. Vyvržené mosazné nábojnice obloukem dopadly do trávy jako lidské slzy. A zatímco se ozvěna výstřelů ještě stále rozléhala mezi náhrobky, proletěly nad hlavami přítomných vrtulníky a bylo po pohřbu.

Bosch se pomalu sunul k hrobu kolem lidí, kteří odvraceli pohledy jinam. Po chvíli ho kdosi zatahal zezadu za rukáv a Bosch se otočil. Byl to Juliin partner Edgewood.

„Já, eh, chtěl jsem se jen omluvit za ten včerejšek - za to, co jsem udělal," řekl. „Už se to nestane."

Bosch počkal, až se mu Edgewood podívá do očí, a pak pouze přikývl. Neměl Edgewoodovi co říct.

„Myslím, že jste se o tom nezmínil pépépéčku, a tak jsem, eh, vám chtěl říct, že si toho vážím."

Bosch se na něj zadíval. Edgewood se začal cítit nesvůj, a tak jednou pokýval hlavou a odešel. Jakmile zmizel, Bosch si uvědomil, že se dívá na ženu, která stála přímo za Edgewoodem. Hispánka se stříbrnými vlasy. Boschovi chvíli trvalo, než ji poznal.

„Doktorko Hinojosová."

„Detektive Boschi. Jak se máte?"

Bylo to těmi vlasy. Když Bosch před téměř sedmi lety pravidelně docházel do psycholožčiny ordinace, byly její vlasy tmavě hnědé bez jediné stopy po šedinách. Jistě, Hinojosová byla i s šedinami stále velmi atraktivní, ale ta změna Bosche znepokojovala.

„Mám se dobře. A jak se daří v psychiatrické branži?"

Hinojosová se usmála.

„Taky dobře."

„Slyšel jsem, že teď celé oddělení řídíte."

Hinojosová přikývla. Bosch začal pociťovat nervozitu. Když psycholožku před sedmi lety poznal, měl právě nedobrovolné zátěžové volno. Dvakrát týdně se Hinojosové svěřoval s věcmi, které nikdy nikomu neřekl - předtím ani potom. A od chvíle, kdy se vrátil do služby, již s Hinojosovou nemluvil.

Až dnes.

„Znala jste Julii Brasherovou?" zeptal se.

Nebylo nijak neobvyklé, že se policejní psycholog zúčastňoval pohřbu policistů - v případě potřeby mohl přímo na místě nabídnout své služby nejbližším pozůstalým.

„Ne, ani ne. Ne osobně. Ale jako šéfka oddělení jsem posuzovala její přihlášku na akademii a vstupní pohovor. Podepsala jsem ho."

Hinojosová chvíli čekala a zkoumavě sledovala Boschovu reakci.

„Slyšela jsem, že jste k ní měl blízko. A že jste byl u toho. Přímo jako svědek."

Bosch přikývl. Lidé opouštějící pohřeb procházeli z obou stran kolem nich. Hinojosová přikročila k Boschovi, aby je nikdo neslyšel.

„Ted není vhodná doba a místo, Harry, ale chci si s vámi o ní promluvit."

„O čem se tu dá mluvit?"

„Chci vědět, co se stalo. A proč."

„Byla to nehoda. Promluvte si s náčelníkem Irvingem."

„To už jsem udělala a neuspokojilo mě to. A vás určitě taky ne."

„Poslyšte, doktorko, ona je mrtvá, chápete? Nehodlám se..."

„Já jsem ji schválila. Díky mému podpisu dostala policejní odznak. Pokud jsme si něčeho nevšimli - pokud jsem si jáněčeho nevšimla chci to vědět. Pokud existovaly nějaké náznaky, měli jsme je odhalit."

Bosch přikývl a zabodl oči do trávy mezi nimi.

„Nebojte se, existovaly náznaky, které jsem měl odhalit já. A taky jsem si jich nedokázal všimnout."

Hinojosová k němu přistoupila ještě o krok blíže. Bosch se nyní nemohl dívat jinam než přímo na ni.

„V tom případě se nepletu. Je za tím něco dalšího."

Bosch přikývl.

„Ale nešlo o nic zjevného. Prostě jen žila život na hraně. Riskovala - překračovala bezpečné bariéry. Pořád se snažila něco dokazovat. Podle mě si ani nebyla jistá, jestli se chce vůbec stát policistkou."

„Komu se snažila něco dokazovat?"

„To nevím. Možná sobě, možná někomu jinému."

„Harry, znám vás jako člověka se skvělým instinktem. Co je za tím ještě?"

Bosch pokrčil rameny.

„Prostě říkala a dělala různé věci... Mám na rameni jizvu po kulce. Vyptávala se mě na ni. Před pár dny večer. Ptala se, jak jsem k ní přišel, a já jí řekl, že jsem měl štěstí, že mě ta kulka zasáhla právě tam, poněvadž narazila jenom do kosti. A pak..., když se postřelila, bylo to do stejného místa. Jenže v jejím případě... se kulka odrazila. S tím zřejmě nepočítala."

Hinojosová přikývla a vyčkávala.

„Mám na to názor, ale ta představa je pro mě nesnesitelná, jestli mi rozumíte."

„Svěřte se mi, Harry."

„Pořád si to v duchu přehrávám. Co jsem viděl a co vím. Namířila na něj pistoli. A myslím, že kdybych tam nebyl a nevolal na ně, možná by ho zastřelila. A až by bylo po něm, obtiskla by mu ruce kolem své pistole a vypálila ránu do stropu nebo někam do auta. Nebo možná zase do něj. To už je jedno, hlavně aby zůstal ležet mrtvý s parafinem na rukou a ona mohla tvrdit, že se chtěl zmocnit její pistole."

„Takže chcete naznačit, že se postřelila sama, aby ho zabila a vypadala jako hrdinka?"

„Já nevím. Mluvila o tom, že svět potřebuje hrdiny. A že doufá, že bude mít jednou příležitost se hrdinou stát. Ale myslím, že za tím bylo ještě něco dalšího. Jako by chtěla mít tu jizvu, prodělat tuhle zkušenost."

„Tak, že by kvůli ní byla ochotna vraždit?"

„Já nevím. Vlastně ani nevím, jestli to celé není jen jedna velká pitomost. Akorát vím, že byla teprve prvoročák, ale už se dostala do fáze, v níž viděla ostrou dělicí čáru mezi námi a jimi - každý člověk bez policejního odznaku je pak pro vás špína. Viděla, že tomu začíná podléhat, a možná prostě hledala cestu ven..."

Bosch zavrtěl hlavou a zadíval se stranou. Hřbitov již byl téměř liduprázdný.

„Já nevím. Když to říkám nahlas, zní to jako... Fakt nevím. Tohle je bláznivý svět."

Odstoupil o krok od Hinojosové.

„Myslím, že člověk nikdy nikoho opravdu nezná, viďte?" zeptal se. „Možná si to někdy myslíte. Možná máte k někomu tak blízko, že s ním spíte, ale stejně nikdy nevíte, co přesně se v jeho nitru odehrává."

„Ne, to nevíte. Každý má svá tajemství."

Bosch přikývl a chystal se odejít.

„Počkejte, Harry."

Hinojosová zvedla kabelku, otevřela ji a začala se v ní prohrabávat.

„I tak bych si o tom chtěla s vámi promluvit," řekla a podala Hoschovi vizitku. „Chci, abyste mi zavolal. Zcela neoficiálně a důvěrně. Pro dobro oddělení."

Bosch se téměř rozesmál.

„Oddělení je to úplně jedno. Oddělení se stará jenom o imidž, o pravdu ne. A když náhodou pravda ohrožuje imidž, tak k čertu s pravdou."

„No, ale mně to jedno není, Harry. A vám taky ne."

Bosch se zadíval na vizitku, přikývl a strčil si ji do kapsy.

„Dobře. Zavolám vám."

„Je tam i můj mobilní telefon. Nosím ho s sebou pořád."

Bosch přikývl. Hinojosová k němu vykročila, natáhla ruku, sevřela Boschovi rameno a stiskla ho.

„A co vy, Harry? Vám nic nechybí?"

„No, kromě toho, že jsem ji ztratil a že mi Irving řekl, abych začal přemýšlet o výslužbě, mi vůbec nic nechybí."

Hinojosová se zamračila.

„Vydržte, Harry."

Bosch přikývl a vzpomněl si, jak stejné slovo říkal na konci Julii.

Hinojosová odešla a Bosch pokračoval v chůzi k rakvi. Zdálo se mu, že je zde úplně sám. Sebral z hromady hrst hlíny, přistoupil nad hrob a zadíval se dolů. Na víku rakve ležela jedna kytice a několik samotných květin. Bosch si vzpomněl, jak předevčírem objímal Julii ve své posteli. Litoval, že tehdy nevěděl, co se stane. Litoval, že nedokázal pochopit její narážky a složit si z nich zřetelný obrázek všeho, co Julia dělá a k čemu směřuje.

Pomalu zvedl ruku a nechal hlínu klouzat mezi svými prsty.

„Město kostí," zašeptal.

Sledoval, jak hlína padá do hrobu jako mizející sny.

„Předpokládám, že jste ji znal."

Bosch se rychle otočil. Byl to Juliin otec, který se smutně usmíval. Na celém hřbitově nyní zůstali jen oni dva. Bosch přikývl.

„Ale jen krátce. Právě jsem ji poznal. Mrzí mě, že jste ji ztratili."

„Frederick Brasher."

Brasher natáhl pravici. Bosch mu ji chtěl stisknout, ale pak se zarazil.

„Mám špinavou ruku."

„To nevadí. Já taky."

Podali si ruce.

„Harry Bosch."

Když Brasher uslyšel Boschovo jméno, přestal potřásat rukou.

„Ten detektiv," řekl. „Vy jste tam včera byl."

„Ano. Snažil jsem se... Dělal jsem, co se dalo, abych jí pomohl. Já..."

Odmlčel se. Nevěděl, co říci.

„To jistě ano. Muselo být příšerné být u toho."

Bosch přikývl. Náhle jím projela vlna výčitek, jako když rentgen osvětlí lidskou kost. Opustil ji v domnění, že bude zase v pořádku. Tato myšlenka ho trápila téměř stejně jako skutečnost, že Julia zemřela.

„Ale pořád nechápu, jak se to přesně stalo," řekl Brasher. „Jak jí taková chyba mohla způsobit smrt? A pak to dnešní prohlášení státního zastupitelství, že Stokes nebude v souvislosti s tou střelbou obviněn. Jsem právník, ale tohle prostě nechápu. Oni to jednoduše nechávají plavat."

Bosch si starého pána prohlédl a spatřil neštěstí v jeho očích.

„To mě mrzí, pane. Rád bych vám k tomu něco řekl. Ale kladu si stejné otázky jako vy."

Brasher přikývl a zadíval se do hrobu.

„Už půjdu," řekl po dlouhé chvíli. „Díky, že jste přišel, detektive Boschi."

Bosch přikývl. Znovu si podali ruce a Brasher se dal na odchod.

„Pane?" zavolal za ním Bosch.

Brasher se otočil.

„Víte, kdy půjde někdo z vaší rodiny do jejího domu?"

„Po pravdě řečeno jsem až dnes dostal její klíče. Chystal jsem se tam jet teď. Porozhlédnout se tam. Pokusit se ji pochopit. V posledních letech jsme moc..."

Nechal větu nedokončenou. Bosch k němu přistoupil blíže.

„Měla tam takovou věc. Fotografii v rámečku. Jestli vám to..., jestli vám to nevadí, rád bych si ji nechal."

Brasher přikývl.

„A co kdybyste tam jel hned? Setkáme se tam. A vy mi tu fotku ukážete."

Bosch se podíval na hodinky. Billetsová svolala na půl druhé schůzku, na níž se bude projednávat stav vyšetřování případu, Bosch měl pravděpodobně dost času zajet do Venice a vrátit se na stanici. Nestihl by se sice naobědvat, ale stejně si nedokázal představit, že by ve svém současném rozpoložení mohl něco sníst.

„Dobře, tak platí."

Oba muži se rozloučili a zamířili k autům. Cestou ze hřbitova zamířil Bosch na trávník, odkud Juliini kolegové stříleli salvy. Prohrábl trávu botou a hledal tak dlouho, až spatřil mosazný záblesk. Sklonil se a zvedl jednu z prázdných nábojnic. Vzal ji do dlaně a chvíli si ji prohlížel. Nakonec si nábojnici strčil do kapsy saka. Z každého pohřbu policisty, jehož se v životě zúčastnil, si odnesl prázdnou nábojnici. Už jich měl plnou sklenici.

Otočil se a odešel ze hřbitova.

35

Tak jako Edgar nebouchal při raziích na dveře nikdo na světě. Stejně jako talentovaný sportovec, který dokáže napřít sílu celého těla do jediného máchnutí baseballovou pálkou nebo zaražení basketbalového míče shora do koše, soustředil také Edgar celou hmotnost svého téměř dvoumetrového těla do zabouchání. Jako by do sebe nasál veškerou moc a spravedlivý hněv a nasměroval je do pěsti své obrovské levé ruky. Pevně roztáhl nohy a postavil se bokem ke dveřím. Zvedl levou paži, ohnul loket maximálně do třicetistupňového úhlu a zabouchal na dveře masitou stranou pěsti. Bylo to bekhendové bouchání, ale Edgar uměl rozpumpovat písty svých svalů do takové frekvence, že výsledek připomínal štěkání kulometu. Jeho bouchání znělo jako soudný den.

Hliníkový karavan Samuela Delacroixe jako by se celý roztřásl, když Edgar ve čtvrtek o půl čtvrté odpoledne zabouchal pěstí na jeho dveře. Několik vteřin počkal a pak začal bouchat znovu, tentokrát s doprovodným voláním: „POLICIE!" Nakonec sestoupil z provizorní verandy tvořené hromadou nespojených betonových tvárnic.

Oba detektivové čekali. Nikdo z nich nedržel pistoli, ale Bosch měl ruku pod sakem a dotýkal se zbraně v pouzdře. Byl to jeho standardní postup, když nesl zatykač člověku, kterého nepokládal za nebezpečného.

Chvíli poslouchal zvuky uvnitř karavanu, ale šum z nedaleké dálnice byl příliš hlasitý. Prohlédl okna: žádná ze zatažených záclonek se nehýbala.

„Víš," zašeptal Edgarovi, „mám dojem, že po takovém bouchání cítí člověk spíš úlevu, že jsou to jenom poldové. Aspoň má jistotu, že nepřišlo zemětřesení."

Edgar neodpověděl. Pravděpodobně chápal, že Boschovo brebentění vyplývá z pouhé nervozity. Nikoliv z úzkosti způsobené samotným boucháním na dveře - Bosch si byl téměř jist, že Delacroix nebude klást odpor -, nýbrž z vědomí, že osud celého případu bude záviset na příštích několika hodinách strávených s tímto člověkem. Bosch s Edgarem prohledají jeho karavan a pak budou muset rozhodnout - převážně na základě smluvených posuňků -, zda Delacroixe zatknou za vraždu jeho syna. Při tom všem navíc budou muset najít důkazy nebo z Delacroixe vymámit přiznání, které by proměnilo charakter vyšetřování z případu postaveného do značné míry na hypotézách v případ založený na „advokátovzdorných" faktech.

Podle Boschova názoru se tudíž právě nyní schylovalo k okamžiku pravdy a to ho odjakživa znervózňovalo.

Na schůzce s Billetsovou padlo před chvílí rozhodnutí, že nastal čas promluvit si se Samem Delacroixem. Jako otec oběti byl Delacroix hlavním podezřelým. A přestože měli vyšetřovatelé jen málo důkazů, všechny ukazovaly na něj. Během následující hodiny proto sepsali příkaz k prohlídce Delacroixova karavanu, odjeli do budovy trestního soudu ve městě a předložili příkaz soudci, který obvykle nedělal problémy.

I tento soudce se však tentokrát nechal chvíli přesvědčovat. Problém spočíval ve skutečnosti, že případ byl velice starý, důkazy ukazující na podezřelého chatrné a místo, které Bosch s Edgarem hodlali prohledat, nebylo místem spáchání trestného činu, .1 podezřelý ho v době chlapcovy smrti dokonce vůbec nevyužíval.

Ve prospěch detektivů ovšem hovořil citový dopad, který na každého musela mít četba seznamu poranění, jež chlapec během svého krátkého života utrpěl. Seznam byl součástí příkazu v prohlídce a právě výčet chlapcových fraktur nakonec soudce přesvědčil natolik, že příkaz podepsal.

Ze soudu nejprve odjeli na golfové hřiště, ale tam byli informováni, že Delacroix jízdu na traktůrku pro dnešek zabalil.

„Zabouchej na něj ještě jednou," řekl Bosch Edgarovi před karavanem.

„Myslím, že už ho slyším jít."

„To je mi fuk. Chci, aby se klepal."

Edgar vystoupil zpátky na verandu a ještě jednou zabouchal. Betonové kvádry však byly vratké a Edgar se pořádně nezapřel. Ze třetího zabouchání tudíž nevycházela síla a hrůza prvních dvou pokusů.

Edgar opět ustoupil.

„To nebyla policie," zašeptal Bosch. „To byl soused, který si přišel stěžovat na psa nebo tak něco."

„Promiň, já..."

Vtom se otevřely dveře a Edgar zmlkl. Bosch maximálně zbystřil pozornost. Karavany byly ošemetné. Na rozdíl od většiny normálních budov se u nich dveře otevíraly ven, aby jejich pohyb nezabíral drahocenné místo uvnitř. Bosch stál na slepé straně, což znamenalo, že člověk, který dveře otevřel, se díval na Edgara, ale Bosche neviděl. Problém byl v tom, že ani Bosch netušil, kdo dveře otevírá. V případě komplikací měl proto Edgar zakřičet varování a uklidit se do bezpečí. Bosch by pak bez váhání vyprázdnil zásobník do dveří karavanu - kulky by hliníkovou skořápkou dveří i člověkem za nimi projely jako nůž máslem.

„Co je?" ozval se mužský hlas.

Edgar zvedl odznak. Bosch si partnera pozorně prohlížel a sledoval jakékoliv varovné známky potíží.

„Policie, pane Delacroixi."

Když Bosch neviděl žádné výstražné signály, vykročil kupředu, uchopil dveře za kliku a otevřel je dokořán. Sako měl stále odhrnuté a ruku držel na pažbě pistole.

Ve dveřích stál muž, jehož o den dříve pozorovali na golfovém hřišti. Na sobě měl staré kostkované kalhoty a seprané kaštanové tričko s trvalými skvrnami pod pažemi.

„Máme soudní příkaz, který nám umožňuje prohledat tento objekt," řekl Bosch. „Můžeme dál?"

„Vy dva," odpověděl Delacroix. „Vy dva jste včera byli na hřišti."

„Pane," řekl Bosch energicky, „řekl jsem, že máme příkaz k prohlídce tohoto karavanu. Můžeme jít dál a prohlídku uskutečnit?"

Vytáhl z kapsy složený příkaz k prohlídce a přidržel ho před Delacroixem, ale ne tak, aby na něj Delacroix dosáhl. Byla to od něj malá lest. Aby totiž příkaz k prohlídce získali, museli soudci vyložit všechny karty. Delacroixovi však tyto karty zatím nechtěli ukazovat. A tak přestože měl Delacroix plné právo si příkaz k prohlídce přečíst a prostudovat, než detektivy vpustí dovnitř, Bosch doufal, že se do karavanu dostanou i bez toho. Delacroix bude sice s případem co nevidět obeznámen, ale Bosch si chtěl ponechat plnou kontrolu nad tím, co a kdy mu sdělí, aby mohl zvolit nejvhodnější interpretaci a udělat si úsudek podle Delacroixových reakcí.

Začal strkat příkaz zpět do vnitřní kapsy saka.

„O co se jedná?" protestoval Delacroix přidušeným hlasem. „Můžu to aspoň vidět?"

„Jste Samuel Delacroix?" odvětil Bosch rychle.

„Ano."

„A tohle je váš karavan, je to tak, pane?"

„Je to můj karavan. Pronajímám si tu místo. Chci si přečíst ten..."

„Pane Delacroixi," skočil mu do řeči Edgar. „Raději bychom o tom s vámi nediskutovali zde, přímo před zraky vašich sousedů. A jsem si jist, že si to nepřejete ani vy. Takže umožníte nám řádné vykonání prohlídky, anebo ne?"

Delacroix se podíval na Bosche, pak na Edgara a poté zpátky na Bosche. Pokýval hlavou.

„Tak asi jo."

Bosch vystoupal na verandu jako první a na prahu dveří se protáhl kolem Delacroixe. Přitom ucítil zápach bourbonu, zkaženého dechu a kočičí moči.

„Začínáte brzy, vidte, pane Delacroixi?"

„Jo, dal jsem si panáka," odpověděl Delacroix se směsicí vzdorovitosti a provinilosti. „Už jsem po práci. Tak mám na to právo."

Po Boschovi vešel dovnitř i Edgar, který se kolem Delacroixe protáhl s mnohem většími obtížemi. Bosch si prohlédl matně osvětlený interiér karavanu. Napravo od dveří se rozkládal dřevem obložený obývací pokoj. Stála v něm zelená pohovka a konferenční stolek s odloupnutými kusy dýhy, pod nimiž prosvítala dřevotříska. Byl zde i noční stolek bez lampičky a televizní skříňka s televizorem nemotorně položeným na videorekordéru. Na televizoru se válelo několik videokazet. Naproti konferenčnímu stolku stálo staré křeslo s roztrženými opěrkami - nejspíš kočkou z nichž čouhaly kusy výplně. Pod konferenčním stolkem pak ležela hromada novin, vesměs bulvárních plátků s vykřičenými titulky.

Nalevo od dveří se rozkládala kuchyně v lodním stylu vybavená dřezem, skříňkami, sporákem, troubou a ledničkou na jedné straně a jídelním koutkem pro čtyři osoby na straně druhé. Na stole stála láhev bourbonu značky Ancient Age. Na podlaze pod stolem se povaloval talířek s několika drobky kočičích granulí a stará plastová vana naplněná do poloviny vodou. Kromě zápachu moči však nikde nebyly žádné stopy po kočce.

Za kuchyní se táhla úzká chodba vedoucí do jednoho nebo dvou pokojů a koupelny.

„Necháme otevřené dveře a otevřeme pár oken," řekl Bosch. „Pane Delacroixi, co kdybyste se posadil támhle na pohovku?"

Delacroix vyrazil k pohovce a řekl: „Hele, nemusíte to tady prohledávat. Já vím, proč jste tady."

Bosch pohlédl na Edgara a pak zpátky na Delacroixe.

„Jo?" zeptal se Edgar. „A proč jsme tady?"

Delacroix ztěžka dosedl na pohovku. Péra však byla zničená a Delacroix se vzápětí probořil o hezkých pár centimetrů, zatímco konce pohovky se vymrštily do vzduchu jako přídě dvou potápějících se Titaniků.

„Kvůli tomu benzinu," řekl Delacroix. „Jenže já ho skoro nespotřeboval. Jezdím jenom na hřiště a zpátky. Mám podmínečně zabavený řidičák kvůli jízdě pod vlivem."

„Kvůli benzinu?" zeptal se Edgar. „O čem to..."

„Pane Delacroixi," přerušil ho Bosch, „nepřišli jsme proto, že kradete benzin."

Sebral z hromádky na televizoru jednu videokazetu. Hřbet měla přelepený proužkem s nápisem První infanterie, epizoda 46. Bosch kazetu odložil a pohlédl na proužky u několika dalších. Na všech kazetách byly nahrány epizody z televizního seriálu, na němž se Delacroix před více než třiceti lety podílel jako herec.

„Tohle nás opravdu nijak nepálí," dodal, aniž by se na Delacroixe podíval.

„A co teda? Co chcete?"

Teprve nyní se Bosch na Delacroixe zadíval.

„Přišli jsme kvůli vašemu synovi."

Delacroix na něj nadlouho vytřeštil oči. Jeho ústa se pomalu otevřela a odhalila zažloutlé zuby.

„Arthur," řekl nakonec.

„Jo. Našli jsme ho."

Delacroix odtrhl oči od Bosche a jako by v duchu opustil karavan a pohroužil se do vzdálených vzpomínek. V jeho pohledu však byla vědomost. Bosch ji viděl. Jeho instinkty mu napovídaly, že to, co Delacroixovi nyní řeknou, již tento muž dávno ví. Pohlédl na Edgara, aby se ujistil, zda jeho partner spatřil totéž. Edgar jednou krátce přikývl.

Bosch se podíval zpátky na muže na pohovce.

„Na otce, který viděl svého syna naposledy před více než dvaceti lety, nevypadáte příliš rozrušeně," poznamenal.

Delacroix na něj upřel zrak.

„Nejspíš je to proto, že vím, že je mrtvý."

Bosch se na něj dlouze a zkoumavě zadíval a v plicích přitom zadržoval dech.

„Proč to říkáte? Co vás k takovému názoru vede?"

„Prostě to vím. Věděl jsem to celou dobu."

„A co jste věděl?"

„Že už se nevrátí."

Rozhovor probíhal podle úplně jiného scénáře, než s jakými Bosch počítal. Připadalo mu, že Delacroix již na jejich návštěvu čekal, že ji možná celá léta očekává. Dospěl k názoru, že nejlepším řešením možná bude změnit strategii, zatknout Delacroixe a přečíst mu práva.

„Jsem zatčen?" zeptal se Delacroix, jako by Boschovi četl myšlenky.

Bosch znovu pohlédl na Edgara a přemýšlel, zda i jeho partner vycítil, že se jim plán vymyká z rukou.

„Říkali jsme si, že bychom si s vámi mohli nejdřív promluvit. Neformálně, chápete?"

„Můžete mě rovnou zatknout," řekl Delacroix tiše.

„Myslíte? Takže to znamená, že s námi mluvit nechcete?"

Delacroix pomalu zavrtěl hlavou a opět nasadil vzdálený pohled.

„Ne, budu s váma mluvit," řekl po chvíli. „Řeknu vám o tom všecko."

„O čem nám řeknete všecko?"

„O tom, jak se to stalo."

„Co jak se stalo?"

„Můj syn."

„A vy víte, jak se to stalo?

„Jasně že to vím. Udělal jsem to."

Bosch málem hlasitě zaklel. Jejich podezřelý se právě přiznal, aniž ho stačili poučit o jeho právech včetně práva odmítnout výpovědˇ, pokud by mu mohla uškodit.

„Pane Delacroixi, musíme ten rozhovor na tomto místě přerušit. Rád bych vás poučil o vašich právech."

„Já jenom chci..."

„Ne, pane, prosím, neříkejte už nic dalšího. Zatím ne. Nejprve vyřídíme tu záležitost s poučením a pak si s velkou radostí vyslechneme vše, co nám budete chtít říct."

Delacroix mávl rukou, jako že je mu to jedno, jako že je mu všechno jedno.

„Jerry, kde máš magnetofon? Mně ten můj pořád nevrátila ta vnitřní vyšetřovatelka."

„Eh, v autě. Ale nevím, jak jsem na tom s baterkama."

„Běž se podívat,"

Edgar vyšel z karavanu a Bosch mlčky čekal. Delacroix se opřel lokty o kolena a vložil si hlavu do dlaní. Bosch ho pokradmu sledoval. Nestávalo se to často, ale rozhodně nešlo o první případ, kdy se podezřelý přiznal už při prvním setkání s detektivem.

Edgar se vrátil s magnetofonem, ale zavrtěl hlavou.

„Baterky jsou vybité. Myslel jsem, že máš magneťák s sebou."

„Sakra. Tak piš poznámky."

Bosch vytáhl pouzdro s policejním odznakem a našel svou vizitku. Na zadní stranu vizitek si totiž nechal natisknout text poučení o právech včetně řádku pro podpis vyslýchaného. Přečetl

Delacroixovi práva a zeptal se ho, jestli jim rozumí. Delacroix pokýval hlavou.

„To má být ano?"

„Ano, to má být ano."

„Tak se mi podepište do řádku pod textem, který jsem vám právě přečetl."

Podal Delacroixovi pero a vizitku. Když ji Delacroix podepsal, zasunul ji Bosch zpátky do pouzdra a posadil se na okraj křesla.

„A teď, pane Delacroixi, nám, prosím, zopakujte, co jste nám řekl před pár minutami."

Delacroix pokrčil rameny, jako by o nic nešlo.

„Zabil jsem svého syna. Arthura. Zabil jsem ho. Věděl jsem, že se tu jednoho dne objevíte. Ale trvalo vám to."

Bosch pohlédl na Edgara, který zapisoval výpověď podezřelého do bloku. Budou mít alespoň nějaký záznam o Delacroixově přiznání. Bosch se podíval zpět na Delacroixe a čekal v naději, že nastalé ticho muže přiměje, aby své doznání rozvedl. Ten to však neučinil a místo toho znovu zabořil hlavu do dlaní. Ramena se mu začala třást a vzápětí se rozplakal.

„Bože, pomoz mi... Udělal jsem to."

Bosch pohlédl na Edgara a zvedl obočí. Edgar reagoval povzbudivým vztyčením palce. Měli toho již více než dost, aby mohli přistoupit k další fázi: k nahrávanému výslechu ve vyšetřovně policejní stanice.

„Pane Delacroixi, vy máte kočku?" zeptal se Bosch. „Kde je vaše kočka?"

Delacroix roztáhl prsty a odhalil uslzené oči.

„Tady někde. Nejspíš spí v posteli. Proč?"

„Tak zavoláme někam do útulku, odkud si pro ni přijedou a postarají se o ni. Vy teď budete muset jet s námi. Musíme vás zatknout. Podrobněji vás vyslechneme na policejní stanici."

Delacroix svěsil ruce a zatvářil se rozrušeně.

„Ne. V útulku se o ni nepostarají. Zplynujou ji, jen co zjistí, že už se pro ni nevrátím."

„No, ale tady ji nechat nemůžeme."

„Paní Kreskyová se o ni postará. Bydlí hned vedle. Může sem chodit a krmit ji."

Bosch zavrtěl hlavou. Celá záležitost se komplikovala kvůli obyčejné kočce.

„To nemůžeme. Budeme muset váš karavan zapečetit, než ho pořádně prohledáme."

„Kvůli čemu ho musíte prohledávat?" zeptal se Delacroix a v jeho hlase se nyní ozývala opravdová zloba. „Vždyť jsem vám řekl všechno, co jste potřebovali vědět. Zabil jsem svýho kluka. Byla to nehoda. Asi jsem ho praštil moc silně. Asi..."

Delacroix si znovu vložil hlavu do dlaní a plačtivě zamumlal: „Panebože..., co jsem to provedl?"

Bosch mrkl na Edgara, a když zjistil, že všechno zapisuje, postavil se. Chtěl odvézt Delacroixe na stanici a vyslechnout ho ve vyšetřovně. Jeho úzkost nyní nahradil pocit naléhavosti. Návaly výčitek svědomí a sebezpytování byly u pachatelů velmi pomíjivé. Bosch chtěl mít Delacroixe zaznamenaného na video nebo audiokazetě dříve, než se zadržený rozhodne promluvit s právníkem a než si uvědomí, že se právě na zbytek života posílá do místnosti o rozměrech tři krát dva metry.

„Dobrá, s tou kočkou to nějak vyřešíme později," řekl. „Necháme jí tu dost jídla. Postavte se, pane Delacroixi, pojedeme."

Delacroix se postavil.

„A nemůžu si oblíct něco hezčího? Tohle jsou staré věci, které nosím jenom doma."

„Ne, s tím si nelamte hlavu," odpověděl Bosch. „Oblečení vám přivezeme později."

Neobtěžoval se mu vysvětlovat, že ono oblečení již nebude jeho. Že místo něj obdrží vězeňskou kombinézu s číslem přes záda. A že jeho kombinéza bude mít žlutou barvu, která se vydává zadrženým na „těžkotonážním" patře - na patře pro vrahy.

„Vy mě chcete i spoutat?" zeptal se Delacroix.

„Je to policejní předpis," odpověděl Bosch. „Musíme."

Obešel konferenční stolek a natočil Delacroixe tak, aby mu mohl spoutat ruce za zády.

„Já byl herec, víte? Kdysi jsem hrál vězně v jedné epizodě Uprchlíka. Hned v první řadě s Davidem Janssenem. Byla to jen malá role. Seděl jsem na lavičce vedle Janssena. Nic víc. Myslím, že jsem tehdy měl být zfetovanej."

Bosch neříkal nic a pouze jemně postrčil Delacroixe k úzkým dveřím karavanu.

„Vlastně nevím, proč jsem si na to zrovna teď vzpomněl," řekl Delacroix rozpačitě.

„To je v pořádku," konejšil ho Edgar. „V takových chvílích si lidi vzpomenou na nejprapodivnější věci."

„Dávejte pozor na těch schodech," upozornil ho Bosch.

Vyvedli Delacroixe z karavanu - Edgar šel před ním a Bosch za ním.

„Máte od něj klíč?" zeptal se Bosch.

„Támhle na kuchyňské lince," odpověděl Delacroix.

Bosch se vrátil zpátky do karavanu a našel svazek klíčů. Nato začal otevírat skříňky v kuchyňce, až našel krabici s potravou pro kočky. Otevřel ji a vyprázdnil na papírový talířek pod stolem. Moc granulí se z krabice nevysypalo. Bosch věděl, že se o kočku bude muset později nějak postarat.

Když vyšel z karavanu, Edgar již pěchoval Delacroixe na zadní sedadlo auta. V otevřených dveřích vedlejšího karavanu stál Delacroixův soused a celé akci přihlížel. Bosch se otočil, zavřel dveře a pečlivě je uzamkl.

36

Bosch strčil hlavu do kanceláře Grace Billetsová. Jeho nadřízená byla právě vytočená bokem a ťukala do počítače u postranního stolku. Stůl měla prázdný. Podle všeho se již chystala pro dnešek odejít.

„Ano?" řekla, aniž by se podívala, kdo přišel.

„Vypadá to, že máme štěstí," oznámil jí Bosch.

Billetsová se otočila od počítače a viděla, že je to Bosch.

„Nech mě hádat. Delacroix vás pozval dovnitř, posadil se a všechno vyklopil."

Bosch přikývl.

„Zhruba tak."

Její oči se rozšířily překvapením.

„Děláš si ze mě prdel."

„Řekl, že to udělal. Museli jsme mu zavřít zobák, abychom ho mohli odvézt sem a nahrát si ho na pásek. Jako by už na nás celou dobu čekal."

Billetsová mu položila několik dalších otázek, takže jí Bosch nakonec zrekapituloval průběh celé návštěvy v Delacroixově karavanu včetně problému s absencí funkčního magnetofonu, na který by se dalo Delacroixovo přiznání zaznamenat. Billetsová přitom byla stále znepokojenější a rozzlobenější - částečně na Boschovu a Edgarovu nepřipravenost a částečně na Bradleyovou z oddělení vnitřního vyšetřování, která Boschovi nevrátila kazetový magnetofon.

„Můžu jenom říct, že doufám, že jsme to tím celé nezvorali, Harry," řekla v narážce na možnost právního zpochybnění Delacroixova doznání vzhledem ke skutečnosti, že jeho původní slova nebyla zaznamenána na pásek. „Jestli tenhle případ ztratíme kvůli šlendriánu na naší straně..."

Nedokončila větu a ani nemusela.

„Hele, myslím, že to bude v pohodě. Edgar zapsal slovo od slova všechno, co ten chlap řekl. Zarazili jsme ho hned, když jsme toho měli dost na převoz na vyšetřovnu, a teď to všechno zaznamenáme zvukem i obrazem."

Billetsovou to ani zdaleka neuklidnilo.

„A co poučení? Opravdu bude všechno v souladu s pravidly o poučení vyslýchaného," řekla a poslední větu pronesla ne jako otázku, nýbrž jako příkaz.

„Stejně to nechápu. Začal to sypat dřív, než jsme mu stačili odříkat práva. A i potom jsme ho nemohli zastavit. Někdy to tak probíhá. Chystáš se tam s beranidlem a oni ti přitom sami otevřou dveře. Ten chudák, kterého mu přidělí jako obhájce, z toho sice bude na infarkt, ale vůbec nic s tím nenadělá. Jsme z obliga, Grace "

Billetsová přikývla, což znamenalo, že ji Bosch přesvědčil.

„Kéž by byly všechny případy takhle snadné," řekla. „A co státní zastupitelství?"

„Tam budu teprve volat."

„Dobře. Kde budete, kdybych se chtěla podívat?"

„Na trojce."

„Dobře, Harry, tak ho běž dodělat."

Otočila se zpátky k počítači. Bosch jí zasalutoval a chystal se odejít, ale pak se zarazil. Billetsová vycítila, že neodešel, a obrátila se k němu.

„Co je?"

Bosch pokrčil rameny.

„Nevím. Celou cestu sem jsem přemýšlel, čemu všemu jsme se mohli vyhnout, kdybychom jeli rovnou za ním, místo abychom otáleli a snažili se na něj něco vyhrabat."

„Harry, já vím, co si myslíš, ale tys přece nikdy nemohl tušit, že tenhle člověk po více než dvaceti letech čeká, až u něj zaklepeš na dveře. Přistupoval jsi k tomu případu správně, a i kdybys teď mohl všechno vrátit, počínal by sis stejně. Každou kořist nejdříve obklíčíš. Nehoda policistky Brasherové nijak nesouvisí s tím, jakým způsobem jsi ten případ vedl."

Bosch se na ni chvíli díval a pak přikývl. Věděl, že její slova pomohou ulehčit jeho svědomí.

Billetsová se opět obrátila k počítači.

„Jak říkám: běž a dodělej ho."

Bosch se vrátil ke svému stolu a zavolal na státní zastupitelství, aby je uvědomil, že v případu vraždy byl zatčen podezřelý, který učinil doznání. Jeho telefonát přebírala dohlížitelka jménem 0'Brienová. Bosch jí sdělil, že buďto on, nebo jeho partner přijedou během dneška na státní zastupitelství navrhnout pro podezřelého obvinění. 0'Brienová, která byla s případem obeznámena pouze prostřednictvím sdělovacích prostředků, prohlásila, že chce poslat na stanici státního zástupce, který by dohlédl na řádné přiznání obviněného a na další postup v této fázi případu.

Bosch věděl, že v dopravní špičce z centra potrvá nejméně pětačtyřicet minut, než státní zástupce dorazí na stanici. Sdělil tedy 0'Brienové, že státní zástupce je u nich sice vítán, nicméně on nehodlá s přiznáním zadrženého na nikoho čekat. 0'Brienová odpověděla, že by měl.

„Podívejte, ten chlap chce mluvit," řekl Bosch. „Za pětačtyřicet minut nebo dokonce hodinu to už může být úplně jinak. Nemůžeme čekat. Vyřiďte tomu člověku, aby třikrát zaklepal na dveře, jakmile sem dorazí. Uvedeme ho sem, co nejrychleji to půjde."

V ideálním světě se státní zástupce výslechů účastnil, ale Bosch z mnohaleté praxe věděl, že výčitky svědomí mají tendenci rychle vyprchávat. Když někdo řekne, že se chce přiznat k vraždě, tak se prostě nečeká. Člověk zapne magnetofon a řekne: „Pověz mi o tom všechno."

O'Brienová tedy s přihlédnutím k vlastním zkušenostem neochotně souhlasila a oba zavěsili. Bosch vzápětí znovu zvedl sluchátko, vyťukal číslo oddělení vnitřního vyšetřování a požádal o Carol Bradleyovou. Recepční ho záhy přepojila.

„Tady je Bosch z hollywoodského oddělení. Kde je, sakra, můj magnetofon?"

Odpovědí mu bylo zaryté ticho.

„Bradleyová? Haló? Jste..."

„Jsem tady. A mám tu i váš magnetofon."

„Proč jste si ho vzala? Řekl jsem vám, že si máte poslechnout tu nahrávku. Neříkal jsem, že mi máte brát celý magneťák, že už ho nepotřebuju."

„Chtěla jsem ho prozkoumat a nechat tu kazetu ověřit, abych se ujistila, že nahrávka byla pořízena kontinuálně."

„Stačilo otevřít víko a vytáhnout kazetu. Nemusela jste mi brát celý magneťák."

„Detektive, v některých případech je k ověření pravosti nahrávky zapotřebí i příslušný nahrávací přístroj."

Bosch znechuceně zavrtěl hlavou.

„Ježíšikriste, a proč to všechno děláte? Přece už víte, kdo to vyzradil, tak proč marníte čas?"

Znovu nastala chvíle ticha, než Bradleyová odpověděla.

„Potřebuji prověřit všechny hypotézy. Detektive, opravdu byste mi měl ponechat možnost vést vyšetřování způsobem, který uznám za vhodný."

Ted se pro změnu odmlčel Bosch - přemýšlel, jestli mu něco neušlo, jestli se zde neodehrává ještě něco dalšího. Nakonec usoudil, že není třeba si s tím lámat hlavu. Hlavně nesmí spouštět oči z kořisti. Ze svého případu.

„Prověřit hypotézy, no to je skvělé," odpověděl. „Jenže mně dneska málem ušlo přiznání pachatele vraždy, protože jsem u sebe neměl svůj magnetofon. Moc bych ocenil, kdybyste mi ho vrátila."

„Už jsem skončila a zrovna vám ho posílám vnitropolicejní kurýrní službou."

„Děkuji vám. Sbohem."

Bosch zavěsil právě ve chvíli, kdy se u stolu objevil Edgar se třemi šálky kávy. Bosch se na ně podíval a napadlo ho, co by měli udělat.

„Kdo má dole službu?" zeptal se.

„Viděl jsem tam Mankiewicze," odpověděl Edgar. „A taky Younga."

Bosch přelil kávu z pěnového kelímku do hrníčku, který vytáhl ze zásuvky. Nato zvedl telefon a zavolal na služebnu. Ve sluchátku se ozval Mankiewicz.

„Máte někoho v háku?"

„To je Bosch? Myslel jsem, že si vezmeš pár dní volna."

„To ses pletl. Tak jak to vypadá v tom háku?"

„Ne, do dneška asi do osmi tam nikdo nebyl. Co potřebuješ?"

„Rád bych sepsal jedno přiznání a nechci, aby se mi pak nějací právníci chytali drápkem. Ten můj chlápek smrdí po Ancient Age. Myslím, že je při smyslech, ale stejně bych to rád někam zaznamenal."

„To je ten případ s kostma?"

Jo."

„Tak ho sem přived a já to s ním sfouknu. Mám na to papíry."

„Díky, Manku."

Bosch zavěsil a pohlédl na Edgara.

„Odvedeme ho dolů a uvidíme, kolik toho nafouká. Jen pro jistotu."

„Dobrý nápad."

Odnesli kávu do vyšetřovny číslo 3, kde před pár okamžiky připoutali Delacroixe ke kroužku uprostřed stolu. Nyní mu odemkli pouta, dopřáli mu pár hltů kávy a odvedli ho zadní chodbou do malého vězeňského komplexu na stanici. Komplex se v podstatě skládal ze dvou velkých cel předběžného zadržení pro opilce a prostitutky. Privilegovanější zatčení byli obvykle přepravováni do hlavní městské nebo okresní vazební věznice. V komplexu hollywoodského oddělení se však nacházela ještě i malá třetí cela - policisté jí přezdívali hák, protože sloužila ke stanovování hladiny alkoholu v krvi.

Mankiewicz na ně čekal v chodbě a pak je odvedl do cely, kde zapnul dechový analyzátor a poručil Delacroixovi, aby foukl do čiré plastové trubičky připevněné k přístroji. Bosch si všiml, že Mankiewicz má na odznaku černou smuteční pásku za Julii Brasherovou.

Za několik minut obdrželi výsledky. Delacroix nafoukal tři desetiny promile, což se neblížilo ani povolenému limitu pro řízení vozidla. Pro přiznání k vraždě navíc žádný limit neexistoval.

Když odváděli Delacroixe z cely, ucítil Bosch, jak mu Mankiewicz zezadu klepe na rameno. Otočil se k němu, zatímco Edgar pokračoval v chůzi chodbou s Delacroixem.

Mankiewicz přikývl.

„Harry, chtěl jsem ti jen říct, že mě to mrzí. Víš, myslím to, co se tam stalo."

Bosch věděl, že Mank mluví o Brasherové. Přikývl také.

„Jasně, díky. Je to těžký."

„Já ji tam musel poslat, chápeš? Věděl jsem, že je to bažantka, ale..."

„Hele, Manku, zachoval ses správně. Žádné výčitky si nedělej."

Mankiewicz pokýval hlavou.

„Už musím jít," řekl Bosch.

Zatímco Edgar doprovodil Delacroixe zpátky do vyšetřovny, Bosch zamířil do videomístnosti, zaostřil videokameru na polopropustné zrcadlo a strčil do ní zbrusu novou kazetu, kterou vytáhl ze zásobovací skříňky. Nakonec zapnul videokameru i záložní magnetofon. Všechno bylo připraveno. Bosch se sebral a vyrazil do vyšetřovny, aby dokončil svůj případ. 

37

Nejprve Bosch představil všechny tři osoby přítomné ve vyšetřovně a oznámil datum a čas, přestože se oba údaje zobrazovaly v dolním rohu nahrávky pořizované ve vedlejší místnosti. Položil na stůl formulář, jímž se zadržený zříkal svých práv, a sdělil Delacroixovi, že ho chce ještě jednou informovat o všech jeho právech. Jakmile skončil, požádal Delacroixe, aby podepsal formulář, načež papír odsunul na okraj stolu. Napil se kávy a začal s výslechem.

„Pane Delacroixi, před několika okamžiky jste přede mnou vyjádřil přání promluvit o tom, co v roce devatenáct set osmdesát postihlo vašeho syna Arthura. Chcete o tom s námi stále ještě hovořit?"

„Ano."

„Takže začneme u základních otázek a pak se vrátíme zpět a probereme i všechno ostatní. Zapříčinil jste smrt svého syna Arthura Delacroixe?"

„Ano, zapříčinil."

Delacroix hovořil bez váhání a beze stopy emocí.

„Zabil jste ho?"

„Ano, zabil. Nechtěl jsem, ale udělal jsem to. Ano."

„Kdy k tomu došlo?"

„Myslím, že to bylo v květnu devatenáct set osmdesát. Ano, myslím, že to byl květen. Nejspíš to víte přesněji než já."

„Prosím, nečiňte takový předpoklad. Odpovídejte, prosím, na každou otázku nejlépe, jak umíte a jak si dokážete vybavit."

„Pokusím se."

„Kde byl váš syn zabit?"

„V domě, kde jsme v té době bydleli. Ve svém pokoji."

„A jak byl zabit? Udeřil jste ho?"

„Eh, ano. Já..."

Delacroixův nezúčastněný přístup k výslechu se náhle zlomil a jeho obličej jako by se uzavřel do sebe. Zvedl ruce a vytřel si dlaněmi slzy z očí.

„Udeřil jste ho?"

„Ano."

„Kam?"

„Myslím, že všude."

„Včetně hlavy?"

„Ano."

„Říkal jste, že se to stalo v jeho pokoji?"

„Ano, v jeho pokoji."

„Čím jste ho udeřil?"

„Jak to myslíte?"

„Použil jste pěsti, nebo nějaký předmět?"

„Ano, obojí. Svoje ruce a předmět."

„Jakým předmětem jste svého syna udeřil?"

„To už si vážně nevzpomínám. Budu muset..., bylo to něco, co tam měl. Ve svém pokoji. Musím si vzpomenout."

„K tomu se vrátíme později, pane Delacroixi. Proč jste v ten den..., mimochodem, kdy se to vlastně stalo? Ve kterou denní dobu?"

„Bylo to ráno. Když Sheila - to je moje dcera - odešla do školy. To je jediné, nač si vzpomínám - že Sheila už byla pryč."

„A co vaše žena, chlapcova matka?"

„Eh, ta byla pryč už dávno. To ona je důvod, proč jsem začal..."

Delacroix se zarazil. Bosch předpokládal, že se Arthurův otec pokusí obvinit ze svého pití manželku, čímž by ji mohl pohodlně obvinit ze všeho, co toto pití zapříčinilo - včetně synovy vraždy.

„Kdy jste naposledy se svou ženou hovořil?"

„S bývalou ženou. Nemluvil jsem s ní ode dne, kdy od nás odešla. To bylo..."

Delacroix nechal větu nedopovězenou. Nedokázal si vzpomenout, jak je to dlouho.

„A co vaše dcera? Kdy jste naposledy hovořil s ní?"

Delacroix odhlédl od Bosche a položil si ruce na stůl.

„To už je dávno," řekl.

„Jak dávno?"

„Už si nevzpomínám. Nemluvíme spolu. Pomohla mi koupit ten karavan. Což bylo před pěti nebo šesti lety."

„Tento týden jste s ní nemluvil?"

Delacroix pohlédl na Bosche a nasadil zvědavý výraz.

„Tento týden? Ne. Proč bych..."

„Otázky budu klást já, prosím. A co zprávy? Četl jste v posledních týdnech noviny nebo se díval na televizní zprávy?"

Delacroix zavrtěl hlavou.

„Nelíbí se mi, co teď dávají v televizi. Rád se dívám na video."

Bosch si uvědomil, že zabíhá do malicherností. Rozhodl se, že nasměruje rozhovor zpět k podstatě případu. Ze všeho nejdůležitější bylo dostat z Delacroixe jasné a prosté přiznání ke smrti jeho syna. Doznání zároveň muselo být natolik obsažné a podrobné, aby se na něm dala vystavět obžaloba. Bosch věděl, že v určité fázi si Delacroix obstará právníka a přiznání stáhne. Dělo se to vždy. Přiznání bylo posléze napadáno na všech možných frontách - od procedurálních námitek až po poukazy na duševní rozpoložení zadrženého -, takže Boschovou povinností nebylo pouze přiznání zaznamenat, ale také zajistit, aby přežilo advokátskou kanonádu a nakonec přesvědčilo i dvanáct porotců.

„Vraťme se k vašemu synovi Arthurovi. Vzpomínáte si, jakým předmětem jste ho v den jeho smrti udeřil?"

„Myslím, že to bylo takovou malou pálkou, kterou tam měl. Miniaturní baseballovou pálkou, kterou si koupil jako suvenýr na jednom zápase Dodgers."

Bosch přikývl. Věděl, o čem Delacroix mluví. Na Stáncích se suvenýry se prodávaly pálky, které připomínaly staré policejní obušky, než policisté přešli na kovové pendreky. Dalo se jimi zabít.

„Proč jste ho udeřil?"

Delacroix sklopil oči a pohlédl na své ruce. Bosch si všiml, že Delacroix již nemá na prstech nehty. Vypadalo to bolestivě.

„Ehm, už si nevzpomínám. Nejspíš jsem byl opilý. Totiž..."

Delacroixovi znovu vytryskly slzy, takže si ukryl hlavu do zrasovaných rukou. Bosch čekal, až je obviněný opět svěsí a bude pokračovat.

„Totiž..., on měl být ve škole. A nebyl. Vešel jsem do pokoje a on tam seděl. Naštval jsem se. Platil jsem mu za tu školu slušné peníze - peníze, které jsem neměl. Začal jsem řvát. Začal jsem ho mlátit a pak..., a pak jsem prostě sebral tu pálku a praštil jsem ho. Asi jsem ho trefil moc silně. To jsem nechtěl."

Bosch znovu čekal, ale Delacroix již nic dalšího nedodal.

„A pak už byl mrtvý?"

Delacroix přikývl.

„To znamená ano?"

„Ano. Ano."

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Bosch kývl na Edgara, který vstal a vyšel ven. Bosch předpokládal, že je to státní zástupce, ale nehodlal nyní přerušovat výslech vzájemným představováním se. Pokračoval dál.

„A co jste udělal pak? Když byl Arthur mrtvý."

„Odnesl jsem ho dozadu a sešel s ním po schodech do garáže. Nikdo mě neviděl. Nasoukal jsem ho do kufru auta. Pak jsem se vrátil do jeho pokoje, uklidil tam a vložil mu do tašky nějaké šaty."

„Do jaké tašky?"

„Do školní brašny. Byl to takový batůžek."

„Jaké šaty jste mu tam vložil?"

„To už si nevzpomínám. Prostě něco, co jsem vytáhl ze šuplíku, chápete?"

„Jistě. Mohl byste ten batůžek popsat?"

Delacroix pokrčil rameny.

„Už si nevzpomínám. Byl to prostě normální batůžek."

„Dobře, a když jste do něj uložil ty svršky, co jste udělal pak?"

„Strčil jsem ho do kufru. A zavřel ho."

„Co to bylo za auto?"

„To byla moje impala z dvaasedmdesátýho."

„Máte ji ještě?"

„Kéž by. Byla to klasika. Ale roztřískal jsem ji. To je ten první záznam o řízení pod vlivem."

„Co myslíte slovem ,roztřískal'?"

„Úplně jsem ji zničil. Omotal jsem ji kolem jedné palmy v Beverly Hills. Odvezli ji pak rovnou někam na vrakoviště."

Bosch věděl, že vystopování třicet let starého auta bude obtížné, ale informace, že vůz již byl sešrotován, zhatila veškeré naděje na jeho nalezení a případné ohledání kufru.

„Takže se vraťme k vašemu vyprávění. Uložil jste to tělo do kufru. Kdy jste se ho pak zbavil?"

„Toho dne večer. Pozdě večer. A když se toho dne nevrátil ze školy, začali jsme ho hledat."

„My?"

„Sheila a já. Jezdili jsme po okolí a hledali ho. Objeli jsme všechny skateboardový hřiště a rampy."

„A Arthurovo tělo přitom celou dobu leželo v kufru auta, ve kterém jste jeli?"

„Přesně tak. Víte, nechtěl jsem, aby se dozvěděla, co jsem udělal. Chránil jsem ji."

„Rozumím. Nahlásil jste Arthura na policii jako pohřešovaného?"

Delacroix zavrtěl hlavou.

„Ne. Odjel jsem na stanici ve Wilshire a mluvil tam s nějakým poldou. Seděl rovnou u vchodu. Za přepážkou. Říkal, že Arthur nejspíš utekl z domu a zanedlouho se vrátí. Abych mu dal pár dní. A tak jsem nic nesepisoval."

Bosch se snažil z obviněného vymámit co nejvíce prokazatelných skutečností, které by se daly ověřit a použít jako opora v době, kdy Delacroix s advokátem stáhnou a popřou původní Delacroixovo přiznání. Nejlepší oporou byl fyzický důkaz nebo vědecký fakt, ale významnou roli hrálo též vzájemné porovnávání jednotlivých výpovědí. Sheila Delacroixová již Boschovi s Edgarem uvedla, že tu noc, kdy se Arthur nevrátil domů, odjela s otcem na policejní stanici. Její otec prý šel dovnitř, zatímco ona čekala v autě. Bosch ovšem nenašel žádné hlášení o pohřešované osobě. Zdálo se, že se tato okolnost nyní vyjasnila. Bosch získal záchytný bod, který mu mohl pomoci při ověření přiznání.

„Pane Delacroixi, hovoříte se mnou z vlastní vůle?"

„Jo, jasně."

„Nemáte dojem, že je na vás činěn jakýkoliv nátlak nebo je vám vyhrožováno?"

„Ne, jsem v pohodě."

„Takže se mnou mluvíte dobrovolně, je to tak?"

„Přesně tak."

„Dobře. Kdy jste vytáhl tělo svého syna z kufru?"

„To jsem udělal později. Když šla Sheila spát, vrátil jsem se ven k autu a odjel s ním na místo, kde jsem mohl to tělo ukrýt."

„A kde to bylo?"

„Nahoře v kopcích. V Laurel Canyonu."

„Vzpomenete si, kde konkrétně?"

„Moc ne. Jel jsem kolem školy po Lookout Mountain. Tam jsem odbočil. Byla tma a já..., chápete, pil jsem, protože jsem měl z té nehody blbý pocit."

„Z nehody?"

„Zˇe jsem Arthura praštil tak silně."

„Ach tak. Takže když jste projel kolem té školy, pamatujete si, na jaké silnici jste se ocitl?"

„Na Wonderlandu."

„Na Wonderlandu? Víte to jistě?"

„Ne, ale myslím, že to bylo tam. Celé ty roky..., jsem se na to snažil co nejvíc zapomenout."

„Takže tvrdíte, že v době, kdy jste to tělo ukrýval, jste byl v podnapilém stavu?"

„Byl jsem namol. Nemyslíte, že bych to jinak ani nedokázal?"

„Ted nezáleží, co si myslím já."

Bosch cítil, jak jeho tělem projíždí první záchvěv nebezpečí. Delacroix mu sice předkládal úplné doznání, ale přitom mu poskytl i informace, které mohly celý případ zpochybnit. Delacroixova opilost vysvětlovala, proč bylo tělo jeho syna spěšně zahrabáno v zalesněném svahu a nedbale zakryto hlínou a jehličím. Bosch si však vzpomínal, jak těžko se mu do svahu lezlo, a nedokázal si představit, že by byl takového výkonu schopen podnapilý muž vláčející s sebou tělo vlastního zabitého syna.

A pak zde byl ten batůžek. Nesl ho Delacroix spolu s tělem, nebo vylezl s batůžkem do svahu podruhé, přičemž nějakým zázrakem nalezl ve tmě stejné místo, na němž před chvílí synovo tělo zahrabal?

Bosch si zkoumavě prohlížel Delacroixe a přemýšlel, jakým směrem se vydat. Musel si počínat velmi opatrně. Pro jeho případ

by byla sebevražda, kdyby z Delacroixe vymámil odpověď, jíž by se pozdější Delacroixův obhájce mohl u soudu chytit.

„Vzpomínám si jen na to," řekl Delacroix náhle a bez vyzvání, „že mi to trvalo strašně dlouho. Byl jsem pryč skoro celou noc. A vzpomínám si, že jsem ho co nejpevněji objal, než jsem ho strčil do té díry. Jako bych mu vystrojil pohřeb."

Delacroix přikývl a zadíval se Boschovi do očí, jako by v nich hledal uznání, že učinil správnou věc. Boschův pohled mu však nic podobného nenaznačil.

„Tak začněme právě tím," řekl Harry. „Jak hluboká byla ta díra, do které jste ho uložil?"

„Zas tak hluboká nebyla. Nanejvýš něco přes půl metru."

„Jak jste ji kopal? Měl jste s sebou nějaké náčiní?"

„Ne, na to jsem nepomyslel. A tak jsem ji musel vyhrabat rukama. Moc hluboko jsem se nedostal."

„A co ten batůžek?"

„Ehm, ten jsem tam strčil taky. Do té díry. Ale úplně jistý si tím nejsem."

Bosch přikývl.

„Dobře. Vzpomínáte si na nějaké další podrobnosti o tom místu? Bylo strmé, rovinaté nebo třeba rozbahněné?"

Delacroix zavrtěl hlavou.

„Už si nevzpomínám."

„Stály tam nějaké domy?"

„Jo, nějaký stál hnedka opodál, ale nikdo mě neviděl, jestli se ptáte proto."

Bosch dospěl k závěru, že se již opět pouští na tenký led možných útoků budoucího Delacroixova advokáta. Musel se vrátit a vyjasnit několik podrobností.

„A co ten skateboard vašeho syna?"

„Co je s ním?"

„Co jste s ním udělal?"

Delacroix se předklonil a začal úporně přemýšlet.

„Teda, upřímně řečeno si vůbec nevzpomínám."

„Pohřbil jste ho spolu s tělem?"

„Nemůžu si..,, nevzpomínám si."

Bosch dlouho vyčkával, zda z Delacroixe nevypadne ještě něco dalšího. Ten však neřekl nic.

„Dobře, pane Delacroixi, tedˇ si uděláme přestávku, během níž si půjdu pohovořit s kolegou. Chci, abyste přemýšlel o tom, o čem jsme se tu právě bavili. O tom místě, na které jste odvlekl svého syna. Potřebuji, abyste si toho o něm vybavil více. A taky o tom skateboardu."

„Dobře, zkusím to."

„Přinesu vám pak nějakou kávu."

„To by bylo fajn."

Bosch vstal, odnesl prázdné kelímky z vyšetřovny a zamířil rovnou do videomístnosti. Za dveřmi stál Edgar s dalším mužem, kterého Bosch neznal. Muž pozorně sledoval Delacroixe přes polopropustné zrcadlo. Edgar se natáhl k videokameře a vypnul ji.

„Nech ji běžet," řekl Bosch rychle.

Edgar zaváhal.

„Nevypínej ji. Jestli se začne rozpomínat na další věci, nechci, aby pak někdo prohlásil, že je má od nás."

Edgar přikývl. Druhý muž se otočil od zrcadla a natáhl ruku. Zdálo se, že mu není více než třicet. Měl tmavé vlasy ulízané dozadu a velice bílou pleť. Na obličeji mu hrál široký úsměv.

„Ahoj, já jsem George Portugal, asistent státního zástupce."

Bosch odložil prázdné kelímky od kávy na stůl a podal muži ruku.

„Zdá se, že tu máte zajímavý případ," prohlásil Portugal.

„A je čím dál zajímavější," dodal Bosch.

„Podle toho, co jsem za posledních deset minut viděl, se nemusíte vůbec ničeho bát. Tohle je střela do prázdné branky."

Bosch přikývl, ale asistentův úsměv neopětoval. Pokud zde bylo něco úsměvného, pak to byla pošetilost Portugalova prohlášení. Bosch dobře věděl, že instinktům mladých státních zástupců není radno věřit. Vzpomněl si, co vše se odehrálo, než dostali Delacroixe na druhou stranu polopropustného zrcadla, a věděl, že nic podobného jako „střela do prázdné branky" ve skutečnosti neexistuje.

38

V sedm hodin večer odvezli Bosch s Edgarem Samuela Delacroixe do Parker Center, kde měl být oficiálně obviněn z vraždy svého syna. Ještě předtím ho detektivové za Portugalovy přítomnosti téměř hodinu vyslýchali, avšak z Delacroixe již vypadlo jen málo nových podrobností o způsobu provedení vraždy. Jeho vzpomínky na synovu smrt a jeho vlastní podíl na ní nahlodalo dvacetileté působení výčitek svědomí a whisky.

Když Portugal opouštěl vyšetřovnu, ještě stále byl přesvědčen, že případ je střela do prázdné branky. Bosch si ovšem tak jistý nebyl. K dobrovolným přiznáním se nikdy nestavěl tak nadšeně jako jiní detektivové nebo státní zástupci. Byl přesvědčen, že opravdové výčitky svědomí jsou na světě spíše vzácností. K neočekávaným doznáním proto přistupoval s mimořádnou obezřetností a vždy hledal za výpovědí zadrženého potenciální slabá místa. Každý případ byl pro něj jako stavba domu. Přiznání v něm hrálo roli betonového základu, na němž má být dům postaven. Pokud byla směs špatně namíchána nebo aplikována, mohl se dům při prvním zemětřesení sesypat. A když nyní Delacroixe převáželi do Parker Center, nemohl se Bosch zbavit dojmu, že v základech tohoto domu se nacházejí neviditelné praskliny. A že se zemětřesení nevyhnutelně blíží.

Jeho myšlenky přerušilo zvonění mobilního telefonu. Byla to Billetsová.

„Vypařili jste se dřív, než jsme si stačili promluvit."

„Vezeme ho k obvinění."

„Zdá se, že tě to těší."

„No..., nemůžu moc mluvit."

„Jedeš s ním v autě?"

„Jo."

„To je fakt tak vážné, nebo mu chceš jen dělat kvočnu?"

„Ještě nevím."

„Zrovna mi volal Irving a styky s veřejností. Myslím, že tiskové oddělení státního zastupitelství hodlá zveřejnit, že se chystají obvinění. Jak si přeješ, abych se k tomu postavila?"

Bosch se podíval na hodinky. Předpokládal, že po Delacroixově obvinění stihnou dorazit do domu Sheily Delacroixové do osmi hodin večer. Problém spočíval v tom, že po zveřejnění informací o Delacroixové obvinění by k ní reportéři mohli dorazit dříve.

„Hele, chceme být u jeho dcery jako první. Můžeš se spojit se státním zastupitelstvím a přesvědčit je, aby počkali do devíti? A totéž styky s veřejností."

„Žádný problém. Poslyš, až toho chlapa vyložíte a budeš moct mluvit, zavolej mi. Domů. Jestli nastane nějaká potíž, chci o ní vědět."

„Jasně."

Bosch zaklapl telefon a pohlédl na Edgara.

„Portugal zřejmě ze všeho nejdřív zavolal na jejich tiskové oddělení."

„To sedí. Vypadá, že je to jeho první velký případ. Pokusí se z něj vydojit co nejvíc."

„Jo."

Několik minut jeli mlčky. Bosch přemýšlel, zda se jeho obavy přenesly i na Billetsovou. Nedokázal však důvod svého znepokojení konkretizovat. Případ se nyní přesouval z říše policejního vyšetřování do říše soudního systému. Na detektivy ještě čekala spousta investigativní práce, ale se zadržením a obviněním podezřelého a zahájením trestního stíhání se charakter každého případu vždy radikálně změnil. Ve chvíli, kdy převážel pachatele vraždy k obvinění, Bosch většinou cítil úlevu a zadostiučinění. Jako by byl pánem celého města, který ho nějakým způsobem mění. Tentokrát však nic podobného necítil a netušil proč.

Nakonec přece jen potlačil myšlenky na vlastní přehmaty a nekontrolovatelný vývoj případu. Dospěl k závěru, že jeho neuspokojení vyvěrá ze skutečnosti, že se jednoduše nemůže cítit jako pán města za situace, kdy si případ vyžádal takové oběti. Jistě, v autě s nimi právě teď seděl pachatel vraždy dítěte a mířil do vězení. Vyšetřování však stálo život Nicholase Trenta a Julii Brasherovou. Dům, který Bosch z tohoto případu vystavěl, měl možná pevné základy, ale také dvě místnosti, v nichž bude navždy strašit. A jejichž duchové ho budou pronásledovat.

„To byla moje dcera, o které jste se bavili? Vy s ní budete mluvit?"

Bosch pohlédl do zpětného zrcátka. Delacroix seděl v předklonu, protože měl ruce spoutané za zády. Bosch musel upravit zrcátko a zapnout stropní světlo, aby mu viděl do očí.

„Jo. Pojedeme jí to oznámit."

„A musí to být? Musíte ji do toho tahat?"

Bosch se na něj na chvíli zkoumavě zadíval. Delacroixovy od těkaly sem a tam.

„Nemáme na vybranou," odpověděl Bosch. „Jde o jejího bratra a o jejího otce."

Zamířil k výjezdu na Los Angeles Street. Za pět minut měli dorazit k zadnímu vjezdu do Parker Center.

„A co jí řeknete?"

„To co vy nám. Že jste Arthura zabil vy. Chceme jí to oznámit dříve, než se k ní dostanou novináři nebo než to uvidí ve zprávách."

Bosch opět pohlédl do zrcátka. Viděl, jak Delacroix souhlasně přikývl. Pak zvedl oči a podíval se na Bosche.

„Vyřídíte jí něco ode mě?"

„Co jí máme vyřídit?"

Bosch si sáhl do kapsy saka pro magnetofon, ale pak si uvědomil, že ho u sebe nemá. Tiše zanadával na Bradleyovou a na své rozhodnutí spolupracovat s oddělením vnitřního vyšetřování.

Delacroix chvíli mlčel. Vrtěl hlavou ze strany na stranu, jako by hledal slova, která chce své dceři povědět. Pak se zadíval zpátky do zrcátka a řekl: „Vyřiďte jí, že mě všechno mrzí. Jenom tohle. Že mě všechno mrzí. Vyřiďte jí to."

„Že vás všechno mrzí. Jasné. Ještě něco?"

„Ne, jenom to."

Edgar se zavrtěl na sedadle, aby se mohl podívat na Delacroixe.

„Tak tebe to mrzí, co?" řekl. „A nepřipadá ti to po dvaceti letech trochu pozdě?"

Bosch právě odbočoval doprava na Los Angeles Street. Nemohl se podívat do zrcátka na Delacroixovu reakci.

„Vy vůbec nic nevíte," odpověděl vztekle Delacroix. „Vždyť já už dvacet let brečím."

„No jo," opáčil Edgar. „Brečíš si do whisky. Ale ne tak, abys s tím něco udělal, než jsme se objevili my. Abys konečně vyplaval z toho chlastu, udal se a nechal toho kluka vyhrabat z hlíny, dokud z něj zbývalo něco, co by se dalo řádně pohřbít. Vždyť už z něj jsou jen kosti, člověče. Kosti."

Teprve nyní se Bosch podíval do zrcátka. Delacroix vrtěl hlavou a předkláněl se ještě více, takže se již hlavou opíral o zadní stranu předního sedadla.

„Nemohl jsem," řekl. „Vždyť jsem ani..."

Zarazil se a Bosch viděl, jak se mu začínají třást ramena. Samuel Delacroix se pomalu rozplakal.

„Co jste ani?" zeptal se Bosch.

Delacroix neodpověděl.

„Co jste ani?" řekl Bosch hlasitěji.

A pak už zaslechl, jak Delacroix zvrací na podlahu před zadním sedadlem.

„Doprdele!" zaječel Edgar. „Já věděl, že se to stane."

Auto zaplnil žlučovitý zápach policejní záchytky. Alkoholové zvratky. I přes čerstvé lednové počasí stáhl Bosch okénko až dolů. Edgar učinil totéž. Bosch odbočil do Parker Center.

„Myslím, že je řada na tobě," řekl Edgarovi. „Posledně jsem vytíral já. Po tom svědkovi, kterého jsme vytáhli z baru Marmount."

„Já vím, já vím," bručel Edgar. „Takhle před večeří není nic lepšího."

Bosch zamířil na jedno z volných míst nedaleko vchodu, která byla vyhrazena pro vozidla převážející zadržené. Službu konající policista vyrazil od dveří k jejich autu.

Bosch si vzpomněl, jak si mu Julia Brasherová stěžovala, že musí vymývat zvratky ze zadního sedadla hlídkového vozu. Měl pocit, jako by ho teď znovu šťouchla do bolavých žeber, a i přes bolest se musel usmát.

39

Sheila Delacroixová otevřela dveře domu, ve kterém bydlela ona i její bratr, ale pouze jeden z nich zde vyrostl. Měla na sobě černé kamaše a dlouhé tričko, které jí sahalo téměř až ke kolenům. Byla odlíčená a Bosch si teprve nyní všiml, že její obličej je pod nánosy pudru a malování docela pohledný. Když spatřila Edgara s Boschem, oči se jí rozšířily.

„Detektivové? Vás bych tu nečekala."

Neučinila žádné gesto, jímž by je pozvala dál. Bosch promluvil.

„Sheilo, podařilo se nám identifikovat ostatky z Laurel Canyonu jako ostatky vašeho bratra Arthura. Mrzí mě, že vám to musím říkat. Můžeme jít na pár minutek dál?"

Delacroixová chvíli vstřebávala Boschovo sdělení a poté přikývla a na okamžik se opřela o dveřní zárubeň. Bosch přemýšlel, jestli se z tohoto domu odstěhuje, když už teď nemá naději, že se sem Arthur někdy vrátí.

Po chvíli Sheila ustoupila a gestem je pozvala dovnitř.

„Prosím," řekla, uvedla je do obývacího pokoje a ukázala na křesla.

Všichni zamířili na stejná místa jako poprvé. Bosch si všiml, že krabice s fotografiemi, které jim Sheila při první návštěvě přinesla, stále leží na konferenčním stolku. Snímky však byly nyní v krabici úhledně srovnány. Sheila si Boschova pohledu všimla.

„Trochu jsem je uspořádala. Chystala jsem se na to už dlouho."

Bosch přikývl. Počkal, až si Sheila sedne, a teprve poté se posadil také. Cestou sem vypracovali s Edgarem plán dnešní návštěvy. Sheila Delacroixová se měla stát významnou složkou případu. Policisté sice měli k dispozici přiznaní jejího otce i důkaz v podobě kostí, ale co z toho všeho vzejde, záleželo do značné míry právě na ní. Bosch s Edgarem potřebovali, aby Sheila vypovídala, jaké bylo vyrůstat v domě Samuela Delacroixe.

„Eh, to není všechno, Sheilo," začal Bosch. „Chtěli jsme s vámi o tom mluvit, než to uvidíte ve zprávách. Dnes pozdě odpoledne byl z Arthurovy vraždy obviněn váš otec."

„Ach Bože."

Sheila se předklonila a položila si lokty na kolena. Sepjala dlaně a přidržela si je před ústy. Přitom zavřela oči a nechala si spadnout pramen vlasů do čela, takže jí nebylo vidět obličej.

„Nyní je zadržován v Parker Center, kde bude zítra oficiálně obžalován a zúčastní se slyšení o kauci. Ale řekl bych, že podle toho, co jsme zatím viděli - teď myslím jeho životní styl nebude schopen složit kauci ve výši, o jaké se tam nejspíš bude hovořit."

Sheila otevřela oči.

„To musí být nějaký omyl. A co ten člověk - ten, který bydlel přes ulici? Vždyť se zabil, takže to musel být on."

„Domníváme se, že nebyl, Sheilo."

„Můj otec to nemohl udělat."

„Po pravdě řečeno," pronesl Edgar jemně, „se k tomu sám přiznal."

Sheila Delacroixová se napřímila a Bosch spatřil na jejím obličeji opravdové překvapení, které zase překvapilo jeho. Domníval se, že si Sheila od prvopočátku s touto myšlenkou pohrávala a že z Arthurova zmizení vždy podezírala otce.

„Řekl nám, že ho udeřil baseballovou pálkou, protože chodil za školu," pokračoval Bosch. „Váš otec vypověděl, že v té době pil a že se neovládl a udeřil ho příliš prudce. Podle něj se jednalo o nehodu."

Sheila opětovala Boschův pohled a snažila se jeho informaci zpracovat.

„A pak strčil tělo vašeho bratra do kufru auta. Vypověděl, že když jste ten večer jezdili po okolí a hledali ho, byl po celou dobu v tom kufru."

Sheila znovu zavřela oči.

„A když jste pak v noci usnula," navázal Edgar, „vykradl se z domu, odjel s autem do kopců a zbavil se těla."

Sheila začala vrtět hlavou, jako by se snažila jeho slova odrazit.

„Ne, ne, on..."

„Byla jste někdy svědkem, jak váš otec Arthura uhodil?" zeptal se Bosch.

Sheila na něj pohlédla a zdálo se, že se pomalu probírá z úžasu.

„Ne, nikdy."

„Jste si tím jistá?"

Sheila stále vrtěla hlavou.

„Jedině nějaké plácnutí přes zadek, když byl malý a choval se frackovitě. Nic víc."

Bosch se podíval na Edgara a pak zpátky na Delacroixovu dceru, která se znovu předklonila a sklopila oči k podlaze u nohou.

„Sheilo, já vím, že se tu bavíme o vašem otci. Ale stejně tak se tu bavíme o vašem bratrovi. Ten nedostal příliš velkou šanci žít, viďte?"

Bosch se odmlčel a čekal. Za drahnou chvíli Sheila zavrtěla hlavou, ale oči nechala sklopené.

„Máme přiznání vašeho otce a máme také důkazy. Arthurovy kosti vypovídají jistý příběh. Jsou na nich známky poranění. Mnoha poranění. Způsobovaných po dobu celého jeho života."

Sheila přikývla.

„A my teď potřebujeme další hlas. Hlas člověka, který nám poví, jaké pro Arthura bylo vyrůstat v tomto domě."

„Snažit se v něm vyrůstat," opravil ho Edgar.

Sheila se napřímila a rozetřela si dlaněmi slzy po celém obličeji.

„Můžu vám jen říct, že jsem nikdy nebyla svědkem, jak mého bratra uhodil. Ani jednou."

Setřela si další slzy. Její obličej začínal být lesklý a zkřivený.

„To je neuvěřitelné," řekla. „Chtěla jsem..., chtěla jsem se jen přesvědčit, jestli ty ostatky tam nahoře patří Arthurovi. A teď..., nikdy jsem vás neměla volat. Měla jsem..."

Nedopověděla. Chytila se za kořen nosu a snažila se zastavit příval slz.

„Sheilo," řekl Edgar. „Kdyby to váš otec neudělal, proč by nám říkal, že to byl on?"

Sheila ostře zavrtěla hlavou a zdála se stále rozrušenější.

„A proč by nám říkal, abychom vám vyřídili, že ho všechno mrzí?"

„Já nevím. Je nemocný. Pije. Možná si přeje být středem pozornosti, já nevím. Byl to herec, víte?"

Bosch si přisunul z konferenčního stolku krabici s fotografiemi a prstem začal probírat jednu z hromádek. Po chvíli našel fotografii přibližně pětiletého Arthura. Vytáhl snímek a prohlédl si ho. Na fotce nebyl sebemenší náznak, že by byl chlapec fyzicky týrán, že jeho kosti jsou pod masem již nyní zjizvené.

Bosch zasunul fotografii zpátky do hromádky a zadíval se na Sheilu. Jejich pohledy se setkaly.

„Pomůžete nám, Sheilo?"

Sheila Delacroixová uhnula očima.

„Nemůžu." 

40

Bosch zastavil před odvodňovacím kanálem a rychle vypnul motor. Nechtěl upoutat pozornost obyvatel Wonderland Avenue. Jeho automobil vyvedený v policejních barvách ho sice prozrazoval, ale Bosch doufal, že už je dost pozdě a závěsy ve všech oknech v okolí již budou zatažené.

Edgar už odjel domů, a tak seděl Bosch v autě sám. Natáhl ruku a stiskl tlačítko pro otevírání kufru. Naklonil se k bočnímu okénku a zadíval se do potemnělého svahu. Poznal, že jednotka zvláštních služeb zde už skončila práci a odstranila i soustavu ramp a schodišť vedoucích na místo činu. Právě tak si to Bosch přál. Chtěl, aby se charakter terénu co nejvíce podobal oné příšerné noci, kdy Samuel Delacroix vláčel do svahu tělo svého mrtvého syna.

Vtom se Boschovi rozsvítila baterka a notně ho vylekala - vůbec si neuvědomil, že drží palec na vypínači. Opět baterku zhasnul a zadíval se na tiché domy u točny. Dnes večer se rozhodl, že poslechne své instinkty a vrátí se na místo, kde to všechno začalo. Podařilo se mu zadržet pachatele více než dvacet let staré vraždy, ale přesto měl z případu špatný pocit. Něco zde nehrálo a on byl odhodlán začít s prověřováním právě tady.

Natáhl ruku a vypnul stropní světlo. Tiše otevřel dveře, sebral baterku a vystoupil z auta.

U kufru se ještě jednou rozhlédl a zvedl víko. Uvnitř kufru ležela testovací figurína, kterou si Bosch vypůjčil od Jespera v laboratoři oddělení vědeckého vyšetřování. Figuríny se příležitostně používaly pro rekonstrukce trestných činů, zejména pro podezřelé sebevražedné skoky a pro případy ujetí z místa autonehody. Oddělení vědeckého vyšetřování mělo podobných figurín celou řadu, od kojeneckých velikostí až po dospělé. Hmotnost každé figuríny se navíc dala upravovat přidáváním nebo ubíráním půl-kilogramových pytlů s pískem ze zapínacích kapes na trupu a končetinách.

Figurína v Boschově kufru měla na hrudníku namalován emblém OVV a její hlava postrádala jakýkoliv obličej. Jesper s Boschem upravili v laboratoři pomocí pytlů s pískem hmotnost figuríny na pětatřicet kilogramů, což odpovídalo odhadu doktora Gollihera stanoveného na základě velikosti kostí a fotografií Arthura Delacroixe. Figurína měla navíc na zádech batůžek, který se podobal batůžku nalezenému během výkopových prací. Batůžek obsahoval staré hadry z kufru Boschova auta, jejichž hmotnost přibližně odpovídala hmotnosti svršků nalezených v původním batůžku spolu s kostmi.

Bosch odložil baterku, uchopil figurínu pod pažemi, vytáhl ji z kufru a přehodil si ji přes levé rameno. Nato ustoupil, aby nabral rovnováhu, a natáhl se do kufru pro odloženou baterku. Byla to laciná baterka, která je k dostání v každém kiosku - podobný typ Samuel Delacroix podle své výpovědi použil v noci, kdy pohřbíval svého syna. Bosch rozsvítil baterku, překročil obrubník a zamířil do svahu.

Sotva začal šplhat vzhůru, uvědomil si, že se musí při lezení přidržovat oběma rukama kmenů. Zasunul si baterku do přední kapsy, ale její paprsek nyní osvětloval především horní partie stromů a byl pro něj bezcenný.

Během prvních pěti minut lezení dvakrát upadl, a než urazil prvních deset metrů, byl již zcela vyčerpaný. Bez světla z baterky si navíc při stoupání nevšiml malé větvičky, která ho šlehla do tváře a rozsekla ji. Bosch zaklel, ale pokračoval v chůzi.

Po patnácti metrech si udělal první přestávku. Složil figurínu vedle kmene borovice a posadil se jí na hrudník. Vykasal si z kalhot tričko a přiložil si ho na obličej, aby zmírnil krvácení z rány. Poraněné místo ho štípalo potem, který mu kapal z čela.

„Tak pojd, Side, jdeme dál," řekl, když konečně popadl dech.

Příštích šest metrů tahal figurínu do svahu za sebou. Postupoval teď pomaleji, ale bylo to snazší, než nést celou tíhu figuríny, a kromě toho si Bosch vzpomněl, že Delacroix to podle své výpovědi dělal také tak.

Po další pauze překonal Bosch posledních deset metrů svahu a odvlekl figurínu na mýtinu pod akáty. Padl na kolena a posadil se na paty.

„Hovno," řekl a popadal přitom dech. „Tak akorát hovno."

Neuměl si představit, jak by to Delacroix dokázal. Byl sice asi o deset let starší než zadržený muž v době, kdy podle své výpovědi absolvoval stejný fyzický výkon, ale Bosch byl na muže svého věku v dobré formě. Kromě toho byl střízlivý, což Delacroix údajně nebyl.

A přestože se Boschovi nakonec podařilo dovléci tělo na pohřebiště, instinkt mu napovídal, že jim Delacroix lhal. Nemohl se těla zbavit způsobem, jakým tvrdil. Buďto to tělo do svahu neodnesl on, nebo mu někdo pomáhal. Případně zde byla i třetí možnost: totiž že Arthur Delacroix byl stále naživu a vyšplhal do svahu sám.

Když Bosch konečně začal normálně dýchat, zaklonil hlavu a zadíval se přes průhled v korunách stromů. Spatřil noční oblohu a kus měsíce skrývajícího se za mrakem. Uvědomil si, že z jednoho domu u točny stoupá vůně hořícího dřeva v krbu.

Vytáhl z kapsy baterku a sklonil se k popruhu všitému do zad panáka. Jelikož doprava figuríny ze svahu dolů již nebyla součástí testu, hodlal ji Bosch dolů tahat za popruh. Právě se chystal vstát, když vtom zaslechl v nízkém porostu asi deset metrů nalevo od sebe pohyb.

Okamžitě natáhl baterku směrem, ze kterého hluk vycházel. V kuželu světla se nakrátko mihl kojot, jenž však vzápětí před paprsky ucukl a zmizel. Bosch těkal baterkou tam a zpátky, ale nemohl zvíře najít. Nakonec vstal a vyrazil s figurínou ze svahu.

Cesta zpět byla díky gravitaci snazší, ale stejně zrádná. Bosch pomalu a pečlivě volil každý krok a přemýšlel přitom o kojotovi. Napadlo ho, jak dlouho kojoti žijí a zda zvíře, které dnes v noci spatřil, mohlo před dvaceti lety přihlížet, jak jiný muž na tomtéž místě pohřbíval lidské tělo.

Nakonec Bosch slezl ze svahu bez pádu. Když přenášel figurínu přes obrubník, všiml si, že vedle jeho auta stojí doktor Guyot se psem na vodítku. Bosch rychle zamířil ke kufru, naložil do něj figurínu a zabouchl ho. Guyot obešel auto a přistoupil k němu.

„Detektive Boschi."

Očividně chápal, že je naprosto zbytečné se vyptávat, co tady Bosch dělá.

„Doktore Guoyte. Jak se máte?"

„Obávám se, že lépe než vy. Zase jste se zranil. Vypadá to na škaredou tržnou ránu."

Bosch se dotkl tváře. Stále ho štípala.

„To bude dobrý. Je to jen škrábnutí. Radši si držte Calamity na vodítku. Právě jsem tam nahoře zahlédl kojota."

„Ano, v noci ji nikdy z vodítka nepouštím. Kopce jsou plné potulných kojotů. V noci je i slyšíme. Raději pojďte se mnou domů. Dám vám na to mašličku. Když se to neudělá správně, zůstane vám tam jizva."

Boschovi se náhle vybavila vzpomínka, v níž se ho Julia Brasherová vyptávala na jizvy. Pohlédl na Guyota.

„Dobře."

Nechal auto na točně a sešel do Guyotova domu. V pracovně se pak posadil na stůl a doktor mu vyčistil ránu na tváři a uzavřel ji dvěma náplastmi.

„Myslím, že se to zahojí," řekl, když zavřel lékařskou brašnu. „Ale tím tričkem bych si nebyl jistý."

Bosch pohlédl na své tričko. Dolní cíp byl nasáklý krví.

„Díky za ošetření, doktore. Jak dlouho si to tam musím nechat?"

„Několik dní. Jestli to vydržíte."

Bosch se jemně dotkl tváře. Měl ji lehce oteklou, ale rána ho již neštípala. Guyot na něj pohlédl a Bosch věděl, že mu chce něco říci. Předpokládal, že se ho zeptá na figurínu.

„Copak je, doktore?"

„Ta policistka, která tu byla první noc... To ona zemřela při výkonu služby?"

Bosch přikývl.

„Ano, to byla ona."

Guyot zavrtěl hlavou v návalu upřímného smutku. Pomalu obešel stůl a posadil se do křesla.

„Je zvláštní, jak se věci někdy vyvinou," řekl. „Je to taková řetězová reakce. Pan Trent odnaproti. Potom ta policistka. A to vše

kvůli psovi, který přinesl kost. Což je ta nejpřirozenější věc na světě."

Bosch se zmohl jen na pouhé přikývnutí. Začal si strkat tričko do kalhot, aby zjistil, zda se mu podaří zakrýt zkrvavenou část.

Guyot pohlédl na psa, který ležel vedle pracovního stolu.

„Lituji, že jsem ji někdy z toho vodítka pouštěl," prohlásil. „Opravdu."

Bosch se svezl ze stolu, postavil se a podíval se na tričko. Krvavá skvrna nebyla vidět, ale vlastně na tom nezáleželo, protože tričko bylo stejně celé propocené.

„Když já nevím, doktore Guyote," řekl. „Myslím, že když začnete přemýšlet takhle, už nikdy nebudete moct vyjít ze dveří."

Oba muži na sebe pohlédli a přitakali. Bosch si ukázal na tvář.

„Díky za to," řekl. „Cestu ven už najdu."

Otočil se ke dveřím, ale Guyot ho zastavil.

„V televizi běžela upoutávka na zprávy. Policie prý oznámila, že v souvislosti s tím případem zatkla pachatele. Chtěl jsem se na to v jedenáct dívat."

Bosch se na něj ode dveří zahleděl.

„Nevěřte všemu, co říkají v televizi."

41

Telefon zazvonil právě ve chvíli, kdy se Bosch dodíval na první část záznamu přiznání Samuela Delacroixe. Sebral dálkové ovládání, ztlumil na televizoru zvuk a přijal hovor. Byla to Grace Billetsová.

„Myslela jsem, že mi zavoláš."

Bosch si lokl z lahve piva, kterou držel v ruce, a odložil ji na stůl vedle televizního křesla.

„Promiň, zapomněl jsem."

„Pořád máš z toho případu stejný pocit?"

„Čím dál víc."

„No, a čím to je, Harry? V životě jsem neviděla detektiva, kterého by takhle znepokojovalo přiznání pachatele."

„Jde o spoustu věcí. Něco se tu děje."

„Jak to myslíš?"

„Zkrátka si začínám myslet, že on to možná neudělal. Že na nás prostě jen něco šije a já nevím co."

Billetsová dlouho mlčela - pravděpodobně si nebyla jistá, jak na to reagovat.

„A co si myslí Jerry?" zeptala se nakonec.

„Já nevím, co si myslí. Má radost, že může smést ten případ ze stolu."

„To máme všichni, Harry. Ale ne v případě, že to udělal někdo jiný. Máš vůbec něco konkrétního? Něco, čím bys své pochybnosti podložil?"

Bosch se jemně dotkl tváře. Otok mu již splaskl, ale rána při doteku bolela. Nedokázal si však poručit a tváře se nedotýkat.

„Dneska večer jsem ještě jednou odjel na místo činu. S figurínou z vědeckého vyšetřování. Vážila pětatřicet kilo. Nakonec jsem ji tam dostal, ale byla to zatracená fuška."

„Dobře, čímž jsi dokázal, že se to dalo provést. Takže kde je problém?"

„Já tam vlekl figurínu, zatímco Delacroix tam tahal tělo vlastního mrtvého syna. Já byl střízlivý, zatímco Delacroix tvrdí, že byl nadrátovaný. Já už tam předtím byl, zatímco on ne. Takže si myslím, že to nemohl dokázat. Alespoň ne sám."

„Ty myslíš, že mu někdo pomáhal? Třeba jeho dcera?"

„Možná mu někdo pomáhal a možná tam vůbec nikdy nebyl. Nevím. Dneska večer jsme mluvili s jeho dcerou a ta na něj neřekla jediné křivé slovo. Vůbec nic. Člověk by si začal myslet, že to třeba udělali společně. Ale to taky ne. Protože jestli v tom měla prsty i ona, proč by nám volala a pomáhala při identifikaci kostí? To nemá logiku."

Billetsová neodpověděla. Bosch se podíval na hodinky a zjistil, že je jedenáct. Chtěl se dívat na zprávy. Sebral dálkový ovladač, vypnul video a přeladil televizi na Kanál 4.

„Díváš se na zprávy?" zeptal se Billetsová.

„Ano. Na čtyřce."

Jejich případ byl zařazen jako hlavní zpráva - otec zavraždil syna, pohřbil jeho tělo a po více než dvaceti letech byl zatčen díky psovi. Dokonalá losangeleská historka. Bosch mlčky sledoval televizi, stejně jako Billetsová na druhém konci linky. Reportáž Judy Surtainové neobsahovala žádné nepřesnosti, kterých by si Bosch všiml. Byl překvapen.

„To nebylo špatné," řekl, když reportáž skončila. „Nakonec se jim to povedlo."

Ztlumil televizi právě ve chvíli, kdy moderátor ohlašoval další zprávu. Bosch chvíli mlčel a díval se dál. Případ se týkal lidských kostí nalezených v asfaltových jamách v La Brea. Po chvíli se objevily záběry z tiskové konference, na níž stál Golliher před shlukem mikrofonů.

„No tak, Harry," přerušila ticho Billetsová. „Co ti na tom ještě nesedí? Musí toho být víc než jen tvůj pocit, že tam Delacroix nemohl vylézt. Pokud jde o jeho dceru, myslím, že ten její telefonát v souvislosti s identifikací má docela logiku. Viděla přece ve zprávách tu reportáž o Trentovi. Možná si myslela, že na něj bude moct svalit vinu. Po dvaceti letech nejistoty měla konečně příležitost přišít to někomu jinému."

Bosch zavrtěl hlavou, přestože věděl, že to Billetsová nemůže vidět. Jednoduše nebyl přesvědčen, že by Sheila volala na ohlašovací linku, pokud by byla zapletena do vraždy svého bratra.

„Já nevím," řekl. „Mně se to prostě nějak nezdá."

„A co s tím chceš udělat?"

„Projdu všechno ještě jednou. Hezky od začátku."

„Kdy ho mají obžalovat? Zítra?"

„Jo."

„Na to nemáš dost času, Harry."

„Já vím. Ale udělám to. Už teď jsem narazil na nesrovnalost, které jsem si předtím nevšiml."

„Na jakou?"

„Delacroix prohlásil, že zabil Arthura dopoledne, když zjistil, že kluk neodešel do školy. Jenže když jsme poprvé vyslýchali jeho dceru, vypověděla, že se Arthur nevrátil ze školy. A to je rozdíl."

Billetsová se v telefonu uchechtla.

„Harry, tohle je malichernost. Ta vražda se stala před více než dvaceti lety a on je alkoholik. Předpokládám, že chceš ověřit školní záznamy."

„Hned zítra."

„Čímž se ti to vyjasní. A navíc: jak mohla jeho sestra s jistotou vědět, jestli odešel do školy, anebo ne? Ona jen ví, že se pak nevrátil domů. Zatím jsi mě o ničem nepřesvědčil."

„Já vím. A ani mi o to nejde. Jenom ti říkám, které věci mi padly do oka."

„Našli jste něco při prohlídce Delacroixova karavanu?"

„Ještě jsme ho neprohledávali. Delacroix začal zpívat, sotva jsme tam vlezli. Zajdeme tam zítra po obžalobě."

„Jak dlouho platí ten příkaz?"

„Osmačtyřicet hodin. Jsme v pohodě."

Při zmínce o karavanu si Bosch náhle vzpomněl na Delacroixovu kočku. Byli tak zabráni do přiznání podezřelého, že se Bosch úplně zapomněl o zvíře postarat.

„Sakra."

„Co je?"

„Nic. Jen jsem zapomněl na jeho kočku. Delacroix má kočku. Slíbil jsem mu, že řeknu jeho sousedce, aby se o ni starala."

„Měli bychom zavolat do nějakého útulku."

„To on právě nechtěl. Hele, ty přece chováš kočky, ne?"

„Jo, ale tu jeho si nevezmu."

„Ne, tak jsem to nemyslel. Jenom chci vědět, jak dlouho kočka vydrží bez jídla a bez vody."

„Chceš říct, že jste jí tam nenechali žádné jídlo?"

„Ne, nechali, ale nejspíš už ho sežrala."

„No, jestli jste ji dneska nakrmili, pravděpodobně do zítřka vydrží. Ale radost z toho mít nebude. Možná ten karavan trochu zřídí."

„Podle toho, jak vypadal, se už stalo. Hele, musím končit. Chci se ještě dodívat na tu nahrávku a zjistit, jak na tom vlastně jsme."

„Dobře, už tě nebudu zdržovat. Ale darovanému koni na zuby nehleď, Harry. Víš, jak to myslím?"

„Řek bych, že jo."

Zavěsili a Bosch si opět pustil videokazetu s Delacroixovým přiznáním. Téměř vzápětí však video zase vypnul. Ta kočka ho trápila. Měl zařídit, aby se o ni někdo postaral Rozhodl se, že se ke karavanu vrátí. 

42

Jakmile se Bosch přiblížil k Delacroixovu karavanu, zahlédl za záclonkami ve všech oknech světlo. Když však odtud s obviněným před dvanácti hodinami odjížděli, žádné světlo v karavanu nesvítilo. Bosch tedy pokračoval v jízdě a zamířil s autem na otevřenou parkovací plochu o několik karavanů dál. Nechal krabici s jídlem pro kočku v autě, vrátil se k Delacroixovu karavanu a chvíli ho sledoval ze stejného místa, na němž stál, když Edgar bušil na dveře s příkazem k prohlídce. Z dálnice sem i přes pozdní hodinu stále doléhal šum automobilů, takže Bosch nemohl slyšet případné zvuky zevnitř.

Vytáhl z pouzdra pistoli a zamířil ke dveřím. Opatrně a tiše vystoupal po škvárových kvádrech a vyzkoušel kliku hliníkových dveří. Klika se otočila. Bosch se naklonil ke dveřím a zaposlouchal se, ale stále zevnitř vůbec nic neslyšel. Počkal ještě chvíli, pomalu a co nejtišeji stiskl kliku, zvedl pistoli ve druhé ruce a otevřel dveře.

Obývací pokoj byl prázdný. Bosch vešel dovnitř a propátral interiér očima. Nikde nikdo. Bez jediného zvuku za sebou opět zavřel.

Zadíval se přes kuchyni a chodbu do ložnice. Dveře byly pootevřené, ale Bosch za nimi nikoho neviděl. Přitom však zaslechl bušivé zvuky, jako když někdo zavírá zásuvky. Vyrazil přes kuchyni k ložnici. Zápach kočičí moči byl příšerný, Bosch si všiml, že talířek na podlaze pod stolem je úplně čistý a miska s vodou téměř prázdná. Vešel do chodby a byl právě necelé dva metry od ložnice, když vtom se náhle otevřely dveře a z ložnice vyšla postava se sklopenou hlavou.

Když Sheila Delacroixová zvedla hlavu a spatřila Bosche, šokovaně vykřikla. Bosch zvedl pistoli, ale jakmile poznal, koho má

před sebou, okamžitě ji zase sklopil. Sheila si přiložila ruku na prsa a oči měla vytřeštěné hrůzou.

„Co tady děláte?" řekla.

Bosch zastrčil zbraň do pouzdra.

„Právě jsem se vás chtěl zeptat na totéž."

„Tohle je obydlí mého otce. Mám od něj klíč."

„A?"

Sheila zavrtěla hlavou a pokrčila rameny.

„Měla..., měla jsem strach o tu kočku. Hledala jsem tu kočku. Co to máte na tváři?"

Bosch se kolem ní protáhl a vešel do ložnice.

„Měl jsem nehodu."

Rozhlédl se po místnosti, ale nenašel ani kočku, ani nic jiného, co by upoutalo jeho pozornost.

„Myslím, že je pod postelí," řekla Sheila.

Bosch se na ni ohlédl.

„Tedy ta kočka. Nemohla jsem ji vylákat ven."

Bosch se vrátil ke dveřím, dotkl se jejího ramena a nasměroval ji do obývacího pokoje.

„Pojďme se posadit."

V obývacím pokoji se Sheila posadila do křesla, zatímco Bosch zůstal stát.

„Co jste tady hledala?"

„Vždyť vám to říkám, tu kočku."

„Slyšel jsem, jak otevíráte a zavíráte zásuvky. To se ta kočka ráda schovává v zásuvkách?"

Sheila zavrtěla hlavou, jako by chtěla říct, že si Bosch láme hlavu zbytečně.

„Prostě jsem jen byla zvědavá na to, jak tady otec žil. Tak jsem se tu trochu porozhlídla, když už jsem byla tady, to je všechno."

„A kde máte auto?"

„Zaparkovala jsem ho u brány. Nevěděla jsem, jestli tu bude parkování, a tak jsem ho nechala tam a přišla sem pěšky."

„A tu kočku jste chtěla vést zpátky na vodítku nebo jak?"

„Ne, chtěla jsem ji nést. Proč mi kladete takové otázky?"

Bosch si ji pozorně prohlížel. Poznal, že Sheila lže, ale nevěděl jistě, co by s tím měl nebo mohl udělat. Nakonec se rozhodl, že na to půjde zpříma.

„Sheilo, poslouchejte mě. Pokud jste se jakýmkoliv způsobem angažovala v tom, co postihlo vašeho bratra, tak teď je čas mi to říct a pokusit se uzavřít dohodu."

„O čem to mluvíte?"

„Pomáhala jste tu noc otci? Pomohla jste mu vynést vašeho bratra do svahu a pohřbít ho?"

Sheila si přiložila ruce na obličej tak rychle, jako by jí Bosch vychrstl do očí kyselinu. Skrz prsty přitom začala ječet: „Panebože, panebože, tohle nemůže být pravda! Co jste to..."

Vzápětí ruce stejně náhle spustila a zadívala se na Bosche zmatenýma očima.

„Vy si vážně myslíte, že s tím mám já něco společného? Jak si to můžete myslet?"

Bosch chvíli počkal, až se Sheila uklidní, a teprve pak odpověděl.

„Myslím, že mi neříkáte pravdu o tom, co se tady děje. To ve mně vyvolává podezření, takže musím brát v úvahu všechny možnosti."

Sheila se zprudka postavila.

„Jsem zatčená?"

Bosch zavrtěl hlavou.

„Ne, Sheilo, nejste. Ale byl bych moc rád, kdybyste mi řekla, co...

„V tom případě odcházím."

Sheila Delacroixová obešla konferenční stůl a odhodlaným krokem zamířila ke dveřím.

„A co ta kočka?" zeptal se Bosch.

Sheila se však nezastavila. Prošla dveřmi a zmizela do noci. Bosch zvenčí zaslechl její odpověď.

„O tu se postarejte vy."

Bosch přistoupil ke dveřím a díval se, jak Sheila kráčí po příjezdové cestě karavanového parku směrem ke správní budově, kde měla zaparkované auto.

„No jo," řekl si pro sebe.

Opřel se o zárubeň dveří a nadechl se čerstvého vzduchu zvenku. Přemýšlel o Sheile a o jejím počínání. Po chvíli se podíval na hodinky a ohlédl se přes rameno na interiér karavanu. Bylo už

po půlnoci a on byl unavený. Přesto se rozhodl, že zde zůstane a bude hledat to, co tady hledala Sheila.

Vtom ucítil, jak se mu něco otírá o nohu. Podíval se k podlaze a spatřil lísající se černou kočku. Jemně ji odstrčil nohou. Kočky mu nikdy moc neříkaly.

Zvíře se však vrátilo a zjevně trvalo na tom, že se mu musí otírat hlavou o nohavici. Bosch ustoupil zpátky do karavanu a kočka instinktivně o pár decimetrů ucukla.

„Počkej tady," řekl Harry. „Mám v autě nějaké jídlo."

43

Obžalovací soud v centru Los Angeles odjakživa připomínal zoo. Když Bosch vešel v pátek deset minut před devátou do soudní místnosti, na lavici ještě neseděl žádný soudce, ale zato se zde hemžil roj advokátů, kteří se radili a běhali po sále sem a tam jako mravenci na rozkopnutém mraveništi. Pouze ostřílený veterán věděl a chápal, co se u obžalovacího soudu v určitém okamžiku děje.

Bosch se nejprve podíval na řadu sedadel pro veřejnost, ale Sheilu Delacroixovou zde neviděl. Pak začal hledat Edgara a státního zástupce Portugala, ale ani ti ještě v soudní místnosti nebyli. Přitom si Bosch všiml dvou kameramanů, kteří si právě rozbalovali nádobíčko vedle stolu soudního sluhy. Toto místo jim zaručovalo nerušený výhled na celý sál, jakmile soud zasedne.

Bosch se sebral a prošel dveřmi. Vytáhl policejní odznak, strčil si ho do dlaně a ukázal ho soudnímu sluhovi, který právě studoval kopii jednacího pořádku pro dnešní den.

„Máte tam Samuela Delacroixe?" zeptal se sluhy.

„Byl zatčen ve středu, nebo ve čtvrtek?"

„Ve čtvrtek. Včera."

Soudní sluha obrátil horní stránku a přejel prstem po seznamu. U Delacroixova jména se zastavil.

„Mám."

„Kdy přijde na řadu?"

„Nejdřív musíme dodělat nějaké středy. Až přejdeme na čtvrtky, bude záležet, kdo je jeho advokát. Má soukromého, nebo ex offo?"

„Myslím, že ex offo."

„Ti chodí podle pořadí. Takže máte nejmíň hodinu času. Tedy za předpokladu, že soudce začne v devět. Pokud vím, tak tu ještě není."

„Díky."

Bosch přešel ke stolu pro státní zástupce, přičemž se musel proplést kolem dvou hloučků advokátů, kteří si vyprávěli válečné historky a čekali, až soudce zasedne do lavice. Na prvním místě u stolu seděla žena, kterou Bosch neznal. Předpokládal, že je to zástupkyně obžalovacího soudce přidělená do této soudní místnosti. Lidé jako ona běžně zvládali osmdesát procent obžalob, protože většina případů byla méně vážné povahy a nebyly přiděleny konkrétním státním zástupcům. Na stole před ženou ležela patnáct centimetrů vysoká hromádka spisů - zřejmě ranní případy. Bosch jí ukázal policejní odznak.

„Nevíte, jestli se na Delacroixovu obžalobu dostaví George Portugal? Je to čtvrteční případ."

„Ano, dostaví," řekla žena, aniž by zvedla hlavu. „Právě jsem s ním mluvila."

Konečně vzhlédla a Bosch viděl, jak její oči míří k ráně na jeho tváři. Před ranní sprchou si strhl z tváře náplasti, ale rána byla stále velmi dobře patrná.

„Ale ten případ přijde na řadu až někdy za hodinu. Delacroix má obhájce ex offo. To musí dost bolet."

„Jenom když se směju. Můžu si od vás zavolat?"

„Jen dokud nepřijde soudce."

Bosch zvedl telefon a zavolal na státní zastupitelství o tři podlaží výše. Požádal o Portugala a spojovatelka ho přepojila.

„Jo, tady Bosch. Nevadí, když za vámi přijdu? Musíme si promluvit."

„Budu tady, než mě zavolají dolů k obžalobě."

„Za pět minut jsem tam."

Cestou ven řekl Bosch soudnímu sluhovi, že kdyby se zde objevil detektiv jménem Edgar, ať ho laskavě pošle nahoru do kanceláře státního zástupce. Sluha odvětil, že beze všeho.

Také chodba před soudní místností překypovala advokáty a běžnými občany, kteří se nějakým způsobem zapletli se soudy. Zdálo se, že všichni hovoří do mobilního telefonu. Mramorová podlaha s vysokým stropem vstřebávala jejich hlasy a slévala je do pronikavé změti bílého hluku. Bosch vklouzl do malého snack-baru a musel čekat více než pět minut ve frontě, aby si mohl koupit obyčejnou kávu. Když vyšel ven, zamířil k požárnímu schodišti, protože nechtěl ztrácet dalších pět minut čekáním na některý z příšerně pomalých výtahů.

Když vešel do Portugalovy malé kanceláře, Edgar už v ní seděl.

„Právě jsme si začínali dělat starosti, kde jste," řekl Portugal.

„Co se ti stalo, sakra?" dodal Edgar, když spatřil Boschovu tvář.

„To je dlouhá historie. Ale přesto vám ji řeknu."

Posadil se na druhou židli před Portugalovým stolem a položil kávu na podlahu vedle sebe. Uvědomil si, že měl koupit kávu i Portugalovi s Edgarem, a tak se rozhodl, že ji nebude pít před nimi.

Otevřel si na klíně kufřík a vytáhl jeden ze složených sešitů Los Angeles Times. Zavřel kufřík a položil ho zpátky na podlahu.

„Tak co se děje?" zeptal se Portugal, kterého očividně velmi zajímalo, proč Bosch tuto schůzku svolal.

Bosch začal rozkládat noviny.

„Děje se to, že jsme zadrželi nesprávného člověka a měli bychom to rychle napravit, než bude oficiálně obžalován."

„Ale hovno. Já věděl, že řeknete něco podobného," prohlásil Portugal. „Nevím, jestli to chci vůbec slyšet. Kazíte dobrou věc,

Boschi."

„Mně je jedno, co kazím. Jestli to ten chlap neudělal, tak to prostě neudělal."

„Vždyť nám sám řekl, že to udělal. Několikrát."

„Heleďte," vybídl Portugala Edgar, „ať Harry poví, co má na srdci. Nechceme to přece zvorat."

„Jenom jestli už kvůli tady panu Hnidopichovi není pozdě."

„Povídej, Harry. Co se děje?"

Bosch jim popsal, jak odvezl na Wonderland Avenue figurínu a napodobil Delacroixovu údajnou cestu do příkrého svahu.

„Nakonec jsem to zvládl, ale jen tak tak," řekl a jemně se dotkl tváře. „Problém je v tom, že Del..."

„Jo, zvládl jste to," skočil mu do řeči Portugal. „Zvládl jste to vy, takže to mohl zvládnout i Delacroix. Tak kde je problém?"

„Problém je v tom, že já byl v té době střízlivý, zatímco on podle své výpovědi nebyl. Kromě toho jsem na rozdíl od něj

věděl, kam jdu. Věděl jsem, že je nahoře rovné místo. Delacroix ne."

„To jsou všechno bezvýznamné žvásty."

„Ne, žvást je ta Delacroixova historka. Toho kluka nikdo nahoru nevlekl. Na tom palouku byl ještě živý. Někdo ho zabil až tam."

Portugal rozčarovaně zavrtěl hlavou.

„To jsou samé divoké spekulace, detektive Boschi. Nebudu zastavovat celý tento proces jen proto, že..."

„Spekulace to jsou. Ale ne divoké."

Bosch se podíval na Edgara, ale jeho partner pohled neopětoval. Na obličeji měl otrávený výraz. Bosch se otočil zpátky k Portugalovi.

„Heleďte, ještě jsem nedomluvil. To není všechno. Když jsem se včera v noci vrátil domů, vzpomněl jsem si na Delacroixovu kočku. Nechali jsme ji v jeho karavanu s tím, že se o ni postaráme, ale pak jsme na to zapomněli. Tak jsem se tam vrátil."

Bosch slyšel, jak si Edgar ztěžka povzdechl, a dobře věděl, v čem je problém. Edgar měl pocit, že ho vlastní partner obešel. Bylo pro něj nesmírně trapné dozvědět se tyto informace ve stejnou dobu jako Portugal. V ideálním světě by se mu Bosch se svými zjištěními nejprve svěřil a teprve poté je předložil státnímu zástupci. Jenže na něco takového neměl čas.

„Chtěl jsem jenom nakrmit tu kočku. Jenže když jsem tam přijel, byl už v tom karavanu někdo jiný. Jeho dcera."

„Sheila?" zeptal se Edgar. „A co tam dělala?"

Zpráva byla očividně natolik překvapivá, že Edgarovi už bylo úplně jedno, zda se Portugal dozví, že poslední zvrat v případu odhalil Bosch bez něj.

„Prohledávala to tam. Tvrdila mi, že taky přijela za tou kočkou, ale když jsem tam dorazil, něco v karavanu hledala."

„Ale co?" zeptal se Edgar.

„To mi neřekla. Trvala na tom, že nic nehledá. Ale když odešla, ještě jsem tam chvilku zůstal. A našel jsem pár věcí."

Bosch zvedl noviny.

„Tohle je nedělní městská příloha. Je tam o tom případu pěkně velký článek - vesměs obecné vyprávění o laboratorních metodách používaných u podobných záležitostí. Ale kromě toho je tam spousta podrobností o našem případu od nejmenovaného zdroje. Většinou se týkají místa činu."

Když si Bosch včera večer v Delacroixově karavanu poprvé článek přečetl, myslel si, že oním nejmenovaným zdrojem je pravděpodobně Teresa Corazonová, neboť právě ona byla na jiných místech článku citována v souvislosti s všeobecnými informacemi o vyšetřování případů obnášejících nalezené kosti. Bosch věděl, že mezi reportéry a jejich zdroji často panuje nepsaná dohoda: u některých informací bude zdroj uveden, u jiných ne. Totožnost zdroje však u nynější diskuse nebyla důležitá, a tak Bosch tuto otázku nenadnášel.

„No tak je tam článek," řekl Portugal. „A co má být?"

„No, v tom článku se píše, že se kosti našly v mělkém hrobě a prý se zdá, že tělo bylo pohřbeno bez použití nástrojů. Kromě toho se tam tvrdí, že spolu s tělem byl v zemi pohřben i batůžek. Plus spousta dalších podrobností. Jiné detaily tam naopak chybí, například zmínka o skateboardu toho kluka."

„Co tím chcete říct?" zeptal se Portugal unuděným tónem.

„Tím chci říct, že kdybych chtěl učinit falešné přiznání, spoustu potřebných informací bych našel v tom článku."

„Nechte toho, detektive. Delacroix nám toho sdělil mnohem víc než jen podrobnosti o místě činu. Detailně popsal samotnou vraždu, popojíždění s mrtvým tělem v kufru i vše ostatní."

„Tohle všechno byla hračka. Nedá se to ověřit ani vyvrátit. Neexistují žádní svědkové. To auto nikdy nenajdeme, protože ho se-šrotovali na velikost poštovní schránky na nějakém vrakovišti ve Valley. Nemáme nic než jeho výpověď. A jediným místem, kde se jeho výpověď setkává s fyzickými důkazy, je místo činu. Přičemž všechna konkrétní fakta, která nám poskytl, mohl získat z tohohle."

Bosch hodil noviny Portugalovi na stůl, ale státní zástupce se na ně ani nepodíval. Opřel se lokty o stůl, sepjal dlaně proti sobě a doširoka roztáhl prsty. Bosch viděl, jak se mu pod rukávy napínají svaly, a uvědomil si, že je to nějaký druh kancelářského cvičení. Portugal hovořil a stále přitom tlačil dlaně proti sobě.

„Takhle ze sebe uvolňuji napětí."

Nakonec přestal, hlasitě si vydechl a znovu se opřel o židli.

„Dobrá, připusťme, že pokud chtěl, byl schopen si to přiznání vycucat z prstu. Ale proč by měl chtít? Proč by měl tvrdit, že zabil vlastního syna, když to ve skutečnosti neudělal?"

„Kvůli tomuhle," řekl Bosch.

Sáhl si do vnitřní kapsy saka a vytáhl obálku přeloženou napůl. Předklonil se a jemně položil obálku na noviny na Portugalově stole. Státní zástupce ji sebral a začal otevírat.

„Myslím, že právě tohle včera Sheila v tom karavanu hledala," řekl Bosch. „Našel jsem to v nočním stolku vedle Delacroixovy postele. Ležela pod spodní zásuvkou. Byla to taková skrýš - člověk musel zásuvku vytáhnout, aby tu obálku našel. Což Sheila neudělala."

Portugal vytáhl z obálky hromádku snímků z polaroidu a začal si je prohlížet.

„Proboha," řekl téměř vzápětí. „To je ona? Ta jeho dcera? Na to se nechci dívat."

Rychle prošel zbývající fotografie a odložil je na stůl. Edgar vstal a naklonil se nad polaroidy. Jedním prstem je rozprostřel po stole, aby si je mohl prohlédnout. Čelist měl zaťatou, ale neříkal nic.

Fotografie byly staré. Rohy měly zažloutlé a barvy již byly silně vybledlé. Bosch s polaroidy pracoval po celou kariéru. Podle úbytku barev poznal, že fotografie na stole jsou staré mnohem více než deset let a některé jsou starší než jiné. Celkem jich na stole leželo čtrnáct. Jedinou konstantou na nich byla nahá dívka. Podle změn fyzické konstituce a stupně ochlupení Bosch odhadoval, že fotografie byly pořizovány v průběhu nejméně pěti let. Na některých z nich se dívka nevinně usmívala. Na jiných měla v očích smutek, a možná dokonce i hněv. Boschovi bylo od prvního okamžiku jasné, že dívka na fotografiích je Sheila Delacroixová.

Edgar se ztěžka posadil. Bosch nedokázal posoudit, zda je jeho partner rozhořčen skutečností, že ho Bosch při vyšetřování tak křiklavě obchází, anebo ho rozčilil samotný obsah fotografií.

„Včera to byla střela do prázdné branky," pronesl Portugal, „dneska je to plechovka s červy. Předpokládám, že mi k tomu předložíte nějakou vlastní hypotézu, detektive Boschi."

Bosch přikývl.

„Začněme u rodiny," řekl.

Během řeči se předklonil, sebral fotografie, vyrovnal je a zastrčil zpátky do obálky. Nechtěl je na stole zbytečně vystavovat. Vzal obálku a podržel ji v ruce.

„Tak především měla rodina slabou matku," začal. „Byla příliš mladá na vdávání a příliš mladá na děti. Chlapec, který se jí narodil, byl pro ni těžko zvladatelný. Viděla, kam její život směřuje, a rozhodla se, že tímhle směrem jít nechce. A tak se sebrala a odešla. Nechala všechno na Sheile..., aby se starala o sebe i o toho chlapce."

Bosch pohlédl na Portugala s Edgarem, aby viděl, jak na ně vyprávění působí. Zdálo se, že oba muže jeho historka zaujala. Bosch zvedl obálku s fotografiemi.

„Samozřejmě to byl pekelný život. Ale co s tím mohla dělat? Mohla obviňovat matku, otce i bratra. Ale na kom si mohla vylít zlost? Její matka byla pryč. Otec byl velký a silný. Měl nad ní navrch. Takže zbýval jedině... Arthur."

Všiml si, že Edgar jemně zavrtěl hlavou.

„Chceš snad říct, že ho zabila ona? To nemá logiku. Vždyť to byla ona, kdo nám zavolal a pomohl s identifikací."

„Já vím. Ale její otec netuší, že nám volala ona."

Edgar se zamračil. Portugal se předklonil a opět si začal protahovat ruce.

„Myslím, že vás přestávám chápat, detektive," řekl. „Jak to souvisí s otázkou, zda Delacroix svého syna zabil, anebo ne?"

Také Bosch se předklonil a začal být vzrušenější. Znovu zvedl do vzduchu obálku, jako by se v ní skrývala odpověď na všechny otázky.

„Copak to nechápete? Ty kosti. Všechna ta zranění. Spletli jsme se. Arthura netýral jeho otec, ale ona. Sheila. Byla zneužívána, a tak se obrátila a začala sama někoho trýznit. Arthura."

Portugal svěsil ruce na stůl a zavrtěl hlavou.

„Takže chcete říct, že nejdřív zabila toho kluka a po dvaceti letech zvedla telefon a poskytla vám klíčovou stopu ve vyšetřování. Ted mi asi budete chtít namluvit, že mezitím zapomněla, že toho kluka zabila, viďte?"

Bosch ponechal jeho sarkasmus bez odpovědi.

„Ne, já tvrdím, že ona ho nezabila. Její minulost zneužívané dívky však vedla jejího otce k přesvědčení, že to udělala. Po celá léta, co byl Arthur pryč, si její otec myslel, že to byla ona. A věděl proč."

Bosch ještě jednou ukázal obálku s fotografiemi.

„Celou dobu na sobě nesl tíhu viny z vědomí, že příčinou toho všeho bylo jeho zacházení se Sheilou. Pak se objevily ty kosti, on si o tom přečetl v novinách a spočítal si dvě a dvě. Za pár dní jsme přišli my a on začal sypat přiznání, sotva jsme vešli do dveří."

Portugal zeširoka rozpřáhl ruce.

„Ale proč?"

Bosch si tuto otázku kladl už od chvíle, co objevil fotografie se Sheilou.

„Pokání."

„Ale prosím vás."

„Myslím to vážně. Ten člověk stárne a je zlomený. A když toho začnete mít více za sebou než před sebou, přemýšlíte o věcech, které jste v životě učinil. Snažíte se některé skutky napravit. On si myslí, že jeho dcera zabila jeho syna kvůli jeho vlastnímu chování. A tak je teď ochoten vzít její vinu na sebe. Koneckonců, co může v životě ztratit? Bydlí v karavanu vedle dálnice a pracuje na golfovém hřišti. Tenhle člověk si kdysi užil pár drobtů slávy a peněz - a podívejte se na něj dneska. Možná v tom vidí poslední příležitost, jak všechno napravit."

„Přitom si neuvědomuje, že se ve své dceři plete."

„Přesně tak."

Portugal se odsunul na židli od stolu Židle byla na kolečkách a státní zástupce ji nechal narazit do stěny za stolem.

„Dole mě čeká člověk, kterého bych mohl poslat rovnou do Quantika, i kdybych se přitom drbal na koulích, a vy mi sem přijdete a chcete, abych ho propustil?"

Bosch přikývl.

„Jestli se pletu, vždycky ho můžete znovu obvinit. Ale jestli ne, půjde a zkusí rovnou prohlásit, že se cítí vinen. Bez procesu, bez advokáta, jen tak. Chce přiznat vinu, a jestli to soudce připustí, tak je po ptákách. A ten, kdo Arthura doopravdy zabil, bude navždy v bezpečí."

Bosch pohlédl na Edgara.

„Co si o tom myslíš?"

„Myslím, že tvůj čuch už zase funguje."

Portugal se usmál, ale ne proto, že by mu situace připadala humorná.

„Dva na jednoho. To není fér."

„Můžeme udělat dvě věci," navrhl Bosch. „Abychom měli jistotu. On už teď pravděpodobně sedí v zadržovací cele. Můžeme tam zajít, říct mu, že Arthurovu identifikaci nám poskytla Sheila, a rovnou se ho zeptat, jestli ji kryje."

„Anebo?"

„Anebo ho požádat o zkoušku na detektoru lži."

„Ta je bezcenná. Nemůžeme ji předložit jako dů..."

„Ale já nemluvím o soudu. Mluvím o tom, že na něj ušijeme boudu. Protože jestli lže, nepřistoupí na ni."

Portugal si přisunul židli zpátky ke stolu. Sebral noviny a chvíli si pročítal zmíněný článek. Pak se nějakou dobu tvářil, že provádí inventuru pracovního stolu. Přitom však v duchu přemýšlel, až nakonec dospěl k rozhodnutí.

„Dobře," řekl. „Udělejte to. Zbavuji ho obvinění. Prozatím."

44

Bosch s Edgarem zamířili do výklenku s výtahy, Edgar stiskl knoflík pro jízdu dolů a oba mlčky čekali.

Bosch se díval na vlastní rozostřený obraz v ocelových dveřích výtahu. Po chvíli pohlédl na Edgarův odraz a pak přímo na Edgara.

„Tak co?" zeptal se. „Jak moc seš nakrknutej?"

„Něco mezi,strašně' a ,moc ne'."

Bosch přikývl.

„Udělal jsi tam ze mě úplného idiota, Harry."

„Já vím. A omlouvám se. Nechceš jít radši po schodech?"

„Měj trpělivost, Harry. Co jsi měl včera s mobilem? Rozbil se ti nebo co?"

Bosch zavrtěl hlavou.

„Ne, jen jsem chtěl... Nebyl jsem si jistý tím, co mě napadlo, a tak jsem si to chtěl nejdřív ověřit sám. Kromě toho jsem věděl, že míváš ve čtvrtky kluka. A to, že jsem v tom karavanu narazil na Sheilu, už byla čirá náhoda."

„A když jsi začal ten karavan prohledávat? Tos mi přece mohl zavolat. To už kluk dávno chrápal doma."

„Jo, já vím. Asi jsem měl, Jede."

Edgar přikývl a tím to skončilo.

„Hele, ta tvoje teorie nás vrací zpátky do bodu nula, víš o tom?"

„Jo, do bodu nula. Budeme muset začít úplně znovu a všechno pořádně proklepnout."

„Chceš na tom dělat o víkendu?"

„Jo, nejspíš jo."

„Tak mi zavolej."

„Zavolám."

Nakonec Boschovi došla trpělivost.

„Nasrat. Já jdu po schodech. Uvidíme se dole." Vyrazil z výklenku a zamířil ke schodišti.

45

Prostřednictvím asistentky v kanceláři Sheily Delacroixové se Bosch s Edgarem dozvěděli, že Sheila nyní pracuje v dočasné produkční kanceláři na Westside, kde provádí casting k pilotnímu dílu televizního seriálu Zavírači.

Oba detektivové zaparkovali na vyhrazeném parkovišti plném jaguárů a BMW a zamířili do cihlového skladiště rozděleného na dvě patra s kancelářemi. Na stěnách visely papírové cedule s nápisem CASTING a šipkami ukazujícími směr. Bosch s Edgarem prošli dlouhou chodbou a vystoupali po zadním schodišti do prvního patra.

Tam narazili na další dlouhou chodbu lemovanou muži v tmavých oblecích, které byly vesměs zmačkané a nemoderní. Někteří z mužů měli na sobě nepromokavý plášť a plstěný klobouk. Několik jich chodilo sem a tam, gestikulovalo a tiše si cosi mumlalo pod vousy.

Bosch a Edgar sledovali šipky na cedulích, až došli do rozlehlého sálu se židličkami, na nichž seděli další muži v nekvalitních oblecích. Všichni se upřeně dívali, jak oba detektivé míři ke stolu na protějším konci sálu, kde seděla mladá žena a studovala jmenný seznam na firemní podložce. Na stole ležely hromady fotografií a stránky se scénářem. Zpoza zavřených dveří za ženou slyšel Bosch tlumené zvuky napjatých hlasů.

Bosch s Edgarem čekali, až žena zvedne hlavu od seznamu.

„Potřebujeme mluvit se Sheilou Delacroixovou," řekl Bosch.

„Vaše jména?"

„Detektivové Bosch a Edgar."

Žena se začala usmívat, ale Bosch vytáhl policejní odznak a ukázal jí ho.

„Vy jste dobří, hoši," utrousila žena. „Už vám dali text?"

„Co prosím?"

„Text. A kde máte fotky?"

Bosch to konečně pochopil.

„My nejsme herci. Jsme skuteční policisté. Řekla byste jí, prosím, že s ní ihned potřebujeme mluvit?"

Žena se stále usmívala.

„Ta rána na tváři je skutečná?" zeptala se Bosche. „Vypadá jako opravdová."

Bosch se podíval na Edgara a kývl na dveře. Oba současně vyrazili, obešli každý z jedné strany stůl a zamířili ke dveřím.

„Hej! Ona má čtení! Nemůžete..."

Bosch otevřel dveře a vstoupil do malé místnosti. Sheila Delacroixová seděla za stolem a sledovala muže usazeného na skládací židličce uprostřed místnosti. Muž předčítal ze stránky ve scénáři. V jednom rohu stála za videokamerou na trojnožce mladá žena. Ve druhém rohu seděli dva muži na skládacích židličkách a celý proces sledovali.

Když Bosch s Edgarem vešli do místnosti, muž uprostřed se nezastavil.

„Důkaz je ve tvém pudinku, troubo!" zaječel. „Nechals tam všude stopy DNA. Takže teď vstaň a postav se proti..."

„Dobře, dobře," řekla Delacroixová. „To stačí, Franku."

Pohlédla na Bosche s Edgarem.

„Co to je?"

Žena od přepážky se hrubě protáhla kolem Bosche do místnosti.

„Mrzí mě to, Sheilo, ale tihle chlapi sem vtrhli s tím, že prý jsou skuteční poldové nebo co."

„Potřebujeme s vámi mluvit, Sheilo," řekl Bosch. „Bezodkladně."

„Právě jsem uprostřed čtení. Copak nevidíte, že..."

„A my jsme uprostřed vyšetřování vraždy. Copak jste zapomněla?"

Sheila odhodila pero na stůl a prohrábla si rukama vlasy. Otočila se k ženě za videokamerou, která nyní mířila na Bosche s Edgarem.

„Dobrá, Jennifer, vypni to," řekla. „Dejte nám pár minut, prosím. Franku, moc mě to mrzí. Vedl jste si skvěle. Můžete tady ještě chvíli zůstat? Slibuji, že až budu hotová, vezmu vás jako prvního."

Frank se postavil a vykouzlil zářivý úsměv.

„Žádný problém, Sheilo. Budu čekat venku."

Všichni se vyšourali z místnosti a nechali Bosche a Edgara o samotě se Sheilou.

„No," řekla Sheila, když zavřela dveře, „při takovém entrée byste opravdu měli být herci."

Pokusila se o úsměv, který však nefungoval. Bosch přistoupil ke stolu a zůstal stát, zatímco Edgar se opřel o dveře. Cestou sem se rozhodli, že rozhovor povede Bosch.

„Ten seriál, na který děláme casting, pojednává o dvou detektivech. Přezdívá se jim ,zavírači', protože se jim daří neomylně uzavírat i případy, na které ostatní nestačí. Předpokládám, že v reálném světě nic podobného neexistuje, viďte?"

„Nikdo není dokonalý," odpověděl Bosch. „Ani se tomu neblíží."

„Takže co máte tak důležitého, že jste sem kvůli tomu museli takhle vpadnout a uvést mě do rozpaků?"

„Pár věcí. Myslel jsem, že budete chtít vědět, že jsem včera večer našel to, co jste v tom karavanu hledala, a..."

„Už jsem vám řekla, že jsem..."

„...váš otec byl asi před hodinou propuštěn z vazby."

„Jak to myslíte propuštěn? Včera večer jste říkal, že kauce bude nad jeho možnosti."

„To by opravdu byla. Jenže on už není z žádného zločinu obviněn."

„Ale vždyť se přiznal. Říkal jste, že..."

„No, ale dnes ráno se takříkajíc odpřiznal. To bylo poté, co jsme mu řekli, že ho posadíme na detektor lži, a zmínili se před ním, že jste to byla vy, kdo nám zavolal a dal nám tip, který vedl k identifikaci vašeho bratra."

Sheila nepatrně zavrtěla hlavou.

„Já vám nerozumím."

„Já myslím, že ano, Sheilo. Váš otec si myslel, že jste Arthura zabila vy. To vy jste ho totiž celou dobu bila, ubližovala mu, to vy jste ho tehdy odvezla do nemocnice, když jste ho předtím udeřila baseballovou pálkou. Když potom zmizel, váš otec si myslel, že jste možná zašla příliš daleko, zabila ho a ukryla jeho tělo. Dokonce pak šel do Arthurova pokoje a zbavil se té malé baseballové pálky pro případ, že byste ji chtěla znovu použít."

Sheila si položila lokty na stůl a zabořila obličej do dlaní.

„Takže když jsme pak za ním přijeli, začal se doznávat. Byl ochoten vzít vinu na sebe, aby tím odčinil všechno, co vám předtím udělal. Tohle."

Bosch sáhl do kapsy, vytáhl obálku s fotografiemi a položil ji na stůl vedle Sheiliných loktů. Sheila pomalu svěsila ruce a zvedla obálku. Nakonec ji však neotevřela. Nebylo potřeba.

„Tak co na to říkáte, Sheilo?"

„Vy..., takhle to děláte vždycky? To vždycky takhle narušujete lidem soukromí? Prohrabujete se v jejich tajemstvích a tak?"

„My jsme zavírači, Sheilo. Někdy musíme."

Bosch spatřil na podlaze vedle Sheilina stolu bednu s balenými vodami. Natáhl se a jednu láhev jí otevřel. Pohlédl na Edgara, který zavrtěl hlavou. Bosch se znovu sklonil, vytáhl jednu láhev i pro sebe, přitáhl si židli, na které před chvílí seděl Frank, a posadil se.

„Poslouchejte mě, Sheilo. Vy jste byla oběť. Byla jste dítě. Zatímco on byl váš otec, byl silný a měl věci pod kontrolou. Nemusíte se stydět za to, že jste byla oběť."

Sheila neodpověděla.

„Ať už s sebou vláčíte jakkoliv těžké břímě, ted je čas se ho konečně zbavit. Povědět nám, co se stalo. Jak to všechno bylo. Myslím, že jste nám ještě pořád neřekla všechno. Jsme znovu úplně na začátku a potřebujeme vaši pomoc. Jde přece o vašeho bratra."

Bosch otevřel láhev a zhluboka se napil. Vůbec poprvé si všiml, jaké je v místnosti horko. Zatímco Sheila mluvila, napil se z lahve podruhé.

„Teprve teď tomu začínám rozumět..."

„Čemu?"

Sheila se dívala na své ruce. Když promluvila, jako by mluvila sama k sobě. Případně do prázdna.

„Když Arthur zmizel, otec se mě už nikdy ani nedotkl. A já jsem nikdy... Myslela jsem si, že je to tím, že jsem začala být nějakým způsobem nepřitažlivá. Byla jsem obézní, ošklivá. Ale teď si myslím, že to nejspíš bylo tím, že měl strach z toho, co jsem udělala - nebo co si myslel, že jsem udělala."

Položila obálku zpátky na stůl. Bosch se znovu předklonil.

„Sheilo, stalo se v té době - myslím v onen poslední den - něco, o čem jste nám ještě neřekla? Cokoliv, co by nám pomohlo?"

Sheila téměř neznatelně přikývla, sklonila hlavu a zakryla si tvář zaťatými pěstmi.

„Věděla jsem, že chce utéct," řekla pomalu. „A neudělala jsem nic, abych ho zastavila."

Bosch se posunul na okraj židličky.

„Jak to, Sheilo?" zeptal se jemně.

Nastala dlouhá pauza.

„Když jsem toho dne přišla ze školy," začala nakonec Sheila, „byl tam. Ve svém pokoji."

„Takže domů přece jen přišel?"

„Ano. Ale jen na chviličku. Měl pootevřené dveře a já nakoukla dovnitř. Neviděl mě. Právě si skládal věci do školní brašny. Oblečení a takové věci. Moc dobře jsem věděla, co dělá. Balil se a chystal se utéct. A já jsem..., prostě jsem odešla do svého pokoje a zavřela dveře. Chtěla jsem, aby odešel. Myslím, že jsem ho nenáviděla, nevím. Ale chtěla jsem, aby byl pryč. Pro mě byl příčinou všeho trápení. Přála jsem si, aby zmizel. A tak jsem čekala ve svém pokoji, dokud jsem ho nezaslechla zaklapnout venkovní dveře."

Sheila zvedla hlavu a pohlédla na Bosche. Oči měla vlhké, ale Bosch již byl často svědkem, jak slzy zbavují člověka pocitu viny a spolu s pravdou mu dodávají sílu. A právě to se nyní odehrávalo i v nitru Sheily Delacroixové.

„Mohla jsem ho zadržet, ale neudělala jsem to. A pak jsem s tím musela žít. Ted, když vím, co se mu pak stalo..."

Její oči zabloudily kamsi za Bosche, kde zřejmě viděly blížící se příval výčitek svědomí.

„Děkuji vám, Sheilo," řekl Bosch tiše. „Víte ještě něco jiného, co by nám mohlo pomoci?"

Sheila zavrtěla hlavou.

„Už vás necháme o samotě."

Bosch vstal a postavil židličku zpět doprostřed místnosti. Vrátil se ke stolu a zvedl obálku s polaroidy. Nato zamířil ke dveřím místnosti. Edgar mu je otevřel.

„Co s ním teď bude?" zeptala se Sheila.

Oba detektivové se otočili a ohlédli. Edgar zavřel dveře. Bosch věděl, že Sheila mluví o svém otci. .

„Nic," odpověděl. „To, co vám prováděl, je už daleko za všemi promlčecími lhůtami. Vrátí se zpátky do karavanu."

Sheila přikývla, aniž se na Bosche podívala.

„Sheilo, on vás možná ve své době ničil. Ale čas má tendenci obracet věci naruby. Je to takový kruh. Bere některým lidem moc a dává ji těm, kteří ji nikdy neměli. A jestli je právě teď někdo zničený, tak je to váš otec. Věřte mi. On už vám neublíží. Neznamená vůbec nic."

„A co uděláte s těmi fotkami?"

Bosch pohlédl na obálku ve své ruce a pak opět na Sheilu.

„Ty budou muset jít do spisu. Nikdo už je neuvidí."

„Chci je spálit."

„Spalte své vzpomínky."

Sheila přikývla. Bosch se obrátil na odchod, když vtom zaslechl, jak se Sheila zasmála. Znovu se k ní otočil. Sheila vrtěla hlavou.

„Co je?"

„Nic. Jen, že tady musím celý den sedět a poslouchat lidi, kteří se usilovně snaží mluvit a chovat jako vy. Ted už ovšem vím, že vám se nikdo ani zdaleka nevyrovná. Nikdo to nedělá správně."

„To je šoubyznys," pravil Bosch.

Když Bosch s Edgarem mířili chodbou zpátky ke schodišti, znovu procházeli kolem herců. Na schodech si muž jménem Frank nahlas opakoval repliky. Když ho skuteční detektivové míjeli, příjemně se na ně usmál.

„Hele, hoši, vy jste skuteční, že jo? Jak jsem si tam podle vás vedl?"

Bosch neodpověděl.

„Byl jste skvělej, Franku," řekl Edgar. „Jste úplný zavírač. Důkaz je v pudinku."

46

V pátek ve dvě hodiny odpoledne prošli Bosch s Edgarem přes oddělení detektivů ke svému stolu. Cestu z Westside do Hollywoodu absolvovali téměř mlčky. Vyšetřování se přehouplo do desátého dne a oni neměli k dopadení pachatele Arthura Delacroixe o nic blíže než kdykoliv během dlouhých let, kdy jeho kosti tiše ležely ve svahu nad Wonderland Avenue. Jejich desetidenní úsilí přitom nepřineslo nic jiného než jednu mrtvou policistku a jednu sebevraždu očividně napraveného pedofila.

Na Boschově stole ležela jako obvykle hromádka růžových telefonických vzkazů. Kromě toho zde však byla i obálka policejní kurýrní služby. Bosch zvedl obálku jako první. Zdálo se mu, že ví, co je uvnitř.

„Že už bylo načase," utrousil.

Otevřel obálku a vytáhl z ní malý kazetový magnetofon. Stiskl tlačítko přehrávání, aby zkontroloval baterie. Vzápětí uslyšel svůj vlastní hlas. Ztlumil zvuk, vypnul kazetu, strčil si magnetofon do kapsy saka a odhodil obálku do odpadkového koše.

Následně se probral telefonickými vzkazy. Téměř všechny pocházely od reportérů. Žít s médii, zemřít s médii, pomyslel si Bosch. Rozhodl se, že nechá na oddělení styků s veřejností, aby vysvětlilo okolnímu světu, jak je možné, že muž, který se jeden den přiznal k vraždě a byl z ní obviněn, byl druhý den veškeré viny zbaven a propuštěn na svobodu.

„Víš," řekl Edgarovi, „v Kanadě nemusí poldové vykládat reportérům o případu ani ň, dokud s ním nejsou hotovi. Na každý případ mají média informační embargo."

„A navíc tam mají kulatou slaninu," odvětil Edgar. „Co tu vlastně ještě děláme, Harry?"

Mezi vzkazy byla i zpráva rodinného poradce z ústavu soudního lékařství, který Boschovi sděloval, že ostatky Arthura Delacroixe byly v neděli uvolněny pro rodinu za účelem pohřbu. Bosch odložil zprávu stranou, aby mohl rodinnému poradci později zavolat zpátky a zjistit bližší informace o pohřbu i o tom, který člen rodiny si ostatky vyžádal.

Vrátil se ke vzkazům a po chvíli spatřil růžový lístek, který ho okamžitě zarazil. Opřel se o židli a začal lístek pročítat, přičemž cítil, jak mu tuhnou kořínky vlasů a chloupky na šíji. Vzkaz přišel v deset hodin třicet pět minut a pocházel od poručíka Bollenbacha z kanceláře operací, které se mezi řadovými policisty přezdívalo KO. Kancelář zodpovídala za veškerá personální obsazení a přesuny. Když Bosche před deseti lety převeleli na hollywoodské oddělení, dozvěděl se o tom právě od KO. Stejně jako když Kiz Riderová přešla loni na oddělení loupeží a vražd.

Bosch si vzpomněl, co mu před třemi dny říkal ve vyšetřovně Irving. Odhadoval, že KO se chystá zahájit kroky vedoucí ke splnění náčelníkova přání ohledně Boschova odchodu. Bollenbachův vzkaz tedy pochopil jako signál, že bude převelen z Hollywoodu. Nepochyboval, že jeho nové působiště se neobejde bez notné dávky „dálniční terapie" - bude daleko od jeho domova, takže Bosch bude muset každý den dlouho jezdit do práce a z práce. Dálniční terapie byla často používaná manažerská páka, jak přesvědčit policisty, že možná bude lepší odevzdat odznak a poohlédnout se po jiné práci.

Bosch pohlédl na Edgara. Jeho kolega se ještě stále probíral vlastní sbírkou telefonických vzkazů, z nichž nad žádným se však nemusel zarazit tak jako Bosch. Harry se rozhodl, že zatím nebude volat Bollenbachovi nazpátek a nezmíní se o vzkazu ani Edgarovi. Složil vzkaz a strčil si ho do kapsy. Rozhlédl se po oddělení, kde právě detektivové překypovali aktivitou. Věděl, že pokud jeho nové působiště nebude stejným zdrojem návalů adrenalinu, bude mu tato práce chybět. S dálniční terapií si nelámal hlavu. Dokázal přijmout i nejtvrdší ránu nadřízených a vždy se z ní oklepat. Lámal si však hlavu s prací jako takovou, se svým posláním. Věděl, že bez něj bude ztracený.

Vrátil se k pročítání vzkazů. Ten poslední na hromádce - a tudíž nejdříve přijatý - pocházel od Antoinea Jespera z oddělení vědeckého vyšetřování. Antoine mu volal v deset hodin ráno.

„Sakra," ulevil si.

„Co je?" zeptal se Edgar.

„Budu muset zajet do města. Pořád mám v kufru tu figurínu, kterou jsem si včera v noci půjčil. Myslím, že Jesper už ji potřebuje."

Zvedl telefon a chystal se zavolat na oddělení vědeckého vyšetřování, když vtom zaslechl z protějšího rohu místnosti své a Edgarovo jméno. Volala je Grace Billetsová a kývala na ně, aby k ní přišli do kanceláře.

„Už je to tady," řekl Edgar a vstal. „Nechám tě slíznout odměnu, Harry. Můžeš jí říct, jak daleko jsme s tím případem pokročili. Nebo spíš nepokročili."

Bosch to skutečně učinil. Za pět minut Billetsovou plně informoval o dosavadním průběhu vyšetřování, o nejnovějším zvratu ve vývoji i o nulovém postupu.

„Takže z které strany se na to teď vrhneme?" zeptala se Billetsová, když Bosch domluvil.

„Začneme úplně od začátku, projdeme všechno, co máme, a zkusíme zjistit, co nám uniklo. Zajedeme do školy, kam ten kluk chodil, prohlídneme si veškeré záznamy, proklepneme třídní knihy a pokusíme se kontaktovat jeho spolužáky. A tak podobně."

Billetsová přikývla. Pokud věděla o telefonátu z KO něco bližšího, nedala to Boschovi najevo.

„Myslím, že ze všeho nejdůležitější místo je teď to pohřebiště ve svahu," dodal Bosch.

„Jak to?"

„Protože ten kluk byl podle mě tam nahoře ještě živý. Právě tam ho pachatel zabil. Musíme zjistit, kdo nebo co ho do toho svahu přivedlo. Budeme se na tu silnici muset ještě vrátit. A proklepnout celou čtvrť. I když to potrvá."

Billetsová zavrtěla hlavou.

„No, jenže my už nemáme čas na tom dělat na plný úvazek," řekla. „Vy dva jste právě na deset dní vypadli z rozpisu. Tady nejsme na loupežích a vraždách. Deset dní je zatím nejdelší doba, po kterou jsem od svého nástupu sem dokázala držet nějaký tým mimo rozpis."

„Takže se vracíme k běžné práci?"

Billetsová přikývla.

„A právě na vás přišla řada - příští případ je váš."

Bosch přitakal. Předpokládal, že něco takového přijde. Za deset dní, během nichž s Edgarem na případu pracovali, připadla na oba zbývající vyšetřovací týmy hollywoodského oddělení nová vražda. Bosch s Edgarem tak byli nyní opět na řadě. A i kdyby ne, nestávalo se často, aby se vyšetřování případu zdrželo na místním oddělení tak dlouhou dobu. Byl to luxus. O to více Bosch litoval, že se jim nepodařilo případ rozlousknout.

Kromě toho Bosch věděl, že jejich zařazením zpátky na rozpis dává Billetsová mlčky najevo, že neočekává brzké vyřešení případu. S každým dalším dnem, kdy určitý případ zůstával otevřený, se šance na jeho vyřešení rapidně snižovaly. U vyšetřování vražd to byl zákonitý jev a stávalo se to každému. Žádní zavírači tady neexistovali.

„Takže?" dodala Billetsová. „Chcete se mnou ještě o něčem mluvit?"

Pohlédla na Bosche a zvedla obočí. Bosch měl náhle pocit, že Grace Billetsová možná něco ví o telefonátu z KO. Na chvíli zaváhal, ale pak zavrtěl hlavou spolu s Edgarem.

„Dobře, pánové. Díky."

Oba detektivové se vrátili ke stolu a Bosch zavolal Jesperovi.

„Figurína je v pořádku," řekl, když kriminalista zvedl telefon. „Přivezu ti ji během dneška."

„Uklidni se, kámo. Proto jsem ti nevolal. Chtěl jsem ti jen říct, že můžu trochu upřesnit tu zprávu o tom skateboardu, kterou jsem ti poslal. Tedy, jestli na tom ještě pořád záleží."

Bosch na okamžik zaváhal.

„Vlastně ani ne, ale co jsi v ní chtěl upřesnit, Antoine?"

Otevřel vyšetřovací spis, který ležel před ním, a nalistoval v něm zprávu z oddělení vědeckého vyšetřování. Během Jesperovy řeči si ji pozorně prohlížel.

„No, napsal jsem tam, že datum výroby toho skateboardu můžeme stanovit na dobu mezi únorem sedmdesát osm a červnem osmdesát šest, říkám to správně?"

„Jo. Zrovna na to koukám."

„No dobře, a teď můžu to období zpřesnit na míň než polovinu. Tenhle konkrétní skateboard byl vyroben mezi sedmdesátým osmým a osmdesátým rokem. Což je rozpětí dvou let. Nevím, jestli to pro případ něco znamená, ale prostě ti to říkám."

Bosch si prohlédl zprávu. Jesperovo zpřesnění zprávy skutečně nic neznamenalo, protože Nicholas Trent již byl vyřazen ze seznamu podezřelých a kromě toho se nikdy nepodařilo prokázat, že skateboard skutečně patřil Arthuru Delacroixovi. Bosche však Jesperovo zjištění přesto zajímalo.

„A podle čeho jsi to tak zpřesnil? Tady se píše, že tenhle model se vyráběl až do roku osmdesát šest."

„To jo. Ale na tomhle konkrétním prknu je datum výroby. Rok devatenáct set osmdesát."

Bosch byl dokonale zmaten.

„Počkej, počkej. Kde? Já jsem žádné..."

„Sundal jsem z prkna kolečkové ústrojí - no, prostě kolečka. Měl jsem tu trochu času a zajímalo mě, jestli jsou na tom prkně nějaké výrobní značky. Chápeš, třeba číslo patentu nebo obchodní známka. Nikde nic nebylo. Jenže pak jsem si všiml, že někdo vyškrábal do dřeva datum. Vyřezal ho do spodní strany prkna a pak ho zakryl kolečkovým ústrojím."

„Myslíš při výrobě?"

„Ne, to asi ne. Není to profesionální práce. Vlastně je ten nápis jen stěží čitelný. Musel jsem se na něj dívat pod lupou a se stínítkem. Myslím, že původní majitel si tímhle způsobem tajně označil svůj skateboard pro případ, že by někdy vznikly nějaké spory ohledně jeho vlastnictví. Třeba kdyby mu ho někdo ukradl. Jak už jsem napsal ve zprávě: prkna značky Boney byly v té době docela v módě. Daly se dost těžko sehnat - mnohem snazší bylo nějaké ukrást než ho koupit v obchodě. A tak kluk, který vlastnil tenhle skateboard, z něj zřejmě sundal zadní kolečka - tím myslím původní kolečka, ne ty současné - a vyřezal do prkna datum: léta Páně devatenáct set osmdesát."

Bosch pohlédl na Edgara. Jeho partner právě hovořil do telefonu a rukou si zakrýval mluvítko. Soukromý hovor.

„Říkal jsi léta Páně?"

„Jo. Tedy, bylo to tam napsáno latinsky jako A. D. Myslím, že celý výraz je ,anno Domini', ale každopádně to znamená ,léta Páně'. Našel jsem si to."

„Ne, to znamená Arthur Delacroix."

„Cože? Kdo to je?"

„To je jméno oběti, Antoine. Arthur Delacroix. Iniciály A. D."

„Zatraceně! Já tady jméno oběti neměl, Boschi. Všechny ty důkazy jsi mi předložil v době, kdy se o něm ještě vůbec nic nevědělo, a pak jsi mě neinformoval, člověče. Vůbec jsem nevěděl, že jste ho identifikovali."

Bosch už ho však neposlouchal. Jeho tělem právě projížděla vlna adrenalinu. Cítil, jak se mu zrychluje tep.

„Ani se odtamtud nehni, Antoine. Jedu rovnou za tebou."

„Jo, budu tady."

47

Dálnice byla přeplněná lidmi, kteří vyráželi na víkend o něco dříve, a tak Bosch nemohl jet do centra tak rychle, jak by si přál. Měl zvláštní pocit pulsující naléhavosti a věděl, že je to částečně Jesperovým odhalením a částečně vzkazem z KO.

Otočil na volantu zápěstí, aby se podíval, jaké je datum. Věděl, že k personálním přesunům obvykle dochází na konci platebního období. Ta byla v měsíci dvě - vždy prvního a patnáctého. Pokud se Bosche rozhodli převelet k nejbližšímu možnému termínu, věděl, že mu zbývají pouhé tři nebo čtyři dny, aby případ vyřešil. Nechtěl, aby mu ho někdo vzal, aby připadl Edgarovi nebo někomu jinému. Chtěl ho dokončit sám.

Sáhl si do kapsy a vytáhl telefonický vzkaz. Rozložil ho, chvíli si ho zkoumavě prohlížel a pak vytáhl telefon. Vyťukal číslo ze vzkazu a čekal.

„Kancelář operací, u telefonu poručík Bollenbach."

Bosch ukončil hovor. Cítil, jak mu do tváří stoupá horkost. Přemýšlel, jestli se na Bollenbachově telefonu zobrazuje číslo volajícího. Věděl, že odkládat hovor je dětinské, protože jestli Bollenbach něco podnikl, tak to podnikl bez ohledu na to, zda se k Boschovi ta zpráva dostala.

Bosch odložil telefon i vzkaz a pokusil se soustředit na případ, zejména na poslední informaci Antoinea Jespera o skateboardu nalezeném v domě Nicholase Trenta. Uvědomil si, že po deseti dnech vyšetřování se mu případ úplně vymkl z rukou. Muž, o jehož očištění proti vůli ostatních bojoval, byl nyní jediným podezřelým - s obětí ho spojoval naprosto evidentní fyzický důkaz. Boschovi okamžitě bleskla hlavou myšlenka, že Irving měl možná pravdu. Že je čas odejít z oddělení.

Zazvonil telefon a Bosche ihned napadlo, že je to Bollenbach. Nejprve nechtěl hovor přijmout, ale pak usoudil, že jeho osud je neodvratný. Odklopil telefon. Byl to Edgar.

„Harry, co děláš?"

„Už jsem ti to říkal. Musel jsem odjet na OVV."

Nechtěl se Edgarovi zmiňovat o posledním Jesperovu objevu, dokud se o něm nepřesvědčí sám.

„Mohl jsem jet s tebou."

„Zbytečně bys ztrácel čas."

„Jo, hele, poslyš, Harry, hledá tě Bulletsová a navíc tady kolují zvěsti, že tě snad převeleli."

„O tom nic nevím."

„Hele, ale dáš mi vědět, jestli se něco bude dít, že jo? Děláme spolu už dlouho."

„Budeš první, Jerry."

Když Bosch dorazil do Parker Center, požádal uniformovaného policistu stojícího ve vestibulu, aby mu pomohl odnést figurínu na oddělení vědeckého vyšetřování, kde ji vrátil Jesperovi. Ten si ji převzal a bez větší námahy ji odnesl do skladu.

Následně zavedl Bosche do laboratoře, kde ležel na stole skateboard. Rozsvítil lampu upevněnou na stojánku vedle skateboardu a vypnul světlo v místnosti. Nato přitáhl nad prkno zvětšovací sklo na kloubovém rameni a vyzval Bosche, aby se podíval. Světlo z lampy vytvářelo na leptaném dřevěném povrchu drobné stíny, takže nápis byl zřetelně viditelný.

1980 A. D.

Bosch okamžitě pochopil, proč si Jesper udělal závěr, že jde o nápis „léta Páně", zvláště když neznal jméno oběti.

„Zdá se, že to tam někdo vybrousil," poznamenal Jesper, zatímco se Bosch díval. „Vsadil bych se, že na tom prkně dělal někdo generálku. Nová kolečka a nový lak."

Bosch přikývl.

„No dobrá," řekl, když se odtrhl od lupy. „Budu si ho muset vzít s sebou a možná ho ukázat pár lidem."

„Já už jsem hotov," odpověděl Jesper. „Je tvůj."

Rozsvítil světlo v místnosti.

„Díval ses i pod ostatní kolečka?" zeptal se Bosch.

„Samozřejmě. Ale nic tam není. Tak jsem je tam zase namontoval."

„Nemáš nějakou krabici nebo něco?"

„No, já myslel, že na něm odjedeš, Harry."

Bosch se ani neusmál.

„To byl vtip."

„Jo, já vím."

Jesper odešel z laboratoře a vrátil se s prázdnou lepenkovou krabicí, která byla dost dlouhá na to, aby se do ní skateboard vešel. Bosch vložil prkno do krabice spolu s odmontovaným kolečkovým ústrojím a šroubky v malém plastovém sáčku a poděkoval Jesperovi.

„Uspokojil jsem tě, Harry?"

Bosch na chvíli zaváhal a pak řekl: „Jo, myslím, že jo, Antoine."

Jesper ukázal na Boschovu tvář.

„To máš z holení?"

„Tak nějak."

Cesta zpátky do Hollywoodu byla ještě pomalejší. U výjezdu v Alvaradu to Bosch nevydržel a sjel z dálnice na Sunset, přestože věděl, že výsledný čas nebude o nic lepší.

Během jízdy neustále myslel na skateboard a Nicholase Trenta. Přitom se snažil zařadit jednotlivá vysvětlení do časového a důkazního rámce. Nedokázal to. V rovnici stále jedna proměnná chyběla. Bosch věděl, že na určité úrovni a v určitém bodě má celý případ logiku. Věřil, že by se na tuto úroveň dostal, pokud by měl dostatek času.

O půl páté se přiřítil zadním vchodem na stanici. V ruce nesl krabici se skateboardem. Zamířil po chodbě rovnou na oddělení detektivů, když vtom vystrčil Mankiewicz hlavu ze služebny.

„Hej, Harry?"

Bosch se za ním ohlédl, ale pokračoval v chůzi.

„Co je?"

„Slyšel jsem tu zprávu. Budeš nám tu chybět."

Informace o jeho přeložení se tedy rychle šířila. Bosch si přidržel krabici pod pravou paží, zvedl levou ruku dlaní dolů a učinil rozmáchlé gesto, jímž obsáhl imaginární hladinu imaginárního oceánu. Tímto gestem se obvykle zdravili řidiči hlídkových vozů, když se potkali v provozu. Znamenalo: „Šťastnou plavbu, brácho." Bosch pokračoval v chůzi.

Na Edgarově stole ležela velká bílá lepenka, která zakrývala i většinu Boschova stolu. Edgar na ni nakreslil cosi, co vypadalo jako teploměr. Byl to neumělý plánek Wonderland Avenue s točnou na konci, kterou znázorňovala baňka na dně teploměru. Z Wonderland Avenue vyrážely čáry se jmény lidí zakreslenými zeleným, modrým a černým fixem. Místo nálezu kostí bylo označeno červeným písmenem X.

Bosch přistoupil k diagramu a civěl na něj, aniž by se na cokoliv zeptal.

„Tohle jsme měli udělat hned na začátku," prohodil Edgar.

„A jak to funguje?"

„Zelená jména patří obyvatelům ulice z roku devatenáct set osmdesát, kteří se později odstěhovali. Modrá jména jsou lidi, kteří se přistěhovali po roce osmdesát, ale už jsou pryč. Černá jména jsou současní obyvatelé. Tam, kde vidíš jenom černé jméno - třeba tadyhle Guyot -, znamená to, že současní obyvatelé tam bydlí celou dobu."

Bosch přikývl. Na diagramu však byla černá pouze dvě jména: jedno patřilo doktoru Guyotovi a druhé muži jménem Al Hutter, který bydlel na konci ulice nejdále od místa činu.

„Prima," řekl Bosch, přestože nevěděl, k čemu jim teď bude takový diagram dobrý.

„Co máš v té krabici?" zeptal se Edgar.

„Skateboard. Jesper na něm něco našel."

Bosch odložil krabici na stůl a sundal z ní víko. Řekl Edgarovi

O vyškrábaném datu a iniciálách a ukázal mu spodní stranu prkna.

„Musíme se znovu zaměřit na Trenta. A možná proklepnout i tu tvoji teorii, že se do té čtvrti přistěhoval právě proto, že tam toho kluka pohřbil on."

„Ježíši, Harry, vždyť já to skoro ani nemyslel vážně."

„No jo, ale teď už to přestal být vtip. Musíme se vrátit a sestavit kompletní Trentův profil, který bude sahat nejmíň do roku osmdesát."

„A mezitím chytnem další případ. No to je vážně skvělé."

„V rádiu říkali, že má tento víkend pršet. Když budem mít štěstí, zůstanou lidi v klidu doma."

„Harry, většina vražd se odehrává uvnitř místnosti."

Bosch pohlédl přes oddělení a všiml si Grace Billetsová. Stála ve dveřích své kanceláře a mávala na něj. Bosch si vzpomněl, že mu Edgar říkal, že ho Billetsová hledá. Ukázal prstem na Edgara a pak na sebe, aby se zeptal, jestli mají přijít oba. Billetsová zavrtěla hlavou a ukázala pouze na Bosche. Bosch věděl, čeho se rozhovor bude týkat.

„Musím jít za Bulletsovou."

Edgar se na něj zadíval. Také on věděl, oč půjde.

„Tak hodně štěstí, kolego."

„Jasně, kolego. Jestli jím ještě jsem."

Přešel přes oddělení do kanceláře Billetsové, která již seděla za stolem. Aniž by na něj pohlédla, začala hovořit.

„Harry, přišlo ti z káóčka přeložení. Máš všeho nechat a hlásit se poručíku Bollenbachovi. Je to rozkaz."

Bosch přikývl.

„Ptala ses ho, kam půjdu?"

„Ne, Harry, taky jsem kvůli tomu nasraná. Bála jsem se, že když se ho budu vyptávat, nechám se unést a on za to přitom nemůže. Bollenbach je jenom poslíček."

Bosch se usmál.

„Tak ty seš nasraná?"

„Přesně tak. Nechci o tebe přijít. Zvlášť když je to kvůli nějaké pitomé nevraživosti, kterou vůči tobě někdo chová."

Bosch přikývl a pokrčil rameny.

„Díky, Grace. A co kdybys tam zavolala ty a pustila hlasitý odposlech? Ať to máme z krku."

Teprve teď se Billetsová na Bosche podívala.

„Víš to jistě? Jestli chceš, můžu si jít uvařit kávu a nechat tě tady o samotě."

„To je dobrý. Radši tam zavolej ty."

Billetsová pustila hlasitý odposlech a vytočila Bollenbachovo číslo. Bollenbach se ozval okamžitě.

„Poručíku, tady poručice Billetsová. V kanceláři je se mnou detektiv Bosch."

„Výborně. Počkejte, najdu si ten rozkaz."

Ozvalo se šustění papíru a pak Bollenbachovo odkašlání.

„Detektive Hiro..., Heiro..., totiž..."

„Hieronymus," řekl Bosch. „Jako autobus."

„Takže Hieronyme. Detektive Hieronyme Boschi, máte rozkaz hlásit se patnáctého ledna v osm nula nula do služby na oddělení loupeží a vražd. To je všechno. Je vám rozkaz jasný?"

Bosch užasl. Loupeže a vraždy znamenaly povýšení. Před deseti lety byl odtamtud vyhozen a poslán sem do Hollywoodu. Pohlédl na Billetsovou - i ona měla ve tváři podezíravé překvapení.

„Říkal jste na loupežích a vraždách?"

„Ano, detektive, na oddělení loupeží a vražd. Je vám rozkaz jasný?"

„A co tam budu dělat?"

„Vždyť vám to říkám. Budete se hlásit na..."

„Ne, myslím, co budu dělat na tom oddělení? Jaká bude moje funkce?"

„To se dozvíte od svého nového velitele patnáctého ráno. To je ode mě vše, detektive Boschi. Rozkaz jste obdržel. Příjemný víkend."

Bollenbach zavěsil a jeho hlas nahradilo přerušované pípání.

Bosch pohlédl na Billetsovou.

„Co si o tom myslíš? Není to nějaký vtip?"

„Jestli ano, tak je povedený. Blahopřeji."

„Ale ještě před třemi dny mi Irving doporučoval odchod. Že by tak rychle obrátil a poslal mě do centra?"

„No, možná je to tím, že tě chce mít víc pod kontrolou. Parker Center se neříká skleník pro nic za nic, Harry. Radši si dávej pozor."

Bosch přitakal.

„Na druhé straně," dodala Billetsová, „oba víme, že na to oddělení patříš. Nikdy tě odtamtud neměli přeřazovat sem. Možná

se tím jen uzavírá kruh. Ať je to, jak chce, budeš nám tady chybět. Bude se mi stýskat, Harry. Děláš dobrou práci."

Bosch kývl na projev díků. Obrátil se na odchod, ale pak se ohlédl a usmál se na Billetsovou.

„Nebudeš tomu věřit - zvlášť po tom, co se teď stalo ale znovu jsme se zaměřili na Trenta. Jde o ten skateboard. Na vědeckém zjistili, že patřil oběti."

Billetsová zaklonila hlavu a hlasitě se rozesmála - tak hlasitě, že to upoutalo pozornost všech policistů na oddělení.

„No," řekla, „až se o tomhle doslechne Irving, rovnou tě pošle z loupeží a vražd na jihovýchodní oddělení."

Billetsová narážela na okrsek na nejzazším konci města, který byl navíc zamořen gangy. Přeřazení na jihovýchodní oddělení bylo krystalickou formou dálniční terapie.

„O tom nepochybuju," utrousil Bosch.

Billetsová se přestala smát a náhle zvážněla. Zeptala se Bosche na tento nejnovější zvrat ve vyšetřování a upřeně poslouchala, jak jí Harry nastiňuje plán na důkladné prověření zesnulého filmového aranžéra.

„Něco ti povím," řekla, když Bosch skončil. „Stáhnu vás zase z rozpisu. Nemá smysl, abych vám dávala nový případ, když stejně odcházíš na loupeže a vraždy. A taky vám schválím víkendový přesčas. Takže pořádně dělejte na tom Trentovi a dejte mi vědět. Máš na to čtyři dny, Harry. Nenechávej za sebou tenhle případ na stole."

Bosch přikývl a odešel z kanceláře. Cestou ke svému stolu cítil, jak ho upřeně sledují zraky všech přítomných. Nedal však na sobě nic znát. Posadil se za svůj stůl a sklopil oči.

„Tak co?" zašeptal nakonec Edgar. „Co jsi slíznul?"

„Loupeže a vraždy."

„Loupeže a vraždy?"

Edgar to prakticky zaječel, takže to rázem vědělo celé oddělení. Bosch cítil, jak červená. Věděl, že se na něj všichni dívají.

„Kristepane," ulevil si Edgar. „Nejdřív Kiz a teď ty. A já jsem, sakra, vosk?"

48

Na přehrávači hrálo Kind of Blue. Bosch držel v ruce plechovku s pivem a hověl si v křesle se zavřenýma očima. Právě prožil zmatený den na konci zmateného týdne, a tak si chtěl nechat projít tělem hudbu a vyčistit si myšlenky. Věděl zcela jistě, že odpověď, kterou hledá, už jednou držel v ruce. Chtělo to jen správně uspořádat jednotlivá zjištění a zbavit se nepodstatných věcí, které zastiňovaly výhled.

Na oddělení pracovali s Edgarem do sedmi hodin večer a pak se rozhodli, že si pro dnešek dají padla. Edgar se nemohl soustředit. Zpráva o Boschově přeložení ho zasáhla hlouběji než Bosche. Chápal jako projev pohrdání, že nebyl na oddělení loupeží a vražd vybrán on. Bosch se ho pokoušel konejšit tvrzením, že tohle oddělení je jedno velké klubko hadů, ale bezvýsledně. Nakonec to nevydržel a řekl Edgarovi, aby jel domů, dal si panáka a dobře se vyspal. Cekal je víkend strávený shromažďováním informací o Trentovi.

Nyní to však byl Bosch, kdo se skleničkou v ruce usínal v pohodlném křesílku. Cítil, že se svým způsobem ocitl na prahu. Cekalo ho nové a jasně ohraničené životní období. Období s vyššími riziky, s vyššími sázkami a s vyššími odměnami. Když teď věděl, že ho nikdo nevidí, neubránil se spokojenému úsměvu.

Vtom zazvonil telefon a Bosch sebou trhl. Vypnul stereosoupravu a odešel do kuchyně. Když zvedl sluchátko, oznámil mu ženský hlas, že ho spojí se zástupcem náčelníka Irvingem. Po dlouhé chvíli se Irving ozval ve sluchátku.

„Detektive Boschi?"

„Ano?"

„Dostal jste dnes rozkaz o přeložení?"

„Ano, dostal."

„Dobře. Chtěl jsem vám říct, že jsem se vás rozhodl přeložit zpátky na oddělení loupeží a vražd."

„Proč jste to udělal, náčelníku?"

„Protože jsem se po našem předchozím rozhovoru rozhodl dát vám poslední šanci. Tou šancí je toto vaše přeložení. Navíc budu moci ve vaší nové funkci bedlivě sledovat každý váš krok."

„A co je to za funkci?"

„Oni vám to neřekli?"

„Řekli mi jen, že se mám patnáctého hlásit na loupežích a vraždách. Nic víc."

Ve sluchátku se ozvalo ticho a Bosch si pomyslel, že teprve nyní to v soukolí začne skřípat. Vrací se sice na loupeže a vraždy, ale jako co? Usilovně přemýšlel, jaké ho v rámci povýšení může čekat ponížení.

Konečně Irving promluvil.

„Vrátíte se na své staré místo. Na speciální vraždy. Dnes se tam uvolnila pozice, když detektiv Thomton odevzdal odznak."

„Thomton."

„Přesně tak."

„Takže budu dělat s Kiz Riderovou?"

„To bude záležet na poručíku Henriquesovi. Ale detektivka Riderová je momentálně bez partnera a vy už jste s ní v minulosti pracoval."

Bosch přikývl. Cítil povznesenou radost, ale nechtěl ji dávat najevo Irvingovi do telefonu.

Irving pokračoval, jako by mu četl myšlenky: „Detektive, možná teď máte pocit, že jste spadl do stoky a vyšel z ní voňavý jako růže. Ale to si nemyslete. Nedělejte si žádné falešné naděje. A nedělejte žádné chyby. Jestli se nějaké dopustíte, rozhodně se o ní dozvím. Je to jasné?"

„Naprosto jasné."

Irving zavěsil, aniž by cokoliv dodal. Bosch stál v potemnělé kuchyni a držel sluchátko u ucha tak dlouho, až se z něj začal linout otravně hlasitý tón. Teprve pak zavěsil a vrátil se do obývacího pokoje. Napadlo ho, že zavolá Kiz a zjistí, co ví, ale pak se rozhodl, že to může počkat. Když se posadil zpátky do křesla, cítil, jak ho do boku píchá cosi ostrého. Věděl, že pistole to být nemůže, protože si ji už odepnul. Sáhl si do kapsy a vylovil z ní magnetofon.

Zapnul přístroj a zaposlouchal se do slovní výměny názorů s televizní reportérkou Surtainovou před domem Nicholase Trenta večer před jeho sebevraždou. U vědomí pozdějších událostí přitom pocítil výčitky svědomí a pomyslel si, že možná mohl říci nebo učinit více, aby reportérku zbrzdil.

Jakmile zaslechl na kazetě zabouchnutí dveří, zastavil ji a stiskl tlačítko pro přetáčení zpět. Uvědomil si, že ještě neslyšel celý rozhovor s Trentem, protože část návštěvy u něj strávil mimo doslech prohledáváním různých zákoutí jeho domu. Rozhodl se, že si rozhovor poslechne nyní. Bude to odrazový můstek pro víkendové vyšetřování.

Během poslechu se snažil analyzovat jednotlivá slova i věty a hledat v nich nové významy vedoucí k odhalení pachatele. Přitom musel svádět boj s vlastními instinkty. Když totiž slyšel Trentovy téměř zoufalé odpovědi, stále se nemohl zbavit pocitu, že tento člověk není vrah - že jeho vášnivá slova o vlastní nevině se zakládají na pravdě. Což bylo pochopitelně v rozporu s nejnovějšími zjištěními. Skateboard nalezený v Trentově domě nesl iniciály mrtvého chlapce s uvedením roku, kdy Arthur skateboard dostal a kdy byl zavražděn. Nebylo divu, že se toto obyčejné dřevěné prkno stalo v Boschových očích jakýmsi náhrobkem. Milníkem svého druhu.

Bosch si poslechl celý rozhovor s Trentem včetně pasáží, které až dosud neměl možnost slyšet, ale žádná část konverzace v něm neprobudila jakoukoliv podnětnou myšlenku. Převinul kazetu na začátek a rozhodl se, že si nahrávku poslechne znovu. Hned na počátku druhého poslechu ho jedna věc upoutala natolik, že se mu do tváře okamžitě vehnala horkost, jako by se ho náhle zmocnila horečka. Rychle kazetu přetočil zpět a ještě jednou si přehrál pasáž Edgarova rozhovoru s Trentem, která tolik upoutala jeho pozornost. Vzpomněl si, že on sám stál během této pasáže na chodbě v Trentově domě a bedlivě poslouchal zpovzdálí. Až do této chvíle mu však důležitost Trentovy odpovědi unikala.

„Pozoroval jste rád, jak si ty děti tam nahoře v lese hrají, pane Trente?"

„Ne, pokud byly nahoře v lese, nemohl jsem je vidět. Ale čas od času jsem jel nahoru v autě nebo tam šel věnčit psa - když ještě žil - a pak jsem je tam nahoře viděl. Tu holku z domu přes ulici. Nebo Fosterovy odvedle. Zkrátka všechny děti z okolí. Vede tam-tudy městská veřejná komunikace, takže je to jediný nezastavěný pozemek v okolí. A tak si tam děti chodily hrát. Někteří sousedi si mysleli, že tam starší děti tajně kouří cigarety, a báli se, že by mohly celý svah zapálit."

Bosch vypnul kazetu a odešel do kuchyně k telefonu. Edgar se ozval po prvním zazvonění. Bosch poznal, že ještě nespal. Bylo teprve devět hodin večer.

„Nevzal jsi náhodou něco s sebou domů, že ne?"

„Co třeba?"

„Třeba zpětné seznamy."

„Ne, Harry, ty zůstaly na oddělení. Co se děje?"

„Já nevím. Vzpomínáš si, když jsi dneska vytvářel na té lepence to schéma, jestli na Wonderlandu bydlel někdo jménem Foster?"

„Foster. To myslíš příjmení Foster?"

„Jo, příjmení."

Bosch se odmlčel. Edgar neříkal nic.

„Jerry, vzpomínáš si?"

„Uklidni se, Harry. Přemýšlím."

Znovu nastalo ticho.

„E-em," řekl Edgar nakonec. „Žádného Fostera si nevybavuju."

„Nakolik seš si tím jistý?"

„Hele, Harry, nech toho. Nemám tu ani to prkno, ani ty seznamy. Prostě si myslím, že bych si to jméno zapamatoval. Proč je to tak důležité? Co se děje?"

„Ještě se ti ozvu."

Bosch odnesl telefon do jídelny, kam po příjezdu domů odložil kufřík. Nyní ho otevřel, vytáhl vyšetřovací spis a rychle nalistoval stránku se jmenným seznamem současných obyvatel Wonderland Avenue včetně adres a telefonních čísel. Žádní Fosterovi na seznamu nefigurovali. Bosch zvedl telefon a vyťukal číslo. Po čtyřech zazvoněních se ozval známý hlas.

„Doktore Guyote, tady detektiv Bosch. Nevolám moc pozdě?"

„Zdravím vás, detektive. Ne, nevoláte pozdě. Čtyřicet let jsem zvedal telefony v kteroukoliv denní dobu. Devět večer? Devět večer je pro amatéry. Co dělají vaše různá zranění?"

„Ta jsou v pořádku, doktore. Akorát mám trochu naspěch a potřebuju vám položit pár otázek o vaší čtvrti."

„No tak spusťte."

„Když se vrátíme přibližně do roku devatenáct set osmdesát, bydlela ve vaší ulici rodina nebo dvojice jménem Fosterovi?"

Nastalo ticho, během něhož Guyot přemýšlel o Boschově otázce.

„Ne, myslím, že ne," odpověděl nakonec. „Na nikoho jménem Foster si nevzpomínám."

„Dobrá," řekl Bosch a zamyslel se. V tu chvíli ho něco napadlo.

A můžete mi v tom případě říct, jestli si někdo z vaší ulice nevzal děti do pěstounské péče?"

Tentokrát Guyot odpověděl bez váhání.

„Ano, to ano. To byli Blaylockovi. Moc příjemní lidé. Za ta léta se ujali mnoha dětí. Nesmírně jsem je obdivoval."

Bosch v duchu zajásal. Uvědomil si, že jméno „Foster" znamená v angličtině „pěstoun". Trentova zmínka o „Fosterových" tudíž mohla označovat i děti pěstounských rodičů.

Zapsal si jméno na prázdný list papíru v přední části vyšetřovacího spisu. Když poté prolistoval zprávu o výsleších sousedů, všiml si, že žádní Blaylockovi již v ulici nebydlí.

„Vzpomínáte si na jejich křestní jména?"

„Don a Audrey."

„A kdy se z vaší čtvrti odstěhovali? Vzpomínáte si, kdy to přibližně bylo?"

„No, to už bude nejmíň deset let. Jakmile jim odrostlo poslední dítě, nepotřebovali už tak velký dům. A tak ho prodali a odstěhovali se."

„A nemáte tušení, kam to bylo? Bydlí pořád někde tady v okolí?"

Guyot neodpověděl. Bosch trpělivě čekal.

„Pokouším se vzpomenout," řekl po chvíli Guyot. „Vím, že to vím."

„Klidně si dejte načas, doktore," řekl Bosch, přestože to byla poslední věc, kterou si momentálně přál.

„Víte co, detektive?" řekl Guyot. „Vánoce. Schoval jsem si všechna blahopřání, která jsem loni dostal. Abych věděl, komu mám příští rok blahopřát já. Moje žena to takhle dělala vždycky. Vydržte chvíli, přinesu tu krabici. Audrey mi každý rok posílá blahopřání."

„Přineste ji, doktore. Já zatím počkám."

Bosch slyšel, jak Guyot odkládá telefon. Spokojeně pokýval hlavou. Nakonec to snad přece jen vyjde. Pokoušel se přemýšlet, co všechno mohou nové informace znamenat, ale pak se rozhodl počkat. Nejprve shromáždí všechny údaje a teprve poté je proseje.

Guyotovi trvalo několik minut, než se opět vrátil k telefonu. Po celou tuto dobu Bosch čekal s připraveným perem, aby si mohl poznamenat kýženou adresu.

„Tak už to mám tady, detektive Boschi."

Guyot nadiktoval Boschovi adresu a Harry téměř hlasitě vydechl úlevou. Don a Audrey Blaylockovi se neodstěhovali na Aljašku ani na žádný jiný konec světa. Stále bydleli v dosahu jízdy autem. Bosch poděkoval Guyotovi a zavěsil. 

49

V sobotu v osm hodin ráno seděl Bosch ve služebním autě a díval se na malý dřevěný domek jeden blok od hlavní ulice v městečku Lone Pine na úpatí Sierra Nevady, asi tři hodiny jízdy severně od Los Angeles. Usrkával studenou kávu z plastového kelímku a další stejný kelímek měl připraven, jakmile dopije první. Z chladu, celonoční jízdy a následné snahy vyspat se v autě ho bolely všechny kosti. Do tohoto podhorského městečka dorazil příliš pozdě, takže všechny motely už byly zavřené. Kromě toho ze zkušenosti věděl, že přijet na víkend do Lone Pine bez předchozí rezervace je stejně dost bláhové.

S prvními paprsky rozbřesku spatřil modrošedou horu Mt. Whitney, která se tyčila v mlze za městečkem a svou majestátností ho činila zcela bezvýznamným v nekonečném toku času a přirozeném řádu věcí. Bosch se díval na tento nejvyšší bod Kalifornie a věděl, že hora zde stála dlouho předtím, než ji spatřily první lidské oči, a že zde bude stát ještě dlouho poté, co lidstvo odehraje svůj poslední míček. Toto vědomí mu nějakým způsobem pomáhalo vyrovnat se se vším, co věděl.

Měl hlad a toužil si dát v některém bistru v městečku stejk s vajíčky. Nemohl však opustit své stanoviště. Pokud se člověk přestěhuje z Los Angeles do Lone Pine, není to jen proto, že nemá rád davy lidí, smog a zběsilé tempo velkoměsta. Je to také proto, že miluje hory. A Bosch nehodlal riskovat, že mu Don a Audrey Blaylockovi proklouznou na ranní horskou túru, zatímco on do sebe bude ládovat snídani. Spokojil se tedy s nastartováním auta a pětiminutovým zapnutím topení. Podobným způsobem se v autě zahříval celou noc.

Sledoval dům a čekal, až se v něm rozsvítí světlo nebo až si někdo přijde pro noviny, které na příjezdovou cestu už před dvěma hodinami odhodil projíždějící pick-up. Noviny byly svinuté do tenké ruličky. Bosch věděl, že to nejsou Los Angeles Times. Lidi v Lone Pine nezajímalo Los Angeles se svými vraždami a se svými detektivy.

V devět hodin si Bosch všiml, že z komína domu začal stoupat kouř. O pár minut později vyšel ze dveří asi šedesátiletý muž v péřové vestě a sebral z příjezdové cesty noviny. Na chvíli se zadíval směrem k Boschovu autu a vrátil se do domu.

Bosch věděl, že jeho vůz je na ulici nápadný. Nesnažil se však skrývat, pouze vyčkával. Nyní již nicméně mohl Blaylockovy vyrušit. Nastartoval auto, zajel k jejich domu a zamířil na příjezdovou cestu.

Když dorazil ke dveřím, muž, který před chvílí vyšel z domu, je otevřel, aniž by Bosch musel klepat.

„Pan Blaylock?"

„Ano, to jsem já."

Bosch mu ukázal odznak a policejní průkaz.

„Říkal jsem si, jestli bych s vámi a s vaší manželkou nemohl na pár minutek mluvit. Jde o jeden případ, na kterém teď pracuji."

„Jste sám?"

Jo."

„A jak dlouho už tam čekáte?"

Bosch se usmál.

„Asi od čtyř. Dorazil jsem příliš pozdě a už jsem nesehnal pokoj."

„Tak pojďte dál. Kávu máme uvařenou."

„Jestli je horká, tak nepohrdnu."

Blaylock uvedl Bosche dál a ukázal mu na sedací soupravu u krbu.

„Přivedu manželku a přinesu kávu."

Bosch si vybral křeslo nejblíže u krbu. Už se chtěl posadit, ale vtom si všiml zarámovaných fotografií na stěně za gaučem. Přistoupil k nim a začal si je prohlížet. Všechny zachycovaly děti s mladými rodiči. Děti byly všech různých ras a dvě z nich měly viditelné tělesné nebo mentální postižení. Děti v pěstounské péči. Bosch se otočil, posadil se co nejblíže k ohni a čekal.

Po chvíli se Blaylock vrátil s velkým hrníčkem kouřící kávy. Za ním vešla do pokoje žena. Vypadala o něco starší než Blaylock. Oči měla stále napuchlé od spánku, ale tvářila se laskavě.

„To je moje žena Audrey," řekl Blaylock. „Tu kávu budete chtít černou? Všichni policisté, které jsem kdy znal, pili kávu černou."

Oba manželé se posadili vedle sebe na gauč.

„Černá mi stačí. Znal jste hodně policistů?"

„Když jsem byl v Los Angeles, tak ano. Třicet let jsem pracoval pro městský hasičský sbor. Odešel jsem jako velitel stanice po výtržnostech v devadesátém druhém. Ty už na mě byly příliš. Přišel jsem krátce před Wattsem a odešel po devadesátém druhém."

„O čem jste s námi chtěl mluvit?" zeptala se Audrey, kterou zřejmě znervózňovalo manželovo nesouvisející klábosení.

Bosch přikývl. Měl kávu a seznamování skončilo. „Pracuji jako vyšetřovatel vražd. Na hollywoodském oddělení. A momentálně...

„Já dělal šest let na osmapadesátce," řekl Blaylock v narážce na hasičskou stanici za budovou hollywoodského oddělení.

Bosch opět přikývl.

„Done, nech toho muže říct, proč za námi přijel až sem," napomenula manžela Audrey.

„Promiňte, přerušil jsem vás."

„Vyšetřuji takový případ. Vraždu v Laurel Canyonu. Jde o vaše bývalé bydliště a my momentálně kontaktujeme lidi, kteří tam bydleli v roce devatenáct set osmdesát."

„Ale proč zrovna tehdy?"

„Protože se tam v té době stala vražda."

Manželé Blaylockovi na něj zmateně pohlédli.

„To je nějaký starý případ?" zeptal se Blaylock. „Protože si nevzpomínám, že by se v naší čtvrti v té době něco podobného stalo."

„Svým způsobem to je starý případ. Až na to, že tělo bylo objeveno teprve před pár týdny. Leželo pohřbené v lese. V kopcích."

Bosch se zkoumavě díval oběma manželům do tváře. Neviděl však žádné podezřelé známky. Pouze šok.

„Panebože," řekla Audrey. „To znamená, že celou dobu, co jsme tam bydleli, tam nahoře ležel někdo mrtvý? Naše děti si tam chodily hrát. Koho tam vlastně zabili?"

„Bylo to dítě. Dvanáctiletý chlapec. Jmenoval se Arthur Delacroix. Říká vám to jméno něco?"

Oba manželé nejprve zapátrali v paměti, pak se na sebe podívali a potvrdili si záporný výsledek. Oba unisono zavrtěli hlavami.

„Ne, tohle jméno ne," řekl Don Blaylock.

„Kde bydlel?" zeptala se Audrey. „Myslím, že v naší čtvrti ne."

„Ne, bydlel někde v Miracle Mile."

„To je strašné," prohlásila Audrey. „Jak byl zavražděn?"

„Pachatel ho ubil k smrti. Promiňte, ale..., totiž já vím, že jste zvědaví, ale nejdřív bych chtěl položit otázky já vám."

„Ach promiňte," řekla Audrey. „Pokračujte, prosím. Co vám ještě můžeme říct?"

„No, snažíme se sestavit profil té ulice - Wonderland Avenue - ve zmíněné době. Abychom věděli, kdo je kdo a kdo kde bydlel. Je to opravdu rutinní záležitost."

Bosch se usmál a okamžitě věděl, že jeho úsměv působí neupřímně.

„Zatím je to dost těžké. Celá čtvrť se od té doby strašně proměnila. Upřímně řečeno tam od roku devatenáct set osmdesát zůstal jen doktor Guyot a pak jeden muž jménem Hutter na konci ulice."

Audrey se vřele usmála.

„Ó, Paul je moc milý člověk. Dodnes od něj dostáváme vánoční blahopřání, přestože už jeho žena zemřela."

Bosch přikývl.

„Totiž, on byl pro nás příliš drahý. Většinou jsme vozili děti na kliniku. Ale když jsme o víkendu nebo v době, kdy byl Paul doma, něco naléhavě potřebovali, nikdy ani na chvíli nezaváhal. Někteří lékaři se dneska bojí jakéhokoliv zákroku, protože by se mohli..., promiňte, už odbíhám jako manžel. Kvůli tomu jste sem nepřijel."

„To je v pořádku, paní Blaylocková. Ehm, zmínila jste se o svých dětech. Slyšel jsem od vašich sousedů, že jste měli několik dětí v pěstounské péči, je to pravda?"

„Ano," řekla Audrey. „Don a já jsme si brali děti pětadvacet let."

„To od vás byla, eh, fantastická věc. Opravdu to obdivuji. O kolik dětí se jednalo?"

„Bylo dost těžké mít o nich neustále přehled. Některé jsme měli několik let, jiné jen pár týdnů. Dost často kvůli rozmarům soudů pro mladistvé. Strašně mi lámalo srdce, když jsme se ujali nějakého dítěte, a právě ve chvíli, kdy se u nás začalo cítit příjemně a jako doma, přišel soudní příkaz, že se má vrátit domů, ke druhému rodiči nebo tak podobně. Vždycky jsem tvrdila, že když chcete být pěstounem, musíte mít velké srdce a na něm stejně velký mozol."

Audrey se podívala na svého muže a přikývla. Don její kývnutí opětoval, natáhl se a vzal ji za ruku. Pohlédl na Bosche.

„Jednou jsme to počítali," řekl. „Celkem jsme měli v té či oné době osmatřicet dětí. Ale reálně jsme jich vychovali přibližně sedmnáct. To byly děti, které s námi žily dost dlouho na to, aby to mělo nějaký dopad. Což znamená dva roky až..., jedno dítě s námi žilo čtrnáct let."

Don se otočil na stěnu za gaučem, natáhl se a ukázal na fotografii chlapce na invalidním vozíku. Chlapec měl křehkou postavu a silné brýle. Zápěstí měl ohnutá v ostrém úhlu a jeho úsměv byl pokřivený.

„To je Benny," řekl Don.

„Úžasné," souhlasil Bosch bez špetky ironie.

Vytáhl z kapsy blok a otevřel ho na prázdné stránce. Právě když vytahoval i pero, začal mu cvrlikat mobilní telefon.

„To je můj," řekl. „Nevšímejte si toho."

„Nechcete si to vzít?" zeptal se Blaylock.

„Můžou mi nechat vzkaz. Vlastně jsem ani nepředpokládal, že bude takhle blízko u hor vůbec čistý signál."

„Jo. Dokonce tu máme i televizi."

Bosch na Blaylocka pohlédl a uvědomil si, že se ho dotkl.

„Promiňte, tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem vás požádat, jestli byste mi nemohli říct, které děti u vás žily v roce devatenáct set osmdesát."

Oba manželé se na sebe chvíli dívali a neříkali nic.

„Snad v tom není zapletené některé z našich dětí?" zeptala se Audrey.

„To nevím, paní. Nevím, kdo s vámi bydlel. Ale jak říkám, snažíme se sestavit profil celé ulice. Potřebujeme přesně vědět, kdo tam v té době bydlel. A z toho pak budeme vycházet."

„No, jsem si jistá, že vám pomůže Divize služeb pro mladistvé."

Bosch přikývl.

„Mimochodem, ta už se přejmenovala. Ted se jmenuje Oddělení služeb pro děti. Jenže ti nám budou moci pomoct nejdříve v pondělí, paní Blaylocková. Zatímco my vyšetřujeme vraždu. Potřebujeme ty informace ihned."

Znovu nastala pauza, během níž po sobě oba manželé pokukovali.

„No," řekl nakonec Don Blaylock, „bude dost těžké vzpomenout si, kdo přesně s námi bydlel v určitou konkrétní dobu. Pár dětí je jistých. Třeba Benny, Jodi a Frances. Ale každý rok jsme měli i několik dětí, které - jak říkala Audrey - nám nejprve svěřili a potom nám je zase sebrali. U těch to bude problém. Počkejte, devatenáct set osmdesát..."

Vstal a otočil se tak, aby viděl na dlouhou řadu fotografií na stěně. Ukázal na asi osmiletého černošského chlapce.

„Tadyhle William. Ten u nás v osmdesátém byl. To..."

„Ne, nebyl," oponovala mu Audrey. „Ten k nám přišel až v osmdesátém čtvrtém. Před olympiádou, copak si nevzpomínáš? Dělal jsi mu ze staniolu pochodeň."

„Vlastně ano, v osmdesátém čtvrtém."

Bosch se předklonil v křesle. U krbu mu začínalo být trochu horko.

„Začněme u těch tří, které jste jmenoval jako první. Benny a ti dva další. Jak se jmenují celým jménem?"

Blaylockovi mu nadiktovali jejich jména, a když je Bosch požádal o kontakt, dali mu telefonní čísla na Jodi a Frances, ale na Bennyho ne.

„Zemřel před šesti lety," řekla Audrey. „Roztroušená skleróza."

„To mě mrzí."

„Měli jsme ho moc rádi."

Bosch přikývl a čekal, až uplyne patřičná chvíle ticha.

„Ehm, takže kdo další? Vy jste si nevedli záznamy, kdo k vám přišel a na jak dlouho?"

„Vedli, ale tady je nemáme," řekl Blaylock. „Zůstaly v Los Angeles."

Náhle luskl prsty.

„Ale máme jmenný seznam všech dětí, kterým jsme se snažili pomoci nebo jim pomohli. Pouze není seřazen podle let. Snad bychom ten okruh mohli trochu zúžit, ale nevím, jestli vám to pomůže."

Bosch si všiml, že se Audrey na svého muže nakrátko vztekle podívala. Don to nepostřehl, ale Boschovi její pohled neunikl. Věděl, že jí instinkty napovídají, aby své děti chránila před hrozbou, kterou pro ni - oprávněně, či nikoliv - ztělesňoval Bosch.

„Ano, to by mi moc pomohlo."

Blaylock odešel z pokoje a Bosch pohlédl na Audrey.

„Vy nechcete, aby mi váš manžel ten seznam dával. Proč nechcete, paní Blaylocková?"

„Protože si myslím, že s námi nejednáte poctivě. Vy něco hledáte. Něco, co bude vyhovovat vašim požadavkům. Člověk nejede z Los Angeles tři hodiny uprostřed noci kvůli ,rutinní záležitosti', jak tomu říkáte. Vy dobře víte, že ty děti pocházejí z nelehkého prostředí. Když k nám přišly, nebyly všechny andílci. A já nechci, aby je někdo z něčeho obviňoval jen proto, odkud pocházejí."

Bosch čekal, až bude mít jistotu, že Audrey domluvila.

„Paní Blaylocková, byla jste někdy v McClarenově ústavu pro mladistvé?"

„Samozřejmě. Několik našich dětí pochází odtamtud."

„Já pocházím taky odtamtud. A z řady pěstounských rodin, ve kterých jsem nikdy nevydržel moc dlouho. Takže dobře vím, jaké ty děti jsou, protože jsem sám kdysi býval jedním z nich, víte? Vím, že některé pěstounské rodiny jsou plné lásky, zatímco jiné mohou být stejně špatné nebo ještě horší než ústav, ze kterého do nich dítě přijde. A vím, že někteří pěstouni jsou dětem oddáni, zatímco jiní jsou oddáni měsíčním příspěvkům z oddělení služeb pro děti."

Audrey se nadlouho odmlčela, než konečně vyrukovala s odpovědí.

„Na tom nezáleží," řekla. „Vy zkrátka chcete doplnit svou skládanku jakýmkoliv dílem, který vám do ní zapadne."

„To se pletete, paní Blaylocková. V případu i ve mně."

Do pokoje se vrátil Don Blaylock a v ruce držel zelený pořadač. Položil ho na čtvercový konferenční stolek a otevřel ho. Záložky pořadače byly plné fotografií a dopisů. Audrey pokračovala v diskusi i přes manželův návrat.

„Můj manžel pracoval pro město stejně jako vy, takže se mu nebude líbit, co teď ode mě uslyšíte. Ale abyste věděl, detektive, nevěřím vám ani důvodům, kvůli kterým jste údajně tady. Nejednáte s námi na rovinu."

„Audrey!" vyštěkl Blaylock. „Ten člověk se jen snaží dělat svou práci."

„A dopustí se čehokoliv, aby ji mohl dělat. Ublíží kterémukoliv z našich dětí, aby ji mohl dělat."

„Audrey, prosím tě."

Blaylock upřel pozornost zpátky na Bosche a rozprostřel před něj arch papíru s ručně psaným seznamem jmen. Než si však Bosch stačil jména přečíst, vzal si Blaylock papír zpátky k sobě a položil ho na stůl. Sebral tužku a začal dělat vedle některých jmen značky. Přitom stále hovořil s Boschem.

„Tenhle seznam jsme sepsali, abychom si mohli vést o dětech záznamy. Byl byste překvapen - člověk může někoho milovat až za hrob, ale když si máte pamatovat dvacet nebo třicet dat narození, vždycky na někoho zapomenete. Jména, která tady zaškrtávám, jsou děti, které k nám přišly až po roce osmdesát. Až budu hotov, Audrey to po mně překontroluje."

„Ne, nepřekontroluju."

Muži si jí nevšímali. Bosch těkal očima před Blaylockovou tužkou a rychle pročítal seznam. Ve dvou třetinách stránky se zarazil, natáhl se a ukázal prstem na jedno jméno.

„Povězte mi něco o něm."

Blaylock pohlédl na Bosche a pak na svou ženu.

„Kdo je to?" zeptala se Audrey.

„Johnny Stokes," odpověděl Bosch. „Bydlel u vás v roce osmdesát, že ano?"

Audrey na něj chvíli civěla.

„Vždyť jsem to říkala, vidíš?" řekla svému choti, aniž by z Bosche spustila oči. „Věděl o Johnnym, už když sem přijel. Měla jsem pravdu. Je to nečestný chlap."

50

Když Don Blaylock odešel do kuchyně, aby Boschovi uvařil druhou kávu, měl už Bosch o Johnnym Stokesovi dvě stránky poznámek. Stokes přišel k Blaylockovým v lednu 1980 na základě poukazu Divize služeb pro mladistvé a odešel v červenci téhož roku poté, co byl zatčen za krádež auta a následnou divokou jízdu po Hollywoodu. Bylo to jeho druhé zatčení za krádež automobilu. Odkroutil si šest měsíců v sylmarském vězení pro mladistvé a po uplynutí nápravné lhůty ho soudce vrátil jeho biologickým rodičům. A přestože se pak Stokes Blaylockovým příležitostně ozval, nebo se dokonce ukázal během svých nečetných návštěv v Laurel Canyonu, Blaylockovi již pečovali o jiné děti a zanedlouho s chlapcem přerušili kontakty.

Když Blaylock odešel vařit kávu a Bosch s Audrey osaměli, spokojil se Harry s mlčením, protože chápal tíživost situace. Audrey tentokrát promluvila sama.

„Dvanáct našich dětí vystudovalo vysokou školu," řekla. „Dvě dělají kariéru v armádě. A jedno jde v Donových šlépějích - dělá hasiče ve Valley."

Kývla na Bosche, který kývnutí opětoval.

„Nikdy jsme netvrdili, že jsme s dětmi stoprocentně úspěšní," dodala Audrey. „Ale u každého jsme se maximálně snažili. Někdy nám okolnosti, soudy nebo úřady pro mladistvé nedovolily, abychom dítěti pomohli. John byl jedním z takových případů. Dopustil se chyby, ale jako bychom za to mohli my. Vzali nám ho... dřív, než jsme mu stačili pomoci."

Bosch se nezmohl na víc než na pouhé přitakání.

„Zdálo se mi, že už o něm něco víte," pokračovala Audrey. „Už jste s ním hovořil?"

„Ano. Krátce."

„Je momentálně ve vězení?"

„Ne, není."

„A jak vypadá jeho život od té doby, co... nám ho vzali?"

Bosch rozpřáhl ruce.

„Moc dobře si nevede. Drogy, spousta zatčení, vězení."

Audrey smutně přikývla.

„Myslíte, že toho chlapce v naší čtvrti zabil on? V době, kdy s námi bydlel?"

Bosch podle jejího výrazu poznal, že kdyby jí řekl pravdu, zničil by vše, co tato žena svou dobrotou vybudovala. Stěna plná fotografií, promoční taláry a skvělá zaměstnání - toto vše by pro ni vedle této reality vůbec nic neznamenalo.

„To opravdu nevím. Ale víme, že se se zavražděným chlapcem přátelil."

Audrey zavřela oči. Ne pevně, pouze jako by jim chtěla ulevit. Nic dalšího už nedodala až do chvíle, kdy se do pokoje vrátil Don Blaylock. Ten prošel kolem Bosche a přiložil do krbu další polínko.

„Káva tu bude za minutku."

„Děkuji vám," řekl Bosch.

Když se Blaylock opět posadil na gauč, Bosch vstal.

„Pokud vám to nevadí, rád bych, abyste se podívali na pár věcí, které mám v autě."

Omluvil se a odešel do auta. Sebral z předního sedadla kufřík a zamířil ke kufru, odkud vytáhl krabici se skateboardem. Byl přesvědčen, že stojí za pokus ukázat skateboard Blaylockovým.

Právě když kufr zavíral, opět mu zazvonil mobilní telefon. Tentokrát Bosch hovor přijal. Byl to Edgar.

„Harry, kde seš?"

„Nahoře v Lone Pine."

„V Lone Pine! A co tam, doprdele, děláš?"

„Ted nemůžu mluvit. Kde seš ty?"

„Za stolem. Jak jsme se dohodli. Myslel jsem, že..."

„Hele, zavolám ti za hodinku. Mezitím vydej další upozornění na Stokese. Musíme ho sebrat."

„Proč?"

„Protože to udělal. To on toho kluka zabil."

„Co blázníš, Harry?"

„Ozvu se ti za hodinu. Zatím vydej to upozornění."

Zavěsil a vypnul telefon.

V domě Blaylockových položil krabici na podlahu a otevřel si na klíně kufřík. Vyhledal obálku s rodinnými fotografiemi vypůjčenými od Sheily Delacroixové, otevřel ji a vysypal fotky ven. Rozdělil hromádku na dvě poloviny a každému z manželů jednu podal.

„Prohlédněte si toho chlapce na fotografiích a řekněte mi, jestli ho poznáváte - jestli třeba někdy nepřišel k vám domů. S Johnnym nebo s někým jiným."

Sledoval, jak si manželé prohlížejí snímky a pak si hromádky vyměňují. Když skončili, oba zavrtěli hlavami a podali fotky zpátky Boschovi.

„Nepoznáváme ho," řekl Don Blaylock.

„Dobře," odpověděl Bosch a vložil fotografie zpět do obálky.

Zavřel kufřík a položil ho na podlahu. Nato otevřel krabici a vytáhl z ní skateboard.

„Zná někdo z vás..."

„Ten je Johnův," přerušila ho Audrey.

„Víte to jistě?"

„Ano, poznávám ho. Když nám Johnnyho... vzali, zůstal u nás po něm. Říkala jsem mu, že ho u nás má. Volala jsem k němu domů, ale nikdy si pro něj nepřišel."

„A jak víte, že je to právě ten jeho skateboard?"

„Prostě si to pamatuju. Nelíbila se mi ta lebka se zkříženými kostmi. Na to si vzpomínám."

Bosch uložil prkno zpátky do krabice.

„A co se s tím skateboardem stalo, když si pro něj Johnny nepřišel?"

„Prodali jsme ho," řekla Audrey. „Když Don po třiceti letech odešel do důchodu a my se rozhodli, že se přestěhujeme sem, prodali jsme veškeré nepotřebné harampádí. Uspořádali jsme obrovský bleší trh."

„Spíš mamutí trh," opravil ji manžel. „Zbavili jsme se úplně všeho."

„Všeho ne. Ten pitomý požární zvonec na zadním dvorku jsi prodat nechtěl. Ale to je jedno - zkrátka jsme ten skateboard tehdy prodali."

„Vzpomínáte si, kdo ho od vás koupil?"

„Ano, jeden člověk, který bydlel vedle. Pan Trent."

„Kdy to bylo?"

„V létě devadesát dva. Hned potom, co jsme prodali dům. Vzpomínám si, že jsme měli podmíněnou smlouvu."

„Jak to, že si pamatujete, že jste ten skateboard prodali panu Trentovi? Od dvaadevadesátého roku uplynula dlouhá doba."

„Pamatuju si to, protože ten člověk koupil dobrou polovinu prodávaného zboží. Vesměs samé krámy. Složil je na hromadu a nabídl nám souhrnnou cenu za všechny. Potřeboval je ke své práci. Byl to filmový architekt."

„Filmový aranžér," opravil ji Don. „To je rozdíl."

„To je jedno, prostě ty předměty používal při stavbě scény. Vždycky jsem doufala, že jednou v nějakém filmu uvidím něco, co pochází z našeho domu. Ale nikdy se to nestalo."

Bosch si naškrábal pár poznámek do bloku. Od Blaylockových se již dozvěděl téměř vše, co potřeboval. Pomalu byl čas zamířit zpět na jih a složit případ dohromady.

„Jak jste k tomu skateboardu přišel?" zeptala se Audrey.

Bosch odtrhl oči od bloku.

„Eh, našli jsme ho ve věcech pana Trenta."

„On tam pořád bydlí?" zeptal se Don Blaylock. „Byl to skvělý soused. Nikdy jsme s ním neměli nejmenší problém."

„Bydlel tam až donedávna," řekl Bosch. „Ale před pár dny zemřel."

„Propána," hlesla Audrey. „No to je hrůza. Vždyť nebyl tak starý."

„Měl bych ještě pár posledních otázek," pokračoval Bosch. „Svěřil se John Stokes někdy někomu z vás, jak k tomu skateboardu přišel?"

„Řekl mi, že ho vyhrál v nějaké soutěži s ostatními chlapci ve škole," odpověděla Audrey.

„Ve škole Brethren?"

„Ano, tam chodil. Docházel tam, když k nám přišel, a tak jsme ho tam už nechali."

Bosch přikývl a zadíval se do poznámek. Probral všechno, co potřeboval. Zavřel blok, strčil si ho do kapsy saka a postavil se.

51

Bosch zajel na parkoviště před bistrem Lone Pine Diner. Všechny kóje u oken byly obsazené a téměř všichni lidé v nich civěli na služební automobil losangeleské policie tři sta kilometrů od svého působiště.

Bosch umíral hlady, ale věděl, že ze všeho nejdříve si potřebuje promluvit s Edgarem. Vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo. Edgar se ozval v polovině prvního zazvonění.

„To jsem já. Vydal jsi to upozornění?"

„Jo, už je venku. Ale dělá se mi to dost těžko, když vůbec nevím, co se kolem mě, sakra, děje, kolego."

Poslední slovo Edgar vyslovil jako synonymum pro „hajzle". Byl to jejich poslední společný případ a Bosch měl výčitky, že jejich dlouholetá spolupráce skončí právě takto. Věděl, že je to jeho vina. Odstavoval Edgara od případu z důvodů, které ani on sám nedokázal dost dobře pochopit.

„Jerry, máš pravdu," řekl. „Zvoral jsem to. Ale chtěl jsem, aby se věci hýbaly, což znamenalo celonoční jízdu do Lone Pine."

„Já bych jel s tebou."

„Já vím," zalhal Bosch. „Jenže mě to nenapadlo. Prostě jsem nasedl a jel. Ale teď už se vracím."

„Hele, řekni mi to radši od začátku, abych věděl, co se v tom našem případu zase děje. Připadám si jako úplný pitomec - mám vydat upozornění a ani nevím proč."

„Už jsem ti to říkal. Udělal to Stokes "

„Jo, to už jsi mi říkal, ale nedodals nic dalšího."

Příštích deset minut seděl Bosch v autě, sledoval, jak lidé v bistru stolují, a přitom líčil Edgarovi své poslední kroky a poskytoval mu aktuální informace.

„Ježíšikriste, a my už ho tu jednou měli," řekl Edgar, když Bosch domluvil.

„Jo, jenže na lamentování je už pozdě. Musíme ho zase najít."

„Takže ty tvrdíš, že když se Arthur sebral a utekl z domu, odešel ke Stokesovi. Který ho zavedl nahoru do lesa a prostě ho zabil."

„Víceméně."

„Ale proč?"

„Na to se musíme zeptat jeho. Ale mám na to teorii."

„Jakou, ten skateboard?"

„Jo, Stokes chtěl ten skateboard."

„Myslíš, že by zabil člověka kvůli skateboardu?"

„Oba už jsme vyšetřovali vraždy kvůli malichernějším důvodům a navíc nevíme, jestli ho Stokes vůbec zabít chtěl. Ten hrob byl mělký, vyhrabaný rukama. Nebylo na tom nic promyšleného. Možná ho prostě jen postrčil a nešťastně srazil k zemi. Možná ho udeřil kamenem. A možná se mezi nimi odehrálo ještě něco jiného, o čem my dva vůbec nevíme."

Edgar dlouho neodpovídal a Bosche napadlo, že už teď snad konečně bude mít příležitost se trochu najíst.

„A co si o té tvé teorii mysleli ti pěstouni?"

Bosch si povzdechl.

„Upřímně řečeno jsem se jim s ní nesvěřoval. Ale řekněme, že když jsem se začal vyptávat na Stokese, nebyli moc překvapeni."

„Víš co, Harry? Takže jsme celou dobu protáčeli kola naprázdno."

„Jak to myslíš?"

„Myslím celý tenhle případ. Nakonec se smrskl na to, že třináctiletý kluk zabil dvanáctiletého kvůli pitomé hračce. Stokes byl v té době mladistvý. Neexistuje nikdo, kdo by ho za to dneska trestně stíhal."

Bosch se na chvíli zamyslel.

„To je docela možné. Záleží, co všechno ze Stokese vytáhneme, až ho zase seberem."

„Sám jsi před chvílí říkal, že na jeho počínání nebylo nic promyšleného. Tohle stíhání nikdo nerozjede, kolego. Uvidíš. Honili jsme se za vlastní oháňkou. Uzavřeme případ, ale nikdo si to za něj neodskáče."

Bosch věděl, že Edgar má asi pravdu. Bylo dost neobvyklé, aby byli dospělí souzeni za zločiny, které spáchali jako mladiství, nadto ve věku pouhých třinácti let. I kdyby se jim podařilo vytáhnout ze Stokese úplné přiznání, soud by ho pravděpodobně osvobodil.

„Měl jsem ji nechat, ať ho zastřelí," zašeptal.

„Co říkáš, Harry?"

„Nic. Půjdu si koupit něco k snědku a vyrazím zpátky. Budeš tam?"

„Jo, budu tady. Dám ti vědět, jestli se něco stane."

„Dobře."

Bosch zaklapl telefon, vystoupil z auta a přemýšlel, nakolik je pravděpodobné, že Stokesovi jeho zločin projde. Když vešel do vyhřátého bistra a ucítil vůni jídla a spáleného tuku, uvědomil si, že ho přešla chuť.

52

Bosch právě vyjížděl ze zrádných zatáček dálnice Grapevine, když mu opět zazvonil telefon. Byl to Edgar.

„Harry, snažím se ti dovolat. Kde seš?"

„Ted vyjíždím z hor. Za necelou hodinku jsem tam. Co se děje?"

„Objevili Stokese. Válí se v Usheru."

Bosch se zamyslel. Usher byl hotel ze třicátých let, který stál jeden blok od Hollywood Boulevardu. Celá desetiletí působil jako laciná noclehárna a rejdiště prostitutek, než z něj prudký rozvoj Hollywood Boulevardu učinil nemovitost nemalé hodnoty. Objekt byl poté prodán, uzavřen a připraven na rozsáhlou rekonstrukci a renovaci, která by z něj udělala elegantní součást nového Hollywoodu. Městští plánovači však nakonec celý projekt zdrželi, když odmítli vystavit potřebné povolení, a tento provizorní stav opět přilákal do hotelu nejrůznější pochybné existence.

A tak zatímco hotel Usher čekal na znovuzrození, pokoje na jeho třinácti podlažích se staly domovem squatterů, kteří do něj nalezli přes ploty a překližkové bariéry. Za poslední dva měsíce Bosch dvakrát pátral v hotelu Usher po různých podezřelých. Nebyla tam elektřina a netekla voda, ale squatteři přesto dál používali toalety, a tak celý hotel páchl jako nadzemní stoka Žádný pokoj zde neměl dveře a nebyl v něm ani nábytek. Jako postele sloužily zdejším nájemníkům svinuté koberce v pokojích. Prohledávat hotel Usher a nepřijít přitom k úrazu vyžadovalo velké umění. Člověk se sunul chodbou a míjel přitom otevřené dveře do pokojů, v nichž se mohl skrývat útočník. A když se člověk zaměřil na dveře, mohl zase šlápnout na injekční jehlu.

Bosch rozsvítil majáček a sešlápl plyn.

„Jak víme, že je zrovna tam?" zeptal se.

„Z minulého týdne, kdy jsme ho hledali poprvé," odpověděl Edgar. „Kluci z drogového tam na něčem dělali a přitom se domákli, že Stokes squattifje nahoře ve dvanáctém patře. Člověk musí být pěkně podělanej strachy, aby se usalašil takhle vysoko v baráku, kde nejezdí výtahy."

„Dobrá, takže jaký je plán?"

„Půjdem na to ve velkém. Čtyři týmy od pochůzkám, já a někdo z drogového. Začneme dole a postupně se budem prodírat nahoru."

„Kdy vyrážíte?"

„Zrovna se chystáme na schůzku, kde to všechno proberem, a pak se na to vrhneme. Nemůžeme na tebe čekat, Harry. Musíme toho chlapa dostat, než se domákne, co a jak."

Bosch chvíli přemýšlel, zda je Edgarův spěch opodstatněný, nebo zda je veden pouhou snahou oplatit Boschovi, že ho vynechal z několika klíčových bodů ve vyšetřování případu.

„Já vím," řekl nakonec. „Budeš mít u sebe vysílačku?"

„Jo, budem na druhém kanálu."

„Dobře, uvidíme se na místě. Nezapomeň si vzít vestu."

Poslední větu neřekl Bosch z obavy, že Stokes bude ozbrojen, nýbrž proto, že věděl, že přítomnost týmu ozbrojených policistů v uzavřeném prostoru tmavých hotelových chodeb vždy zavání nebezpečím.

Zaklapl telefon a sešlápl plyn ještě více. Zanedlouho přejel severní hranici města a ocitl se v San Femando Valley. Sobotní provoz nebyl příliš silný. Bosch dvakrát sjel z jedné dálnice na druhou a půl hodiny po telefonátu s Edgarem již projížděl přes Cahuenga Pass do Hollywoodu. Když odbočil z dálnice na Highland, viděl, jak se pár bloků jižně od něj tyčí hotel Usher. Jeho okna byla stejnoměrně potemnělá a příčky oholené před chystanými pracemi.

Bosch u sebe neměl vysílačku a zapomněl se Edgara zeptat, kde bude umístěno velitelské stanoviště. Nechtěl jednoduše předjet se služebním autem před hotel, a riskovat tak ohrožení celé operace. Vytáhl telefon a zavolal na služebnu. Ve sluchátku se ozval Mankiewicz.

„Manku, máš vůbec někdy volno?"

„V lednu ne. Děcka oslavují Vánoce a chanuku. Potřebuju přesčasy. Co se děje?"

„Můžeš mi říct, kde je velitelské stanoviště té akce v Usheru?"

„Jo. Na parkovišti před presbyteriánským kostelem."

„Jasně. Dík."

O dvě minuty později zamířil Bosch na parkoviště před kostelem. Stálo zde pět hlídkových vozů, jeden služební vůz a jeden automobil protidrogového oddělení. Všechna auta stála těsně u kostela, aby na ně nebylo vidět z oken hotelu Usher, který se tyčil k obloze na protější straně kostela.

V jednom z hlídkových vozů seděli dva policisté. Bosch zaparkoval, vystoupil a zamířil k okénku na straně řidiče hlídkového vozu. Auto mělo puštěný motor. Bosch věděl, že je to sběrný vůz. Jakmile ostatní policisté zajistí v hotelu Stokese, zavolají vysílačkou pro sběrný vůz, který předjede před hotel a zadrženého naloží.

„Kde jsou?" zeptal se Bosch.

„Na jedenáctém patře," řekl řidič. „Zatím nic."

„Půjčte mi vysílačku."

Policista vystrčil vysílačku z okna. Bosch si ji vzal a zavolal Edgarovi na druhém kanálu.

„Harry, ty už jsi tady?"

„Jo, už tam jdu."

„Už jsme skoro hotoví."

„Přesto tam jdu."

Bosch vrátil policistovi vysílačku a vyrazil z parkoviště. Když došel k plotu ohraničujícímu pozemek hotelu Usher, zamířil na severní stranu, protože věděl, že je tam v plotu díra, skrz kterou se squatteři dostávají dovnitř. Otvor byl částečně zakryt stavební cedulí oznamující brzkou dostavbu luxusních historických bytů. Bosch odhrnul volné pletivo a protáhl se dovnitř.

Po obou stranách budovy se vinula hlavní schodiště. Bosch předpokládal, že v přízemí bude u každého schodiště hlídkovat tým policistů pro případ, že by se Stokesovi podařilo proklouznout a pokusit se o útěk. Vytáhl policejní odznak, natáhl ruku a otevřel vnější dveře vedoucí na schodiště na východní straně budovy.

Když prošel dveřmi na schodiště, narazil na dva policisty s pistolemi připravenými u boku. Kývl na ně a policisté kývnutí opětovali. Bosch vyrazil po schodech vzhůru.

Při stoupání se snažil nezadýchat. Každé patro se skládalo ze dvou křídel schodů s odpočívadlem uprostřed. Celkem musel Bosch překonat čtyřiadvacet křídel. Zápach z překypujících toalet byl přímo dusivý a Bosch musel bezděky myslet na Edgarovo tvrzení, že všechny pachy se skládají z molekul. Vědomosti jsou někdy příšerná věc, pomyslel si.

Dveře na chodby byly odstraněny, stejně jako označení pater. Někdo si sice dal práci a ve spodních podlažích namaloval barvou na stěny číslo patra, ale ve vyšších patrech již značení nebylo, takže Bosch ztratil přehled, ve kterém patře se právě nachází.

Na devátém nebo desátém podlaží si musel oddechnout. Posadil se na alespoň vzdáleně čistý schod a čekal, až se mu dech opět vrátí do normálu. Ve vyšších patrech již byl vzduch čistší. Vzhledem k namáhavému stoupání obývalo pokoje v horních patrech budovy o něco méně squatterů.

Bosch se zaposlouchal, ale neslyšel žádné lidské zvuky. Věděl, že pátrací týmy už musí být v posledním patře. Přemýšlel, zda byl tip na Stokese falešný nebo zda se podezřelému podařilo proklouznout.

Nakonec se postavil a vyrazil opět vzhůru. O minutu později si uvědomil, že počítal špatně - naštěstí ve svůj prospěch. Vystoupal po posledním křídle schodiště a ocitl se v otevřených dveřích půdní nástavby ve dvanáctém patře.

Zhluboka si vydechl a téměř se usmál při vědomí, že nebude muset překonávat další dvě řady schodů, když vtom se z chodby ozval křik.

„Támhle! Támhle je!"

„Stokesi, ne! Policie! Ani..."

Chodbou se rozlehly dva rychlé a brutálně hlasité výstřely, které zcela přehlušily volající hlasy. Bosch vytasil pistoli a rychle se přesunul za dveře. Když vykoukl zpoza zárubně, zaslechl dva další výstřely a opět se stáhl.

Kvůli ozvěně nemohl identifikovat místo výstřelů. Znovu se vyklonil přes zárubeň a nakoukl do chodby. Byla potemnělá a světlo do ní pronikalo pouze ze dveří pokojů na západní straně. Bosch spatřil Edgara, který stál v bojovém postavení za dvěma uniformovanými policisty. Ti byli otočeni zády k Boschovi a jejich zbraně mířily do jedněch otevřených dveří asi patnáct metrů od Bosche.

„Zajištěno!" zaječel jakýsi hlas. „Pokoj je zajištěn!"

Muži na chodbě unisono zvedli zbraně a přesunuli se k otevřeným dveřím.

„Za vámi policie!" křikl Bosch a vyrazil do chodby.

Edgar se za ním ohlédl a následoval dva uniformované policisty do pokoje.

Bosch rychle prošel chodbou a chystal se rovněž vejít do pokoje, ale nejprve musel ustoupit a nechat z něj vyjít uniformovaného policistu s vysílačkou.

„Centrálo," volal policista, „potřebujeme záchranku na Highland čtyřicet jedna, dvanácté patro. Podezřelý zneškodněn, utrpěl střelné rány."

Bosch vešel do pokoje a ohlédl se za policistou. Byl to Edgewood. Jejich pohledy se na chvíli střetly a pak už Edgewood zmizel ve stínech chodby. Bosch se otočil zpátky a prohlédl si pokoj.

Stokes seděl ve skříni bez dveří, opíral se o zadní stěnu a ruce měl složené v klíně. V jedné z nich přitom držel malou kapesní pětadvacítku. Na sobě měl černé džínsy a tričko bez rukávů, které bylo zbrocené jeho vlastní krví. Na hrudníku a těsně pod levým okem měl dva průstřely. Oči měl stále otevřené, ale evidentně byl mrtev.

Edgar dřepěl před jeho tělem, nicméně se ho nedotýkal. Nemělo smysl zkoušet Stokesovi pulz a všichni to věděli. Boschovi pronikla do nosu vůně spáleného korditu, která byla vítanou úlevou oproti zápachu z chodby.

Otočil se a přejel pohledem přes celý pokoj. Na malém prostoru se mačkalo příliš mnoho lidí. Byli zde tři uniformovaní policisté, Edgar a jeden muž v civilu, kterého Bosch odhadl na agenta z protidrogového. Dva uniformovaní policisté dřepěli u protější stěny a zkoumavě si prohlíželi dvě díry po kulkách v omítce. Jeden z nich zvedl prst a chystal se díru ohmatat.

„Nedotýkejte se toho," vyštěkl Bosch. „Ničeho se nedotýkejte. Dejte si všichni odchod a počkejte na pépépéčko. Kdo po něm střílel?"

„Edge," řekl muž z drogového. „Ten chlap na nás čekal ve skříni a my jsme..."

„Promiňte, jak se jmenujete?"

„Phillips."

„Poslyšte, Phillipsi, vaše verze mě vůbec nezajímá. Tu si nechte pro pépépéčko. Přiveďte Edgewooda, vraťte se dolů a počkejte tam. Až dorazí záchranka, řekněte jí, že už se nemusí obtěžovat. Aspoň jim ušetříte cestu do schodů."

Policista se neochotně odšoural z pokoje, ve kterém tak zůstal jen Bosch s Edgarem. Edgar vstal a zamířil k oknu. Bosch odešel do nejvzdálenějšího rohu naproti skříni a zadíval se na mrtvé tělo. Poté k němu přistoupil a dřepl si na stejné místo jako předtím Edgar.

Zkoumavě si prohlédl Stokesovu zbraň. Předpokládal, že jakmile ji vyšetřovatelé PPP vypletou Stokesovi z prstů, zjistí, že sériové číslo bylo vyleptáno kyselinou.

Vzpomněl si na výstřely, které zaslechl na odpočívadle schodiště. Dva a po nich další dva. Bylo těžké je zpětně posuzovat, zvláště když v době výstřelů stál na tak vzdáleném místě. Přesto se Boschovi zdálo, že první dva výstřely byly hlasitější a hlubší než druhé dva. Pokud tomu tak skutečně bylo, znamenalo by to, že Stokes vystřelil ze své picačky až poté, co na něj Edgewood vypálil ze služební zbraně. Což by zase znamenalo, že Stokes musel dvakrát vystřelit ještě několik okamžiků po tom, co ho Edgewood zasáhl do tváře a hrudníku ranami, které Boschovi připadaly jako okamžitě smrtící.

„Co si o tom myslíš?" zeptal se Edgar a postavil se za Bosche.

„To je jedno, co si myslím," řekl Bosch. „Je mrtvý. Odteďka je to případ pro pépépé."

„Odteďka je to uzavřený případ, kolego. Asi jsme si vůbec nemuseli lámat hlavu, jestli státní zástupce ten případ připustí."

Bosch přikývl. Věděl, že je ještě čeká souhrnné vyšetřování a spousta papírů, ale že případ je v podstatě u konce. Na závěr dostane označení „uzavřen jinými prostředky", což znamenalo, že jeho výsledkem nebudou žádní usvědčení a odsouzení, ale přesto se zařadí do kolonky vyřešených případů.

„Asi ne," přitakal.

Edgar ho stiskl za rameno.

„Náš poslední společný případ, Harry. Někteří z nás jdou nahoru."

„Jo. Poslyš, Jerry, zmiňoval ses státnímu zástupci nebo lidem na ranní schůzce, že byl Stokes v době té vraždy mladistvý?"

„Jo, možná jsem to říkal. Proč?"

Bosch neodpověděl. Postavil se a přešel k oknu. Viděl budovu Capitol Records a nápis HOLLYWOOD ve svahu za ní. Na boku budovy o pár bloků dál visel protikuřácký poutač s kovbojem držícím v ústech povislou cigaretu. Obrázek doprovázelo varování, že cigarety způsobují impotenci.

Bosch se otočil zpátky k Edgarovi.

„Počkáš tady, než dorazí pépépéčko?"

„Jo, jasně. Budou pěkně naštvaní, že se musí trmácet dvanáct pater."

Bosch zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš, Harry?"

Bosch neodpověděl. Vyrazil z pokoje a zamířil ke schodišti na vzdálenějším konci chodby, aby cestou dolů nepotkal žádného z kolegů. 

53

Žijící členové dávno rozpadlé rodiny stáli jako body trojúhelníku s hrobem uprostřed ve svahu hřbitova ve Forest Lawnu. Samuel Delacroix postával podél jednoho boku rakve, jeho bývalá manželka podél druhého. Sheile Delacroixové náleželo místo na konci rakve naproti kazateli. Matka s dcerou měly rozevřené deštníky, po nichž stékaly kapky jemného deště, který padal už od svítání. Otec deštník neměl. Stál nad hrobem a mokl, přičemž žádná z obou žen mu nenabídla ochranu.

Zvuk deště a šumění z nedaleké dálnice přehlušovaly Boschovi všechno, co chtěl někdejší rodině sdělit najatý kazatel. Ani Bosch neměl deštník a celému pohřbu přihlížel zpovzdálí pod ochranou vzrostlého dubu. Pomyslel si, jak je příznačné, že je Arthur oficiálně pohřbíván ve svahu a za vytrvalého deště.

Díky telefonátu na ústav soudního lékařství se dozvěděl, že chlapcův pohřeb se bude konat právě ve Forest Lawnu. Kromě toho zjistil, že si chlapcovy ostatky vyžádala jeho matka, která také celý pohřeb zorganizovala. Bosch se obřadu zúčastnil jednak kvůli chlapci, ale i proto, že chtěl znovu vidět jeho matku.

Rakev Arthura Delacroixe vypadala, jako by byla vyrobena pro dospělého. Byla leskle šedá a měla chromovaná madla. Jako taková byla nádherná - připomínala čerstvě navoskovaný automobil. Déšť vytvářel na jejím povrchu krůpěje, které sklouzávaly do jámy uvnitř. Na Arthurovy kosti však byla rakev příliš velká, což Bosche nějakým způsobem rozčilovalo. Jako by viděl dítě v nepadnoucích šatech, v oblečení po starším sourozenci. Podle Boschova přesvědčení to vždy o dítěti velmi mnoho vypovídalo. Že je potřebné. Že je až druhé v řadě.

Když déšť zhoustl, roztáhl kazatel deštník opřený vedle sebe a uchopil modlitební knížku do jedné ruky. Pár jeho frází se nakonec přece jen doneslo až k Boschovi. Kazatel hovořil o velkém království, které Arthura vítá. Bosch si vzpomněl na Gollihera a jeho nezlomnou víru v podobné království, přestože při své práci každý den zkoumal a dokumentoval nejhorší zvěrstva. Bosch v této otázce neměl dosud jasno. Prozatím zůstával nájemníkem na tomto světě.

Všiml si, že se žádný ze tří členů rodiny nedívá na druhého. Jakmile byla rakev spuštěna do hrobu a kazatel učinil poslední znamení kříže, Sheila se otočila a vyrazila ze svahu k příjezdové cestě. Ani jedinkrát přitom nepokynula svým vlastním rodičům.

Samuel ji vzápětí následoval, ale když se Sheila ohlédla a viděla, že otec vyrazil za ní, přidala do kroku. Nakonec upustila deštník a dala se do běhu. Nasedla do auta a odjela dříve, než ji otec stihl dohonit.

Samuel sledoval, jak auto jeho dcery projíždí přes rozlehlý hřbitov a poté mizí za branou. Otočil se, zvedl odhozený deštník, vyrazil ke svému autu a odjel.

Bosch se podíval zpět na pohřebiště. Kazatel již zmizel. Bosch se chvíli rozhlížel, až si všiml, jak za hřebenem kopce mizí vrcholek černého deštníku. Bosch netušil, kam kazatel odchází - snad na další pohřeb konaný na opačné straně svahu.

U hrobu tak zůstala pouze Christine Watersová. Bosch ji sledoval, jak odříkává tichou modlitbu a poté odchází ke dvěma zbylým autům na příjezdové cestě. Zvolil směr, kterým jí protne cestu, a vyrazil. Když se ke Christine přiblížil, klidně se na něj podívala.

„Detektive Boschi. Vás bych tady nečekala."

„Proč ne?"

„Copak detektivové nemají být nezúčastnění a citově neangažovaní? Přítomnost na pohřbu je známkou emoční vazby, nemyslíte? Zvláště když během pohřbu prší."

Bosch s ní srovnal krok a Christine mu nabídla polovinu deštníku.

„Proč jste si ty ostatky vyžádala?" zeptal se. „Proč jste to udělala?"

Mávl rukou k hrobu ve svahu.

„Protože jsem si myslela, že to nikdo jiný neudělá."

Dorazili na příjezdovou cestu. Boschův automobil parkoval před jejím.

„Sbohem, detektive," řekla Christine, odtrhla se od Bosche, prošla mezi oběma auty a zamířila ke dveřím řidiče.

„Něco pro vás mám."

Christine otevřela dveře a pohlédla na Bosche.

„Co?"

Bosch otevřel dveře, odjistil kufr a přešel k němu. Christine zavřela deštník, hodila ho do auta a vyrazila za ním.

„Někdo mi kdysi říkal, že život je běh za jedinou věcí: za vykoupením."

„Z čeho?"

„Ze všeho. Z čehokoliv. My všichni chceme, aby nám bylo odpuštěno."

Zvedl víko kufru, vytáhl z něj lepenkovou krabici a podal ji Christine.

„Postarejte se o tyhle děti."

Christine však krabici nepřevzala. Místo toho odklopila víko a nakoukla dovnitř. V krabici ležely hromady obálek sepnuté gumovými páskami a také volně položené fotografie. Horní snímek zachycoval kosovského chlapce s tisícimetrovým pohledem. Christine sáhla do krabice.

„Odkud jsou?" zeptala se a vytáhla obálku jedné z dobročinných organizací.

„Na tom nezáleží," odvětil Bosch. „Někdo se o ně musí postarat."

Christine přikývla a opatrně zakryla krabici víkem. Vzala ji Boschovi z rukou a vrátila se ke svému autu. Položila krabici na zadní sedadlo a otevřela přední dveře. Než nastoupila, ještě jednou se na Bosche podívala. Zdálo se, že chce něco říci, ale pak se zarazila, nasedla do auta a odjela. Bosch zavřel kufr svého vozu a díval se, jak se Christine vzdaluje.

54

Nařízení policejního náčelníka bylo i tentokrát ignorováno. Bosch rozsvítil světla na oddělení, zamířil ke svému stolu a položil na něj dvě prázdné lepenkové krabice.

Byla neděle těsně před půlnocí. Bosch se rozhodl, že si sem přijede vyklidit stůl a spisy v době, kdy tomu nikdo nebude moci přihlížet. Na hollywoodském oddělení mu zbýval poslední den, ale Bosch ho nechtěl strávit balením krabic a neupřímným loučením s ostatními. Měl v plánu zahájit pondělí s čistým stolem a zakončit ho tříhodinovým obědem v Musso's. Rozloučí se s lidmi, na nichž mu záleží, a pak se vytratí zadním vchodem dříve, než si kdokoliv uvědomí, že již mezi nimi není. Byl to jediný způsob, jak zdejší působení završit.

Nejprve začal vyklízet skříň na spisy. Vytáhl vyšetřovací spisy nevyřešených případů, které mu dodnes nedávaly spát. Nehodlal se jich jen tak vzdát. Měl v plánu na těchto případech pracovat v době, kdy na oddělení loupeží a vražd nebude do čeho píchnout. Případně na nich dělat po práci doma.

Jakmile naplnil jednu krabici, otočil se ke stolu a začal vyklízet zásuvky. Když vytahoval sklenici s prázdnými nábojnicemi na památku zabitých policistů, zarazil se. Pomyslel si, že zatím do sklenice nevhodil nábojnici, kterou sebral na pohřbu Julie Brasherové. Místo toho ji položil doma na polici vedle fotografie žraloka, kterou si chtěl navždy uchovat jako připomínku nástrah, jež na člověka čekají po vystoupení z bezpečné klece. Juliin otec mu dovolil, aby si snímek odnesl.

Opatrně položil sklenici do rohu druhé krabice a ujistil se, že je zajištěna dalšími vyklizenými věcmi. Nato otevřel prostřední zásuvku a začal sbírat pera, podložky a další kancelářské potřeby.

V zásuvce se povalovaly staré telefonické vzkazy a vizitky lidí, s nimiž se seznámil během vyšetřování nejrůznějších případů.

Bosch si každou vizitku prohlédl, aby posoudil, zda si ji nechá, nebo zda ji odhodí do odpadkového koše. Jakmile nakupil hromádku vizitek, stáhl je gumičkou a uložil do krabice.

Když byla zásuvka téměř prázdná, vytáhl z ní Bosch složený kus papíru a rozevřel ho. Na papíru stál vzkaz:

Kde jsi, tvrďáku?

Bosch si nápis dlouho prohlížel. Záhy se dostavilo neodolatelné nutkání zrekapitulovat si vše, co se odehrálo od doby před třinácti dny, kdy poprvé zaparkoval auto na Wonderland Avenue. Musel přemýšlet, co dělal a kam všude jel. Musel přemýšlet o Trentovi a Stokesovi, ale především o Arthuru Delacroixovi a Julii Brasherové. Musel přemýšlet o tom, co mu říkal Golliher, když zkoumal kosti obětí vražd spáchaných před mnoha tisíci lety. Náhle zjistil, že zná odpověď na otázku napsanou na kousku papíru před sebou.

„Nikde," řekl hlasitě.

Složil papír a přidal ho do krabice. Podíval se na své ruce, na jizvy na kloubech, a přejel si prsty jedné ruky po kloubech druhé. Pomyslel na všechny vnitřní jizvy způsobené narážením do cihlových stěn, které neviděl.

Odjakživa věděl, že bez své práce, bez policejního odznaku a bez vyššího poslání bude naprosto ztracený. Teprve nyní si však uvědomil, že je možná stejně ztracený, i když toto všechno má.

A upřímně řečeno, že je možná ztracený právě kvůli tomu. Věc, kterou podle svého přesvědčení potřeboval ze všeho nejvíce, kolem něj zároveň vrhala závoj marnosti.

Nakonec se rozhodl.

Sáhl si do zadní kapsy a vytáhl náprsní tašku s policejním odznakem. Vysunul průkaz z plastové přihrádky a odepnul odznak. Přejel palcem přes rýhy nápisu Detektiv. Cítil totéž, jako když přejížděl přes jizvy na kloubech svých prstů.

Položil odznak i policejní průkaz do zásuvky ve stole. Vytáhl z pouzdra pistoli, dlouze se na ni zadíval a rovněž ji uložil do zásuvky. Zavřel zásuvku a uzamkl ji.

Postavil se a odešel přes oddělení do kanceláře Grace Billetsová. Dveře byly odemčené. Položil klíče od zásuvky a od služebního auta na její podložku na stole. Byl si jist, že až se ráno neobjeví v práci, začne být Billetsová zvědavá a zkontroluje jeho stůl. V tu chvíli pochopí, že Bosch už se nevrátí. Nejen na hollywoodské oddělení, ale ani na loupeže a vraždy. Že odevzdává odznak a vysílá kód 7. Že zkrátka končí.

Cestou zpátky přes oddělení se rozhlédl kolem sebe a cítil, jak jím projíždí vlna zvláštního pocitu definitivnosti. Přesto ani na chvíli nezaváhal. U svého stolu položil obě krabice na sebe a odnesl je na chodbu. Světla nechal rozsvícená. Když prošel kolem služebny, otevřel si zády těžké vchodové dveře na stanici a zavolal na službu konajícího policistu.

„Hele, můžu vás o něco poprosit? Zavolejte mi taxíka."

„Jasně. Ale při tomhle počasí to možná chvilku potrvá. Nechcete radši počkat v..."

Dveře se zavřely a uťaly policistův hlas. Bosch se postavil k obrubníku. Noc byla čerstvá a vlhká. Za baldachýnem mračen nebyla ani stopa po měsíci. Bosch držel krabice na prsou a čekal v dešti na taxi.

...KONEC… 