Michael Connelly

Pátý svědek

Obsah

Na Mickeyho Hallera dolehly těžké časy. Místo zámožných klientů teď zastupuje zoufalé majitele nemovitostí, kteří nedokáží splácet hypotéku. Patří mezi ně i Lisa Trammelová, žena obžalovaná z brutální vraždy hypotečního bankéře Mitchella Bonduranta. Klientka vinu popírá, i když nezastírá, že měla na Bonduranta vztek, poněvadž jí chtěl zabavit dům. Přestože důkazy i vlastní intuice Mickeymu napovídají, že Lisa vraždu skutečně spáchala, nasazuje všechny síly, aby dosáhl jejího očištění.

Postupně se mu daří připravit důmyslnou obhajobu založenou na kontroverzní osobě „pátého svědka“ a navíc zjistí, že Bondurant před smrtí prováděl pokoutní machinace na černém trhu a rozhodně není nevinnou obětí. Když se krátce po tomto odhalení stane i sám Haller terčem násilného útoku, nepochybuje už o tom, že je na správné stopě a že je jeho klientka skutečně nevinná. Zbývá už jen maličkost: podložit svou pravdu důkazy a přesvědčit o ní porotu…

DÍL JEDNA

KOUZELNÉ ZAKLÍNADLO

1. kapitola

Paní Penová se na mě podívala přes sedadlo a zvedla ruce v prosebném gestu. Mluvila se silným přízvukem a angličtinu zřejmě zvolila jen proto, aby mě její závěrečná prosba bezprostředněji oslovila.

„Prosím, vy pomůžete mi, pane Mickey?“

Pohlédl jsem na Rojase, který seděl na předním sedadle otočený čelem k nám, ačkoliv jsem nepotřeboval, aby mi tlumočil. A pak jsem se podíval za paní Penovou, přes její rameno z okna na dům, který si tak zoufale chtěla udržet.

Byl to třípokojový baráček se světle růžovou fasádou, drátěným plotem a neupraveným pozemkem. Na betonovém schůdku před hlavním vchodem bylo nastříkané graffiti, z něhož se dala rozluštit jen číslovka 13. Nebyla to adresa.

Bylo to vymezení teritoria.

Nakonec jsem přesunul pohled na paní Penovou. Bylo jí čtyřicet čtyři let a měla v sobě jakousi sešlou krásu.

Vychovávala jako svobodná matka tři dospívající syny a už devět měsíců nesplácela hypotéku. Banka proto na dům uplatnila zástavní právo a chystala se jí ho přímo pod nosem prodat.

Dražba se měla konat za tři dny. Bylo přitom úplně jedno, že nemovitost nemá velkou hodnotu nebo že stojí v jižním Los Angeles, ve čtvrti prolezlé gangy. Někdo si dům koupí a paní Penová se z majitelky stane nájemnicí – tedy pokud ji nový majitel nenechá vystěhovat. Paní Penová se léta spoléhala na ochranu gangu Florencia 13. Časy se však změnily. Žádná příslušnost ke gangu už jí pomoci nemohla.

Potřebovala právníka. Potřebovala mě.

„Řekni jí, že udělám všechno, co bude v mých silách,“

odpověděl jsem. „Řekni jí, že jsem si naprosto jistý, že se mi podaří zastavit dražbu a napadnout platnost propadnutí hypotéky. Přinejmenším se tím všechno zpomalí. A my získáme čas vymyslet dlouhodobý plán. A třeba ji i postavit zpátky na nohy.“

Přikývl jsem a počkal, až Rojas moje slova přetlumočí.

Využíval jsem ho jako řidiče a tlumočníka od chvíle, co jsem si koupil reklamní prostor v hispánských rádiích.

V kapse jsem ucítil vibrace mobilního telefonu. Moje stehno je identifikovalo jako textovou zprávu, poněvadž hovor vibruje déle. Každopádně jsem telefon ignoroval.

Když Rojas domluvil, pokračoval jsem dříve, než paní Penová stačila odpovědět.

„Musí pochopit, že tohle není řešení jejích problémů.

Dokážu všechno pozdržet a můžeme s její bankou vyjednávat. Ale neslibuju jí, že o ten dům nepřijde. V jistém smyslu už o něj přišla. Já jí ho vrátím, ale pořád se bude muset vypořádat s bankou.“

Rojas se pustil do tlumočení a rukou dělal gesta, která jsem já nedělal. Pravdou bylo, že paní Penová nakonec stejně bude muset pryč. Jediná otázka zněla, jak daleko bude chtít, abych zašel. Osobní bankrot by prodloužil její obranu proti zabavení domu o další rok. Tohle rozhodnutí však nemusela dělat hned.

„A teď jí řekni, že taky budu muset dostat za svou práci zaplaceno. Nastiň jí harmonogram. Tisíc dolarů předem a pak měsíční splátky.“

„Jak vysoká splátka a jak dlouho?“

Znovu jsem se podíval z okna na dům. Paní Penová mě zvala dovnitř, ale já jsem se s ní raději sešel v autě. V téhle čtvrti se často střílelo z projíždějících aut, ovšem já seděl ve svém Lincolnu Town Car BPS. Zkratka BPS přitom znamenala „sérii s balistickou ochranou“. Tenhle vůz jsem koupil od vdovy po zavražděném vymahači sinalojského kartelu. Dveře byly pancéřované a okna se skládala ze tří vrstev laminovaného skla. Byla neprůstřelná, narozdíl od oken v růžovém domě paní Penové. Z osudu sinalojského vymahače jsem si vzal ponaučení, že pokud to není nutné, je lepší z tohohle auta nevystupovat.

Paní Penová mi již dříve vysvětlila, že splátka hypotéky, kterou před devíti měsíci přestala platit, činila sedm set dolarů měsíčně. Bylo jasné, že během mého angažmá v případu splácení neobnoví. Dokud jsem držel banku v bezpečné vzdálenosti, měla paní Penová splátkové prázdniny, takže se na ní daly vydělat peníze.

„Řekněme dvě stě padesát měsíčně. Dám jí sníženou sazbu. Jasně jí vysvětli, že má ode mě slevu a že se v žádném případě nesmí opozdit se splátkami. Přijímáme i kreditní karty, jestli nějakou má. Ale musí na ní být šťáva a platnost nesmí vypršet dřív než v roce 2012.“

Rojas to přetlumočil a opět přitom použil víc gest a mnohem víc slov než já. Vytáhl jsem telefon a podíval se na displej. Textová zpráva byla od Lorny Taylorové.

CO NEJDŘÍV MI ZAVOLEJ.

Po schůzce s klientkou jsem se s ní měl spojit. Typická advokátní kancelář by měla office manažerku a recepční. Já však měl místo kanceláře zadní sedadlo lincolnu, a tak Lorna vyřizovala pracovní záležitosti a telefonáty ve svém družstevním bytě v západním Hollywoodu, kde bydlela s mým hlavním vyšetřovatelem.

Moje matka se narodila v Mexiku a já jejímu rodnému jazyku rozuměl víc, než jsem dával najevo. Takže když paní Penová odpověděla, věděl jsem, co říká – přinejmenším jsem pochopil podstatu. Přesto jsem si nechal její slova od Rojase přetlumočit. Slíbila, že hned zajde do domu pro tisíc dolarů a pak bude svědomitě posílat měsíční splátky. Mně, ne bance. Spočítal jsem si, že pokud se mi podaří prodloužit její pobyt v domě o rok, vydělám celkem čtyři tisíce. Za práci, kterou to obnášelo, to nebylo špatné. S paní Penovou se už pravděpodobně nikdy neuvidím. Napadnu platnost propadnutí hypotéky a budu hrát o čas. Byla naděje, že ani nebudu muset vystoupit u soudu. Veškerou soudní pochůzkařinu za mě vyřídí moje mladá společnice. Paní Penová bude spokojená a já taky. Nakonec ovšem kladivo dopadne. Vždycky to tak skončí.

Pomyslel jsem si, že s tímhle případem se dá pracovat, přestože mi paní Penová jako klientka nebyla sympatická.

Většina mých klientů přestane bance platit, když přijde o práci nebo je postihne katastrofální zdravotní problém. Paní Penová přestala splácet, když její tři synové putovali do vězení za prodej drog a jejich týdenní finanční podpora náhle vyschla. Tenhle příběh v člověku nevyvolával mnoho soucitu. Banka však rozhodně nejednala v rukavičkách.

Vyhledal jsem si spis paní Penové na internetu. Bylo to tam všechno: záznam o obeslání výzev k platbě a pak uplatnění zástavního práva a prohlášení hypotéky za propadlou. Jenže paní Penová tvrdila, že žádné výzvy k platbě nedostala. A já jsem jí věřil. Soudní doručovatelé se v téhle čtvrti rozhodně nepohybovali bez rizika. Předpokládal jsem tedy, že obsílky z banky skončily někde v popelnici a doručovatel jednoduše zalhal, že je doručil. Kdyby se mi to podařilo dokázat, měl bych hůl, s níž bych mohl banku od paní Penové odehnat.

Taková měla být moje obhajoba. Tu ubohou ženu nikdy nikdo řádně neupozornil, jaké jí hrozí nebezpečí. Banka jí využila, nechala její hypotéku propadnout, aniž jí dala příležitost doplatit dlužnou částku, a soud by měl bance za takové jednání vyčinit.

„Dobrá, takže jsme dohodnutí,“ řekl jsem. „Řekni jí, ať zajde pro ty peníze, a já zatím vytisknu smlouvu a stvrzenku. Začneme na tom dělat hned dneska.“

Usmál jsem se a kývl na paní Penovou. Rojas moje slova přetlumočil, vyskočil z auta, obešel ho a otevřel mé nové klientce dveře.

Když paní Penová vysedla, otevřel jsem si v notebooku vzor smlouvy ve španělštině a doplnil do něj příslušná jména a čísla. Dokument jsem uložil a poslal ho do tiskárny, která stála na pultíku s elektronikou na sedadle spolujezdce.

Poté jsem vyplnil stvrzenku, podle níž měla obdržená částka putovat na můj klientský svěřenský účet. Všechno bylo čisté jako lilie. Jako vždycky. Kalifornskou advokátní komoru bylo lepší nepouštět si k tělu. I když jsem jezdil v neprůstřelném autě, nejvíc na pozoru jsem se měl právě před komorou.

Advokátní kancelář Michael Haller a partneři měla za sebou nelehký rok. Obhajoba v trestněprávních případech ve městě stiženém recesí prakticky vymizela. Zločinnost samozřejmě nikoliv. V Los Angeles zločin vzkvétal bez ohledu na stav ekonomiky. Solventních klientů však bylo jako šafránu. Zdálo se, že na advokáta už nikdo nemá peníze. Na Úřadu veřejných obhájců nevěděli, kam dřív skočit, zatímco lidi jako já málem umírali hlady.

Měl jsem výlohy a čtrnáctiletou dceru na soukromé škole, která při každém rozhovoru o vysokoškolském studiu začala mluvit o Jihokalifornské univerzitě. Musel jsem něco podniknout, a tak jsem udělal to, co bych dříve pokládal za nemyslitelné. Dal jsem se na občanské právo. A jedinou oblastí v celé advokacii, která vzkvétala, bylo hypoteční právo. Absolvoval jsem tedy v komoře několik seminářů, rychle si všechno nastudoval a vyrukoval s novými inzeráty ve dvou jazycích. Založil jsem pár webových stránek a začal od okresního úřadu skupovat seznamy návrhů na propadnutí hypotéky. Takhle jsem získal jako klientku i paní Penovou.

Přímým oslovením. Její jméno figurovalo na seznamu, a tak jsem jí napsal běžný dopis, v němž jsem jí ve španělštině nabídl své služby. Paní Penová mi později sdělila, že než můj dopis dostala, vůbec o propadnutí hypotéky nevěděla.

Říká se, že když se člověk opravdu snaží, úspěch se dostaví. V mém případě to byla pravda. Začínal jsem mít víc práce, než jsem dokázal zvládnout – po dnešní schůzce s paní Penovou mě čekalo ještě šest dalších jednání –, a dokonce jsem do advokátní kanceláře Michael Haller a partneři musel vůbec poprvé najmout skutečného partnera.

Celostátní epidemie propadlých hypoték slábla, ale v žádném případě neustávala. V okrese Los Angeles mě tohle koryto mohlo živit ještě hezkých pár let.

Jednotlivé případy mi vynášely jen kolem čtyř až pěti tisíc za kus, ale v tomto období svého profesního života jsem upřednostňoval kvantitu před kvalitou. V danou chvíli jsem měl v portfoliu víc než devadesát klientů s propadlou hypotékou. Moje dcera rozhodně mohla na Jihokalifornskou univerzitu pomýšlet i nadále. Dokonce mohla začít uvažovat o magisterském studiu.

Někteří lidé se domnívali, že i já jsem součást problému – že jen pomáhám holotě načas přechytračit systém, čímž oddaluji celkové hospodářské zotavení. Na některé moje klienty tento popis dozajista seděl. Většinu z nich jsem však já osobně pokládal za několikanásobné oběti. Nejdřív se nechali podfouknout americkým snem o vlastnictví domu a uvázali si na krk hypotéky, o které správně ani neměli žádat.

A pak se stali oběťmi znovu, když bublina praskla a bezskrupulózní věřitelé se připojili k hromadnému šílenství, začali jejich hypotéky prohlašovat za propadlé a bez milosti je zadupávali do země. Většina těchto kdysi hrdých majitelů domů neměla proti razantním hypotečním zákonům státu Kalifornie šanci. Banka nepotřebovala ani souhlas soudce, aby člověku zabavila dům. Finanční krasoduchové zastávali názor, že tohle je správná cesta. Nedívat se nalevo napravo.

Čím dříve prý krize dosáhne dna, tím rychleji začne zotavení. Na to já říkám jediné: zkuste to vysvětlit paní Penové.

Podle jedné hypotézy šlo o součást spiknutí největších bank v zemi, jehož cílem bylo podkopat majetkové zákony, sabotovat soudnictví a vytvořit nekonečnou mašinerii hypoték, zástav a propadnutí majetku, ze kterých by banky profitovaly bez ohledu na to, zda klient splácí nebo ne. Já osobně jsem tento názor nezastával. Během svého krátkého působení v této oblasti práva jsem však zažil tolik predátorského a neetického chování ze strany takzvaných legitimních podnikatelů, že se mi začalo stýskat po staromódním trestním právu.

Rojas čekal před autem, až se paní Penová vrátí s penězi.

Podíval jsem se na hodinky a všiml si, že přijedu pozdě na další schůzku – propadlou hypotéku na jeden komerční objekt v Comptonu. Snažil jsem se organizovat konzultace s novými klienty podle zeměpisné polohy, abych ušetřil čas, benzín a opotřebení auta. Dnes jsem obhospodařoval jižní cíp města, zatímco zítra jsem měl vyrazit do východního L.

A. Dva dny v týdnu jsem seděl v autě a podepisoval smlouvy s novými klienty. Zbytek času jsem pracoval na případech.

„Hoďte sebou, paní Penová,“ řekl jsem sám pro sebe.

„Musíme jet.“

Rozhodl jsem se využít čekání telefonátem Lorně. Před třemi měsíci jsem si začal na mobilním telefonu blokovat číslo. Když jsem provozoval trestní právo, nikdy jsem to nedělal, ale v krásném novém světě hypotečního byznysu jsem obvykle nechtěl, aby lidé znali přímé číslo na mě. A to se týkalo nejen advokátů věřitelů, ale i mých klientů.

„Advokátní kancelář Michael Haller a partneři,“ řekla Lorna, když zvedla telefon. „Jak vám můžu…“

„To jsem já. Co se děje?“

„Mickey, musíš jet okamžitě na oddělení ve Van Nuys.“

V jejím hlase se ozývala značná naléhavost. Policejní oddělení ve Van Nuys představovalo hlavní stan losangeleské policie pro operace na rozlehlém území San Fernando Valley v severní části města.

„Dneska objíždím jižní čtvrti. Co se děje?“

„Mají tam Lisu Trammelovou. Volala mi.“

Lisa Trammelová byla klientka. Vlastně to byla moje vůbec první klientka s propadlou hypotékou. Zatím se mi podařilo prodloužit jí pobyt ve vlastním domě o osm měsíců a byl jsem přesvědčený, že dokážeme vydržet ještě nejméně rok, než vypustíme šrapnel v podobě osobního bankrotu.

Lisa však propadala frustracím z domnělých křivd, které na ní byly spáchány, a nedala se uklidnit ani ovládnout.

Dokonce neváhala pochodovat před pobočkou své hypoteční banky s transparentem osočujícím peněžní ústav z podvodných praktik a bezcitného chování. Nakonec jí banka musela nechat vystavit dočasný soudní zákaz styku.

„Porušila zákaz styku? Oni ji tam zadržují?“

„Zadržují ji za vraždu, Mickey.“

Něco takového jsem nečekal.

„Za vraždu? A kdo je oběť?“

„Prý ji viní z vraždy Mitchella Bonduranta.“

Znovu jsem se nadlouho odmlčel. Podíval jsem se z okénka a viděl, jak paní Penová vychází ze dveří. V ruce držela svazek bankovek.

„Dobrá, vezmi si telefon a přeorganizuj mi zbytek dnešních schůzek. A řekni Ciskovi, ať jede do Van Nuys.

Sejdeme se tam.“

„Jasně. Nemám říct Bullocksové, ať vezme odpolední schůzky za tebe?“

„Bullocksová“ byla přezdívka, kterou jsme dali Jennifer Aronsonové, partnerce mé advokátní kanceláře. Přijali jsme ji jako absolventku Southwestern Law School – právnické fakulty sídlící v budově někdejšího obchodního domu Bullocks na Wilshire Boulevard.

„Ne, nechci, aby dělala vstupní rozhovory ona. Prostě mi je přelož na jindy. A poslyš: spis Trammelové mám, myslím, s sebou, ale seznam kontaktů je u tebe. Takže vypátrej její sestru. Lisa má syna. Pravděpodobně je ve škole a někdo ho bude muset vyzvednout, když teď Lisa nemůže.“

Všechny klienty jsme nechali vyplnit rozsáhlý seznam kontaktů, protože někdy bylo obtížné sehnat je před soudním jednáním – nebo je přinutit, aby mi zaplatili.

„Začnu na tom dělat,“ řekla Lorna. „Hodně štěstí, Mickey.“

„Tobě taky.“

Zaklapl jsem telefon a přemýšlel o Lise Trammelové. Z

nějakého důvodu mě nepřekvapovalo, že ji zatkli za vraždu muže, který se jí snažil sebrat dům. Tedy ne že bych si myslel, že to dojde až takhle daleko. To ani náhodou. Ale kdesi hluboko uvnitř jsem věděl, že se něco stane.

2. kapitola

Rychle jsem převzal od paní Penové hotovost a dal jí stvrzenku. Oba jsme podepsali smlouvu a ona dostala jednu kopii. Vzal jsem si od ní číslo kreditní karty a ona mi slíbila, že dokud pro ni budu pracovat, zůstane na kartě dost peněz na to, aby jednou měsíčně přežila dvousetpadesátidolarové pouštění žilou. Poděkoval jsem jí, podal jí ruku a řekl Rojasovi, ať ji doprovodí zpátky ke dveřím.

Zatímco jsem čekal, otevřel jsem dálkovým ovladačem kufr a vystoupil z auta. Kufr lincolnu byl tak prostorný, že se do něj vešly tři lepenkové krabice na spisy a také všechny moje kancelářské potřeby. Ve třetí krabici jsem našel spis Lisy Trammelové a vytáhl ho. Zároveň jsem si vzal módní aktovku, kterou jsem používal pro návštěvy na policejních stanicích. Když jsem zavíral kufr, spatřil jsem na černém laku kapoty nastříkanou stříbrnou třináctku.

„Do prdele.“

Rozhlédl jsem se. O kus dál, v předzahrádce jednoho z domů, se popelilo pár dětí, ale ty vypadaly na sprejery moc mladě. Kromě nich byla ulice opuštěná. Byl jsem zmatený.

Nejenže jsem útok na své auto neslyšel ani neviděl, přestože k němu muselo dojít, když jsem uvnitř jednal s klientkou, ale navíc bylo teprve krátce po jedné a já věděl, že většina gangsterů vstává a začíná si užívat radostí dne až pozdě odpoledne. Vesměs to byli noční tvorové.

Vrátil jsem se se spisem k otevřeným dveřím. Všiml jsem si, že Rojas stojí na horním schodu a klábosí s paní Penovou. Hvízdl jsem a gestem mu naznačil, ať se vrátí do auta. Museli jsme jet.

Nasedl jsem do auta. Rojas mému sdělení porozuměl, přiběhl zpátky a naskočil do vozu.

„Do Comptonu?“ zeptal se.

„Ne, změna plánu. Musíme zajet do Van Nuys. Rychle.“

„Dobrá, šéfe.“

Rojas se odlepil od obrubníku a začal se vracet k dálnici 110. Do Van Nuys nevedla žádná přímá dálniční trasa.

Museli jsme se vrátit po stodesítce do centra, tam se napojit na stojedničku a zamířit na sever. Nemohli jsme vyjíždět z horšího místa.

„Co ti u toho vchodu říkala?“ zeptal jsem se Rojase.

„Ptala se na vás.“

„Jak to myslíš?“

„Prý vypadáte, jako byste žádného tlumočníka nepotřeboval.“

Přikývl jsem. Tohle se mi stávalo často. Díky matčiným genům jsem vypadal spíš jako člověk z jižní strany hranice.

„A taky chtěla vědět, jestli jste ženatý, šéfe. Řekl jsem jí, že jo. Ale kdybyste se chtěl vrátit a jít do toho, tak máte možnost. Ale nejspíš by pak chtěla slevu na splátkách.“

„Díky, Rojasi,“ řekl jsem suše. „Ona už slevu má, ale budu si to pamatovat.“

Než jsem otevřel spis, vytáhl jsem telefon a nalistoval seznam kontaktů. Hledal jsem na detektivním oddělení ve Van Nuys někoho, kdo by se se mnou mohl podělit o informace. Nikoho jsem však nenašel. Do případu obvinění z vraždy jsem šel úplně naslepo. Což také nebyl ideální začátek.

Zaklapl jsem telefon, strčil ho do nabíječky a otevřel spis. Lisa Trammelová se stala mou klientkou poté, co odpověděla na obecný dopis, který jsem rozeslal majitelům všech domů s propadlou hypotékou. Předpokládal jsem, že nejsem v Los Angeles jediný advokát, který to udělal. Lisa však z nějakého důvodu nereagovala na jejich dopis, ale na můj.

Jako advokát se soukromou praxí si člověk může většinou své klienty vybírat. A někdy si vybere špatně. Lisa k takovým případům patřila. Dychtivě jsem se snažil rozjet nový směr své práce. Hledal jsem klienty, kteří jsou v tísni nebo jichž někdo využil. Lidi příliš naivní na to, aby znali svá práva nebo možnosti. Hledal jsem utlačované a měl jsem pocit, že jsem v Lise takového člověka našel. Navenek splňovala všechny podmínky. Hrozilo jí, že přijde o dům, protože se na ni jako domino sesypala řada nepříznivých okolností, které nemohla nijak ovlivnit. A věřitel dal její případ bez váhání semlít ve vyvlastňovacím mlýnu, který nebral na nic ohledy, a dokonce sám porušoval pravidla.

Podepsal jsem s Lisou smlouvu, dohodl s ní splátkový kalendář a začal za ni bojovat. Byl to dobrý případ a já z něj byl nadšený. Teprve pak se z Lisy stala obtížná klientka.

Lise Trammelové bylo pětatřicet let. Byla vdaná a měla devítiletého syna Tylera. Jejich dům stál na Melba Avenue ve Woodland Hills. Když v roce 2005 s manželem Jeffreym dům kupovali, učila společenské vědy na Grantově střední škole a Jeffrey prodával BMW v jednom autosalonu v Calabasasu.

Jejich čtyřpokojový dům byl v té době oceněn na 900

000 dolarů a oni si na něj vzali třičtvrtěmilionovou hypotéku. Trh byl tehdy silný, hypoték bylo habaděj a daly se snadno sehnat. Manželé Trammelovi využili služeb nezávislého hypotečního bankéře, ten rozeslal jejich žádost bankám a nakonec jim doporučil nízko úročený úvěr, který obnášel pouze splátky úroků a zaplacení celé jistiny po pěti letech. Úvěr se pak stal součástí investičního balíku hypoték a dvakrát změnil majitele, než konečně našel trvalý domov ve společnosti WestLand Financial, dceřiné společnosti losangeleské banky WestLand National se sídlem v Sherman Oaks.

Tříčlenné rodině se dařilo dobře až do chvíle, kdy se Jeff Trammel rozhodl, že už nechce být manželem a otcem. Pár měsíců před splatností jistiny ve výši 750 000 dolarů odešel z domu, svůj předváděcí vůz BMW M3 nechal stát na parkovišti před nádražím a úvěr nechal Lise.

Lisa Trammelová, které nyní zůstal jediný příjem a nezaopatřené dítě, tedy reálně zhodnotila situaci a dospěla k několika rozhodnutím. V té době se už ekonomika zastavila jako letadlo, které ve vzduchu ztratilo rychlost. Protože Lisa měla jen učitelský plat, nebyla žádná finanční instituce ochotná nesplacenou jistinu refinancovat. A tak Lisa přestala splácet a všechna sdělení z banky ignorovala. Když vypršela lhůta splatnosti jistiny, hypotéka propadla a v tu chvíli jsem se na scéně objevil já. Poslal jsem Jeffovi s Lisou dopis, protože jsem netušil, že Jeff už je mimo hru.

Lisa mi na dopis odpověděla.

Obtížného klienta definuju jako člověka, který nechápe hranice našeho vztahu ani poté, co mu je jasně a někdy i opakovaně vymezím. Lisa za mnou přišla s prvním vyrozuměním, že její hypotéka byla prohlášena za propadlou. Převzal jsem její případ a řekl jí, ať si sedne a čeká, zatímco já se pustím do práce. Lisa však nedokázala sedět. Nedokázala čekat. Volala mi každý den. Když jsem podal návrh na přezkoumání případu soudcem, přicházela k soudu i na rutinní jednání a podání. Musela být u toho a musela vědět o každém kroku, který udělám, vidět každý dopis, který pošlu, a být informována o každém telefonátu, který v jejím případu vyřídím. Často mi volala a ječela na mě, když měla pocit, že jejímu případu nevěnuju maximální pozornost. Začínal jsem chápat, proč si její manžel sebral svých pět švestek a vypadl. Musel od ní pryč.

A taky jsem si začínal klást otázku, jestli je Lisa duševně zdravá. Měl jsem podezření na bipolární depresi. Smrště telefonátů a horečné aktivity se cyklicky opakovaly. Lisa se mi několik týdnů vůbec neozvala a pak mi zase pár týdnů volala denně a opakovaně, dokud jsem se jí na lince osobně neozval.

Tři měsíce po převzetí případu mi oznámila, že ji Losangeleský okresní školní úřad propustil z práce kvůli neomluveným absencím. Tehdy poprvé začala mluvit o tom, že od banky, která prohlásila její hypotéku za propadlou, bude požadovat náhradu škody. Ve vzduchu se začala vznášet ukřivděnost. Banka byla podle ní zodpovědná za všechno: že ji opustil manžel, že přišla o práci, že jí chtějí sebrat dům.

V tu chvíli jsem se dopustil chyby a naznačil jí, co jsem o jejím případu zjistil a jakou strategii hodlám použít. Udělal jsem to proto, abych ji uklidnil a setřásl ji ze zad. Zevrubné prozkoumání úvěru odhalilo nesrovnalosti a problémy související s jeho opakovaným odprodejem různým holdingovým společnostem. Objevil jsem i známky podvodu, které jsem mohl použít jako páku, abych vychýlil kyvadlo na Lisinu stranu, až budeme hledat společné řešení.

Moje informace však jen posílily Lisino přesvědčení, že se stala obětí hamižných bankéřů. Ani jednou si nepřipustila, že si vzala půjčku a teď je povinna ji splatit. Na banku pohlížela výlučně jako na zdroj svých nesnází.

Ze všeho nejdřív si registrovala webovou stránku.

Zvolila název www.bojujemeprotivyvlastnovani.com a současně založila organizaci s názvem „Foreclosure Litigants Against Greed“ – „Oběti vyvlastňování proti chamtivosti“. A protože zkratka „FLAG“ zároveň znamená slovo „vlajka“, používala Lisa na protestních cedulích americkou vlajku. Chtěla tím veřejnosti sdělit, že boj proti vyvlastňování nesplácených nemovitostí je stejně americký jako kačer Donald.

A pak začala pochodovat před sídlem banky WestLand na Ventura Boulevard. Někdy byla sama, jindy s sebou měla syna a ještě jindy ji doprovázeli lidé, které svou kauzou přilákala. Nad hlavou nosila cedule, které banku osočovaly z účasti na nezákonném vyvlastňování a vyhánění rodin na ulici.

Její aktivity rychle upoutaly místní zpravodajské kanály.

Lisa se pravidelně objevovala v televizi a pokaždé měla po ruce chytlavou frázi, která vystihovala situaci lidí jako ona a vykreslovala je nikoliv jako obyčejné neplatiče, nýbrž jako oběti vyvlastňovací epidemie. Všiml jsem si, že na Kanálu 5

se dokonce stala součástí archivních záběrů, které vyjely na obrazovce vždy, když stanice informovala o novém vývoji kolem hypoteční krize nebo o nejnovějších statistických údajích. Kalifornie měla třetí nejvyšší počet propadlých hypoték v celých Spojených státech a Los Angeles bylo jejich epicentrem. Kdykoliv Kanál 5 přinášel tato a podobná fakta, objevila se na obrazovce Lisa obklopená členy své skupiny, kteří nesli transparenty s nápisy jako NEBERTE

MI

DOMOV!

nebo

STOP

NEZÁKONNÉMU

VYVLASTŇOVÁNÍ!

Banka WestLand National na to reagovala tvrzením, že Lisiny protesty jsou nezákonným shromažďováním, které brání dopravě a ohrožuje chodce, a s tímto argumentem úspěšně požádala o nařízení soudního zákazu styku. Lisa se podle soudního rozhodnutí nesměla přiblížit k žádnému bankovnímu objektu a jeho zaměstnancům na méně než sto metrů. Ona se tím však nedala odradit a přemístila se s cedulemi i s ostatními demonstranty před budovu okresního soudu, kde se propadlé hypotéky řešily dnes a denně.

Mitchell Bondurant byl viceprezidentem banky WestLand National a řídil oddělení hypotečních úvěrů. Jeho jméno figurovalo na úvěrových smlouvách týkajících se domu Lisy Trammelové, a tedy i na všech mých soudních podáních. Kromě toho jsem mu napsal dopis, v němž jsem ho informoval, že jsem odhalil náznaky podvodných praktik ve vyvlastňovací mašinerii, která za banku WestLand smluvně prováděla špinavou práci v podobě odebírání domovů a dalšího majetku nesolventním klientům.

Lisa měla právo seznámit se se všemi dokumenty souvisejícími s jejím případem. Obdržela tedy kopii mého dopisu i všech ostatních písemností. Bondurant sice představoval konkrétní osobu za snahou banky odebrat Lise dům, ale do běžných sporů se nezapojoval a raději se ukrýval za týmem podnikových právníků. Na mé dopisy neodpovídal a osobně jsem se s ním nikdy nesetkal. A také mi nebylo známo, že by se s ním někdy sešla nebo s ním mluvila Lisa Trammelová. Teď byl Bondurant mrtvý a policie držela Lisu ve vazbě.

Sjeli jsme z dálnice 101 na Van Nuys Boulevard a zamířili na sever. Takzvané „Občanské centrum“

představovalo volné prostranství obklopené dvěma soudními budovami, knihovnou, městskou radnicí Sever a sídlem policejního oddělení San Fernando Valley, které zahrnovalo i divizi Van Nuys. Kolem hlavního seskupení domů se pak městnala sídla různých dalších vládních agentur a institucí.

Parkování tu bylo vždy problematické, ale to mě v tu chvíli netrápilo. Vytáhl jsem telefon a zavolal svému vyšetřovateli Dennisi Wojciechowskému.

„Cisco, to jsem já. Jsi někde blízko?“

Kdysi býval Wojciechowski členem motorkářského klubu Road Saints, kde už však jednoho Dennise měli.

Museli ho tedy oslovovat jinak, a protože příjmení „Wojciechowski“ neuměl nikdo vyslovit, začali mu pro jeho snědou pleť a knír přezdívat „Cisco Kid“. Dnes už Cisco žádný knír neměl, ale jméno westernové postavičky mu zůstalo.

„Už jsem tu. Počkám na lavičce u schodiště pod hlavním vchodem.“

„Za pět minut jsem tam. Už jsi s někým mluvil? Já pořád nic nevím.“

„Jo, hlavního vyšetřovatele dělá tvůj starej kámoš Kurlen. Zavražděný Mitchell Bondurant byl nalezen dneska zhruba v devět hodin ráno v podzemní garáži banky WestLand National na Ventura Boulevard. Ležel na zemi mezi dvěma auty. Není jasné, jak dlouho tam ten chlap byl, ale zabili ho v té garáži.“

„Už známe příčinu smrti?“

„Tady se to začíná malinko komplikovat. Nejdřív si mysleli, že byl zastřelen, protože jeden zaměstnanec, který se v té době pohyboval v jiném patře garáže, policii sdělil, že slyšel dva praskavé zvuky podobné výstřelům. Když si však na místě činu tělo prohlédli, zdálo se jim, že Bonduranta někdo ubil. Pachatel mu něčím zasadil smrtelnou ránu.“

„A Lisa Trammelová byla zatčena přímo tam?“

„Ne. Podle toho, co jsem vyrozuměl, ji sebrali doma ve Woodland Hills. Ještě mi má pár lidí zavolat, ale tohle je zhruba všechno, co zatím mám. Je mi líto, Micku.“

„S tím si nelam hlavu. Brzy už budeme vědět všechno.

Je Kurlen na místě činu, anebo u podezřelé?“

„Bylo mi řečeno, že on a jeho parťačka Trammelovou sebrali a přivezli ji sem. Parťačka se jmenuje Cynthia Longstrethová a je to dé-jednička. Nikdy jsem o ní neslyšel.“

Ani já jsem o ní nikdy neslyšel, ale protože měla zařazení „detektiv prvního stupně“, tipoval jsem, že je na oddělení vražd nová a šéf ji přidělil ostřílené dé-trojce Kurlenovi, aby se trochu otrkala. Vykoukl jsem z okna.

Právě jsme projížděli kolem prodejny BMW, což mi připomnělo pohřešovaného manžela, který prodával bavoráky, než se vykašlal na manželství a zmizel. Přemýšlel jsem, jestli se Jeff Trammel odněkud vynoří, když mu teď zatkli manželku. Ujme se péče o syna, kterého už jednou opustil?

„Chceš, abych sem zavolal Valenzuelu?“ zeptal se Cisco.

„Sídlí jen jeden blok odsud.“

Fernando Valenzuela byl ručitel za kauce, s nímž jsem spolupracoval u případů ve Valley. Věděl jsem však, že tentokrát ho potřebovat nebudeme.

„S tím bych ještě počkal. Jestli Lise hodili na krk vraždu, tak se ven na kauci stejně nedostane.“

„Jasně, to je fakt.“

„Nevíš, jestli už Lise přidělili státního zástupce?“

Vzpomněl jsem si na svou bývalou manželku, která pracovala pro okresní státní zastupitelství ve Van Nuys.

Mohla by být užitečným zdrojem zákulisních informací – pokud případ nebude svěřen jí. Pak by to byl totiž jasný střet zájmů. Taková situace už v minulosti nastala a Maggie McPhersonová by si ji rozhodně nechtěla zopakovat.

„K tomu nic nového nemám.“

Zvažoval jsem těch pár informací, které jsme měli, a rozmýšlel, kudy se dál vydat. Tušil jsem, že jakmile policie pochopí, co v tomto případu má – vraždu, která by mohla upoutat značnou pozornost na jednu z velkých finančních katastrof dnešní doby –, rychle zavře Lisu pod zámek a umlčí veškeré zdroje informací. Museli jsme jednat okamžitě.

„Cisco, rozmyslel jsem si to. Nečekej na mě. Zajdi na místo činu a zjisti tam, co se dá. Mluv s lidmi dřív, než je vyšetřovatelé umlčí.“

„Víš to jistě?“

„Jo. Já si vezmu na starost policii a zavolám ti, když budu něco potřebovat.“

„Jasně. Hodně štěstí.“

„Tobě taky.“

Zaklapl jsem telefon a pohlédl svému řidiči na zátylek.

„Rojasi, odboč doprava na Delano Street a odvez mě na Sylmar Avenue.“

„Není problém.“

„Nevím, jak dlouho se tam zdržím. Takže mě jen vysaď, jeď na Van Nuys Boulevard, najdi tam nějakou lakovnu a zeptej se, jestli mi dokážou z kufru odstranit ten sprej.“

Rojas se na mě podíval ve zpětném zrcátku.

„Jaký sprej?“

3. kapitola

Policejní oddělení ve Van Nuys sídlí v třípatrové budově, která slouží mnoha účelům. Kromě vannuyské policie tu má kanceláře také policejní velitelství pro San Fernando Valley a nachází se tu i hlavní vazební věznice pro severní část města. V minulosti jsem už tuto budovu v souvislosti s různými případy několikrát navštívil a věděl jsem, že na všech losangeleských policejních stanicích bez ohledu na velikost musí advokát snažící se kontaktovat klienta nejprve překonat řadu různých překážek.

Vždy jsem měl podezření, že policisty za vstupní přepážkou mazaní velitelé vybírají podle toho, jak dovedně dokážou mást a dezinformovat. Pokud o tom pochybujete, navštivte kteroukoliv policejní stanici v tomto městě a oznamte policistovi, který vás přivítá, že chcete podat stížnost na některého jeho kolegu. Uvidíte, jak dlouho mu bude trvat, než najde správný formulář. Policisté na vstupních přepážkách bývají obvykle mladí, pitomí a nevědomky ignorantští, anebo naopak staří, okoralí a vědomě ignorantští.

Za vstupní přepážkou stanice ve Van Nuys seděl policista, na jehož nažehlené uniformě se skvěla nášivka se jménem CRIMMINS. Byl to prošedivělý veterán, který díky dlouholeté praxi dokonale ovládal umění zpražit lidi pohledem. Jeden takový pohled vyslal i ke mně, když jsem se mu představil jako advokát, jehož klient čeká na detektivním oddělení. Našpulil rty a ukázal mi na řadu plastových židliček, kde jsem měl pokorně čekat až do chvíle, kdy se uráčí zavolat nahoru.

Lidé jako Crimmins jsou zvyklí na shrbenou veřejnost: na lidi, kteří dělají přesně to, co se jim řekne, protože se bojí udělat cokoliv jiného. K tomuto typu veřejnosti jsem však já nepatřil.

„Ne, takhle ne,“ řekl jsem.

Crimmins přimhouřil oči. Za celý den se mu nikdo neodvážil postavit, natožpak nějaký trestní advokát – s důrazem na slovo trestní. Ze všeho nejdřív chtěl člověka, který mu odmlouvá, setřít.

„Opravdu?“

„Ano, opravdu. Takže zvedněte telefon a zavolejte nahoru detektivu Kurlenovi. Řekněte mu, že Mickey Haller jde nahoru a že jestli svou klientku do deseti minut neuvidím, vydám se přes náměstí do soudní budovy a promluvím si se soudcem Millsem.“

Odmlčel jsem se, aby si Crimmins mohl to jméno zařadit.

„Soudce Rogera Millse určitě znáte. Naštěstí pro mě býval také trestním advokátem, než ho zvolili na soudcovskou lavici. Už tehdy se mu nelíbilo, když na něj policie zkoušela svoje triky, a dodnes o takových věcech nerad slyší. Předvolá si vás i Kurlena k soudu a přinutí vás, abyste mu vysvětlili, proč pořád hrajete tuhle pitomou otřepanou hru a bráníte občanovi využít ústavního práva konzultovat své záležitosti s právním zástupcem. Když se naposledy něco takového projednávalo, soudci Millsovi se nelíbily odpovědi chlapa, který seděl na stejném místě jako teď vy, a tak mu napařil pokutu pět set babek.“

Crimmins vypadal, jako by nestíhal moje slova sledovat.

Usoudil jsem, že je to muž krátkých vět. Dvakrát zamžoural a natáhl se k telefonu. Slyšel jsem, že se baví přímo s Kurlenem. Po chvíli zavěsil.

„Cestu znáte, chytráku?“

„Cestu znám. Díky za pomoc, policisto Crimminsi.“

„Tak zatím.“

Namířil na mě prstem jako pistolí a naoko po mně vystřelil, aby si mohl namlouvat, že měl nakonec poslední slovo a že to tomu advokátskému parchantovi nandal.

Odešel jsem od přepážky a zamířil do nedalekého výklenku s výtahem.

Ve druhém patře už na mě s úsměvem na tváři čekal detektiv Howard Kurlen. Nebyl to však přátelský úsměv.

Detektiv vypadal jako kočka, která právě sežrala kanára.

„Pobavil jste se dole, pane právní zástupce?“

„To teda jo.“

„Ale sem nahoru jste přijel pozdě.“

„Jak to? Vy už jste ji poslali do vazby?“

Detektiv rozpřáhl ruce v gestu falešné lítosti.

„To je zvláštní. Moje kolegyně ji odsud odvezla těsně předtím, než mi zdola zavolali.“

„No to je náhodička. Ale já s ní chci přesto mluvit.“

„Tak to budete muset jít přes vězení.“

Tento zádrhel pro mě pravděpodobně znamenal další hodinu čekání. Proto se Kurlen usmíval.

„A určitě nemůžete své kolegyni zavolat a říct jí, ať se otočí a ještě ji sem přiveze? Nezdržím se s ní dlouho.“

Řekl jsem to, přestože jsem byl přesvědčený, že jen plivu do větru. Kurlen mě však překvapil, vytáhl z opasku telefon a stiskl jedno z tlačítek rychlé předvolby. Buď to byla předem připravená habaďůra, anebo mi chtěl skutečně vyhovět. Znal jsem se s Kurlenem z dřívějška. V několika mých starších případech jsme se spolu utkali u soudu a já se několikrát pokusil zpochybnit jeho důvěryhodnost jako svědka obžaloby. Nikdy se mi to příliš nepovedlo a po takové zkušenosti se dal srdečný vztah rozvíjet jen těžko.

Teď mi však Kurlen ukazoval přívětivou tvář a já jsem netušil proč.

„To jsem já,“ řekl do telefonu. „Přivez ji zpátky.“

Chvíli poslouchal.

„Protože jsem ti to řekl. Tak ji přivez zpátky.“

Bez dalšího slova ukončil hovor a podíval se na mě.

„Mám to u vás, Hallere. Mohl jsem vás nechat dvě hodiny čekat. Za starých časů bych to i udělal.“

„Já vím. Cením si toho.“

Kurlen zamířil zpět do místnosti detektivů a gestem mě vyzval, ať jdu za ním. Cestou se mnou nenuceně hovořil.

„Když nás žádala, ať vám zavoláme, řekla, že řešíte její propadlou hypotéku.“

„To je pravda.“

„Moje sestra se rozvedla a taky do toho spadla.“

Takhle to tedy bylo. Něco za něco.

„Chcete, abych s ní promluvil?“

„Ne, jenom chci vědět, jestli je lepší proti těmhle věcem bojovat, anebo je prostě překousnout.“

Místnost detektivů vypadala, jako by prolétla červí dírou do jiné éry. Byla to klasická sedmdesátá léta: na podlaze linoleum, žluté zdi ve dvou odstínech a šedé erární stoly s hranami chráněnými gumou. Kurlen zůstal stát a čekal, až se jeho parťačka vrátí s mou klientkou.

Vytáhl jsem z kapsy vizitku a podal mu ji.

„Mluvíte s bojovníkem, takže moje odpověď zní bojovat.

Její případ bych vzít nemohl kvůli střetu zájmů mezi vámi a mnou. Ale ať zavolá k nám do kanceláře a my ji spojíme s někým dobrým. Hlavně ať nezapomene zmínit vaše jméno.“

Kurlen přikývl, sebral ze stolu DVD v obalu a podal mi ho.

„Tohle vám můžu rovnou předat.“

Podíval jsem se na disk.

„Co to je?“

„Náš rozhovor s vaší klientkou. Jasně uvidíte, že jsme ji přestali vyslýchat hned ve chvíli, kdy vyřkla kouzelné zaklínadlo: ‚Chci právníka.‘“

„Určitě se na něj podívám, detektive. Nechcete mi říct, na základě čeho ji podezíráte?“

„Jasně. Podezíráme a obviňujeme ji na základě toho, že to udělala a že se k tomu přiznala, než požádala o právníka.

Je mi líto, advokáte, ale hráli jsme podle pravidel.“

Zvedl jsem DVD, jako by mým klientem bylo ono.

„Chcete mi říct, že se přiznala k Bondurantově vraždě?“

„Ne tolika slovy. Ale učinila několik přiznání a protichůdných výroků. Víc k tomu říkat nebudu.“

„Nezmínila se náhodou tolika slovy, proč to udělala?“

„To nebylo nutné. Oběť se jí chystala sebrat dům. To je dost pádný motiv. V téhle otázce jsme neprůstřelní.“

Mohl jsem mu říct, že se mýlí, protože se chystám zabavení domu překazit. Nakonec jsem však mlčel. Moje práce je informace shromažďovat, nikoliv vyzrazovat.

„Co dalšího máte, detektive?“

„Nic, o co bych se s váma chtěl v tuhle chvíli dělit.

Budete si muset počkat na předávání nálezů.“

„To taky udělám. Už byl k případu přidělen státní zástupce?“

„Pokud je mi známo, tak ne.“

Kurlen ukázal kamsi za mě. Otočil jsem se a spatřil Lisu Trammelovou, kterou právě druhý detektiv vedl ke dveřím vyšetřovací místnosti. Lisa měla v očích klasický výraz srny, která se ocitne ve světle dálkových reflektorů.

„Máte patnáct minut,“ prohlásil Kurlen. „A to jen proto, že jsem hodnej. Myslím, že je zbytečné začínat válku.“

Alespoň zatím, blesklo mi hlavou, když jsem kráčel k vyšetřovně.

„Hej, počkejte ještě,“ houkl na mě Kurlen. „Musím vám zkontrolovat aktovku. Předpisy, chápete.“

Narážel na můj hliníkový kufřík obšitý kůží. Mohl jsem se s ním začít hádat, že prohlídka kufříku představuje narušení advokátního tajemství, ale chtěl jsem mluvit s klientkou. Vrátil jsem se tedy ke Kurlenovi, hodil kufřík na stůl a otevřel ho. Uvnitř jsem měl jen spis Lisy Trammelové, nový zápisník, několik nových smluv a formulář plné moci, který jsem si vytiskl cestou na oddělení. Předpokládal jsem totiž, že budu muset s Lisou podepsat novou plnou moc, jelikož se moje zastupování rozšířilo z občanského práva na trestní.

Kurlen kufřík zběžně prohlédl a pokynul mi, ať zavřu víko.

„Ručně šitá italská kůže,“ prohodil. „Vypadá jako kufřík nóbl drogového dealera. Nepaktujete se s nesprávnýma lidma, že ne, Hallere?“

Znovu nasadil kanárkový úsměv. Policajtský humor nemá na světě obdoby.

„Když už o tom mluvíte, tak opravdu patřil drogovému kurýrovi,“ řekl jsem. „Byl to můj klient. Ale pak putoval někam, kde už ho nepotřeboval, a tak jsem s ním udělal obchod. Chcete vidět tajnou skrýš? Otevírá se trochu složitě.“

„Myslím, že na tom nebudu trvat. Můžete jít.“

Zaklapl jsem kufřík a opět zamířil do vyšetřovací místnosti.

„A ta kůže je z Kolumbie,“ dodal jsem cestou.

U dveří vyšetřovny na mě čekala Kurlenova parťačka.

Neznal jsem ji, ale neobtěžoval jsem se jí představovat. Bylo jasné, že se z nás nikdy nestanou přátelé, a ona by při podávání ruky stejně nejspíš prohodila něco kousavého, aby na Kurlena udělala dojem.

Podržela mi dveře a já se na prahu zastavil.

„Všechna odposlechová a záznamová zařízení v této místnosti jsou vypnutá, že jo?“

„Jistěže.“

„Kdyby ne, bylo by to porušení klientčiných…“

„My pravidla známe.“

„Jo, ale někdy na ně jakoby náhodou zapomenete, že?“

„Už máte jen čtrnáct minut, pane. Chcete s ní mluvit, nebo se budete dál bavit se mnou?“

„Jasně.“

Vešel jsem dovnitř a dveře se za mnou zavřely. Ocitl jsem se v místnosti o rozměrech dva krát tři metry. Pohlédl jsem na Lisu a přiložil si prst na ústa.

„Co je?“ zeptala se.

„Tím vám naznačuju, že nemáte říct ani slovo, Liso, dokud vás k tomu nevybídnu.“

Reakcí na moje slova byl vodopád slz doprovázený táhlým a hlasitým úpěním, které se nakonec proměnilo v jakousi zcela nesrozumitelnou větu. Lisa seděla u čtvercového stolku a naproti ní stála židlička. Rychle jsem židličku sebral a položil kufřík na stůl. Věděl jsem, že Lisa sedí čelem ke skryté kameře, takže jsem se ji ani neobtěžoval hledat. Otevřel jsem kufřík a přisunul si ho blízko k tělu v naději, že moje záda poslouží jako clona pro kameru. Musel jsem předpokládat, že nás Kurlen a jeho parťačka poslouchají a sledují. Byl by to další důvod, proč se Kurlen choval tak příjemně.

Zatímco jsem pravou rukou postupně vytahoval zápisník a veškeré dokumenty, levou rukou jsem otevřel tajnou kapsu kufříku a stiskl tlačítko akustické rušičky Paquin 2000.

Přístroj vydával nízkofrekvenční rádiový signál, který zahlušil veškerá odposlouchávací zařízení v okruhu sedmi a půl metru elektronickými dezinformacemi. Pokud nás Kurlen s parťačkou nezákonně odposlouchávali, tak teď slyšeli jen šum.

Kufřík i skryté zařízení byly už téměř deset let staré, a pokud mi bylo známo, původní majitel ještě pořád seděl ve federálním vězení. Já jsem začal kufřík používat asi před sedmi lety, kdy byly mým denním chlebem drogové případy. Věděl jsem, že se policie neustále snaží vymýšlet lepší a lepší pasti, a oblast elektronického odposlouchávání musela v posledních deseti letech projít nejméně dvěma revolucemi. Použití zastaralé rušičky mě proto nemohlo zcela uklidnit. Stále jsem si musel dávat pozor na to, co řeknu, a doufal jsem, že si podobně bude počínat i moje klientka.

„Liso, tady se příliš obsáhle bavit nebudeme, protože nevíme, kdo nás může odposlouchávat. Rozumíte?“

„Myslím, že ano. Ale co se to tady děje? Vůbec nechápu, co se děje!“

Její hlas se během odpovědi postupně zvyšoval, takže poslední slovo už Lisa křičela. Stejně emotivní intonaci použila už několikrát během telefonátů se mnou, když jsem ještě řešil „jen“ její hypotéku. Teď bylo v sázce o mnoho víc a já jí musel vymezit hranice.

„Tak takhle ne, Liso,“ řekl jsem pevným hlasem.

„Nebudete na mě křičet. Rozumíte? Jestli vás mám v tomhle případu zastupovat, nesmíte na mě křičet.“

„Dobře, promiňte, ale oni tvrdí, že jsem udělala něco, co jsem neudělala.“

„Já vím, a budeme se proti tomu bránit. Ale bez křiku.“

Protože se s ní Kurlenova parťačka vrátila ještě před zahájením zatýkacího procesu, měla na sobě Lisa stále vlastní šaty. Nikde na jejím bílém tričku s květovaným vzorem na hrudi ani na ostatních jejích svršcích jsem neviděl žádnou krev. Obličej měla celý uslzený a hnědé kudrnaté vlasy rozcuchané. Byla to drobná žena a v ostrém světle vyšetřovací místnosti vypadala ještě drobnější.

„Potřebuji vám položit pár otázek,“ řekl jsem. „Kde jste byla, když vás policie našla?“

„Byla jsem doma. Proč mi to dělají?“

„Poslouchejte mě, Liso. Musíte se uklidnit a nechat mě klást otázky. Je to velmi důležité.“

„Ale co se vlastně děje? Nikdo mi nic nechce říct. Prý jsem zatčená za vraždu Mitchella Bonduranta. Kdy jsem ho měla zabít? Jak? Vždyť já se k němu ani nepřiblížila. Ten soudní zákaz styku dodržuju.“

Uvědomil jsem si, že by bývalo lepší, kdybych si před rozhovorem s Lisou prohlédl Kurlenovo DVD. Ale přebírat případ v nevýhodné pozici bylo v této branži naprosto běžné.

„Liso, opravdu vás zatkli za vraždu Mitchella Bonduranta. Detektiv Kurlen mi sdělil, že jste se přiznala, když…“

Lisa opět začala ječet a přitom si zakryla rukama tvář.

Viděl jsem, že má spoutaná zápěstí. Z očí jí vytryskla čerstvá dávka slz.

„Já se k ničemu nepřiznala! Nic jsem neprovedla!“

„Uklidněte se, Liso. Od toho jsem tady. Abych vás hájil.

Ale momentálně nemáme moc času. Dali mi deset minut a pak už vás oficiálně zatknou. Potřebuju…“

„Já půjdu do vězení?“

Zdráhavě jsem přikývl.

„Ale co kauce?“

„U obvinění z vraždy se kauce prosazuje velmi obtížně.

A i kdybych vám dokázal nějakou zajistit, nemáte dost…“

Těsnou místnost znovu zaplnilo pronikavé zaúpění.

Ztratil jsem trpělivost.

„Liso! Přestaňte s tím! Tady je v sázce váš život, chápete? Musíte se uklidnit a poslouchat mě. Jsem váš advokát a udělám maximum pro to, abych vás odtud dostal, ale nějakou dobu to potrvá. Takže teď poslouchejte, na co se vás ptám, a odpovídejte mi bez…“

„A co můj syn? A co Tyler?“

„Někdo z mé kanceláře se už spojil nebo spojí s vaší sestrou a zařídí, aby byl váš syn u ní, dokud vás odtud nedostaneme.“

Dal jsem si velmi dobrý pozor, abych jí nenabídl konkrétní časový rámec propuštění. Dokud vás odtud nedostaneme. Z mého pohledu to mohlo trvat dny, týdny nebo i léta. A také k tomu nemuselo dojít nikdy. Tohle nebylo potřeba konkretizovat.

Lisa přikývla, jako by jí vědomí, že syn bude bydlet u sestry, přineslo částečnou úlevu.

„A co váš manžel?“ zeptal jsem se. „Máte na něj číslo?“

„Ne, nevím, kde je, a stejně ho kontaktovat nechci.“

„Ani kvůli synovi?“

„Hlavně kvůli synovi. Sestra se o něj postará.“

Přikývl jsem a nechal to plavat. Teď nebyla vhodná doba bavit se o jejím ztroskotaném manželství.

„Dobrá, a teď se v klidu pobavme o dnešním ránu.

Dostal jsem od detektivů disk, ale chtěl bych to slyšet osobně od vás. Říkala jste, že jste byla doma, když za vámi přijel detektiv Kurlen s partnerkou. Co jste právě dělala?“

„Seděla jsem… Seděla jsem u počítače. Posílala jsem e-maily.“

„Dobře. Komu?“

„Svým přátelům. Lidem z FLAGu. Psala jsem jim, že se zítra v deset sejdeme u soudu a přineseme s sebou cedule.“

„Dobrá, a když se ti detektivové objevili, co přesně vám řekli?“

„Mluvil jenom ten chlap. Byl…“

„Kurlen.“

„Ano. Vešli dovnitř a on se mě zeptal na pár věcí. A pak chtěl vědět, jestli bych s nimi mohla odjet na stanici a zodpovědět jim pár otázek. Zeptala jsem se, čeho se mají týkat, a on řekl, že Mitchella Bonduranta. Nezmínil se, že je ten člověk mrtvý nebo že ho někdo zabil. A tak jsem souhlasila. Napadlo mě, že ho možná konečně vyšetřují.

Netušila jsem, že ve skutečnosti vyšetřují mě.“

„Dobrá. Řekl vám Kurlen, že máte určitá práva, například že s ním nemusíte mluvit nebo že můžete kontaktovat právníka?“

„Ano, jako v televizi. Poučil mě o právech.“

„Kdy přesně?“

„Když už jsme seděli tady a když mi řekl, že jsem zatčená.“

„Jela jste cestou sem v autě s ním?“

„Ano.“

„A v autě jste se bavili?“

„Ne, on skoro celou cestu telefonoval. Slyšela jsem, jak říká věty jako: ‚Je tady se mnou‘ a podobně.“

„Měla jste na rukou pouta?“

„V autě? Ne.“

Filuta Kurlen. Riskoval jízdu autem s nespoutanou osobou podezřelou z vraždy, aby nevzbudil její podezření a přiměl ji k souhlasu s rozhovorem. Lepší past se ani nedá vymyslet. Obžaloba navíc mohla později tvrdit, že Lisa nebyla v té době zatčená, a veškerá prohlášení tudíž učinila dobrovolně.

„Takže vás přivezli sem a vy jste souhlasila, že s ním budete mluvit?“

„Ano. Netušila jsem, že se mě chystají zatknout. Myslela jsem, že jim pomáhám s nějakým případem.“

„Ale Kurlen vám neřekl, o jaký případ jde.“

„Ne, ani jednou. Až do chvíle, kdy prohlásil, že jsem zatčená a že si můžu zatelefonovat. V tu chvíli mi taky nasadili pouta.“

Kurlen použil několik nejstarších triků vyšetřovatelské práce, které však stále fungovaly. Musel jsem zhlédnout DVD, abych se dozvěděl, k čemu přesně se Lisa doznala, pokud vůbec k něčemu. Ptát se jí na to teď, kdy byla celá rozrušená, by bylo plýtvání omezeným časem. Jakoby na potvrzení mých myšlenek se v tu chvíli ozvalo ostré zaklepání na dveře a po něm tlumený hlas, který mi oznamoval, že mám poslední dvě minuty.

„Dobrá, pustím se v té věci do práce, Liso. Ale nejprve potřebuju, abyste mi podepsala pár dokumentů. Tím prvním je nová smlouva, která se vztahuje i na zastupování v trestněprávních věcech.“

Přisunul jsem jí přes stůl jednostránkový dokument a položil na něj pero. Lisa začala smlouvu letmo pročítat.

„Všechny tyhle poplatky,“ řekla. „Sto padesát tisíc dolarů za proces? Tohle vám zaplatit nemůžu. Tolik peněz nemám.“

„To je standardní sazba a platí jen pro případ, že půjdeme do procesu. A pokud jde o otázku, kolik můžete zaplatit, tak to upravují tyto další dokumenty. Zde je plná moc, která mi umožňuje nabídnout k prodeji práva na knižní a filmové zpracování vašeho případu a podobně. Mám agenta, se kterým v těchto věcech spolupracuju. Pokud by se dal váš případ touto formou zpeněžit, on to zajistí.

Posledním dokumentem mi dáváte na takto získané prostředky zástavní právo, aby z nich jako první byla vyplacena obhajoba.“

Věděl jsem, že tento případ upoutá pozornost. Záplava propadlých hypoték představovala největší finanční katastrofu v zemi. Podle Lisina případu by někdo mohl napsat knihu nebo i natočit film a já bych pak dostal zaplaceno.

Lisa sebrala pero a bez dalšího čtení všechny dokumenty podepsala. Převzal jsem je a uložil do kufříku.

„Dobře, Liso. Teď vám dám nejdůležitější radu na světě.

Takže chci, abyste si ji pozorně vyslechla a pak mi potvrdila, že jí rozumíte.“

„Dobře.“

„Nemluvte o svém případu s nikým jiným než se mnou.

Nemluvte o něm s detektivy, bachaři, spoluvězeňkyněmi, nemluvte o něm dokonce ani se sestrou nebo se synem.

Kdykoliv se vás na něj někdo zeptá – a věřte mi, že se vás ptát budou –, jednoduše mu řekněte, že o případu nemůžete mluvit. Chápete?“

„Ale já neudělala nic špatného. Jsem nevinná! Mluvit nemůžou jen lidi, kteří se něčím provinili.“

Zvedl jsem prst, abych ji znovu poučil.

„Ne, to se mýlíte, a mám dojem, že moje slova neberete dost vážně, Liso.“

„Ne, beru, beru.“

„V tom případě udělejte, co vám říkám. S nikým se nebavte. A to platí i o vězeňském telefonu. Všechny hovory se nahrávají, Liso. Nemluvte o svém případu přes telefon – dokonce ani se mnou ne.“

„Dobrá, dobrá. Rozumím.“

„A jestli pak budete mít lepší pocit, můžete na všechny otázky odpovídat slovy: ‚Neudělala jsem nic z toho, z čeho mě obviňují, ale na radu právníka o svém případu nebudu mluvit.‘ Tak co, je to tak lepší?“

„Myslím, že jo.“

Dveře se otevřely a stál v nich Kurlen. Zabrousil ke mně podezíravým pohledem, což mi prozradilo, že jsem udělal dobře, když jsem s sebou vzal rušičku. Ohlédl jsem se na Lisu.

„Tak jo, Liso, budete muset ještě něco přetrpět, než se situace zase začne zlepšovat. Držte se a pamatujte na zlaté pravidlo. Kdo mukne, ten pukne.“

Vstal jsem.

„Uvidíme se u vašeho prvního vystoupení před soudcem a pak si budeme moci znovu promluvit. A teď běžte s detektivem Kurlenem.“

4. kapitola

Následujícího rána Lisa Trammelová poprvé vystoupila před losangeleským vrchním soudem ve věci obvinění z vraždy prvního stupně. Státní zastupitelství přihodilo k obžalobě ještě „zvláštní okolnosti“, protože prý podezřelá vraždu předem plánovala. V důsledku toho mohla obžaloba žádat doživotní trest bez možnosti podmínečného propuštění, ba dokonce i trest smrti. Státní zastupitelství se tímto krokem snažilo převzít iniciativu. Poznal jsem, že si přeje vyřešit případ mimosoudně, než se sympatie veřejnosti přesunou k obžalované. A jaká spolehlivější cesta mohla k tomuto cíli vést než vytvoření hrozby doživotního žaláře nebo trestu smrti?

Soudní síň byla plná novinářů a také členů a sympatizantů hnutí FLAG, takže na galerii zůstalo jen místo k stání. Počet lidí obeznámených s případem se přes noc rozrostl geometrickou řadou – všechny zaujala hypotéza vyšetřovatelů a státních zástupců, že důvodem k vraždě bankéře mohla být propadlá hypotéka. Celostátní finanční nákaza tím získala krvavé kontury, což byl zaručený prostředek, jak naplnit soudní síň.

Lisa se po téměř čtyřiadvaceti hodinách ve vězení podstatně uklidnila. Stála jako zombie v kukani pro obviněné a čekala na dvouminutové vystoupení před soudcem. Ze všeho nejdříve jsem ji ujistil, že její syn je v bezpečí a dostává se mu láskyplné péče její sestry, a hned poté jsem dodal, že advokátní kancelář Haller a partneři udělá maximum, aby jí zajistila nejlepší a nejúčinnější možnou obhajobu. Lisiným bezprostředním zájmem bylo dostat se z vězení, aby se mohla postarat o syna a pomáhat svému právnímu týmu.

Ačkoliv je první slyšení před soudcem v podstatě jen oficiálním sdělením obžaloby a výchozím bodem pro následný soudní proces, zároveň jde o příležitost požádat o kauci a uvést důvody pro její schválení. Plánoval jsem, že přesně to udělám, protože zastávám názor, že je třeba vyzkoušet všechny možnosti a vynést na světlo všechny sporné body. Nedělal jsem si však žádné velké naděje. Podle zákona měla být kauce stanovena. V praxi však její výše v případě obžalovaných z vraždy obvykle činila několik milionů, takže pro běžného člověka byla nedosažitelná.

Moje klientka byla přitom nezaměstnaná svobodná matka vlastnící dům s propadlou hypotékou. Sedmimístná cifra by pro ni znamenala, že se stejně z vězení nedostane.

Ve snaze vyhovět reportérům zařadil soudce Stephen Fluharty případ Lisy Trammelové hned na úvod dnešního pořadu jednání. Andrea Freemanová, státní zástupkyně přidělená k případu, přečetla obžalobu a soudce stanovil termín obžalovacího soudu na následující týden. Do té doby se Lisa Trammelová nemusela k ničemu přiznávat. Tyto rutinní procedury byly vyřízeny rychle. Fluharty se nyní chystal vyhlásit krátkou přestávku, aby si novináři mohli sbalit fidlátka a hromadně odejít, jenže já ho přerušil a požádal jsem o stanovení kauce pro svou klientku. Kromě výše zmíněných důvodů jsem to udělal i proto, abych viděl, jak bude obžaloba reagovat. Jednou za čas se totiž na mě usmálo štěstí, a když státní zástupce horoval za co nejvyšší kauci, mimoděk přitom odhalil, jaké má důkazy nebo jakou chce použít strategii.

Freemanová však byla příliš mazaná, než aby udělala takovou botu. Omezila se na tvrzení, že Lisa Trammelová je pro společnost nebezpečím a měla by být bez kauce zadržována ve vazbě až do dalšího soudního projednávání.

Přitom poznamenala, že oběť zločinu nebyla jedinou osobou, která se podílela na uplatnění zástavního práva na Lisino bydliště, ale jen jedním článkem v řetězci smluvních vztahů. Kdyby se prý Trammelová dostala na svobodu, mohli by se v ohrožení ocitnout i další lidé a instituce přináležející k tomuto řetězci.

Na tom nebylo nic objevného. Už od začátku bylo zřejmé, že obžaloba bude s propadnutím Lisiny hypotéky pracovat jako s motivem vraždy Mitchella Bonduranta.

Freemanová toho řekla dost na to, aby její argumenty přesvědčivě vyzněly proti kauci, ale zároveň dost málo na to, aby jakkoliv naznačila, na čem konkrétně chce obžalobu postavit. Věděl jsem, že je dobrá, protože jsme se v minulosti v soudní síni už několikrát střetli. A pokud mě paměť neklamala, všechny případy jsem prohrál.

Když přišla řada na mě, prohlásil jsem, že neexistuje jediný náznak, natožpak důkaz, že Trammelová představuje hrozbu pro společnost nebo že u ní hrozí útěk. Při absenci takových důkazů soudce nemohl obžalované kauci odepřít.

Fluharty se se svým rozhodnutím zastavil přesně na půli cesty: obhajobě přiznal vítězství v tom, že kauci stanovil, a obžalobě v tom, že ji stanovil na dva miliony dolarů.

Výsledek byl takový, že Lisa musela ve vězení zůstat.

Musela by zastavit majetek v hodnotě dvou milionů nebo sehnat ručitele za kauci. Ten by si naúčtoval desetiprocentní poplatek, což by Lisu přišlo na 200 000 dolarů. Něco takového nepřicházelo v její situaci v úvahu. Lisa zůstávala ve vězení.

Soudce konečně vyhlásil přestávku, takže jsem si mohl na pár minut promluvit s Lisou, než ji soudní sluhové odvedou ze sálu. Zatímco se novináři trousili ze dveří, rychle jsem jí ještě jednou připomněl, ať drží jazyk za zuby.

„Teď je to ještě důležitější, Liso, protože se o váš případ zajímají všechna možná média. Možná se vás pokusí kontaktovat i ve vězení – buď přímo, anebo prostřednictvím spoluvězeňkyň nebo návštěvníků, o kterých si myslíte, že jim můžete věřit. Takže pamatujte…“

„S nikým nemluvit. Rozumím.“

„Dobře. A teď vás chci informovat, že se dnes odpoledne sejdou všichni zaměstnanci naší kanceláře, aby zhodnotili váš případ a stanovili nejlepší strategii. Napadá vás něco, nač byste chtěla upozornit nebo co byste chtěla probrat?

Cokoliv, co nám může pomoci?“

„Mám jen jednu otázku a ta se týká vás.“

„Jakou?“

„Jak to, že jste se mě ještě nezeptal, jestli jsem to udělala?“

Viděl jsem, jak strážník vchází do kukaně a míří za Lisou, aby ji odvedl zpátky.

„Nepotřebuju se vás ptát, Liso,“ odpověděl jsem. „Na to, abych odvedl svou práci, nepotřebuju znát odpověď.“

„V tom případě je náš systém ubohý. Nejsem si jistá, jestli mě může hájit advokát, který mi nevěří.“

„No, tohle je samozřejmě vaše rozhodnutí a já nepochybuju o tom, že za dveřmi téhle soudní síně čeká dlouhá fronta advokátů, kteří by váš případ brali všemi deseti. Jenže nikdo z nich nezná tak dobře okolnosti téhle kauzy ani okolnosti vaší propadlé hypotéky – a to, že vám někdo řekne, že vám věří, ještě neznamená, že vám opravdu věří. Já vás těmihle žvásty krmit nebudu, Liso. U mě to funguje tak, že někdy je lepší nevědět. A to platí i obráceně.

Neptejte se mě, jestli vám věřím, a já vám to nebudu říkat.“

Odmlčel jsem se, abych viděl, jestli chce reagovat.

Nechtěla.

„Takže jdeme do toho? Nechci se ve vašem případu zbytečně angažovat, pokud si místo mě hodláte hledat někoho, kdo vám věří.“

„No tak asi jo. Jdeme do toho.“

„Dobrá, v tom případě se uvidíme zítra, abychom si pohovořili o případu a o směru, kterým povedeme obhajobu.

Doufám, že můj vyšetřovatel do té doby získá předběžné informace o tom, jaké důkazy má protistrana a co z nich vyplývá. Bude na tom…“

„Můžu se vás na něco zeptat, Mickey?“

„Jistěže můžete.“

„Mohl byste mi půjčit ty peníze na kauci?“

Její otázka mě nezarazila. Dávno už jsem přestal počítat, kolik klientů mě pumplo o peníze na kauci. Tohle byla možná zatím nejvyšší částka, o kterou mě někdo požádal, ale pochyboval jsem, že tento dotaz slyším v životě naposledy.

„To nemůžu, Liso. Za prvé tolik peněz nemám a za druhé by bylo střetem zájmů, kdyby advokát poskytoval peníze na kauci vlastnímu klientovi. Takže vám nemůžu pomoct. Myslím, že byste si měla zvyknout na představu, že přinejmenším po dobu procesu zůstanete ve vězení. Kauce je stanovená na dva miliony, což znamená, že byste potřebovala nejméně dvě stě tisíc, aby se vám za ni vůbec někdo zaručil. Je to spousta peněz, Liso, a i kdybyste je měla, stejně bych si polovinu nárokoval jako platbu za obhajobu. Takže byste zůstala ve vězení tak jako tak.“

Usmál jsem se, ale ona v mých slovech neviděla nic vtipného.

„A když ty peníze ručiteli složíte, dostanete je po procesu zpátky?“ zeptala se.

„Ne, ty zůstanou ručiteli jako odměna za riziko, protože kdybyste uprchla, musel by celé dva miliony zaplatit on.“

Lisa se tvářila popuzeně.

„Ale já přece neuprchnu. Chci zůstat tady a bojovat proti tomu. Chci být se svým synem, o nic víc mi nejde. Potřebuje mámu.“

„Liso, já přece nemluvím konkrétně o vás. Jen jsem vám říkal, jak kauce a ručení za ně fungují. Strážník, který stojí za vámi, je každopádně velmi trpělivý. Ale teď už budete muset jít s ním a já musím začít pracovat na vaší obhajobě.

Promluvíme si zítra.“

Kývl jsem na strážníka a ten přistoupil k Lise, aby ji odvedl zpět do vazební věznice. Když procházeli ocelovými dveřmi na boku kukaně, Lisa se ohlédla a podívala se na mě vyděšenýma očima. Nemohla tušit, co ji čeká – že to byl jen začátek nejtěžší zkoušky jejího života.

Andrea Freemanová se po skončení jednání ještě v soudní síni zdržela, aby si promluvila s kolegou ze státního zastupitelství, díky čemuž jsem se k ní mohl na odchodu ze sálu připojit.

„Nechtěla byste zajít na kávu a promluvit si?“ zeptal jsem se, když jsem ji dohnal.

„Vy nepotřebujete mluvit se svými lidmi?“

„S mými lidmi?“

„Se všemi těmi lidmi s kamerami. Za dveřmi už na vás budou čekat ve špalíru.“

„Já bych raději mluvil s vámi, a jestli chcete, mohli bychom se dokonce dohodnout na pravidlech jednání s médii.“

„Myslím, že pár minut bych si vyšetřit mohla. Chcete sjet tady do suterénu, anebo se mnou půjdete ke mně na státnězastupitelské kafe?“

„Pojeďme raději do suterénu. U vás v kanceláři bych se příliš často ohlížel přes rameno.“

„Kvůli své exmanželce?“

„Kvůli ní i kvůli jiným, i když se svou bývalou ženou jsem teď zadobře.“

„To ráda slyším.“

„Vy Maggii znáte?“

Ve Van Nuys pracovalo nejméně osmdesát státních zastupitelů.

„Letmo.“

Vyšli jsme ze soudní síně a bok po boku prošli kolem shromážděných novinářů, kterým jsme unisono sdělili, že v tak rané fázi případu nebudeme nic komentovat. Když jsme kráčeli k výtahům, nejméně šest reportérů – většinou ne místních – mi vtisklo do ruky vizitky. Viděl jsem na nich loga New York Times, CNN, Dateline, Salon a také 60

Minutes, svatého grálu mezi zpravodajskými pořady. Za necelých čtyřiadvacet hodin jsem povýšil z pozice nuzného advokáta, který za 250 dolarů měsíčně řeší propadlé hypotéky v jižním L. A., do role hlavního obhájce v případu, jenž se mohl stát charakteristickým příběhem této finanční epochy.

A to se mi líbilo.

„Jsou pryč,“ řekla Freemanová, když jsme se ocitli ve výtahu. „Můžete se přestat usmívat, jako byste snědl sračky.“

Podíval jsem se na ni a doopravdy se usmál.

„To jsem tak průhledný, jo?“

„No jo. Můžu vám říct jen jedno: užívejte si ten případ, dokud můžete.“

Byla to nepříliš jemná připomínka, co mě čeká.

Freemanová dělala na státním zastupitelství kariéru a někteří lidé tvrdili, že bude jednou kandidovat na jeho předsedkyni.

Stalo se zvykem připisovat její profesní vzestup a reputaci na státním zastupitelství její barvě kůže a interní politice – naznačovalo se, že Freemanová dostává dobré případy, protože je příslušnicí menšiny, kterou chrání jiná menšina.

Já však věděl, že je to osudová chyba. Andrea Freemanová byla ve své práci zatraceně dobrá a moje nulové skóre v soubojích s ní to dokazovalo. Když jsem se včera večer doslechl, že případ Lisy Trammelové dostala právě ona, připadal jsem si, jako bych dostal štulec do žeber. Bolelo to tím více, že jsem proti tomu nemohl nic dělat.

V bufetu jsme si nalili z várnic kávu a našli stůl v zapadlém rohu. Freemanová se posadila na místo, ze kterého bylo vidět na vchod do bufetu. Tuhle zásadu měli zažitou všichni strážci zákona, od hlídkových policistů přes detektivy až po prokurátory. Nikdy se neotáčet zády k místu možného útoku.

„Tak…,“ začal jsem. „A je to tady. Budete muset usvědčit potenciální americkou hrdinku.“

Freemanová se zasmála, jako bych se pomátl.

„Jo, to určitě. Pokud je mi známo, tak z vrahů ještě hrdiny neděláme.“

Napadl mě jeden nechvalně proslulý případ z Los Angeles, kterým jsem mohl toto tvrzení popřít, ale nakonec jsem to nechal plavat.

„To je možná trochu přehnané tvrzení,“ nadhodil jsem místo toho. „Řekněme prostě, že sympatie veřejnosti budou podle mě v tomto případu jednoznačně na straně obžalované. A myslím, že rozdmýchávání mediálních plamenů tyhle nálady jen zesílí.“

„Prozatím určitě ano. Ale nemám strach, že by veřejné mínění představovalo problém, až začnou vyplouvat na světlo důkazy a podrobnosti. Alespoň z mého hlediska ne.

Ale co to vůbec povídáte, Hallere? Vy se chcete bavit o dohodě za přiznání, přestože ten případ ještě není ani den starý?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, to vůbec ne. O ničem takovém se bavit nechci.

Moje klientka tvrdí, že je nevinná. O sympatiích veřejnosti jsem začal mluvit kvůli tomu, jakou ten případ už teď poutá pozornost. Zrovna jsem dostal vizitku od produkčního 60

Minutes. Takže bych si rád stanovil nějaká pravidla a dohody o tom, jak budeme ke sdělovacím prostředkům přistupovat. Právě jste se zmínila o důkazech a o tom, jak budou pronikat do veřejné sféry. Doufám, že mluvíte o důkazech předkládaných u soudu – ne o důkazech, které budete selektivně předhazovat L. A. Times nebo kterémukoliv jinému zástupci sedmé velmoci.“

„Tak heleďte, s radostí se tu hned teď s váma dohodnu na bezletové zóně. Ani jeden z nás nebude za žádných okolností mluvit s novináři.“

Zamračil jsem se.

„Tak daleko zatím nejsem připravený zajít.“

Freemanová na mě vědoucně kývla.

„To jsem ani nepředpokládala. Takže se třeba dohodněme na tom, že budeme opatrní. Oba. Já se například bez váhání obrátím na soudce, pokud si budu myslet, že se snažíte vyvíjet tlak na porotu.“

„Nápodobně.“

„Dobrá. Tak to bychom měli. Co dál?“

„Kdy mi začnete posílat nějaké nálezy?“

Freemanová se před odpovědí dlouze napila kávy.

„Z předchozích případů víte, jak pracuju. Nejsem typ, který by hrál hru ‚ukážu vám tohle, když vy mi ukážete tamto‘. Tahle výměna je vždycky jednostranná, protože obhajoba nikdy neukáže ani hovno. Takže i já si budu držet karty hezky u těla.“

„Myslím, že se potřebujeme dohodnout na nějakém režimu, paní státní zástupkyně.“

„Až nám přidělí soudce, můžete si o tom promluvit s ním. Ale nebudu dělat laskavosti vražedkyni, bez ohledu na to, kdo ji zastupuje. A abyste věděl, už jsem pořádně vynadala vašemu kamarádíčkovi Kurlenovi za to, že vám včera předal ten disk. Vůbec se to nemělo stát a on může mluvit o štěstí, že jsem ho z případu neodvolala. Pokládejte to za dárek od obžaloby. Ale je to jediný dárek, který dostanete…, pane obhájce.“

Přesně takovou odpověď jsem čekal. Freemanová byla zatraceně dobrá žalobkyně, ale z mého pohledu nehrála fér.

Soudní proces měl být oduševnělým soubojem fakt a důkazů. Obě strany měly podle zákona stejná práva a platila pro ně stejná pravidla hry. Freemanová však běžně využívala pravidel k tomu, aby fakta a důkazy tajila nebo zadržovala. Měla ráda cinklou hru. Nebyla nositelem světla.

Dokonce ho ani neviděla.

„Andreo, no tak. Policie sebrala mé klientce počítač a všechny její písemnosti. Jsou to její osobní věci a já je potřebuju, abych vůbec mohl začít stavět obhajobu. K

těmhle věcem přece nemůžete přistupovat jako k nálezům.“

Freemanová zkřivila ústa a zatvářila se, jako by skutečně zvažovala kompromis. Mělo mi být jasné, že je to jen falešná póza.

„Něco vám povím,“ řekla. „Až nám přidělí soudce, zajděte za ním a požádejte o to. Jestli mi soudce nařídí, ať vám ty věci vydám, mileráda vám je vydám. Ale do té doby to jsou moje důkazy a s nikým se o ně nebudu dělit.“

„Mockrát díky.“

Freemanová se usmála.

„Rádo se stalo.“

Její reakce na moji žádost o spolupráci i úsměv, s nímž mě odmítla, jen podpořily myšlenku, která ve mně sílila už od chvíle, co jsem se dozvěděl, že byla k případu přidělena ona: musím najít způsob, jak Freemanovou přimět, aby uzřela světlo.

5. kapitola

Schůzka všech zaměstnanců advokátní kanceláře Michael Haller a partneři se konala toho dne odpoledne v obývacím pokoji družstevního bytu Lorny Taylorové v západním Hollywoodu. Účastnila se jí samozřejmě Lorna, dále můj vyšetřovatel Cisco Wojciechowski – byl to i jeho obývací pokoj – a moje spolupracovnice Jennifer Aronsonová. Všiml jsem si, že Aronsonová je z místa setkání nesvá, a musel jsem uznat, že je to neprofesionální.

Před rokem, když jsem se angažoval v případu Jasona Jessupa a práce bylo habaděj, jsem si pronajal dočasnou kancelář. Věděl jsem, že i pro případ Lisy Trammelové by bylo lepší mít opravdové kancelářské prostory, a ne jen obývák dvou členů týmu. Problém byl v tom, že by to znamenalo další výdaje, které bych musel z něčeho platit, než se mi podaří zajistit na Lisin případ filmová a knižní práva – pokud se mi to vůbec podaří. Proto jsem až dosud s tímto krokem váhal, ale když jsem nyní viděl zklamání Jennifer Aronsonové, učinil jsem spontánní rozhodnutí.

„Dobrá, tak začneme,“ řekl jsem, když Lorna naservírovala minerálku a ledový čaj. „Vím, že tohle není nejprofesionálnější místo pro vedení advokátní kanceláře, a jakmile to bude možné, začneme si shánět kancelářské prostory. Do té doby však…“

„Vážně?“ řekla Lorna, kterou tato informace zjevně překvapila.

„Ano, právě jsem o tom rozhodl.“

„No tak jo, jsem ráda, že se ti můj byt tak líbí.“

„O to nejde, Lorno. Ale poslední dobou přemýšlím o tom, že když jsme teď přijali tady Bullocksovou, stala se z nás opravdová firma a možná bychom měli mít vlastní stálou adresu. Chápeš, aby mohli klienti jezdit k nám, místo abychom my pořád jezdili za nimi.“

„Mně to nevadí. Teda pokud budu moct dál otvírat krám až po desáté a chodit do práce v papučích. Už jsem si na to zvykla.“

Poznal jsem, že jsem ji urazil. Kdysi jsme byli krátce manželé, takže jsem znal její reakce. S tím jsem se však hodlal vypořádat později. Teď bylo nutné soustředit se na obhajobu Lisy Trammelové.

„A teď už přejděme k Lise Trammelové. Po dnešním vystoupení před soudcem jsem absolvoval první schůzku se státní zástupkyní a musím říct, že neproběhla příliš dobře. S

Andreou Freemanovou se znám už z dřívějška a je to typ žalobkyně, která nedá nic zadarmo. Jestli se dá o něčem smlouvat, bude o tom smlouvat. Pokud má nějaký materiál, na kterém může sedět tak dlouho, dokud jí soudce nenařídí, aby nám ho vydala, tak na něm bude sedět. V jistém smyslu ji obdivuju, ale to bychom se nesměli setkat u jednoho případu. Tím vším chci říct, že vypáčit z ní nálezy bude jako trhat někomu zuby.“

„No, a dojde vůbec na proces?“ zeptala se Lorna.

„Musíme to předpokládat,“ odpověděl jsem. „Během naší krátké diskuse vyjádřila klientka touhu proti obvinění bojovat. Tvrdí, že to neudělala. Což znamená, že jakékoliv dohody výměnou za přiznání nepřipadají prozatím v úvahu.

Budeme se připravovat na proces, ale současně zůstaneme otevření jiným možnostem.“

„Malý moment,“ ozvala se Aronsonová. „Včera večer jsi mi poslal mail, že se mám podívat na videozáznam jejího výslechu. A to je přece nález protistrany. Copak jsi ho nedostal od obžaloby?“

Aronsonová byla drobná pětadvacetiletá právnička s krátkými vlasy, které si pečlivě upravovala tak, aby vypadaly neupravené. Na očích měla brýle v retrostylu, jež částečně skrývaly její zářivě zelené oči. Vystudovala právnickou fakultu, po jejíchž absolventech renomované advokátní kanceláře v centru ani neštěkly, ale když jsem s ní dělal pohovor, cítil jsem z ní energii živenou negativní motivací. Hodlala těm kreténům z renomovaných kanceláří dokázat, že jsou mimo. Bez váhání jsem ji přijal.

„Ten disk jsem dostal od hlavního detektiva a státní zástupkyně z toho vůbec neměla radost. Takže nic dalšího nečekejme. Pokud něco budeme chtít, obrátíme se na soudce nebo půjdeme a obstaráme si to sami. Což nás přivádí k Ciskovi. Pověz nám, cos zatím zjistil, chlape.“

Všechny pohledy se otočily k vyšetřovateli, který seděl na otáčecí kožené židli vedle krbu plného rostlin v květináčích. Dnes byl vyšňořený, což v praxi znamenalo, že jeho tričko mělo rukávy. Přesto nedokázalo zakrýt jeho tetování ani jeho svaly. Díky vypracovaným bicepsům vypadal spíš jako vyhazovač ze striptýzového klubu než jako zkušený vyšetřovatel s velkou dávkou důvtipu.

Trvalo mi hodně dlouho, než jsem se vyrovnal s představou, že tahle obrovská flákota hovězího mě má vystřídat v intimním vztahu s Lornou. Nakonec jsem to však překousl a navíc jsem neznal lepšího vyšetřovatele. Když ještě jezdil s Road Saints, policajti se mu dvakrát pokusili přišít drogový delikt. Tím u něj vybudovali trvalou nedůvěru v policii. Většina lidí policajtům a priori věří. Cisco nikoliv, a díky tomu byl ve své práci tak dobrý.

„Rozdělil bych to na dvě různé zprávy,“ řekl na úvod.

„První se týká místa činu a druhá klientčina domu, který včera policie několik hodin prohledávala. Tak nejdřív místo činu.“

Aniž nahlížel do poznámek, začal nám podrobně popisovat, co zjistil v sídle banky WestLand National.

Útočník Mitchella Bonduranta překvapil, když vystupoval z auta a mířil do práce, a nejméně dvakrát ho udeřil neznámým

předmětem

do

hlavy.

S

největší

pravděpodobností zezadu. Bankéř neměl na dlaních ani rukou jakákoliv poranění způsobená sebeobranou, což naznačovalo, že ho pachatel téměř okamžitě zneškodnil. Na podlaze vedle něj se našel rozlitý kelímek od kávy z Joe’s Joe a vedle zadní pneumatiky auta otevřená aktovka.

„A co ty výstřely, které prý někdo slyšel?“ zeptal jsem se.

Cisco pokrčil rameny.

„Myslím, že si to vysvětlují jako střílení z výfuku.“

„Že by někomu dvakrát vystřelilo z výfuku?“

„Mohlo mu vystřelit jednou a druhá rána byla ozvěna.

Ať je to, jak chce, pachatel střelnou zbraň nepoužil.“

Cisco se vrátil ke své zprávě. Výsledky pitvy zatím nepřišly, ale on by se prý vsadil, že příčinou smrti byl úder tupým předmětem. Doba úmrtí byla předběžně stanovena na 8.30 až 8.50 ráno. V kapse měl Bondurant účtenku z kavárny Joe’s Joe vzdálené čtyři bloky od místa vraždy. Na účtence byl uveden čas 8.21 a vyšetřovatelé spočítali, že z kavárny na parkovací místo v garáži se mohl Bondurant dostat nejdříve za devět minut. A v 8.52 přišlo na policii hlášení od zaměstnance banky, jenž našel Bondurantovo tělo.

Odhadovanou dobu úmrtí tedy představoval přibližně dvacetiminutový interval. Časové rozpětí nebylo dlouhé, ale z hlediska doložení pohybu obžalované s cílem prokázat její alibi to byla celá věčnost.

Policie vyslechla všechny osoby, které parkovaly na stejném podlaží garáže, a také všechny osoby, které pracovaly v Bondurantově oddělení. Brzy zaznělo i jméno Lisy Trammelové a ozývalo se během těchto výslechů docela často. Lidé ji uváděli jako někoho, před kým se Bondurant údajně cítil v ohrožení. Jeho oddělení vypracovalo hodnocení rizik a Lisa v něm figurovala na prvním místě. Koneckonců jsme všichni věděli, že jí soudce vystavil zákaz styku s bankou a jejími zaměstnanci.

Policie trefila do černého, když jedna svědkyně uvedla, že několik minut po vraždě viděla Lisu Trammelovou kráčet směrem od banky po Ventura Boulevard.

„Co je to za svědkyni?“ zaměřil jsem se na nejničivější část Ciskovy zprávy.

„Jmenuje se Margo Schaferová. Pracuje na přepážce.

Podle mých zdrojů nebyla s Trammelovou nikdy ve styku.

Pracuje v bance, ne v úvěrovém oddělení. Když však na Trammelovou uvalili soudní zákaz styku, rozeslala banka její fotografii všem zaměstnancům. Všem bylo řečeno, ať si na ni dávají pozor, a pokud ji uvidí, ať to hlásí na policii. A tak ji Schaferová poznala.“

„A když ji zahlédla, bylo to na pozemku banky?“

„Ne, bylo to na chodníku o půl bloku dál. Trammelová údajně kráčela po Ventura na východ, směrem od banky.“

„Víme o té Margo Schaferové něco?“

„Zatím ne, ale dozvíme se. Dělám na tom.“

Přikývl jsem. Obvykle jsem Ciskovi nemusel říkat, co má vyšetřovat. Cisco nyní přešel ke druhé části své zprávy, totiž k ohledání domu Lisy Trammelové. Tentokrát si vzal na pomoc dokument, který vytáhl ze spisu.

„Zhruba dvě hodiny po vraždě se Lisa Trammelová dobrovolně nabídla – to je jejich výraz –, že doprovodí detektivy na stanici ve Van Nuys. Policie tvrdí, že Trammelovou zatkla až po skončení rozhovoru na stanici. S

odvoláním na její výroky během rozhovoru a také na očité svědectví Margo Schaferové požádali detektivové o povolení k prohlídce Lisina domu. Když ho dostali, asi šest hodin v domě hledali důkazy, zejména možnou vražednou zbraň a digitální i papírové dokumenty usvědčující Trammelovou z plánování Bondurantovy vraždy.“

Povolení k prohlídce vymezují konkrétní časový interval v němž se prohlídka musí uskutečnit. Poté musí policie včas podat k soudu takzvaný „protokol o výsledku prohlídky“, v němž se uvádí přesný soupis zabavených věcí. Soudce je pak povinen přezkoumat oprávněnost jejich zabavení, aby bylo jisté, že policie nepřekročila mantinely stanovené soudním povolením. Cisco prohlásil, že detektivové Kurlen a Longstrethová podali k soudu výsledek prohlídky dnes ráno a jemu se podařilo získat přes soudní asistentku kopii.

V tuto chvíli to byla klíčová část případu, poněvadž policie ani obžaloba nehodlaly obhajobě poskytnout informace.

Andrea Freemanová tento kanál uzavřela. Žádost o povolení k prohlídce i protokol o jejím výsledku však byly veřejně přístupné dokumenty. Freemanová nemohla jejich zveřejnění bránit. Přitom právě z těchto písemností jsem si mohl udělat nejvěrnější obrázek o tom, jak chce stát svou obžalobu pojmout.

„Řekni nám to v kostce,“ vyzval jsem Ciska. „Ale jinak chci kopii celého dokumentu.“

„Kopii máš tady,“ odpověděl Cisco. „Pokud jde o…“

„Mohla bych dostat taky jednu?“ ozvala se Aronsonová.

Cisco se na mě podíval, aby zjistil, jestli to schválím.

Byla to choulostivá situace. Vyšetřovatel se mě mlčky tázal, zda je naše nová kolegyně skutečně členkou týmu, a ne jen právnickou rychlokvaškou, která nemá dělat nic jiného než třepat klientům pravicí.

„Samozřejmě,“ řekl jsem.

„Tady to je,“ řekl Cisco. „A teď stručný výcuc: pokud jde o vražednou zbraň, vypadá to, že detektivové vlezli do garáže a sebrali z pracovního stolu veškeré ruční nářadí, které tam našli.“

„Takže nevědí, čím se skutečně vraždilo,“ podotkl jsem.

„Zatím neproběhla pitva,“ vysvětlil Cisco. „Budou muset porovnávat zranění se zbraněmi. To nějaký čas potrvá, ale mám kontakt na soudní patologii. Až budou znát výsledek oni, dozvím se ho i já.“

„Dobrá, co dál?“

„Sebrali jí notebook, tři roky starý MacBook Pro, a všemožné dokumenty týkající se propadnutí hypotéky na dům v Melba Avenue. Tady mohli soudce docela naštvat, poněvadž v protokolu konkrétně neuvádějí soupis všech dokumentů – nejspíš proto, že jich bylo fakt hodně. Zmiňují se jen o třech spisech. Jsou označené jako FLAG, PROPADNUTÍ JEDNA a PROPADNUTÍ DVĚ.“

Předpokládal jsem, že jakékoliv dokumenty o propadnutí hypotéky, které měla Lisa doma, musely pocházet ode mě.

Ve spisu s názvem FLAG a také v Lisině přenosném počítači mohla figurovat jména členů její skupiny – vyvodil jsem si z toho závěr, že policie možná hledá případné spolupachatele.

„Dobrá, co dál?“

„Sebrali jí mobilní telefon, jeden pár bot z garáže… a teď přijde to nejlepší: zabavili jí taky osobní deník. Nic bližšího o něm neuvádějí a ani nepíšou, co v něm bylo. Ale říkám si, že jestli Trammelová v tom deníku nadávala bance nebo přímo oběti, budeme mít problém.“

„Až ji zítra navštívím, zeptám se jí na to,“ řekl jsem.

„Ale teď se na chvilku zastavme u toho mobilu. Zmínila se policie v žádosti o povolení k prohlídce výslovně o tom, že chce její telefon? Naznačila, že mohlo jít o spiknutí? Že někdo Lise s Bondurantovou vraždou pomáhal?“

„Ne, v žádosti se o žádných spolupachatelích nemluví.

Nejspíš jen chtěli mít jistotu, že jim něco neunikne.“

Přikývl jsem. Bylo velmi užitečné vědět, jaké kroky vyšetřovatelé proti mé klientce podnikají.

„Nejspíš podali další žádost, ve které chtějí, aby jim telefonní operátor zpřístupnil výpisy volání,“ řekl jsem.

„Prověřím to,“ reagoval Cisco.

„Dobrá, máš ještě k té žádosti něco?“

„Ty boty. Podle protokolu o výsledku prohlídky odnesla policie z garáže jeden pár bot. Nepíše se tam proč – jen že šlo o pracovní obuv na zahradu. Ženskou obuv.“

„A žádné jiné boty nevzali?“

„Aspoň se k tomu nepřiznali. Jen tyhle.“

„O otiscích bot na místě činu jsi asi nezjistil nic, viď?“

„Ne, k tomu nemám nic.“

„Dobře.“

Byl jsem si jistý, že důvod zabavení bot vyjde velmi brzy najevo. Když policie žádá o povolení k prohlídce, obvykle rozhodí sítě tak široko, jak jí to soud dovolí.

Vždycky je lepší toho zabavit víc než něco opomenout. I když si pak někdy policie odváží i předměty, které s případem vůbec nesouvisejí.

„Mimochodem,“ pokračoval Cisco, „jestli budeš mít čas, tak i ta samotná žádost je docela zajímavé čtení – pokud pomineš překlepy a gramatické chyby. Hodně se odvolávají na rozhovor s Lisou, ale tohle všechno už jsme viděli na disku, který ti Kurlen předal.“

„Ano, její takzvaná přiznání a jeho přehánění.“

Vstal jsem a začal přecházet prostředkem místnosti.

Lorna také vstala a sebrala Ciskovi žádost o povolení k prohlídce, aby z ní mohla zhotovit kopii. Nato zamířila do malého pokoje, kde měla kancelář a také kopírku.

Počkal jsem, až se vrátí a předá jednu kopii Aronsonové.

„Takže další postup bude následující: ze všeho nejdřív musíme začít shánět opravdovou kancelář. Nějaké prostory kousek od soudní budovy ve Van Nuys, abychom si tam mohli zřídit velitelské stanoviště.“

„Chceš, abych se na to podívala, Micku?“ zeptala se Lorna.

„Ano, chci.“

„Dohlídnu na to, aby bylo poblíž parkování a dobré jídlo.“

„Bylo by fajn, kdyby se odtamtud dalo dojít k soudu pěšky.“

„Jasně. Krátkodobý pronájem?“

Zarazil jsem se. Líbilo se mi pracovat na zadním sedadle lincolnu. Dávalo mi to svobodu, která podporovala můj myšlenkový proces.

„Nejdřív to zkusíme na rok a uvidíme, co bude dál.“

Podíval jsem se na Aronsonovou. Seděla se sklopenou hlavou a cosi si psala do bloku.

„Bullocksová, potřebuju, abys držela za ručičku naše stávající klienty a poskytovala novým zájemcům základní informace. Ta reklama v rádiu poběží celý měsíc, takže se dá očekávat, že zájemců bude přibývat. A taky potřebuju, abys mi pomohla s Trammelovou.“

Aronsonová se na mě podívala a její oči se rozjasnily při představě, že necelý rok po vstupu do advokátní komory už bude řešit vraždu.

„Ale moc se neraduj,“ upozornil jsem ji. „K soudu si tě zatím nevezmu. Spíš od tebe budu potřebovat nádeničinu.

Jak ti šly v té vaší škole v obchoďáku důvodné příčiny?“

„Patřila jsem k nejlepším ve třídě.“

„Jak jinak. Hele, tak vidíš ten dokument ve své ruce?

Chci, abys tu žádost vzala a rozcupovala ji na kusy. Hledej veškerá opomenutí, nesprávné interpretace, zkrátka cokoliv, z čeho by se dal upéct návrh na nepřipuštění důkazu. Chci, aby obžaloba nemohla u soudu použít ani jeden jediný předmět, který z domu Lisy Trammelové odvezla.“

Aronsonová viditelně polkla. Bylo to proto, že jsem jí zadal nesmírně náročný úkol. Musela vynaložit obrovské úsilí, které pravděpodobně nepřinese mnoho hmatatelných výsledků. Stávalo se málokdy, že by soud nepřipustil v případu vůbec žádné důkazy. Chtěl jsem jen ověřit všechny eventuality a využil jsem k tomu Aronsonovou. Byla dost chytrá na to, aby to pochopila, a také proto jsem ji do kanceláře přijal.

„Nezapomeň, že pracuješ na případu vraždy,“ podotkl jsem. „Kolik tvých spolužáků se může něčím takovým pochlubit?“

„Nejspíš žádnej.“

„To si piš, že žádnej. Takže až budeš hotová, vezmi si ten disk z Lisina rozhovoru na policii a nalož s ním stejně.

Hledej jakýkoliv chybný krok, který policajti udělali, zkrátka cokoliv, co by se dalo použít k napadení výpovědi.

Myslím, že ve světle loňského výnosu nejvyššího soudu by se tam mohlo něco najít. Znáš ten výnos?“

„Eh…, tohle je můj první trestněprávní případ.“

„Tak se s ním seznam. Kurlen si dal hodně velkou práci, aby to vypadalo, že tam Trammelová přijela k rozhovoru dobrovolně. Ale jestli prokážeme, že byla pod jeho vlivem, tak i kdyby nakrásně neměla pouta, můžeme tvrdit, že z faktického hlediska už byla zatčená. Pokud se nám to podaří, tak všechno, co prohlásila předtím, než jí Kurlen přečetl práva, rovnou vyletí komínem.“

„Dobře.“

Aronsonová stále nezvedla hlavu od poznámek.

„Rozumíš úkolům?“

„Ano.“

„Dobrá, tak se do toho pusť, ale nezapomínej ani na ostatní klienty. To oni nám platí účty. Zatím.“

Obrátil jsem se zpátky k Lorně.

„Což mi připomíná, Lorno, že by ses měla spojit s Joelem Gotlerem a něco z tohohle příběhu vyždímat. Jestli dojde k mimosoudní dohodě, přestane být zajímavý, takže se pokus uzavřít kontrakt hned. Řekni mu, že jsme ochotni jít dolů s procenty z prodeje, pokud nám vyplatí slušnou zálohu. Potřebujeme finance na obhajobu.“

Gotler byl hollywoodský agent, který mě zastupoval.

Využíval jsem jeho služeb vždycky, když mi telefonovali z Hollywoodu. Tentokrát jsme my hodlali zavolat do Hollywoodu a pokusit se prodat autorská práva předem.

„Snaž se ho do toho vtáhnout,“ nabádal jsem Lornu. „V

autě mám vizitku od produkčního 60 Minutes. Až takhle velký případ z toho kouká.“

„Zavolám mu,“ odpověděla Lorna. „Vím, co mám říkat.“

Přestal jsem rázovat po pokoji, abych se zamyslel, co ještě zbývá udělat a jaká bude moje role. Pohlédl jsem na Ciska.

„Chceš, abych mrkl na tu svědkyni?“ zeptal se.

„Rozhodně. A na oběť taky. Chci mít oba dokonale přečtené.“

Do mé poslední věty se z reproduktoru na zdi vedle kuchyňských dveří ozvalo ostré zabzučení domovního zvonku.

„Promiň, to bylo zdola,“ prohlásila Lorna.

Neučinila však žádný pohyb směrem k interkomu.

„Ty nechceš odpovědět?“ zeptal jsem se.

„Ne, nikoho nečekám a všichni lidi ze zásilkových služeb znají kód. Takže to je nejspíš nějaký dealer.

Obcházejí tuhle čtvrť jako zombieové.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „tak pojďme dál. Další věcí, o které budeme muset přemýšlet, je náhradní vrah.“

Všichni bez rozdílu mi po těchto slovech začali věnovat zvýšenou pozornost.

„Potřebujeme někoho, na koho bychom to hodili,“

vysvětlil jsem. „Jestli s tím případem půjdeme do procesu, tak nestačí jen nasekat díry do obžaloby. My potřebujeme agresivní obhajobu. Musíme nasměrovat porotu od Lisy jinam. A k tomu potřebujeme náhradní hypotézu.“

Uvědomoval jsem si, že na mě Aronsonová upřeně hledí.

Připadal jsem si jako učitel na právnické fakultě.

„Potřebujeme zkrátka hypotézu o nevině. Jestli ji dokážeme vytvořit, tak ten případ vyhrajeme.“

Domovní zvonek se znovu rozezněl. Následovala další dvě táhlá a neodbytná zabzučení.

„Co je, sakra?“ ulevila si Lorna.

Otráveně vstala, přešla k interkomu a stiskla komunikační tlačítko.

„Ano, kdo je tam?“

„Je to advokátní kancelář Mickeyho Hallera?“

Byl to ženský hlas, který mi připadal povědomý, ale nedokázal jsem ho okamžitě zařadit. Reproduktor zněl plechově a zvuk byl ztlumený. Lorna se na nás podívala a zavrtěla hlavou, jako by byla zmatená. Její adresa na žádné naší reklamě nefigurovala. Jak se návštěvnice dostala až k domovním dveřím?

„Ano, ale musíte mít sjednanou schůzku,“ odpověděla ženě. „Můžu vám dát číslo, na kterém si můžete dohodnout s panem Hallerem konzultaci.“

„Prosím vás! Já s ním potřebuju mluvit hned. Jmenuju se Lisa Trammelová a jsem jeho klientka. Potřebuju s ním co nejdřív mluvit.“

Hleděl jsem na interkom, jako bych věřil, že je to přímá linka na ženskou věznici ve Van Nuys, kde se měla Lisa ve skutečnosti nacházet. A pak jsem pohlédl na Lornu.

„Radši jí ty dveře otevři.“

6. kapitola

Lisa Trammelová nebyla sama. Když jí Lorna otevřela, vešla moje klientka dovnitř ve společnosti muže, kterého jsem si pamatoval z jejího prvního vystoupení před soudcem. Seděl na galerii v první řadě a utkvěl mi v paměti, protože nevypadal jako právník ani jako novinář. Čišel z něj Hollywood. Jenže ne ten nablýskaný a sebevědomý Hollywood, nýbrž ten druhý Hollywood. Hladový a ambiciózní. Ve vlasech měl příčesek nebo si je amatérsky obarvil, na bradě mu rašilo povinné strniště a pod čelistí se mu tvořil lalok… Působil dojmem šedesátníka, který se bez valného úspěchu snaží vypadat na čtyřicet. Měl kaštanový rolák, na něm černou koženou bundu a na krku se mu houpal zlatý řetízek s hippiesáckým mírovým symbolem. Ať to byl kdokoliv, musel jsem předpokládat, že jeho přičiněním je teď Lisa na svobodě.

„Vy jste buď utekla z věznice ve Van Nuys, anebo jste sehnala kauci,“ řekl jsem na úvod. „Nevím, jak je to možné, ale mám takové tušení, že druhá možnost je správně.“

„Chytrý chlap,“ odvětila Lisa. „Seznamte se všichni s Herbertem Dahlem, mým přítelem a mecenášem.“

„D-A-H-L,“ přehláskoval své jméno usměvavý návštěvník.

„Mecenášem?“ zeptal jsem se. „Znamená to, že jste za Lisu složil kauci?“

„Jen zálohu u ručitele,“ řekl Dahl.

„A u koho jste byl?“

„U člověka jménem Valenzuela. Má kancelář hned u věznice. Bylo to velmi pohodlné, a navíc tvrdil, že vás zná.“

„To je fakt.“

Na chvíli jsem se odmlčel a přemýšlel, jak pokračovat.

Lisa nastalého ticha využila.

„Herb je opravdový hrdina, který mě z toho strašného místa vysvobodil,“ řekla. „Teď jsem venku a můžu pomáhat našemu týmu proti těm falešným obviněním bojovat.“

S Aronsonovou už Lisa spolupracovala, ale s Lornou ani Ciskem zatím osobně ne. Přistoupila k nim, podala jim ruku a představila se jim, jako by tohle všechno byla součást normálního pracovního kontaktu a nyní byl čas dát se do díla. Cisco se na mě podíval a obdařil mě výrazem, který sděloval: Co má tohle sakra znamenat? Pokrčil jsem rameny. Sám jsem to nevěděl.

Lisa se přede mnou nikdy nezmiňovala o Herbu Dahlovi ani o žádném jiném příteli a „mecenáši“, který by byl tak velkorysý a neváhal vypláznout dvě stě táců ručiteli na kauci. Přesto mě to na ní nepřekvapovalo – stejně jako skutečnost, že svého mecenáše nepožádala, aby jí zaplatil i obhajobu. A nakonec mě nevyvedla z míry ani skutečnost, že sem tak nabubřele a plná elánu vpadla a mermomocí chtěla být součástí týmu. Věděl jsem, že před cizími lidmi umí Lisa velmi dobře držet své osobní a citové problémy pod pokličkou. Dokázala by přemluvit i zebru, ať si zamaluje pruhy, a přemýšlel jsem, jestli Herb Dahl ví, jaký bič si na sebe právě upletl. Předpokládal jsem, že sleduje nějaký vlastní zájem, ale možná nechápal, že se i on sám stal předmětem manipulace.

„Liso,“ řekl jsem, „můžeme se posadit vzadu v Lornině pracovně a promluvit si na chvíli o samotě?“

„Myslím, že Herb by měl slyšet všechno, co mi chcete říct. Bude ten případ dokumentovat.“

„No, naše rozhovory dokumentovat nebude, protože komunikace mezi vámi a vaším advokátem je soukromá a podléhá advokátnímu tajemství. Někdo by ho mohl přinutit, aby o všem, co tady uslyší nebo uvidí, vypovídal u soudu.“

„Eh, to…, a neexistuje nějaký způsob, jak mu dát pověření nebo z něj udělat součást právního týmu?“

„Liso, pojďte prostě na minutku dozadu.“

Ukázal jsem do pracovny a Lisa tam konečně zamířila.

„Lorno, mohla bys panu Dahlovi nabídnout něco k pití?“

Následoval jsem Lisu do pracovny a zavřel za sebou dveře. V pracovně stály dva stoly, jeden Lornin a druhý Ciskův. Přenesl jsem jednu židličku před Lornin stůl a řekl Lise, ať se posadí. Pak jsem stůl obešel a usedl naproti ní.

„Tohle je zvláštní advokátní kancelář,“ poznamenala Lisa Trammelová. „Připadá mi, jako by tady někdo normálně bydlel.“

„Tohle jsou jen dočasné prostory. Ale pojďme si promluvit o tom vašem hrdinovi za dveřmi, Liso. Jak dlouho už ho znáte?“

„Jen asi dva měsíce.“

„A jak jste se s ním seznámila?“

„Na schodech v soudní budově. Přišel na jeden z protestů naší skupiny. Říkal, že ho zajímáme po filmové stránce.“

„Vážně? Takže on je filmař? A kde má kameru?“

„Totiž, on dělá spíš organizační věci. Je velmi úspěšný.

Zabývá se smlouvami na knihy a filmy. Všechno tohle zařídí. Tenhle případ si získá obrovskou pozornost, Mickey.

Ve vězení mi řekli, že mě o rozhovor žádalo šestatřicet reportérů. Ale oni mě s nimi samozřejmě mluvit nenechali.

Jenom s Herbem.“

„Takže Herb k vám pronikl až do vězení? To musí být pěkně neodbytný.“

„Tvrdí, že když uvidí dobrý příběh, už ho nic nezastaví.

Vzpomínáte na tu malou holčičku, která týden žila na úbočí hory s mrtvým otcem, který sjel ze silnice? Tak on o ní nechal natočit televizní inscenaci.“

„No, to je něco.“

„Já vím. Je velmi úspěšný.“

„Ano, to jste říkala. Takže jste s ním uzavřela nějakou dohodu?“

„Ano. On zařídí všechny možné autorské smlouvy, pak si z výdělku strhne svoje náklady a o zbytek se rozdělíme půl napůl, takže dostane zpátky ty peníze na kauci. Myslím, že je to docela fér. Herb už teď mluví o velkých penězích.

Možná se mi dokonce podaří zachránit dům, Mickey!“

„Podepsala jste mu něco? Nějakou smlouvu nebo dohodu?“

„Ano, všechno je to právoplatné a závazné. Musí mi dát můj podíl.“

„A to víte proto, že jste tu smlouvu před podpisem ukázala svému právníkovi?“

„Eh…, to ne, ale Herb říkal, že je to standardní vzorová smlouva. Jen je napsaná právnickou hatmatilkou. Ale já ji četla.“

To určitě, pomyslel jsem si. Stejně jako jsi četla smlouvy, které jsi podepsala mně.

„Můžu tu smlouvu vidět, Liso?“

„Herb si ji nechal. Ale můžete požádat jeho.“

„Požádám. Nezmínila jste se mu náhodou o našich dohodách?“

„O našich dohodách?“

„Ano, včera jste se mnou na policejní stanici podepsala několik smluv, vzpomínáte? Jedna byla o tom, že vás budu zastupovat v trestněprávních věcech a ostatní mi dávaly plnou moc a právo vyjednávat o veškerém prodeji autorských práv, z nichž budeme moci financovat vaši obhajobu. Vzpomínáte si, že jste mi podepsala zástavní smlouvu?“

Lisa neodpověděla.

„Všimla jste si, že tady mám tři lidi, Liso? Ti všichni pracují na vašem případu. A vy jste nám zatím nezaplatila ani cent. Což znamená, že jejich mzdu a všechny jejich výdaje musím platit já. Každý týden. Proto jste mi v těch dokumentech, které jste včera podepsala, dala právo uzavírat vaším jménem autorské smlouvy na knižní a filmová zpracování.“

„Aha… Tuhle pasáž jsem nečetla.“

„Na něco se vás zeptám. Co je pro vás důležitější, Liso: mít nejlepší možnou obhajobu, pokusit se vzepřít nepřízni osudu a vyhrát tenhle případ, anebo mít smlouvu na knihu nebo na film?“

Lisa nafoukla tváře, našpulila rty a pak otázku odrazila.

„Ale vy to nechápete. Já jsem nevinná. Vůbec jsem…“

„Ne, vy to nechápete. To, jestli jste, nebo nejste nevinná, v téhle rovnici vůbec nehraje roli. Jde jen o to, zda se nám to podaří dokázat u soudu. A když říkám ,nám‘, tak tím ve skutečnosti myslím ‚mně‘, Liso. Mně. Já jsem váš hrdina, ne nějaký Herb Dahl v kožené bundě a s mírovým symbolem na krku. A to myslím smrtelně vážně.“

Lisa se před odpovědí nadlouho odmlčela.

„Ale to nejde, Mickey. Vždyť mě právě dostal na kauci z vězení. Stálo ho to dvě stě tisíc dolarů. Musí se mu to nějak vrátit.“

„Zatímco tým vašich obhájců bude hladovět.“

„Ne, vy dostanete taky zaplaceno, Mickey. Slibuju.

Dostanu ze všeho půlku. Zaplatím vám.“

„Ale až po tom, co on získá svých dvě stě tisíc plus náhradu výdajů. Do kterých se dá pochopitelně zahrnout úplně cokoliv.“

„Herb říkal, že jednomu z doktorů Michaela Jacksona zařídil smlouvu na půl milionu. A to bylo jen za články do bulváru. Zatímco my bysme mohli podepsat práva na film!“

Málem jsem vybuchl. Lorna měla na stole mačkací hračku na uvolnění stresu. Bylo to malé soudcovské kladívko, vzorek dárku, o němž uvažovala, že ho začneme používat k marketingovým a reklamním účelům. Na bok se dal natisknout název a telefonní číslo kanceláře. Popadl jsem ho, prudce zmáčkl rukojeť a představoval si, že je to dýchací trubice Herba Dahla. Po několika okamžicích vztek odezněl.

Ta věc vážně fungovala. Zapsal jsem si do paměti, že musím Lorně říct, ať pár kusů objedná. Budeme je rozdávat u ručitelů za kauci a na pouličních slavnostech.

„No dobrá,“ řekl jsem. „O tom si promluvíme později.

Teď se vrátíme do obýváku. Herba však budete muset poslat domů, protože se budeme bavit o vašem případu, a to neděláme před lidmi, kteří nejsou vázáni advokátním tajemstvím. Později mu zavoláte a řeknete mu, že bez mého souhlasu nesmí uzavřít žádnou smlouvu ani v té věci podniknout jakýkoliv jiný krok. Rozumíte mi, Liso?“

„Ano.“

Lisa působila zdeptaně a krotce.

„Chcete, abych ho poslal pryč já, anebo to zvládnete sama?“

„Můžete se toho ujmout vy, Mickey?“

„Beze všeho. Myslím, že tady už jsme skončili.“

Vrátili jsme se do obývacího pokoje. Dahl právě končil s vyprávěním jakési historky.

„… a to bylo ještě předtím, než natočil Titanik!“

Zasmál se své pointě, ale ostatní přítomní zjevně nedisponovali stejným typem hollywoodského smyslu pro humor.

„Dobrá, Herbe, my se teď vrátíme k práci na případu a budeme si muset pohovořit s Lisou,“ řekl jsem. „Takže vás teď vyprovodím ven.“

„Ale jak se dostane domů?“

„Mám šoféra. Nějak si poradíme.“

Dahl zaváhal a pohlédl na Lisu v naději, že ho zachrání.

„To je v pořádku, Herbe,“ řekla. „Potřebujeme teď mluvit o případu. Zavolám ti, jakmile dorazím domů.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

„Micku, můžu ho vyprovodit já,“ nabídla se Lorna.

„Ne, to je dobrý. Stejně si musím zajít pro něco do auta.“

Všichni se s mužem s mírovým symbolem na krku rozloučili a společně jsme vyšli z domu. Každá bytová jednotka v budově měla východ do ulice. Prošli jsme po pěšině k hlavním vchodovým dveřím na Kings Road. Všiml jsem si, že pod poštovní schránkou leží čerstvé telefonní seznamy. Strčil jsem jeden do dveří, abych při návratu nemusel zvonit.

Došli jsme k mému autu, které parkovalo vepředu u červeného obrubníku. Rojas se opíral o přední nárazník a kouřil. Nechal jsem dálkové ovládání v prohlubni na nápoje, a tak jsem na něj zavolal.

„Rojasi, kufr.“

Rojas vytáhl svoje klíče a odemkl mi víko kufru. Řekl jsem Dahlovi, že mu chci něco dát, a on mě následoval k autu.

„Nehodláte mě tam nacpat, že ne?“

„To zrovna ne, Herbe. Chci vám jen něco předat.“

Postavili jsme se za auto a já otevřel víko kufru dokořán.

„Ježíši, vy to tu teda máte setříděné,“ pronesl Dahl, když uviděl krabice na spisy.

Neodpověděl jsem. Vytáhl jsem šanon se smlouvami a našel v něm dokumenty, které mi včera podepsala Lisa.

Obešel jsem auto a okopíroval smlouvy v multifunkční tiskárně stojící na předním sedadle. Podal jsem kopie Dahlovi a originály si nechal.

„Až budete mít pár minutek času, přečtěte si to.“

„Co to je?“

„Smlouva o právním zastoupení uzavřená mezi mnou a Lisou. Standardní vzorový text. A pak je tu i plná moc a zástavní smlouva na veškeré příjmy plynoucí z jejího případu. Jistě si všimnete, že Lisa všechny tyto písemnosti podepsala včera. To znamená, že předcházejí vaše smlouvy s ní, Herbe. Přečtěte si i pasáž psanou malým písmem. Podle ní disponuju veškerými jejími autorskými právy – na knihy, na filmy, na televizní vystoupení, na všechno.“

Viděl jsem, jak jeho oči tvrdnou.

„Počkejte, to…“

„Ne, Herbe, vy počkejte. Vím, že jste právě vyplázl dvě stě hadrů za zálohu na její kauci – plus to, co jste musel zaplatit, abyste k ní pronikl do vězení. Chápu, koukala z toho pro vás obrovská investiční příležitost. Dohlédnu na to, abyste ty peníze dostal zpátky. Až bude po všem. Ale budete až druhý v řadě, kamaráde. Smiřte se s tím a uhněte mi z cesty. Nepodniknete žádný krok, neuzavřete žádnou dohodu, aniž to nejdřív projednáte se mnou.“

Poklepal jsem na smlouvu, na kterou Dahl upřeně hleděl.

„Jestli mě neposlechnete, sám budete potřebovat právníka. Dobrého. Na dva roky vám svážu ruce a z těch dvou set tisíc už neuvidíte ani cent.“

Bouchl jsem dveřmi auta, abych poslední větu zdůraznil.

„Přeju hezký den.“

Nechal jsem ho stát u auta, vrátil jsem se ke kufru a uložil originály zpátky do šanonu. Když jsem zaklapával víko, všiml jsem si, že na kapotě stále prosvítá graffiti.

Rojas nechal nápis odstranit, ale sprej natrvalo poškodil lesklý lak. Gang Florencia 13 mě měl pořád označkovaného.

Sklopil jsem oči a podíval se na registrační značku na nárazníku.

DOPROVAZIMJE

Doprovodit svou klientku od soudu na svobodu mi však nyní připadalo těžší než obvykle. Prošel jsem kolem Dahla, který stále okouněl na chodníku a hleděl na smlouvy, vrátil jsem se do domu a vytáhl telefonní seznam zaklíněný mezi dveřmi. Náhodně jsem nalistoval stránku. Byl tam můj inzerát, z jehož rohu se usmívala moje podobizna.

ZACHRAŇTE SVŮJ DŮM!

NENECHTE SI HO ZABAVIT BEZ BOJE

Advokátní kancelář Michael Haller & partneři VOLEJTE:

323-988-0761

NEBO NAVŠTIVTE:

www.stopfinancnizkaze.com

Se Habla Espanol

Prohlédl jsem ještě pár dalších stránek, abych se ujistil, že můj inzerát je na všech stránkách, které jsem si zaplatil, a vrátil jsem telefonní seznam na hromádku. Nebyl jsem si jistý, kdo dnes ještě používá telefonní seznamy, ale moje sdělení tam pro všechny případy bylo.

Když jsem se vrátil do bytu, ostatní tam na mě mlčky čekali. Příchod Lisy a jejího mecenáše se na atmosféře jednání dost nepříznivě podepsal. Pokusil jsem se schůzku znovu oživit a obnovit jednotu našeho týmu.

„Takže jsme se konečně všichni seznámili. Liso, právě jsme se bavili o tom, jak budeme pokračovat a co potřebujeme vědět, abychom se dostali dopředu. Nemohli jsme se opřít o vaši přítomnost, protože jsem si byl upřímně řečeno jistý, že z vězení vyjdete až po osvobozujícím rozsudku na závěr procesu. Ale teď jste tady a já vás chci do naší strategie rozhodně zapojit. Chcete něco naší skupině sdělit?“

Připadal jsem si, jako bych vedl skupinovou terapii v léčebně v Oaks. Když jsem však přenechal slovo Lise, celá se rozzářila.

„Ano, ze všeho nejdřív jsem vám chtěla říct, jak strašně jsem vám vděčná, že se kvůli mně tolik snažíte. Vím, že v oblasti práva na věcech jako vina a nevina zase tolik nezáleží. Jde o to, co se podaří dokázat. Chápu to, ale zároveň jsem si říkala, že by možná bylo vhodné, kdybyste to ode mě slyšeli, i když možná jen jednou. Ve věci těch obvinění jsem nevinná. Pana Bonduranta jsem nezabila.

Doufám, že mi věříte a že to při procesu dokážeme. Mám malého syna a ten zoufale potřebuje být s matkou.“

Nikdo nepromluvil, ale všichni vážně kývali hlavami.

„Dobrá,“ ujal jsem se znovu slova, „než jste přišla, rozdělovali jsme si práci. Kdo bude mít co na starosti, kdo musí co udělat a podobně. Rád bych vám také svěřil nějaké úkoly.“

„Udělám všechno, co bude v mých silách.“

Lisa seděla vzpřímeně na kraji židle.

„Po vašem zatčení strávila policie několik hodin ve vašem domě. Prohledala ho odshora dolů a na základě soudního povolení si odtamtud odnesla několik věcí, které by mohla použít jako důkaz. Máme jejich seznam a vy se na něj beze všeho můžete podívat. Mezi zabavenými předměty je i váš notebook a také tři spisy s názvy FLAG, PROPADNUTÍ JEDNA a PROPADNUTÍ DVĚ. A tady bych vás chtěl právě požádat o pomoc. Jakmile nám bude přidělena soudní síň a soudce, okamžitě požádáme, aby nám policie notebook i spisy zpřístupnila, ale do té doby budu potřebovat, abyste si co nejdetailněji vzpomněla, co ty spisy a notebook obsahovaly. Jinými slovy chci vědět, co bylo na těch dokumentech tak zajímavého, že je policie zabavila.

Rozumíte mi, Liso?“

„Samozřejmě. A ano, to můžu udělat. Pustím se do toho ještě dneska večer.“

„Děkuji. Ale chci se vás zeptat ještě na jednu věc. Jestli ten případ půjde až do procesu, nerad bych se dočkal nějakých překvapení. Nechci, aby se zničehonic odněkud vynořil nějaký svědek a…“

„Proč říkáte jestli?“

„Prosím?“

„Řekl jste jestli. Jestli ten případ půjde až do procesu.

Ale tady žádné jestli neexistuje.“

„Promiňte. Přeřekl jsem se. Ovšem dobrý advokát si vždy vyslechne nabídku obžaloby. Protože v mnoha případech tato jednání umožní člověku netušený vhled do její strategie. Takže pokud vám někdy řeknu, že jednám s obžalobou o dohodě, mějte na paměti, že tím sleduju skrytý cíl, ano?“

„Dobře, ale já vám rovnou říkám, že se nehodlám přiznat k ničemu, co jsem neudělala. Protože zatímco jim se to hodí svést na mě, někde po svobodě běhá skutečný vrah. Včera v noci jsem na tom strašlivém místě vůbec nemohla spát.

Pořád jsem myslela na syna… Nikdy bych se mu nemohla podívat do očí, kdybych se přiznala k něčemu, čím jsem se neprovinila.“

Čekal jsem, že začne ronit slzy, ale udržela se.

„Rozumím,“ řekl jsem tiše. „Druhou věcí, o které s vámi chci mluvit, Liso, je váš manžel.“

„Proč?“

Okamžitě jsem cítil, jak se moje klientka varovně naježila. Vstupovali jsme do zrádného terénu.

„Je to pro nás otazník. Kdy se vám naposledy ozval?

Nemůže se někde objevit a způsobit nám problém? Nemohl by u soudu vypovídat proti vám, o nějakých předchozích aktech msty nebo odplaty? Potřebujeme vědět, co všechno od něj můžeme očekávat, Liso. A je úplně jedno, jestli se nakonec objeví, nebo ne. Pokud nám od něj hrozí nějaké nebezpečí, musím o tom vědět.“

„Myslela jsem, že manželé proti sobě nemůžou svědčit.“

„Tuhle výsadu by musel uplatnit on sám, a ani pak by to nebylo zcela jednoznačné, protože už spolu nežijete. Takže chci tenhle otazník vyřešit. Máte ponětí, kde se teď váš manžel zdržuje?“

Zákony ve skutečnosti říkaly něco trochu jiného, ale já se potřeboval dostat k informacím o Lisinu manželovi, abych lépe pochopil dynamiku jejich manželství a zjistil, zda by se tato stránka příběhu nedala zakomponovat do obhajoby. Bývalí partneři představují divokou kartu. I když se advokátovi podaří zabránit tomu, aby vypovídali v neprospěch jejich klienta, ještě to neznamená, že nemohou se státem spolupracovat jinak.

„Ne, to vůbec netuším,“ odpověděla Lisa. „Ale předpokládám, že se dřív nebo později objeví.“

„Proč?“

Lisa zvedla dlaně, jako by chtěla ukázat, že odpověď je nasnadě.

„Protože z toho koukají peníze. Jestli se dívá na televizi nebo čte noviny a dozví se, co se stalo, určitě se tu objeví.

Na to můžete vzít jed.“

Tato odpověď mi připadala zvláštní, protože vykreslovala jejího muže jako marnotratníka, zatímco já věděl, že ať je pan Trammel kdekoliv, utrácí velmi málo.

„Říkala jste, že v Mexiku vyčerpal vaši kreditní kartu.“

„Přesně tak. V Rosarito Beach. Vybral z Visa karty čtyřicet čtyři tisíc a překročil limit. Musela jsem ji zrušit a žádnou jinou kartu jsme neměli. Jenže jsem si neuvědomila, že s jejím zrušením přijdu i o možnost ho vypátrat. Takže netuším, kde teď může být.

Cisco si odkašlal a vmísil se do hovoru.

„Udržuje s vámi kontakt? Telefonáty, e-maily, textové zprávy?“

„Zpočátku mi poslal pár e-mailů. Pak se dlouho neozýval a zavolal mi až nedávno, když měl syn narozeniny.

To bylo před šesti týdny.“

„Ptal se ho syn, kde je?“

Lisa zaváhala a pak řekla, že ne. Ale nebyla dobrá lhářka. Poznal jsem, že za tím vězí něco dalšího.

„Co je, Liso?“ pobídl jsem ji.

Lisa se odmlčela a pak spustila.

„Budete si všichni myslet, že jsem hrozná matka, ale já mu Tylera k telefonu nedala. Pohádali jsme se a já jsem…, prostě jsem mu to položila. Později jsem si to vyčítala, ale zpátky jsem mu zavolat nemohla, protože volal ze skrytého čísla.“

„Ale určitě má nějaký mobilní telefon,“ konstatoval jsem.

„Nemá. Měl ho, ale jeho číslo je už nějakou dobu zrušené. Každopádně tehdy z tohohle telefonu nevolal.

Buďto si nějaký půjčil, anebo má nové číslo, které mi nedal.“

„Mohl to byl jednorázový přístroj,“ podotkl Cisco.

„Prodávají se v každém obchoďáku.“

Přikývl jsem. Příběh o rozpadu manželství vyvolal u všech přítomných zasmušilou náladu. Po chvíli jsem znovu promluvil.

„Jestli s vámi znovu naváže kontakt, Liso, okamžitě mi dejte vědět.“

„Dobře.“

Přesunul jsem pohled na svého vyšetřovatele. Zaklesli jsme se do sebe očima a já mu beze slova sdělil, ať se o Lisině toulavém manželovi pokusí zjistit co nejvíce informací. Nechtěl jsem, aby na nás uprostřed procesu vyskočil jako čertík z krabičky.

Cisco zlehka přikývl. Mému sdělení porozuměl.

„Ještě pár věcí, Liso, a pak už se můžeme pustit do práce.“

„Dobrá.“

„Když vám včera policie prohledávala dům, odnesla si i pár dalších věcí, o kterých jsme zatím nemluvili. Byl mezi nimi i předmět, který policie označila za ‚deník‘. Víte, co to je?“

„Ano, psala jsem knihu. Knihu o své cestě.“

„O vaší cestě?“

„Ano, o cestě za tím, jak v tomhle příběhu najít sebe sama. O našem hnutí. O pomoci lidem, kteří bojují za záchranu svých domovů.“

„Dobrá, takže to byla taková kronika vašich protestů a podobných akcí?“

„Přesně tak.“

„Vzpomenete si, jestli jste v tom deníku zmínila jméno Mitchella Bonduranta?“

Lisa sklopila oči a začala šátrat v paměti.

„Myslím, že ne. Ale vyloučit to nemůžu. Koneckonců za tím vším stál právě on.“

„Nepsala jste tam, že mu ublížíte?“

„Ne, nic takového. A já mu neublížila! Já to neudělala!“

„Na to se vás neptám, Liso. Snažím se jen zjistit, jaké důkazy proti vám policie má. Takže tvrdíte, že ten deník pro nás nebude problém?“

„To určitě ne. Nebude to problém. Nic závadného v něm není.“

„Dobře, to je fajn.“

Podíval jsem se na ostatní členy týmu. Kvůli verbální přetahované s Lisou jsem zapomněl na další otázku. Cisco mi pomohl.

„Ta svědkyně.“

„Ano, správně. Liso, pohybovala jste se včera ráno v době vraždy někde v okolí banky WestLand National v Sherman Oaks?“

Moje klientka neodpověděla hned, z čehož jsem usoudil, že jsme narazili na problém.

„Liso?“

„Můj syn chodí v Sherman Oaks do školy. Ráno ho tam vozím a kolem té budovy projíždím.“

„To je v pořádku. Takže jste tamtudy jela i včera. V

kolik hodin to bylo?“

„Ehm, asi ve tři čtvrtě na osm.“

„To jste vezla syna do školy, je to tak?“

„Ano.“

„A když ho vysadíte ve škole? Vracíte se stejnou trasou?“

„Ano, většinou ano.“

„A co včera? Bavíme se o včerejšku. Vracela jste se tamtudy i včera?“

„Ano, myslím, že ano.“

„Vy si nevzpomínáte?“

„Ne, jela jsem tam. Vždycky to vezmu po Ventura Boulevard do Van Nuys a pak najedu na dálnici.“

„Takže když jste vysadila Tylera ve škole, jela jste rovnou domů, nebo jste dělala něco jiného?“

„Zastavila jsem se na kafe a pak vyrazila domů. Přičemž jsem projela kolem té banky.“

„V kolik hodin to bylo?“

„To nevím jistě. Nedívala jsem se na hodinky. Ale myslím, že mohlo být kolem půl deváté.“

„Vystupovala jste z auta v blízkosti banky WestLand National?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Víte to jistě?“

„Samozřejmě že to vím jistě. Tohle bych si pamatovala, nemyslíte?“

„Dobře. Kde jste se pro tu kávu zastavila?“

„V Joe’s Joe na Ventura Boulevard, kousek od Woodman Avenue. Vždycky jezdím tam.“

Odmlčel jsem se, pohlédl jsem na Ciska a pak na Aronsonovou. Cisco mi již dříve oznámil, že Mitchell Bondurant držel v době útoku v ruce kelímek s kávou zakoupenou v kavárně Joe’s Joe. Rozhodl jsem se, že Lise zatím nepoložím otázku, která byla nasnadě, totiž zda v kavárně nezahlédla Mitchella Bonduranta, nebo zda s ním dokonce nepřišla do styku. Jako Lisin advokát bych byl totiž vázán tím, co o případu vím. Nesměl bych napomáhat ke křivé výpovědi. Kdyby mi Lisa nyní řekla, že Bonduranta viděla a že spolu prohodili pár slov, byl bych povinen zasáhnout, pokud by se u procesu snažila tvrdit něco jiného.

Proto jsem si musel dávat pozor, abych v rané fázi případu nezískal informace, které by mě později mohly omezovat. Věděl jsem, že se v tom skrývá jistý rozpor. Mým úkolem bylo získat maximum informací, ale současně jsem některé věci zatím vědět nechtěl. Přebytek informací někdy člověka omezuje. Nevědomost mu naopak dává prostor k šířeji pojaté obhajobě.

Aronsonová na mě upřeně hleděla a zjevně se divila, proč Lise nepoložím otázku, která se sama nabízí. Rychle jsem zavrtěl hlavou. Své důvody jsem jí hodlal vysvětlit později – byla to jedna z dalších věcí, které ji na fakultě neučili.

Vstal jsem.

„Myslím, že pro dnešek to stačí, Liso. Poskytla jste nám spoustu informací a my teď na nich budeme pracovat. Můj řidič vás odveze domů.“

7. kapitola

Bylo jí čtrnáct a ještě pořád měla ráda k večeři palačinky. V restauraci Dupar’s ve Studio City jsme už s dcerou měli svůj box. Byl to náš středeční rituál. Večer jsem ji vyzvedl u mámy a cestou ke mně jsme se tu zastavili na palačinky. Ona si napsala úkoly a já pracoval na případu.

Byl to můj nejdrahocennější rituál.

Podle rozhodnutí rozvodového soudu jsem měl mít Hayley každou středu večer a každý druhý víkend. S

Vánocemi a Dnem díkůvzdání jsme se měli střídat a kromě toho jsem si ji směl brát na dva týdny v létě. To však byl jen oficiálně stanovený režim. Ve skutečnosti jsme měli už více než rok velmi dobré vztahy a často jsme všichni tři podnikali společné akce. I poslední Vánoce jsme večeřeli jako rodina.

A moje bývalá žena se k nám dokonce někdy připojila ve středu večer na palačinky. Také to byl pro mě drahocenný zážitek.

Dnes večer jsme však byli s Hayley sami. A moje práce na případu obnášela studium pitevního protokolu Mitchella Bonduranta, v němž se nacházely fotografie ze samotné pitvy i snímky těla ležícího na místě činu v garáži pod bankou. Nakláněl jsem se tedy v boxu tak, aby Hayley ani nikdo jiný v restauraci ty otřesné fotky neviděl. K

palačinkám by se moc nehodily.

Hayley si zatím psala domácí úkol z fyziky: brali právě změny hmoty a spalovací proces.

Cisco měl pravdu. Pitva dospěla k závěru, že Bondurant zemřel na krvácení do mozku způsobené několika údery tupým předmětem do hlavy.

Údery byly konkrétně tři. Protokol obsahoval i náčrtek temene oběti. Místa tří úderů byla na vrcholu lebky zakreslena tak těsně vedle sebe, že by je všechny zakryl čajový šálek.

Pohled na kresbu mě rozrušil. Nalistoval jsem na první stránku protokolu, kde byla popsána prohlídka těla. Mitchell Bondurant měřil podle popisu sto osmdesát dva centimetry a vážil osmdesát jeden kilogram. Lisinu výšku a váhu jsem neměl právě po ruce, a tak jsem zavolal na mobilní telefon, který jí Cisco dnes dopoledne předal – její telefon totiž zabavila policie. Bylo vždy prvořadou prioritou, aby se dal klient kdykoliv kontaktovat.

„Liso, tady je Mickey. Povězte mi rychle: kolik měříte?“

„Cože? Mickey, já zrovna večeřím s…“

„Stačí, když mi řeknete, kolik měříte, a já vás nebudu dál obtěžovat. Nelžete mi. Jakou výšku máte uvedenou v řidičském průkazu?“

„Ehm, myslím, že sto padesát osm centimetrů.“

„A je to přesné?“

„Ano. Co se…“

„Dobře, víc toho nepotřebuju. Můžete se vrátit k večeři.

Přeju hezký večer.“

„Co…“

Ukončil jsem hovor a zapsal si její výšku do zápisníku, který mi ležel na stole. Vedle jsem připsal Bondurantovu výšku. Vzrušující na tom bylo, že bankéř byl o čtyřiadvacet centimetrů vyšší než jeho údajná vražedkyně, a přesto údery, které mu prorazily lebku a způsobily smrt, směřovaly do nejvyššího místa na těle. To vyvolávalo otázku, zda je něco takového vůbec fyzicky možné. Podobné otázky vyvolávaly u poroty pochybnosti a dobrý advokát s nimi dokázal účinně pracovat. O. J. Simpsona koneckonců také zprostili viny kvůli nepadnoucí rukavici. Pokud tedy chtěla obžaloba zvítězit, musela porotě věrohodně vysvětlit, jak mohla drobná

Lisa

Trammelová

udeřit

stodvaaosmdesáticentimetrového Mitchella Bonduranta do temene.

Odpověď pochopitelně závisela na dalších faktorech, například na rozměrech zbraně nebo na poloze oběti. Pokud už Bondurant ležel v době útoku na zemi, pak byly všechny tyto úvahy zbytečné. Momentálně však stálo za to na nich trochu zapracovat. Rychle jsem přesunul pozornost k jednomu spisu na stole a vytáhl z něj protokol o výsledku domovní prohlídky.

„Komus to volal?“ zeptala se Hayley.

„Jedné své klientce. Musel jsem zjistit, kolik měří.“

„Jak to?“

„Protože to může souviset s otázkou, jestli mohla udělat to, co tvrdí obžaloba.“

Prohlédl jsem si seznam zabavených předmětů.

Figuroval na něm jen jeden pár bot – pracovní boty, které policie sebrala z garáže. Žádné lodičky, žádné střevíce na podpatku ani žádná jiná obuv. Detektivové pochopitelně provedli prohlídku ještě před Bondurantovou pitvou, takže neznali její závěry. Dalo se předpokládat, že pracovní boty nebudou mít vysoký podpatek ani hrubou podešev. Pokud je tedy detektivové zabavili proto, že je podle nich měla Lisa v době vraždy na nohou, pak měl Bondurant stále přes dvacet centimetrů k dobru – tedy za předpokladu, že v době útoku stál.

To hrálo v náš prospěch. Vzal jsem pero a třikrát v zápisníku podtrhl údaje o výšce obou protagonistů. Pak jsem ovšem začal přemýšlet o tom, proč policie zabavila jen jeden pár bot. Protokol o výsledku prohlídky to nijak nevysvětloval a policie směla na základě soudního povolení zabavit jakýkoliv předmět, který mohl být použit při páchání trestného činu. Přesto si detektivové ze všech možných věcí vybrali právě boty určené k práci na zahradě – a já tomu nedokázal přijít na kloub.

„Máma říkala, že máš nějakej fakt velkej případ.“

Podíval jsem se na dceru. Jen málokdy se se mnou bavila o mé práci. Podle mě to bylo tím, že ve svém věku stále viděla věci černobíle, bez jakýchkoliv šedých zón. Lidé byli buď dobří, nebo špatní a já jsem si vydělával na živobytí zastupováním těch špatných. A tak se se mnou nebylo o čem bavit.

„To že říkala? Ano, ten případ poutá velkou pozornost.“

„Jde o tu ženskou, co zabila bankéře, kterej jí chtěl sebrat dům, viď? To s ní jsi teďka mluvil?“

„Ona je jen obžalovaná, že ho zabila. Ještě nebyla z ničeho usvědčena. Ano, to s ní jsem právě mluvil.“

„A k čemu potřebuješ znát její výšku?“

„Opravdu to chceš vědět?“

„E-he.“

„No, podle obžaloby zavraždila muže, který byl mnohem vyšší než ona, tak, že ho udeřila nějakým předmětem do temene. A já si kladu otázku, jestli je na něco takového vůbec dost vysoká.“

„Takže Andy bude muset prokázat, že to možné je?“

„Andy?“

„Mámina kamarádka. Máma říkala, že jí přidělili tvůj případ.“

„Myslíš Andreu Freemanovou? Tu černošku s vlasy nakrátko?“

„Jo.“

Tak ona je to „Andy“, pomyslel jsem si. Přestože mi tvrdila, že zná mou bývalou ženu jen „letmo“.

„Ony jsou s mámou dobré kamarádky? To jsem nevěděl.“

„Cvičí spolu jógu, a když je u nás Gina, někdy k nám Andy zajde a pak s mámou někam vyrážejí. Taky bydlí v Sherman Oaks.“

Gina byla paní na hlídání, jejíž služby moje bývalá manželka využívala, když jsem Hayley nemohl hlídat já nebo když si nepřála, abych o jejích společenských aktivitách věděl. Případně když jsme si někam vyrazili spolu.

„V tom případě bych tě chtěl o něco poprosit, Hay.

Neříkej nikomu, o čem jsme se tu bavili nebo o čem jsi mě slyšela mluvit do telefonu. Jsou to soukromé věci a já nechci, aby se o tom Andy dozvěděla. Pravděpodobně jsem před tebou neměl nikam volat.“

„Dobře, nikomu nic neřeknu.“

„Díky, miláčku.“

Čekal jsem, zda dcera k mému případu ještě něco podotkne, ale ona se opět vrátila ke cvičebnici z fyziky.

Vrátil jsem se k pitevnímu protokolu a k fotografiím smrtelných zranění na Bondurantově hlavě. Soudní patolog oholil oběti kolem míst úderu vlasy a vedle přiložil pravítko, aby poskytl srovnávací měřítko. Rány vtlačené do lebky měly kulatý tvar a narůžovělé okraje. Kůže po jejich obvodu byla rozseknutá, ale patologové z ní smyli krev, aby byly rány lépe vidět. Dvě z nich se částečně překrývaly a třetí od nich byla vzdálená sotva tři centimetry.

Kulatý tvar vtlačenin mě dovedl k závěru, že útočník Bonduranta napadl kladivem. Nejsem zrovna domácí kutil, ale aspoň trochu se v nářadí vyznám, takže vím, že mnohá kladiva mají kulatou nebo někdy i oválnou úderovou plochu.

Byl jsem si jistý, že expert na nástroje ze soudní patologie tuto hypotézu potvrdí, ale nikdy není na škodu být o krok vepředu a předvídat, co druhá strana udělá. Všiml jsem si také, že všechny tři vtlačeniny obsahují nepravidelnost ve tvaru malého písmene „v“, ale netušil jsem, co to může znamenat.

Ještě jednou jsem si přečetl protokol o výsledku prohlídky a zjistil jsem, že mezi předměty zabavenými z garáže Lisy Trammelové žádné kladivo nefiguruje. Bylo to zvláštní, protože detektivové si odvezli řadu jiných, méně běžných nástrojů. I v tomto případě to mohlo být tím, že se domovní prohlídka uskutečnila před pitvou a policisté ještě neměli její výsledky k dispozici. Policie se tedy zřejmě rozhodla nezabavit jeden konkrétní nástroj, ale odvézt si je všechny. To ovšem vyvolávalo další otázky.

Kde to kladivo je?

A existuje vůbec nějaké?

Chybějící kladivo představovalo první dvousečnou zbraň. Pro obžalobu byla absence kladiva na jinak plně vybaveném pracovním stole jasným náznakem viny: obžalovaná zavraždila oběť kladivem a pak se ho zbavila, aby na sebe neupoutala pozornost.

Obhajoba mohla naopak argumentovat tím, že absence kladiva zbavuje obžalovanou viny: nemáte-li vražednou zbraň, nemůžete prokázat spojitost s obžalovanou, a proto ji nemůžete usvědčit.

Teoreticky to měl být jasný bod pro obhajobu. Jenže tomu tak nebylo vždy. V podobných otázkách se totiž porotci obvykle přikláněli k obžalobě. Říkejme tomu výhoda domácího prostředí. Obžaloba jako by vždy hrála na domácím hřišti.

Přesto jsem si napsal poznámku, ať se Cisco pokusí to kladivo vypátrat. Ať promluví s Lisou Trammelovou a zjistí, co o něm ví. A také ať vypátrá jejího manžela – i kdyby se ho neměl zeptat na nic jiného, než jaké měli doma kladivo a kam se podělo.

Další fotografie z pitvy zachycovaly přímo roztříštěnou lebku poté, co z ní patolog stáhl kůži a přetáhl ji přes obličej.

Poškození bylo rozsáhlé – všechny tři údery lebku prorazily a od všech tří ran se do okolí rozbíhaly téměř pravidelné klikaté praskliny. Rány byly označeny za neslučitelné se životem a fotografie tento závěr jasně potvrzovaly.

Pitevní zpráva se zmiňovala o několika dalších tržných ranách a oděrkách na těle, o jedné zlomenině a třech vyražených zubech, avšak soudní patolog označil všechna tato zranění za důsledek Bondurantova pádu tváří na zem bezprostředně po útoku. Než bankéř dopadl na podlahu garáže, byl už v bezvědomí, pokud ne mrtvý. O žádných zraněních utrpěných v sebeobraně se zpráva nezmiňovala.

Jedna část pitevního protokolu obsahovala barevné fotokopie snímků z místa činu, které soudnímu patologovi poskytla losangeleská policie. Nejednalo se však o celou fotodokumentaci, nýbrž jen o šest fotografií zachycujících polohu těla tak, jak bylo nalezeno. Byl bych měl raději k dispozici celou sadu snímků, ale na ty jsem musel počkat do chvíle, kdy se mi podaří přimět soudce, aby zrušil embargo na vydávání nálezů, které v našem případu zavedla Andy Freemanová.

Fotografie z místa činu zachycovaly Bondurantovo tělo z několika úhlů. Bankéř ležel v garáži rozplácnutý mezi dvěma auty. Jedním z nich byl sportovně-užitkový lexus s otevřenými dveřmi na straně řidiče. Na podlaze se válel kelímek z kavárny Joe’s Joe a vedle něj se leskla louže rozlité kávy. Kousek od těla se nacházel otevřený kufřík.

Bondurant ležel čelem k zemi a horní a zadní část hlavy měl zbrocenou krví. Jeho otevřené oči působily dojmem, že hledí do betonové podlahy.

Vedle kapiček krve na betonu byly rozmístěny důkazní značky. Pitevní zpráva však neobsahovala žádnou analýzu, která by stanovovala, zda tato krev pochází ze samotného útoku, nebo zda na podlahu odkapávala z vražedné zbraně.

Poloha kufříku mi připadala zvláštní. Proč byl otevřený?

Sebral z něj pachatel něco? Měl čas ho po Bondurantově zavraždění prohledávat? Pokud ano, pak mi jeho počínání připadalo chladnokrevné a dobře naplánované. Do garáže se v tu dobu sjížděli zaměstnanci, kterým v bance začínala pracovní doba. Udělat si čas na prohledávání kufříku, zatímco vedle leželo tělo oběti, bylo mimořádně riskantní, ale zároveň to byl projev velkého vnitřního klidu, který vylučoval, že vrah jednal emotivně nebo jím zmítala touha po pomstě. Tohle nebylo dílo amatéra.

Napsal jsem si k těmto věcem pár dalších otázek a poté k nim dopsal závěrečnou připomínku. Musel jsem pověřit Ciska, ať zjistí, zda měl Bondurant v garáži vyhrazené parkování. Byla na zdi před parkovacím místem jeho jmenovka? „Zvláštní okolnosti“, které státní zastupitelství připojilo k původnímu obvinění z vraždy, naznačovaly, že podle obžaloby Trammelová věděla, kdy a kde se bude Bondurant nacházet. Museli to však u soudu dokázat.

Zavřel jsem Lisiny spisy a stáhl je spolu se zápisníkem gumičkou.

„Daří se ti?“ zeptal jsem se Hayley.

„Jasně.“

„Už budeš hotová?“

„S jídlem, nebo s úkoly?“

„S obojím.“

„Už jsem dojedla, ale ještě mám něco do společenských věd a do angličtiny. Ale jestli chceš, můžeme už jet.“

„Taky mi zbývá projít pár spisů. Zítra mám soud.“

„Ohledně té vraždy?“

„Ne, v jiných případech.“

„V těch, ve kterých se snažíš lidem zachránit dům?“

„Přesně tak.“

„Jak to, že je těch případů najednou tolik?“ zeptala se Hayley s dětskou nevinností.

„Hamižnost, miláčku. V podstatě jde o to, že byli všichni tak trochu hamižní.“

Podíval jsem se na dceru, abych zjistil, jestli jí bude taková odpověď stačit, ale ona se ke svým úkolům nevrátila.

Stále se na mě dívala a zjevně čekala, až jí k tomu řeknu něco bližšího – čtrnáctiletá dívka se zajímala o věc, o kterou většina země nejevila zájem.

„Je to zkrátka tak, že když chceš koupit vlastní dům nebo byt, stojí to většinou spoustu peněz. Proto tolik lidí raději bydlí v nájmu. Většina těch, kteří kupují dům, složí určitou velkou částku, ale téměř nikdy nemají dost peněz, aby to stačilo na celý dům, a tak požádají banku o půjčku. Banka pak posoudí, jestli tito lidé složili dostatečně velký obnos a mají dostatečně vysoký příjem, aby mohli takovou půjčku – říká se jí hypotéka – splácet. A když všechno vypadá dobře, koupí si lidé dům, který chtějí, a pak mnoho let splácejí hypotéku bance prostřednictvím měsíčních splátek. Rozumíš tomu?“

„Jako že té bance platí nájem.“

„Svým způsobem ano. Ale když platíš nájem majiteli domu, tak ti ten dům nepatří. Zatímco když máš hypotéku, splácíš půjčku na dům, který ti už patří. Je to tvůj dům a říká se, že mít vlastní dům je americký sen.“

„A tobě tvůj dům patří?“

„Ano. A mámě ten její taky.“

Hayley přikývla, ale já si nebyl jistý, jestli jsou tyto věci pro čtrnáctiletou dívku srozumitelné. Bylo těžké vidět splněný americký sen u rodičů, kteří bydlí každý na vlastní adrese a každý splácí vlastní hypotéku.

„Jenže před nějakou dobou,“ pokračoval jsem, „začaly banky koupi vlastního domu lidem usnadňovat. Netrvalo dlouho a půjčku na dům dostal prakticky každý, kdo zašel do banky nebo navštívil hypotečního makléře. Bylo to spojeno se spoustou podvodů a s podplácením a řadu půjček dostali lidé, kteří je vůbec dostat neměli. Někteří lhali o svých příjmech, aby půjčku dostali, a jindy zase lhali ti, kdo půjčky poskytovali. Bavíme se tu o milionech půjček, Hayley, a když se někde točí takové peníze, nedá se všechno účinně kontrolovat – není na to dost lidí ani pravidel.“

„Takže neexistoval nikdo, kdo by nutil lidi platit?“

„I tohle byla součást problému, ale většinou šlo o to, že si na sebe lidé vzali příliš velkou zátěž. Navíc měly ty půjčky úrokovou sazbu, která se po nějaké době změnila.

Tyhle sazby určují, jak velkou částku musí majitel domu každý měsíc platit, a mohou se náhle prudce zvýšit. Někteří lidé si navíc nastavili hypotéku tak, že platili jen malé měsíční částky, ale na konci pětiletého období museli celý zbytek půjčky splatit najednou. Ale abych to zkrátil a zjednodušil: najednou se zhoršila ekonomická situace a spolu s ní se snížila i tržní hodnota domů. Výsledkem byla krize, protože miliony lidí po celé zemi si kvůli nižším příjmům nemohly dovolit platit předepsané splátky a navíc nemohli domy prodat, poněvadž jejich hodnota byla najednou nižší než částka, kterou za ně dlužili. Jenže bankám, věřitelům a investičním skupinám, které půjčky vystavily, to bylo úplně jedno. Prostě chtěli svoje peníze zpátky. A když jim je lidé nemohli zaplatit, začali jim zabavovat domy.“

„A tihle lidé si teď najímají tebe.“

„Někteří ano. Ale i tak se teď v celé zemi zabavují miliony domů. Tihle věřitelé chtějí zpátky své peníze, a tak někteří z nich dělají ošklivé věci a jiní si na ošklivé věci najímají zlé lidi. Lžou, podvádějí a odebírají lidem domy nespravedlivě a v rozporu se zákonem. A já jsem tu od toho, abych tomu bránil.“

Podíval jsem se na dceru. Pravděpodobně se v tom už vůbec nevyznala. Přitáhl jsem si k sobě druhou hromádku spisů, která přede mnou ležela na stole, otevřel jsem první spis a začal z něj číst.

„Tak třeba tenhle případ. Tato rodina si před šesti lety koupila dům a měla za něj splácet devět set dolarů měsíčně.

Ovšem když šla o dva roky později celá ekonomika do pr…“

„Tati!“

„Promiň. Když se o dva roky později zhoršila hospodářská situace, úroková sazba se zvýšila a spolu s ní se zvýšila i jejich měsíční splátka. Současně s tím přišel manžel o práci řidiče školního autobusu, protože se mu stala nehoda. Oba manželé se tedy vypravili do banky a řekli: ,Podívejte, máme určitý problém. Nemohli bychom si tu půjčku změnit nebo nastavit jinak, abychom vám mohli platit dál?‘ Říká se tomu restrukturalizace dluhu a vlastně je to úplně jednoduché. Ti lidé postupovali naprosto správně, ale banka je uvedla v omyl, protože jim řekla: ‚Ano, budeme s vámi spolupracovat. Plaťte zatím tolik, kolik platit můžete, a my se na to podíváme.‘ A tak ti lidé platili, kolik mohli, jenže to nestačilo. Čekali a čekali, ale banka se jim pořád neozývala. A najednou jim přišlo poštou oznámení, že se jim dům zabavuje. Takový postup je naprosto špatný a já se s tím snažím něco udělat. Jenže je to souboj Davida s Goliášem, Hayley. Obří finanční instituce zadupávají lidi do země a jen málokdo je ochoten se jim postavit tak jako já.“

Během tohoto vysvětlování své mladé dceři jsem si konečně uvědomil, proč mě tato oblast práva tolik přitahuje.

Ano, někteří moji klienti jednoduše zneužívali systému. Byli to obyčejní šarlatáni, úplně stejní jako banky, u nichž si brali půjčku. Mezi mými klienty se však našli i takoví, které systém znevýhodnil a převálcoval. Společnost těmto lidem ukřivdila a já se za ně chtěl prát a udržet jim bydlení tak dlouho, jak to jen bude možné.

Hayley během mého vyprávění sebrala tužku a viditelně se už toužila vrátit k úkolům. Ze zdvořilosti však čekala, až domluvím – tuhle ohleduplnost musela zdědit po matce.

„Takže takhle se věci zhruba mají. A teď už se můžeš vrátit k práci. Dáš si ještě něco k pití? Nebo třeba nějaký dezert?“

„Tati, vždyť palačinky jsou taky takovej dezert.“

Hayley nosila rovnátka a vybrala si pro ně limetkově zelenou barvu. Když mluvila, neustále jsem sklouzával pohledem na její zuby.

„Aha, no jasně. A co pití? Dáš si ještě mlíko?“

„Ne, díky, jsem v pohodě.“

„Dobře.“

I já jsem se vrátil k práci a oddělil jsem z hromádky před sebou tři spisy týkající se případů s propadlou hypotékou.

Rozhlasová inzerce mi přinesla tolik nových zákazníků, že jsme se snažili soudní jednání sdružovat: plánovat všechna slyšení před určitým konkrétním soudcem na stejný den, abych nemusel jezdit sem a tam. A zítra ráno mě v centru čekala tři slyšení před soudcem Alfredem Byrnem. Ve všech třech případech jsme postavili obhajobu na tvrzení, že rozhodnutí o propadnutí hypotéky není právoplatné a že se věřitel nebo vymáhací agent pracující ve službách věřitele dopustili podvodu.

Ve všech těchto případech se mi napadením postupu věřitelů podařilo propadnutí hypotéky pozastavit. Moji klienti stále bydleli ve svých domech a nikdo po nich nežádal, aby platili měsíční splátky. Protistrana to pokládala za podvod, jehož závažnost si nijak nezadala se záplavou propadlých hypoték. Advokáti věřitelů mnou otevřeně pohrdali, protože jsem to prý já, kdo podporuje podvodné jednání, přestože tím pouze oddaluju nevyhnutelný výsledek.

Mně to ovšem nevadilo. Trestněprávní advokáti jsou na projevy opovržení zvyklí.

„Myslíte, že já už palačinky nestihnu?“

Zvedl jsem hlavu a viděl, jak do boxu vedle Hayley usedla moje bývalá manželka. Vystřihla dceři polibek na tvář dřív, než se Hayley stačila začít bránit. Byla zkrátka v tomhle věku. Litoval jsem, že se Maggie neposadila na mou stranu a neobšťastnila pusou mě. Byl jsem však ochoten počkat.

Usmál jsem se na ni a začal uklízet spisy ze stolu, abych na něm udělal místo.

„Na palačinky není nikdy pozdě.“

8. kapitola

Následující úterý Lisu Trammelovou ve Van Nuys formálně obžalovali. Jednalo se o rutinní slyšení, kde se měla Lisa oficiálně vyjádřit k obžalobě a od něhož měla začít plynout lhůta pro případný zrychlený proces. Protože však moji klientku propustili na kauci, přikláněli jsme se k tomu, že se zrychleného řízení zřekneme. Dokud Lisa svobodně dýchala, nebylo kam spěchat. Případ tak měl pomalu nabírat na obrátkách jako letní bouřka a pořádně začít až ve chvíli, kdy bude obhajoba dokonale připravena.

Formální obžaloba nicméně posloužila k tomu, aby mohla Lisa pronést do soudního záznamu a také před kamerami

shromážděných

zpravodajských

štábů

jednoznačné a rozhodné „necítím se vinna“. Účast na slyšení sice byla nižší než v případě Lisina prvního vystoupení před soudem (jakmile určitý případ začne procházet klasickou soudní mašinerií, celostátní média o něj obvykle ztratí zájem), ale stále tu bylo přítomno mnoho zástupců místních médií,

kteří

patnáctiminutové

jednání

dobře

zdokumentovali.

Vedením obžalovacího i předběžného slyšení byl pověřen soudce vrchního soudu Dario Morales. Předběžné slyšení mělo dát na obžalobu jakési oficiální razítko. Bylo nepochybné, že Lisa k němu bude znovu předvolána a případ se pak dostane na stůl jinému soudci, který bude mít na starosti jeho hlavní část: soudní proces.

Ačkoliv jsem si s Lisou od jejího zatčení téměř denně telefonoval, už více než týden jsem se s ní osobně neviděl.

Všechna moje pozvání na osobní schůzku odmítla a já teď viděl proč. Když stanula před soudem, byla z ní úplně jiná žena. Vlasy měla sestříhané do módní vlny a její obličej vypadal nepřirozeně hladce a růžově. Lidé v soudní síni si šuškali, že si moje klientka nechala píchnout do tváří botox, aby byla vizuálně přitažlivější.

Předpokládal jsem, že za těmito fyzickými změnami i za elegantním novým kostýmem, který měla Lisa na sobě, stojí Herb Dahl. Působili na mě jako nerozlučná dvojice a Dahlovy aktivity mě stále více obtěžovaly. Ustavičně na naši kancelář odkazoval producenty a scenáristy, takže Lorna musela donekonečna odrážet jejich snahy přiživit se na Lisině příběhu. Rychlé nahlédnutí do internetové filmové databáze nám obvykle prozradilo, že člověk odvolávající se na Herba Dahla je pisálek nejhoršího kalibru, který v Hollywoodu jen paběrkuje. Ne že by nám slušná infuze hollywoodských peněz nepřišla vhod, abychom mohli z něčeho uhradit vršící se náklady, ale tihle lidé vesměs stáli o okamžitou smlouvu bez zálohy, což nám nestačilo. Navíc se můj agent nezávisle na Dahlovi snažil dojednat smlouvu se zálohovou platbou, z níž by se dalo uhradit několik platů i pronájem kanceláře a ještě by zbylo dost na to, abychom vyplatili Dahla a konečně se ho zbavili.

Téměř u každého soudního slyšení se nejdůležitější informace a kroky v oficiálním záznamu nakonec neobjeví.

Nejinak tomu bylo i s Lisinou obžalobou. Jakmile nechal soudce do záznamu uvést Lisino prohlášení o nevině a stanovil termín dalšího slyšení, které se mělo uskutečnit za dva týdny, oznámil jsem mu, že obhajoba má několik návrhů, které by ráda předložila soudu ke zvážení. Morales je uvítal a já předal jeho asistentovi pět různých návrhů.

Kopie jsem věnoval i Andree Freemanové.

První tři návrhy připravila Jennifer Aronsonová po zevrubné prohlídce žádosti LAPD o povolení k prohlídce a videozáznamu z rozhovoru detektiva Kurlena s Lisou Trammelovou, respektive po důkladném rozboru, kdy policie informovala Lisu o jejích právech a kdy ji přesně zatkla. Aronsonová odhalila ve všech případech nesrovnalosti, procedurální chyby a zveličování skutečnosti.

Sepsala tedy návrhy na potlačení důkazů, v nichž požádala, aby soudce nepřipustil záznam rozhovoru Kurlena s Trammelovou jako důkaz a aby z procesu vyloučil také veškeré předměty zabavené během domovní prohlídky u obžalované.

Návrhy byly dobře promyšlené a přesvědčivě napsané.

Byl jsem na Aronsonovou pyšný a měl jsem ze sebe radost, že když mi na stole přistál její životopis, dokázal jsem tenhle drahokam v hromadě hlušiny objevit. I tak jsem ovšem věděl, že její návrhy nemají velkou šanci na úspěch. Žádný volený soudce nemá zájem potlačovat v případu vraždy důkazy. Ledaže by si přál, aby ho veřejnost příště nezvolila.

Proto soudci vždycky hledali způsoby, jak zachovat status quo a ponechat rozhodnutí o důkazech na porotě.

Návrhy Jennifer Aronsonové přesto hrály ve strategii obhajoby významnou roli. Doprovázely je totiž dva další návrhy. První se snažil nastartovat proces předávání nálezů tím, že jménem obhajoby žádal o přístup ke všem záznamům a interním zprávám týkajícím se Lisy Trammelové a Mitchella Bonduranta, jimiž disponovala banka WestLand Financial. Druhý návrh žádal, aby obžaloba umožnila obhajobě prohlídku přenosného počítače, mobilního telefonu a všech osobních dokumentů Lisy Trammelové, které policie zabavila při prohlídce jejího domu.

Jelikož se dalo předpokládat, že Morales bude chtít rovným dílem uspokojit obhajobu i obžalobu, zvolil jsem strategii, která se ho snažila dotlačit k šalomounskému řešení. Chtěl jsem, aby nechal mé dítě rozpůlit. Aby zamítl návrhy na potlačení důkazů a výměnou za to přiznal obhajobě přístup k materiálům uvedeným ve zbylých dvou návrzích.

Morales ani Freemanová samozřejmě nebyli dnešní a moji strategii dokázali snadno prohlédnout. To však ještě neznamenalo, že ji dokážou překazit. Navíc jsem měl pro ně připravený šestý návrh, který jsem zatím nepodal, protože to mělo být moje eso v rukávu.

Morales stanovil Freemanové desetidenní lhůtu, během níž měla na mé návrhy reagovat, odročil slyšení a rychle přešel k dalšímu případu. Dobrý soudce se s případy nikdy nepárá. Otočil jsem se k Lise a řekl jí, ať na mě počká na chodbě, protože si potřebuju promluvit se státní zástupkyní.

Všiml jsem si, že na Lisu u dveří čeká Dahl. Ten ji jistě milerád doprovodí ven. Rozhodl jsem se, že se s panem mecenášem vypořádám později, a přistoupil jsem ke stolu obžaloby. Freemanová měla sklopenou hlavu a cosi si právě čmárala do zápisníku.

„Hej, Andy?“

Zvedla hlavu. Už už se začínala usmívat, protože čekala, že uvidí nějakého přítele, který ji oslovuje „Andy“. Když viděla, že jsem to já, její úsměv se bleskurychle vytratil.

Položil jsem před ni na stůl svůj šestý návrh.

„Podívejte se na tohle, až budete mít minutku. Podám to zítra ráno. Nechtěl jsem dneska zavalovat soud papíry, chápete. Zítra ráno to bude stačit, ale říkal jsem si, že vás budu předem informovat, protože tenhle návrh se týká vás.“

„Mě? O čem to mluvíte?“

Neodpověděl jsem. Nechal jsem ji tam sedět a vyrazil jsem přes branku ze soudní síně. Sotva jsem prošel dvojitými dveřmi, spatřil jsem svou klientku a Herba Dahla obklopené hustým půlkruhem reportérů a televizních kamer.

Rychle jsem se postavil za Lisu, chytil ji za paži a v polovině věty ji odtáhl pryč.

„Občané, rozejděte se!“ řekl jsem posměšným tónem.

Lisa se mému sevření bránila, ale mně se přesto podařilo odtáhnout ji od novinářské smečky a dostrkat ji na chodbu.

„Co to děláte?“ protestovala. „Vždyť mě ztrapňujete!“

„Já že vás ztrapňuju? Liso, vy se s tím člověkem ztrapňujete sama. Řekl jsem vám, ať se na něj vykašlete. A co uděláte vy? Vyfintíte se jako nějaká filmová hvězda.

Tohle je soudní proces, Liso, ne televizní estráda.“

„Sdělovala jsem jim svůj příběh.“

Když jsme byli od houfu novinářů dostatečně daleko, aby nás nikdo nemohl slyšet, zastavil jsem se.

„Liso, s médii nemůžete takhle otevřeně mluvit. Vrátí se vám to jako bumerang.“

„Co to plácáte? Vždyť to byla jedinečná příležitost vysvětlit jim, jak se na to všechno dívám já. Někdo tu se mnou hraje špinavou hru a je načase se proti tomu ozvat. Už jsem vám řekla, že mlčí jen ten, kdo je vinen.“

„Problém je v tom, že na státním zastupitelství funguje mediální oddělení a to kopíruje a archivuje každý článek nebo reportáž, kterou o vás otisknou noviny nebo odvysílá televize. Všechno, co řeknete, se dostane k nim. A jestli se ve svých prohlášeních pro média třeba jen malinko odchýlíte, mají vás v hrsti. Vytáhnou to na vás před porotou a usmaží vás zaživa. Snažím se vám prostě říct, že tohle nestojí za riziko, Liso. Veškerou komunikaci s médii byste měla nechat na mně. A pokud to nedokážete a opravdu si přejete prezentovat novinářům svůj příběh sama, tak vás v kanceláři připravíme, sepíšeme vám strategická mediální prohlášení a společně je s vámi secvičíme.“

„Jenže tohle má na starosti Herb. Chtěl mít jistotu, že se…“

„Vysvětlím vám to ještě jednou, Liso. Herb Dahl není váš advokát a vaše zájmy pro něj nejsou prioritou.

Nejdůležitější jsou pro něj zájmy Herba Dahla. Rozumíte?

Připadá mi, že to pořád nějak nedokážete pochopit. Musíte se ho zbavit. On se…“

„Ne! To nemůžu! To neudělám! Jemu jedinému na mně doopravdy záleží.“

„Aha, tak tohle mi opravdu drásá srdce, Liso. Protože jestli je jediný, komu na vás záleží, tak proč se ještě pořád s těmi lidmi vybavuje?“

Ukázal jsem na hlouček reportérů a fotografů. A skutečně: Dahl dosud stál před nimi a krmil je vším, co od něj chtěli slyšet.

„Co jim asi tak říká, Liso? Vy to víte? Protože já o tom nemám ani páru, což je trochu zvláštní, poněvadž vy jste obžalovaná a já váš advokát. Kdo je on?“

„On může mluvit za mě,“ prohlásila Lisa.

Zatímco jsme sledovali Dahla, jak prstem vyvolává reportéry, kteří mu smějí položit otázku, všiml jsem si, jak se zprudka otevřely dveře soudní síně, z níž jsme před chvílí vyšli, a jak se z nich vyřítila Andrea Freemanová. V ruce držela můj šestý návrh a brousila očima po chodbě. Nejprve zaregistrovala hrozen reportérů, ale pak si všimla, že v jeho centru nestojím já. Když mě její radar konečně zachytil, změnila kurz a nejkratší cestou vyrazila ke mně. Několik reportérů na ni zavolalo, ale ona je rázně odehnala mávnutím ruky, v níž držela můj dokument.

„Liso, běžte k tamtěm lavičkám, posaďte se a počkejte na mě. A nemluvte už se žádnými novináři.“

„A co…“

„Prostě mě poslechněte.“

Sotva se Lisa odšourala, dorazila ke mně Freemanová.

Byla rozzuřená a já viděl v jejích očích oheň.

„Co je tohle za blábol, Hallere?“

Zvedla do vzduchu moje lejstro. Zachoval jsem klid, i když mi státní zástupkyně vstoupila přímo do osobní zóny.

„No,“ prohlásil jsem, „podle mě je naprosto jasné, co to je. Je to návrh na vaše odvolání z případu kvůli střetu zájmů.“

„Já že jsem ve střetu zájmů? Kvůli čemu?“

„Podívejte, Andy – můžu vám tak říkat, že? Když vám tak říká moje dcera, tak proč bych nemohl já, viďte?“

„Vynechte ty kecy, Hallere.“

„Jistě, to můžu. Střet zájmů, proti kterému vznáším námitku, spočívá v tom, že jste o tomhle případu hovořila s mou bývalou ženou a…“

„Ona prostě shodou náhod pracuje ve stejné kanceláři jako já.“

„To je sice pravda, jenže tyhle diskuse neprobíhaly výlučně v kanceláři. Vedly se také na józe, před mou dcerou a co já vím – možná i v celém San Fernando Valley.“

„Nechte toho, prosím vás. Vždyť jsou to úplné kecy.“

„Vážně? Tak proč jste mi lhala?“

„Já vám nikdy nelhala. Co si to…“

„Ptal jsem se vás, jestli znáte mou bývalou ženu, a vy jste řekla, že letmo. A to skutečně neodpovídá pravdě, viďte?“

„Prostě jsem se s vámi nechtěla do těchhle diskusí pouštět.“

„Takže jste lhala. V tom návrhu jsem se o tom nezmínil, ale můžu to tam připsat, než ho zítra podám. Ať soudce posoudí sám, jestli je to důležité.“

Andrea Freemanová s rozhořčenou odevzdaností vyfoukla z plic vzduch.

„Takže co chcete?“

Rozhlédl jsem se. Nikdo nás nemohl slyšet.

„Co chci? Chci vám ukázat, že i já dokážu hrát vaším stylem. Jestli se vůči mně chcete chovat jako drsňák, tak já se vůči vám můžu chovat stejně.“

„Jak si to mám vyložit, Hallere? Jaký výměnný obchod se mnou chcete udělat?“

Přikývl jsem. Dostávali jsme se k věci.

„Vy dobře víte, že když ten návrh podám, bude to váš konec. Soudce se z opatrnosti přikloní na stranu obhajoby.

Nebude se pouštět do sporných výroků, které by mohly vést ke zrušení jeho rozhodnutí. Kromě toho ví, že na státním zastupitelství pracují tři stovky použitelných žalobců. Takže není nic jednoduššího než za vás poslat náhradu.“

Ukázal jsem na dav reportérů shromážděných na chodbě, z nichž většina stále obklopovala Herba Dahla.

„Vidíte ty reportéry a ten humbuk? To všechno pro vás zmizí. Tohle je zřejmě největší případ vaší kariéry, ale najednou půjde všechno k šípku. Už žádné tiskovky, žádné novinové titulky, žádná záře reflektorů. Užije si to ten, koho pošlou místo vás.“

„Tak především se tomu návrhu vzepřu a nikde není psáno, že vám soudce Morales na ty vaše nesmysly skočí.

Řeknu mu totiž, jaký cíl sledujete. Že se snažíte zasahovat do procesu volby žalobce. Zbavit se státní zástupkyně, které se očividně bojíte.“

„Vykládat mu můžete, co chcete, ale stejně mu budete muset vysvětlit – při veřejném slyšení –, jak je možné, že mi moje čtrnáctiletá dcera minulý týden u večeře recitovala fakta o tomhle případu.“

„To je nesmysl. Měl byste se stydět, že takhle zneužíváte vlastní…“

„Cože? Chcete říct, že já nebo moje dcera jsme lháři?

Protože není nic snazšího než předvolat k soudu i ji. Nevím, jestli by se vašim šéfům líbilo pozdvižení, které by takový krok vyvolal – nebo příslušné novinové titulky. Představte si to: Státní zástupkyně griluje čtrnáctileté dítě a označuje je za lháře. Dost nevkusné, nemyslíte?“

Freemanová se ke mně otočila zády a vyrazila pryč, ale pak se opět zastavila. Věděl jsem, že ji mám v hrsti. Správně měla z našeho případu vycouvat, jenže nemohla.

Nedokázala se vzdát případu a všeho, co jí mohl přinést.

Opět se obrátila ke mně a podívala se na mě, jako bych před ní vůbec nestál nebo jako bych byl mrtvý.

„Tak ještě jednou: co chcete?“

„Raději bych zítra ten návrh nepodával. A raději bych stáhl i svoje žádosti, aby mé klientce vrátili osobní věci a abych mohl nahlédnout do dokumentů banky WestLand.

Nejde mi o nic jiného než o spolupráci. O přátelskou výměnu nálezů. Chci, aby se případ začal hýbat. Nemám zájem obracet se na soudce pokaždé, když od vás chci něco, na co mám nárok.“

„Mohla bych na vás podat stížnost na komoře.“

„Fajn, a já pak na vás podám kontrastížnost. Budou nás vyšetřovat oba a zjistí, že pouze vy jste porušila pravidla, když jste o našem případu mluvila s bývalou manželkou a dcerou obhájce.“

„Já o něm s vaší dcerou nemluvila.“

„Komora tuhle nuanci jistě dokáže rozlišit.“

Nechal jsem ji chvíli dusit ve vlastní šťávě. Byla na tahu, ale já ji ještě pro jistotu naposledy popostrčil.

„Jo, a mimochodem, pokud ten návrh zítra podám, určitě se o tom taky zmíním Timesům. Kterého reportéra tu mají?

Saltersovou? Myslím, že to pro ni bude zajímavé téma do doprovodného sloupku. Hezká exkluzivní informace.“

Freemanová přikývla, jako by jí teprve teď došlo, v jak prekérní situaci se ocitla.

„Stáhněte ty návrhy,“ vyzvala mě. „Do pátečního odpoledne budete mít na stole všechno, o co žádáte.“

„Do zítřka.“

„Na to není dost času. Musím to dát všechno dohromady a nechat zhotovit kopie. A kopírka je u nás neustále obsazená.“

„Tak do čtvrtečního poledne, jinak ten návrh podám.“

„Fajn, kreténe.“

„Výborně. A jakmile to všechno projdu, můžeme se třeba začít bavit o dohodě. Děkuju vám, Andy.“

„Tak akorát hovno, Hallere. Žádná dohoda nebude.

Máme ji v hrsti, a až se bude vynášet rozsudek, nebudu se dívat na ni, ale na vás.“

Otočila se na podpatku, ale pak se znovu zastavila.

„A neříkejte mi Andy. Nikdo vás k tomu nevyzval.“

Nato odkráčela dlouhými zlostnými kroky k výtahům a zcela přitom ignorovala reportéra, který k ní přiklusal a pokusil se jí položit otázku.

Věděl jsem, že žádná dohoda o přiznání výměnou za nižší trest nepřipadá v úvahu. Moje klientka by nic takového nepřipustila. Ale úmyslně jsem dal Freemanové možnost vmést mi to do tváře. Chtěl jsem, aby ode mě odešla naštvaná, ale ne zase tolik. Chtěl jsem, aby měla pocit, že aspoň něco zachránila. Pro další jednání s ní to tak bylo lepší.

Rozhlédl jsem se po chodbě a viděl, že Lisa poslušně čeká na lavičce, kterou jsem jí před chvílí ukázal. Naznačil jsem jí, že může vstát.

„Tak pojďte, Liso, odjíždíme.“

„Ale co Herb? Přijela jsem s ním.“

„Svým autem, nebo jeho?“

„Jeho.“

„V tom případě je to v pořádku. Můj šofér vás odveze.“

Došli jsme k výklenku s výtahy. Andrea Freemanová naštěstí mezitím sjela na státní zastupitelství sídlící v prvním patře. Stiskl jsem tlačítko, ale další výtah nepřijel dost rychle. Dostihl nás Dahl.

„Cože, tys chtěla odjet beze mě?“

Nechal jsem jeho otázku bez odpovědi a rychle jsem odhodil veškerou zdvořilost.

„Jestli nechcete celý případ posrat, tak se přestaňte vybavovat s novináři. Myslíte si, že nám tím pomáháte, ale je to úplně naopak – pomáháte tím leda sám sobě.“

„Tak pozor, jak to mluvíte? Jsme v soudní budově.“

„Mně je úplně jedno, kde jsme. Nemluvte za moji klientku. Rozumíte? Jestli to uděláte ještě jednou, svolám tiskovou konferenci a rozhodně se vám nebude líbit, co na ní řeknu.“

„Aha. Tak o to vám šlo. O moji poslední tiskovku. Ale teď se na něco zeptám já vás. Jak se to chováte ke všem těm lidem, které vám posílám? Někteří z nich mi volali zpátky a říkali, že váš personál na ně byl pěkně sprostý.“

„Jo, jestli je budete posílat dál, budeme na ně dál sprostí.“

„Heleďte, já tuhle branži znám a jsou to všechno uznávaní lidé.“

„Přirození šampióna.“

Dahl se zatvářil zmateně. Podíval se na Lisu a pak znovu na mě.

„Co to znamená?“

„Přirození šampióna. Copak, chcete říct, že jste nikdy neslyšel o Přirození šampióna?“

„Myslíte Zrození šampióna? Ten film o ženě, která adoptuje hráče amerického fotbalu?“

„Ne, já myslím Přirození šampióna. Tenhle film natočil jeden z producentů, které jste nám poslal. Je o ženě, která adoptuje hráče amerického fotbalu a pak s ním má třikrát až čtyřikrát denně sex. A když to začne být nuda, pozve si k sobě celý fotbalový tým. Myslím, že tolik peněz jako Zrození šampióna tenhle snímek nevydělal.“

Lisa začala blednout. Měl jsem pocit, že moje informace o Dahlových hollywoodských konexích nešly příliš dohromady s tím, co jí celé týdny vtloukal do hlavy on.

„Jo, takhle on za vás bojuje, Liso. S takovými lidmi vás chce dát dohromady.“

„Heleďte,“ ozval se Dahl, „máte vůbec tušení, jak je těžké v tomhle městě něco prosadit? Nějaký projekt?

Existují lidi, kteří to dokážou, a lidi, co to nedokážou. Mně je jedno, co ten chlap dělal předtím – hlavně když něco dokáže prosadit dneska. Chápete? Tihle lidi jsou důvěryhodní a já s nima jednám o spoustě peněz, Hallere.“

Výtah konečně dorazil. Nasměroval jsem Lisu do kabiny, ale Dahlovi jsem položil ruku na prsa a pomalu ho vystrčil ze dveří.

„Dejte si zpátečku, Dahle. Svoje peníze dostanete a k nim i něco navíc. Ale teď si dejte zpátečku.“

Vstoupil jsem do výtahu a otočil se, abych měl jistotu, že se Dahl nepokusí na poslední chvíli naskočit do kabiny.

Neudělal to, ale zároveň se ani nepohnul. Čelil jsem jeho nenávistnému pohledu až do chvíle, kdy se dveře zavřely.

9. kapitola

V sobotu ráno jsme se přestěhovali do naší nové kanceláře. Bylo to třípokojové apartmá v budově na rohu Victory Boulevard a Van Nuys Boulevard. Dům nesl název Victory Building – „Budova vítězství“ –, což se mi líbilo.

Kancelář byla navíc vybavená a nacházela se jen dva bloky od soudní budovy, kde se měl konat proces s Lisou Trammelovou.

Kdo měl ruce a nohy, ten pomáhal se stěhováním.

Včetně Rojase, který měl na sobě pytlovité kalhoty a tričko, takže mu byla vidět tetování, jimiž měl kompletně pokryté paže i nohy. Nedokázal jsem posoudit, co je víc šokující: zda pohled na tetování, nebo pohled na Rojase oblečeného v něčem jiném než v obleku, který měl jako můj šofér neustále na sobě.

Nové prostory jsme si rozdělili tak, že já jsem dostal vlastní kancelář, Cisco s Aronsonovou si rozdělili druhou, o něco větší místnost a Lorna obsadila recepční prostor mezi námi. Přesun ze zadního sedadla lincolnu do kanceláře s třímetrovými stropy, velkým pracovním stolem a gaučem na schrupnutí představoval velkou změnu. Když jsem se ve své kanceláři zabydlel, ze všeho nejdřív jsem rozložil na naleštěné parketové podlaze víc než osm set stránek dokumentů, které jsem obdržel od Andrey Freemanové.

Většina jich pocházela z banky WestLand a obrovskou část představovala pouhá vycpávka. Ze strany Freemanové to byla jakási pasivně agresivní reakce na to, že ji obhajoba zahnala do kouta. Obdržel jsem desítky stran a spisů týkajících se obchodní strategie a vnitřních procedur banky, plus mnoho dalších formulářů, které jsem nepotřeboval.

Všechna tato lejstra jsem ukládal na jednu hromadu. Byly tu i kopie veškerých sdělení adresovaných přímo Lise Trammelové, z nichž jsem většinu už znal – tato lejstra putovala na druhou hromadu. A konečně mezi nimi byly i kopie vnitřní komunikace pracovníků banky a komunikace mezi Mitchellem Bondurantem a zástupci firmy, která pro banku řešila záležitosti spojené s vyřizováním propadlých hypoték.

Firma se jmenovala ALOFT a já už ji docela dobře znal, protože byla mým protivníkem nejméně ve třetině případů propadlých hypoték. Byl to jakýsi právnický mlýn, kde se sepisovaly a vyřizovaly veškeré dokumenty potřebné ve zdlouhavém procesu zabavování zastavené nemovitosti.

Firma v podstatě plnila funkci nárazníku, který bankéřům a dalším věřitelům umožňoval udržet si ve špinavém procesu odebírání domů majitelům relativně čisté ruce. Společnosti jako ALOFT odváděly veškerou práci, aniž banka samotná musela napsat klientovi potýkajícímu se s propadlou hypotékou jediný dopis.

Tato hromádka korespondence mě zajímala ze všeho nejvíc a právě v ní jsem našel i dokument, který mohl změnit vývoj celého případu.

Posadil jsem se za stůl a prohlédl si telefon, který na něm stál. Měl víc tlačítek, než kolik jsem jich kdy používal.

Konečně jsem našel interkom do vedlejší kanceláře a stiskl ho.

„Haló?“

Nic. Znovu jsem stiskl tlačítko.

„Cisco? Bullocksová? Jste tam?“

Zase nic. Vstal jsem a zamířil ke dveřím, abych se svým personálem komunikoval postaru, jenže vtom se v reproduktoru konečně ozvala odpověď.

„Mickey, to jsi ty?“

Byl to Cisco. Rychle jsem se vrátil ke stolu a stiskl tlačítko.

„Jo, to jsem já. Můžeš sem přijít? A vezmi i Bullocksovou.“

„Rozumím, konec.“

O pár minut později vstoupil můj vyšetřovatel do kanceláře v doprovodu naší mladé kolegyně.

„Hele, šéfe,“ řekl, když se podíval na hromádky dokumentů na podlaze. „Kancelář si člověk pronajímá proto, aby mohl nastrkat krámy do zásuvek a lejstra do šanonů, které pak postaví na police.“

„Časem se k tomu dostanu,“ odpověděl jsem. „Zavřete dveře a posaďte se.“

Když jsme se všichni usadili, pohlédl jsem na ně přes velký pronajatý stůl a zasmál jsem se.

„Tohle je divné,“ utrousil jsem.

„Já už si na kancelář zvykl,“ prohlásil Cisco. „Ale tady Bullocksová je z toho úplně vedle.“

„Ale nejsem,“ protestovala Aronsonová. „Loni v létě jsem byla na stáži u Shandlera, Masseyho a Ortize a tam jsem měla vlastní kancelář.“

„No, příště ti ji možná dáme taky,“ prohlásil jsem. „Ale teď už pojďme k věci. Cisco, odvezls ten notebook svému člověku?“

„Jo, hodil jsem mu ho včera ráno a řekl mu, že to spěchá.“

Bavili jsme se o Lisině notebooku, který nám státní zastupitelství předalo spolu s jejím mobilním telefonem a čtyřmi krabicemi dokumentů.

„A bude nám schopen říct, co si v něm na státním zastupitelství prohlíželi?“

„Prý nám dokáže zhotovit seznam souborů, které otevřeli, a zjistit, jak dlouho byly otevřené. Z toho si pak můžeme udělat představu, na co se obžaloba zaměřovala.

Ale nedělej si příliš velké naděje.“

„Proč?“

„Protože nám Freemanová vydala ten notebook příliš ochotně. Myslím, že kdyby byl pro ni opravdu důležitý, tak by nám ho nedala.“

„Možná.“

Cisco ani Aronsonová netušili o dohodě, kterou jsem s Freemanovou uzavřel, ani o páce, kterou jsem na ni měl.

Obrátil jsem pozornost k Aronsonové. Když počátkem týdne dopsala návrhy na nepřipuštění důkazů, nechal jsem ji prověřit minulost oběti. Učinil jsem tak poté, co Cisco odhalil několik předběžných indicií, že v osobním světě Mitchella Bonduranta nebylo všechno v úplném pořádku.

„A co ty, Bullocksová? Zjistilas něco o naší oběti?“

oslovil jsem ji.

„No, potřebuju ještě prověřit spoustu věcí, ale není pochyb o tom, že se Bondurant řítil do propasti. Myslím finančně.“

„Jak to?“

„V době, kdy byla ještě ekonomika zdravá a se sháněním financí nebyl problém, se Bondurant docela výrazně angažoval na trhu nemovitostí. V letech dva tisíce dva až dva tisíce sedm koupil a obratem prodal jednadvacet nemovitostí, většinou obytných budov. Vydělal na tom slušné peníze a postupně přecházel na stále větší obchody.

Jenže pak šla ekonomika ke dnu a jemu zbyly oči pro pláč.“

„Šel do minusu?“

„Přesně tak. V době své smrti vlastnil pět velkých nemovitostí, které měly najednou nižší cenu, než za jakou je nakoupil. Vypadá to, že se je déle než rok snažil prodat, ale nenašel na ně kupce. A na třech z nich vázla hypotéka s obrovskou jistinou, která měla být splatná v letošním roce.

Dohromady by pak dlužil přes dva miliony dolarů.“

Vstal jsem, obešel jsem stůl a začal přecházet po místnosti. Zpráva Jennifer Aronsonové byla vzrušující.

Nevěděl jsem, jak přesně zapadá do celkového obrazu, ale byl jsem si jistý, že do něj nakonec zapadne. Stačilo to jen důkladně probrat.

„Dobrá, takže Bondurant coby viceprezident WestLand National pověřený obchody s nemovitostmi se stal obětí stejné šlamastyky jako mnoho lidí, kterým se snažil zabavit dům. Když ještě peníze tekly, nabral si pětileté hypotéky s vysokou poslední splátkou, protože si stejně jako všichni ostatní myslel, že dokáže příslušné nemovitosti prodat nebo refinancovat dlouho předtím, než vyprší pětiletá lhůta.“

„Jenže pak šla ekonomika do hajzlu,“ doplnila mě Aronsonová. „A on najednou nemohl ty nemovitosti prodat a taky je nemohl refinancovat, protože měly nižší cenu, než kolik za ně zaplatil. Žádná banka by se jeho aktiv ani nedotkla – dokonce ani ta jeho.“

Aronsonová měla ve tváři otrávený výraz.

„Odvedlas velmi dobrou práci, Bullocksová. Co se děje?“

„No, akorát přemýšlím, co má tohle všechno společného s tou vraždou.“

„Možná nic. A možná taky všechno.“

Zamířil jsem zpátky ke stolu, posadil jsem se a podal Aronsonové třístránkový dokument, který jsem našel v materiálech poskytnutých obžalobou. Mladá právnička dokument převzala a přisunula ho k Ciskovi, aby si ho mohli přečíst oba.

„Co to je?“ zeptala se.

„Myslím, že tohle je náš corpus delicti.“

„Zapomněl jsem si vedle brýle,“ prohlásil Cisco.

„Přečti to nahlas, Bullocksová.“

„Je to kopie Bondurantova doporučeného dopisu Louisi Oppariziovi z firmy A. Louis Opparizio Financial Technologies neboli zkráceně ALOFT. Píše se tu: ‚Milý Louisi, přílohou tohoto dopisu je korespondence advokáta jménem Michael Haller, jenž zastupuje majitelku domu v jednom případu propadlé hypotéky, kterou Vaše firma za banku WestLand National vyřizuje.‘ Následuje Lisino jméno, číslo úvěru a adresa. Dopis dále pokračuje: ‚Pan Haller ve své korespondenci tvrdí, že ve výše jmenovaném případu došlo k mnohačetnému podvodnému jednání.

Povšimněte si, prosím, že uvádí konkrétní případy, z nichž všechny má na svědomí Vaše firma. A jak víte z naší předchozí komunikace, vyskytly se i další stížnosti. Ukážou-li se tato nejnovější nařčení proti firmě ALOFT jako pravdivá, ocitne se banka WestLand National v choulostivé situaci, a to zejména s ohledem na nedávný zájem vlády o tento aspekt hypoteční branže. Pokud tedy v této záležitosti nedospějeme k nějakému urovnání a porozumění, doporučím správní radě, aby banka WestLand National vypověděla Vaší firmě smlouvu a ukončila veškeré probíhající transakce. Takový krok by zároveň znamenal, že by naše banka musela u příslušných úřadů podat HPA.

Kontaktujte mě prosím při nejbližší příležitosti, abychom tyto věci dále prodiskutovali.‘ A to je všechno. Je tu připojená kopie tvého původního dopisu a taky kopie doručenky. Dopis podepsala nějaká Natalie – příjmení nepřečtu, ale začíná písmenem L.“

Opřel jsem se ve svém koženém ředitelském křesle, usmál se na oba kolegy a začal si proplétat kancelářskou sponu mezi prsty jako kouzelník. Aronsonová horlivě pokračovala, zřejmě aby na mě udělala dojem.

„Takže Bondurant si kryl záda. Musel vědět, čeho se firma ALOFT dopouští. Banky mají s těmihle hypotečními mlýny nepsanou dohodu. Nestarají se o jejich metody – hlavně když mají výsledky. Ale tímhle dopisem se Bondurant zároveň distancoval od jakýchkoliv nekalých praktik, které mohla mít firma ALOFT na svědomí.“

Pokrčil jsem rameny, jako bych chtěl říct možná.

„,Urovnání a porozumění‘,“ utrousil jsem.

Oba se na mě nechápavě podívali.

„Takhle to v tom dopise stojí. ‚Pokud nedospějeme k nějakému urovnání a porozumění…‘“

„Dobře, a co to znamená?“ zeptala se Aronsonová.

„Musíš číst mezi řádky. Podle mě se nedistancoval.

Myslím, že ten dopis byl ve skutečnosti výhrůžka. Že chtěl mít kus z jejich koláče pro sebe. Ano, kryl si sice záda, ale zároveň napsáním toho dopisu vyslal firmě ALOFT jiný vzkaz: vezměte mě mezi sebe, jinak vám tenhle byznys seberu. Dokonce jim pohrozil podáním HPA.“

„Co to vlastně je?“ zeptala se Aronsonová.

„Hlášení o podezřelých aktivitách,“ vysvětlil Cisco. „Je na to vzorový formulář. Banky ho podávají kvůli všemu možnému.“

„Komu?“

„Federální obchodní komisi, FBI, tajné službě – vlastně každému, komu ho podat chtějí.“

Poznal jsem, že jsem své kolegy stále plně nepřesvědčil.

„Máte ponětí, kolik peněz ALOFT na tomhle byznysu vydělává?“ zeptal jsem se. „Tahle firma figuruje v dobré třetině našich případů. Vím, že je to nevědecké, ale kdybychom tenhle poměr vztáhli na všechny propadlé hypotéky, tak by firma ALOFT vydělávala jen v okrese Los Angeles miliony a miliony dolarů na poplatcích. Odhaduje se, že jen ve státě Kalifornie propadnou v příštích několika letech tři miliony hypoték. A pak je tu ta akvizice.“

„Jaká akvizice?“ zeptala se Aronsonová.

„Musíš číst noviny. Opparizio se chystá prodat firmu ALOFT jednomu velkému investičnímu fondu – firmě jménem LeMure. Je to veřejně obchodovaná společnost a jakýkoliv škraloup na některé její akvizici by mohl mít negativní dopady na samotný obchod i na cenu akcií. Takže si nic nenamlouvejme. Jestli byl Bondurant v zoufalé situaci, klidně mohl začít dělat dusno. Vydělal by na tom víc, než on sám možná čekal.“

Cisco přikývl. S mou teorií se ztotožnil jako první.

„Dobrá, takže tu máme Bonduranta, kterému hrozil finanční krach,“ řekl. „Co nevidět mu měly propadnout tři hypotéky. A tak šel a pokusil se něco vytřískat z Opparizia, z jeho obchodu s firmou LeMure a z celého tohohle zlatého dolu. A to ho nakonec stálo život?“

„Přesně tak.“

Cisco byl na mé straně. Otočil jsem se na židli a podíval se přímo na Aronsonovou.

„Když já nevím,“ řekla. „Je to strašně dlouhý logický skok. A bude se to těžko prokazovat.“

„Kdo tvrdí, že to musíme prokázat? Stačí, když vymyslíme způsob, jak to dostat před porotu.“

Ve skutečnosti jsme opravdu nemuseli vůbec nic prokazovat. Stačilo jen tuto hypotézu nadhodit a nechat na porotě, ať ji posoudí sama. Musel jsem do hlav porotců zasadit semínko důvodných pochybností. Vytvořit ucelenou hypotézu o Lisině nevině. Naklonil jsem se přes velký dřevěný stůl a podíval se na svůj tým.

„Tohle bude naše alternativní teorie. A Opparizio náš alternativní pachatel. Vykreslíme ho v nejtemnějších barvách. Porota se zaměří na něj a naše klientka vyvázne bez trestu.“

Podíval jsem se jim do tváří, ale nezaregistroval jsem žádnou reakci. Pokračoval jsem tedy ve výkladu.

„Cisco, chci, aby ses zaměřil na Louise Opparizia a jeho firmu. Zjisti o ní, co se dá. Minulost, seznam majitelů, všechno. Plus veškeré detaily o té chystané fúzi. Chci o tom obchodu i o tom chlapovi vědět víc, než ví on sám. A do konce příštího týdne si chci od firmy ALOFT vyžádat soudní cestou příslušné záznamy. Budou se tomu vzpírat, ale přinejmenším tím trochu zčeříme vodu.“

Aronsonová zavrtěla hlavou.

„Počkejte ještě,“ řekla. „Takže ty tvrdíš, že je to všechno nesmysl? Že je to jen strategie obhajoby a ten Opparizio to ve skutečnosti neudělal? Ale co když máme s Oppariziem pravdu a oni se s Lisou Trammelovou pletou? Co když je ta žena doopravdy nevinná?“

Podívala se na mě očima plnýma naivní naděje. Usmál jsem se a pohlédl na Ciska.

„Odpověz jí.“

Vyšetřovatel se otočil k naší mladé kolegyni.

„Ty jsi v téhle branži nová, holka, takže ti to odpouštíme. Ale tuhle otázku si tady nikdy neklademe. Je úplně jedno, jestli jsou naši klienti vinní nebo nevinní. Za svoje peníze dostanou všichni stejnou službu.“

„To ano, ale…“

„Žádné ‚ale‘ neexistuje,“ navázal jsem. „Tady se bavíme o možných cestách obhajoby. O způsobech, jak klienta co nejúčinněji hájit. Jsou to strategie, jimiž se budeme řídit bez ohledu na klientovu vinu či nevinu. Jestli chceš dělat trestní právo, musíš tuhle věc pochopit. Nikdy se klienta neptej, jestli to udělal, nebo ne. Protože ať ti odpoví jakkoliv, vždycky tě to jen rozptýlí. Tuhle věc vědět nepotřebuješ.“

Koncipientka semkla rty do tenké rovné čárky.

„Co ti říká jméno Tennyson?“ zeptal jsem se. „,Útok lehké kavalerie‘?“

„Jak to s tím…“

„,S hledáním příčin oni neobstojí, musí jen zvítězit, či padnout v boji.‘ A my jsme taky taková lehká kavalerie, Bullocksová. Stojíme proti armádě, která má víc lidí, víc zbraní, víc všeho. Naše snažení se většinou rovná sebevražedné misi. Bez šance na přežití. Bez šance na vítězství. Ale čas od času na tebe vyjde případ, kdy jakous takous naději máš. Může být hodně vzdálená, ale pořád je to naděje. A tak ji chytíš za pačesy. Vyrazíš proti nepříteli… a podobné otázky si nekladeš.“

„Myslím, že tam je ‚zvítězit a padnout v boji‘. To je smysl celé básně. Jako že neměli na vybranou, jestli zvítězí, nebo umřou. Oni museli zvítězit a umřít.“

„Hm, takže Tennysona znáš. Ale mně se víc líbí verze ‚zvítězit, či padnout‘. Podstata je taková, že opravdu nevím, jestli Lisa Trammelová zabila Mitchella Bonduranta. Ona tvrdí, že to neudělala, a mně to stačí. Jestli to tobě nestačí, tak ti tenhle případ odeberu a budeš zase dělat na propadlých hypotékách.“

„Ne,“ řekla Aronsonová rychle. „Chci zůstat v týmu. Jdu do toho.“

„To je fajn. Není mnoho právníků, kteří deset měsíců po promoci usedli na židli druhého obhájce v případu vraždy.“

Aronsonová na mě vytřeštila oči.

„Druhého obhájce?“

Přikývl jsem.

„Zasloužíš si to. Na tomhle jsi odvedla hodně dobrou práci.“

Světlo v jejích očích však rychle pohaslo.

„Co je?“

„Já prostě nevím, proč se nemůžeš snažit o obojí. Vložit do obhajoby maximální úsilí, ale zároveň se nezpronevěřit zásadám. A pokusit se z toho získat nejlepší možný výsledek.“

„Nejlepší možný výsledek pro koho? Pro klienta? Pro společnost? Anebo sám pro sebe? Pamatuj si, že ty se zodpovídáš jen svému klientovi a právu, Bullocksová.

Ničemu a nikomu jinému.“

Dlouze jsem se na ni zadíval.

„A nepokoušej se ve mně probouzet svědomí,“

pokračoval jsem. „Touhle cestou jsem se taky snažil jít. A k ničemu dobrému mě nedovedla.“

10. kapitola

Po celodenním zařizování kanceláře jsem se domů dostal až krátce před osmou. Když jsem přicházel ke dveřím, spatřil jsem na schodech vedoucích k přední terase sedět svou bývalou manželku. Hayley s ní nebyla. V posledním roce jsme se několikrát setkali bez dceřiny přítomnosti a já pocítil nadšení z možné vyhlídky na další takové setkání. Po celodenní duševní i fyzické práci jsem byl k smrti utahaný, ale Maggie McTerorsonová mě spolehlivě dokázala vzpružit.

„Ahoj, Maggie. Zapomnělas klíče?“

Maggie vstala a já jsem už podle jejího škrobeného držení těla a odměřených pohybů, jimiž si oprašovala džíny, poznal, že něco není v pořádku. Když jsem vyšel na nejvyšší schod, natáhl jsem k ní hlavu k polibku – zatím jen na tvář.

Maggie však okamžitě provedla úhybný manévr a moje podezření se potvrdilo.

„Aha, tak už vím, od koho to Hayley odkoukala,“ řekl jsem. „Když jí chci dát pusu, taky se mi obratně vyhne.“

„Kvůli tomu jsem nepřijela, Hallere. A svůj klíč jsem nepoužila, protože bys mohl pokládat za střet zájmů, kdybys ve svém domě objevil státní zástupkyni.“

Tím bylo všechno jasné.

„Dneska byla jóga? Viděla ses s Andreou Freemanovou?“

„Přesně tak.“

Najednou jsem neměl sílu nechávat se vzpružit. Odemkl jsem dveře jako odsouzenec, kterého potrestali tím, že si musí sám potupně otevřít místnost, ve které mu píchnou smrtící injekci.

„Tak pojď dál, ať to máme z krku.“

Maggie McTerorsonová rychle vstoupila dovnitř. Moje poslední poznámka jen přilila olej do ohně jejího vzteku.

„To, cos provedl, je opovrženíhodné. Využít naši dceru tak podlým způsobem.“

Zprudka jsem se k ní otočil.

„Využít naši dceru? Ale já nic takového neudělal. Naši dceru do toho zatáhl někdo jiný a já se to dozvěděl jenom náhodou.“

„To je jedno. Jsi nechutný.“

„Ne, jsem advokát. A tvoje dobrá kamarádka Andy mluvila o mně a o mém případu s mou bývalou manželkou v přítomnosti mé dcery. A pak mi do očí lhala.“

„O čem to mluvíš? Ona nelže.“

„Já nemluvím o Hayley. Já se bavím o Andy. Hned první den, co ji přidělili k případu, jsem se jí ptal, jestli tě zná, a ona řekla, že jenom letmo. Myslím, že se shodneme na tom, že to není pravda. A i když si tím nemůžu být úplně jistý, tipl bych si, že kdybychom tuhle situaci popsali deseti různým soudcům, tak by ji za střet zájmů označilo možná všech deset.“

„Ale my jsme se nebavily o tobě ani o případu. Prostě se nám tohle téma během oběda naskytlo. A Hayley byla zrovna čirou náhodou s náma. Takže co mám jako dělat: zřeknout se kvůli tobě přátel? Takhle to nefunguje.“

„Když na tom vůbec nic nebylo, tak proč mi lhala?“

„Nebyla to přímá lež. Rozhodně nejsme nejlepší kamarádky ani nic podobného. A kromě toho nejspíš nechtěla, aby ses téhle prkotiny chytil tak, jako ses jí nakonec opravdu chytil.“

„Aha, takže odteďka budeme poměřovat lži na miskách vah. Některé jsou nepřímé a nic na nich není. Nelamte si s nima hlavu, lidičky.“

„Nebuď pitomec, Hallere.“

„Hele, dáš si něco k pití?“

„Nic nechci. Přijela jsem ti říct, že jsi ztrapnil nejen mě a naši dceru, ale hlavně sebe. Bylo to od tebe nízké, Hallere.

Využils naprosto nevinné poznámky vlastní dcery k tomu, abys nad někým získal převahu. Tohle bylo opravdu nízké.“

Stále jsem držel v ruce kufřík. Nyní jsem ho položil na jídelní stůl ve výklenku, opřel jsem se oběma rukama o židli, předklonil se a rychle se pokusil zformulovat reakci.

„No tak,“ dorážela na mě Maggie. „Vždycky máš na všechno rychlou odpověď. Náš slavný obhájce. No tak si ji vyslechněme tentokrát.“

Zasmál jsem se a zavrtěl hlavou. Když se Maggie zlobila, sršela z ní neodolatelná krása. Bylo to odzbrojující.

A nejhorší na tom bylo, že ona to podle mě věděla.

„No jistě, to je strašně vtipné. Pohrozíš někomu, že mu zničíš kariéru, a pak se tomu směješ.“

„Já nikomu nepohrozil, že mu zničím kariéru. Jen jsem jí pohrozil, že ji nechám vykopnout z případu. A máš pravdu, vtipné to opravdu není. Jde jen o to, že…“

„O co, Hallere? O co tady jde? Seděla jsem dvě hodiny venku a přemýšlela, jestli se objevíš, protože chci vědět, jak jsi mohl udělat něco takového.“

Odstoupil jsem od stolu a přešel do protiútoku, během něhož jsem se k ní přibližoval, takže Maggie začala bezděky couvat. Nakonec jsem ji zahnal do kouta a svůj projev jsem zakončil zapíchnutím prstu pár centimetrů od její hrudi.

„Udělal jsem to, protože jsem advokát a jako advokát jsem složil přísahu, že budu své klienty hájit podle svých nejlepších schopností. Ano, uviděl jsem v tom příležitost.

Tvoje dobrá kamarádka Andy – a ty – jste evidentně překročily hranici. Jistě, nikdo kvůli tomu neutrpěl žádnou újmu – tedy pokud je mi známo –, ale to ještě neznamená, že ta hranice nebyla překročena. Když přeskočíš přes plot, na kterém visí cedule ZÁKAZ VSTUPU, tak tím ten zákaz porušíš, i když vzápětí skočíš zpátky. Já se o jejím porušení zákazu náhodou dozvěděl a použil jsem to jako páku, abych od ní získal něco, co potřebuju k obhajobě své klientky.

Něco, co jsem měl mimochodem dostat od tvé kamarádky automaticky, jenže ona mi to odmítala vydat, protože si to prostě a jednoduše mohla dovolit.

Postupovala přitom podle pravidel? Ano. Bylo to od ní fér? Ne. A ty jsi kvůli tomu tak naštvaná a rozhořčená mimo jiné i proto, že dobře víš, že to fér nebylo a že jsem udělal správnou věc. Na mém místě bys postupovala úplně stejně.“

„Ani za milion let. Nikdy bych neklesla tak nízko.“

„Kecy.“

Otočil jsem se k ní zády. Moje exmanželka zůstala stát v koutě a odsuzujícím pohledem mě sledovala.

„Co tady děláš, Maggie?“

„Jak to myslíš? Vždyť jsem ti řekla, proč jsem tady.“

„Jo, ale taky jsi mi mohla zavolat nebo poslat mail. Proč jsi sem jezdila osobně?“

„Chtěla jsem se ti dívat do tváře, až mi to budeš vysvětlovat.“

Otočil jsem se k ní zpátky. Celá tahle výměna názorů byla jen kouřová clona. Přistoupil jsem k ní a položil ruku na zeď vedle její hlavy.

„Přesně tyhlety přiblblé hádky nám zničily manželství,“

prohlásil jsem.

„Já vím.“

„A víš, že už je to osm let? Jsme rozvedení stejně dlouho, jako jsme byli svoji.“

Osm let a já ji stále nemohl pustit z hlavy.

„Osm let, a podívej, kde jsme.“

„Ano, podívej.“

„Abys věděl, Hallere, to tys porušil zákaz. To ty skáčeš každému přes plot. Vstupuješ nám do životů a odcházíš z nich, kdy se ti zamane. A my tě pořád necháváme.“

Pomalu jsem se k ní nakláněl tak dlouho, až jsme oba dýchali stejný vzduch. Zlehka jsem ji políbil, a když se pokusila něco říct, začal jsem ji líbat prudčeji. Nechtěl jsem slyšet žádná další slova. Se slovy jsem skončil.

DÍL DVA

HYPOTÉZA O NEVINĚ

11. kapitola

Kancelář už byla zavřená a zamčená, ale já jsem ještě seděl za stolem a připravoval se na předběžné slyšení. Bylo první úterý v březnu a já si přál otevřít okno a vpustit do místnosti chladný večerní vzduch. Vertikální okna se však otevřít nedala, a kancelář tak byla hermeticky uzavřená.

Když tu byla Lorna na prohlídce a pak podepisovala nájemní smlouvu, vůbec si toho nevšimla. Ve mně to však vyvolávalo stesk po zadním sedadle lincolnu, kde jsem si mohl kdykoliv stáhnout okénko a nalokat se čerstvého povětří.

Do předběžného slyšení zbýval ještě týden. Moje příprava spočívala ve snaze odhadnout, s čím se moje soupeřka Andrea Freemanová bude ochotna rozloučit, až vyloží své argumenty soudci.

Předběžné slyšení představuje rutinní krok na cestě k procesu. Hlavní slovo má při něm stoprocentně obžaloba.

Stát je povinen přednést své argumenty soudu a ten poté rozhodne, zda se obžalobě podařilo shromáždit dostatek důkazů, aby to opodstatňovalo konání procesu před porotou.

Obžaloba zde ještě nemusí vyvracet důvodné pochybnosti.

Ani zdaleka ne. Soudce pouze posuzuje, zda jsou obvinění podložena nějakými důkazy. Pokud ano, je dalším krokem plnohodnotný proces.

Klíč k úspěchu pro Freemanovou tedy spočíval v tom, že předloží soudci potřebné kvantum důkazů, a zajistí si tak jeho souhlas s procesem, a zároveň mu toho neprozradí příliš. Věděla totiž, že vše, co soudci v této fázi předloží, se stane předmětem mého intenzivního zájmu.

Naštěstí pro obžalobu byly podmínky, které musela splnit, v podstatě směšné. Původním smyslem předběžného slyšení sice bylo fungovat jako pojistka a zajišťovat, aby vláda nemohla jednat s občanem z pozice síly, ale ve skutečnosti to všechno byla jedna velká fraška. Zasloužil se o to kalifornský parlament.

Politiky v Sacramentu trápila zdánlivě nekonečná doba, po kterou se trestněprávní případy soukaly soudní mašinerií, a rozhodli se s tím něco udělat. Převládající názor byl takový, že opožděná spravedlnost není žádná spravedlnost, a nikdo nebral ohled na to, že takový postoj je v rozporu se základním prvkem soudního systému – právem na silnou a energickou obhajobu. Parlament tuto drobnou nepříjemnost opomenul a odhlasoval balík opatření, která měla soudní proces popohnat. Institut předběžného slyšení se tak změnil z kompletního předkládání důkazů obžalobou v obyčejnou hru na schovávanou. Kromě hlavního vyšetřovatele případu stačilo předvolat pouhých pár svědků, zprostředkovaně získané informace se nepotlačovaly, ale připouštěly a obžaloba nemusela soudci předkládat ani polovinu shromážděných důkazů – jen tolik, aby u něj „prolezla“.

Výsledek byl takový, že jen v mizivém procentu případů nesplnily důkazy předložené obžalobou podmínky pro připuštění k procesu, a předběžné slyšení tak degradovalo v pouhé formální „orazítkování“ obžaloby na cestě k soudnímu přelíčení.

Přesto mělo slyšení pro obhajobu určitou hodnotu. Získal jsem z něj základní přehled o tom, co mě v procesu čeká, a zároveň to byla příležitost položit otázky o svědcích a důkazech, které se obžaloba rozhodla soudci představit. A tak jsem se i na toto formální jednání potřeboval řádně připravit. Musel jsem odhadnout, jaké karty Freemanová odhalí, a vybrat proti nim nejvhodnější strategii.

Možnost dohody o přiznání výměnou za nižší trest byla už dávno vyloučená. Freemanová nám žádnou dohodu nenabídla a moje klientka by na ni stejně nepřistoupila.

Mířili jsme nejkratší cestou k dubnovému nebo květnovému procesu a já bych lhal, kdybych tvrdil, že jsem z toho neměl radost. Nebyli jsme úplně bez šancí, a kdyby se Lisa Trammelová rozhodla jít do toho naplno, věděl jsem, že budu připraven.

Pokud jde o důkazy, zaznamenali jsme v posledních několika týdnech dobré i špatné zprávy. Soudce Morales podle očekávání zamítl náš návrh nepřipustit jako důkazy rozhovor detektivů s Lisou a prohlídku jejího domu. To obžalobě uvolnilo ruce k tomu, aby svůj případ postavila na pilířích v podobě přesvědčivého motivu, příležitosti a výpovědi jedné očité svědkyně. Mohli poukazovat na Lisinu propadlou hypotéku. Na její dřívější protesty proti bance. Na její usvědčující výroky pronesené během rozhovoru na policii. A především měli očitou svědkyni Margo Schaferovou, která tvrdila, že jen několik minut po vraždě viděla Lisu pouhý jeden blok od banky.

My jsme však usilovně formulovali obhajobu, která na všechny tyto pilíře útočila a obsahovala velké množství důkazů dokládajících Lisinu nevinu.

Například se stále nepodařilo identifikovat a najít vražednou zbraň a horlivá snaha obžaloby prokázat, že malá kapička krve na hasáku nalezeném na pracovním stole v Lisině garáži patřila Mitchellu Bondurantovi, padla ve chvíli, kdy testy prokázaly, že jde o krev jiného člověka.

Bylo zřejmé, že obžaloba nebude tuto okolnost na předběžném slyšení ani během procesu vytahovat, ale já to udělat mohl a také jsem to měl v úmyslu. Jedním z úkolů obhajoby je totiž vypichovat přehmaty a omyly, jichž se protistrana dopustila během vyšetřování, a otloukat je obžalobě o hlavu. V této činnosti jsem se rozhodně nehodlal omezovat.

Můj vyšetřovatel navíc získal informace, které zpochybňovaly výpověď klíčové svědkyně obžaloby, i když jsme tuto trumfovou kartu hodlali vytáhnout až během procesu. Zároveň se nám podařilo zformulovat hypotézu o nevině. Naše alternativní teorie do sebe hezky zapadala.

Kromě toho jsme poslali obsílku Louisi Oppariziovi a jeho společnosti ALOFT – vyvlastňovacímu mlýnu, jenž měl hrát v naší strategii stěžejní roli.

Očekával jsem, že obhajoba během předběžného slyšení nebude muset odhalovat taktiku ani předkládat důkazy o nevině. Freemanová prostě posadí na svědeckou lavici detektiva Kurlena a ten provede soudce celým případem, přičemž si dá dobrý pozor, aby pomlčel o slabých místech.

Státní zástupkyně pak předvolá ještě soudního patologa a možná i soudního kriminalistu.

Jedinou otázkou byla svědkyně Margo Schaferová.

Zpočátku jsem si myslel, že si ji Freemanová nechá v záloze. Její roli totiž mohl zastoupit Kurlen, pokud by soudci tlumočil, co se od Schaferové při výslechu dozvěděl, čímž by ho nepřímo informoval, co bude svědkyně u samotného procesu vypovídat. Na předběžné slyšení to stačilo. Na druhou stranu mohla Freemanová posadit Schaferovou na svědeckou lavici, aby zjistila, s čím proti ní vyrukuju. Kdybych během křížového výslechu bezděky odhalil, jak hodlám proti této svědkyni postupovat, mohla by se na to Freemanová lépe připravit.

Všechno to byla jedna velká strategická hra a já musel přiznat, že tahle fáze procesu mě baví ze všeho nejvíc.

Kroky učiněné mimo soudní síň byly vždy důležitější než kroky učiněné uvnitř. Tam už šlo jen o správnou přípravu a choreografii. Zatímco já měl raději zákulisní improvizaci.

Právě jsem jméno „Schaferová“ podtrhával ve svém zápisníku, když jsem uslyšel, jak na recepci zvoní telefon.

Mohl jsem hovor přijmout sám, ale neobtěžoval jsem se s tím. Bylo už dávno po pracovní době a já věděl, že jsme do nové kanceláře nechali přesměrovat číslo uvedené v našem inzerátu ve Zlatých stránkách. Bylo tedy pravděpodobné, že člověk, který sem volá takhle pozdě večer, potřebuje poradit s propadlou hypotékou. A takový člověk mohl nechat vzkaz.

Přitáhl jsem si doprostřed stolu spis týkající se krevního rozboru. Obsahoval mimo jiné zprávu o porovnání DNA odebrané z krve, která se našla v záhybu rukojeti hasáku nalezeného na pracovním stole v garáži Lisy Trammelové, s krevním vzorkem Mitchella Bonduranta. Porovnání se provádělo narychlo – státní zastupitelství si raději zaplatilo drahou analýzu externí firmy, než aby čekalo na výsledek z regionální laboratoře. Dovedl jsem si představit, jaké zklamání asi Freemanová cítila, když byl výsledek negativní. Krev na hasáku nepatřila Mitchellu Bondurantovi.

Nejenže to byl pro obžalobu neúspěch sám o sobě – shoda obou vzorků by totiž zhatila jakoukoliv Lisinu naději na zproštění viny a přiměla ji začít jednat o dohodě za přiznání –, ale teď ještě Freemanová věděla, že budu moci mávat zprávou porotcům před očima a prohlašovat: „Vidíte, jejich argumentace je plná mylných závěrů a pochybených důkazů.“

Další body jsme získali ve chvíli, kdy záběry z videokamer umístěných v budově banky a u vjezdu do garáže ani v jednom případě nepotvrdily před vraždou ani krátce po ní přítomnost Lisy Trammelové. Kamery sice nepokrývaly celý objekt, ale to teď bylo vedlejší.

Každopádně šlo o osvobozující důkaz.

Začal mi vibrovat mobilní telefon. Vytáhl jsem ho z kapsy a podíval se na displej. Byl to můj agent Joel Gotler.

Zaváhal jsem, ale pak jsem hovor přijal.

„Koukám, že děláš přesčas,“ řekl jsem místo pozdravu.

„Jo, ty nečteš e-maily?“ opáčil Gotler. „Všemožně se snažím s tebou spojit.“

„Promiň, mám sice zapnutý počítač, ale zrovna pracuju.

Co se děje?“

„Máme velký problém. Čteš Deadline Hollywood?“

„Ne, co to je?“

„Jeden blog. Najdi si ho na internetu.“

„Teď?“

„Jo, teď. Dělej.“

Zavřel jsem protokol o rozboru krve a odsunul ho stranou. Místo něj jsem si přitáhl notebook a otevřel ho.

Připojil jsem se na internet, našel adresu blogu Deadline Hollywood a začal si ho prohlížet. Vypadal jako souhrn krátkých zpráv o smlouvách uzavřených v Hollywoodu, odhadech tržeb a dění v hollywoodských studiích. Kdo co koupil a prodal, kdo odešel ze které agentury, kdo je za zenitem, kdo se dere nahoru a tak podobně.

„Dobře, a co tu mám jako hledat?“

„Nalistuj si zprávu s časem patnáct čtyřicet pět.“

Všechny položky na blogu předznamenávala časová značka. Poslechl jsem a našel odpolední zprávu, na kterou mě Gotler upozorňoval. Už samotný titulek mě pořádně nakopl.

Společnost Archway Pictures získala práva na skutečný příběh o vraždě

Produkce se ujme duo Dahl/McReynolds Z různých zdrojů jsem se dozvěděl, že společnost Archway Pictures složila šestimístnou zálohu na budoucí sedmimístnou smlouvu, a zajistila si tak práva na případ pomsty za propadlou hypotéku, který tady v LaLaLandu momentálně hýbe soudním systémem. Obžalovanou Lisu Trammelovou zastupoval při uzavírání smlouvy Herb Dahl, který bude výsledný film spolu s Cleggem McReynoldsem z Archway Pictures také produkovat. Smlouva pokrývá rovněž práva na televizní a dokumentární zpracování. Konec příběhu však zatím nebyl napsán, poněvadž Trammelová stále čelí obžalobě z vraždy bankéře, který se jí snažil zabavit dům. McReynolds v tiskovém prohlášení uvedl, že příběh Trammelové nastaví zrcadlo epidemii propadlých hypoték, která se v posledních letech přehnala Spojenými státy. Proces s Trammelovou by měl podle očekávání začít za dva měsíce.

„Ten hajzl,“ ulevil jsem si.

„Jo, to máš teda pravdu,“ souhlasil Gotler. „Co se sakra děje? Tak já se tu snažím ten námět prodat, už jsem byl hodně blízko dohody s Lakeshore, a pak si přečtu tohle!

Děláš si ze mě srandu, Hallere? Takhle mi vrazit dýku do zad?“

„Hele, nevím, co se přesně děje, ale každopádně mám s Lisou Trammelovou smlouvu a…“

„Ty toho Dahla znáš? Já jo a je to šílená onuce.“

„Já vím, já vím. Snažil se na mě něco zkoušet, ale já jsem ho kopnul do prdele. Přinutil Lisu něco podepsat, ale…“

„Prokrista, ona to tomu hajzlovi podepsala?“

„Ne. Teda ano, ale až potom, co podepsala smlouvu se mnou. Postoupila mi veškerá práva. Jsem první na…“

Náhle jsem se zarazil. Smlouvy. Vzpomněl jsem si, že jsem z nich dělal Dahlovi kopie. Originály jsem pak vrátil do spisu a ten uložil do kufru svého lincolna. Dahl to všechno viděl.

„Ta svině!“

„Co je?“

Pohlédl jsem na hromádku spisů v rohu svého stolu.

Všechny se týkaly případu Lisy Trammelové. Ovšem ty, které jsem měl uschované v kufru auta, jsem zatím nahoru nevynesl, protože jsem byl líný. Říkal jsem si, že jsou to vesměs staré smlouvy a staré případy a že se mi možná práce v kamenné kanceláři nebude líbit. A tak jsem je nechal v kufru pro případ, že bych po čase přesedlal zpátky do lincolnu.

„Joele, hned ti zavolám zpátky.“

„Počkej, co se…“

Zaklapl jsem telefon a vyrazil ke dveřím. Victory Building měla vlastní dvoupodlažní garáž, se kterou však nebyla spojená. Musel jsem tedy vyjít z budovy a pěšky dojít do garáže o číslo dál. Vystoupal jsem po rampě na druhé podlaží, zamířil ke svému autu a během chůze odemkl dálkovým ovladačem kufr. Můj lincoln byl poslední vůz, který na horním podlaží zůstal. Vytáhl jsem z kufru šanon se smlouvami, naklonil se pod světlo zabudované ve víku kufru a začal hledat smlouvu, kterou jsem uzavřel s Lisou Trammelovou.

Nebyla tam.

Říct, že jsem byl naštvaný, by bylo slabé slovo. Zasunul jsem šanon zpět na své místo a zabouchl víko. Vytáhl jsem mobilní telefon a cestou zpět k rampě jsem zavolal Lise. Po chvíli se mi ozvala hlasová schránka.

„Liso, tady je váš advokát. Myslel jsem, že jsme se dohodli, že když vám zavolám, zvednete mi to. Bez ohledu na to, kolik bude hodin nebo co zrovna budete dělat. Ale já vám teď volám a vy mi to neberete. Zavolejte – mi – zpátky.

Chci s vámi mluvit o vašem kamarádíčkovi Herbovi a o smlouvě, kterou právě uzavřel. Nepochybuju o tom, že o ní víte. Ale možná nevíte, že ho za tenhle podraz budu žalovat, až zčerná. Zadupu ho do země, Liso. Takže se mi ozvěte!

Hned!“

Típl jsem hovor a prudce stiskl telefon v ruce. Cestou k rampě jsem si vůbec nevšiml dvojice mužů, kteří po ní vycházeli nahoru – až na mě jeden z nich zavolal.

„Hej, vy jste ten chlap, že jo?“

Zastavil jsem se, protože mě tato otázka zmátla. Stále jsem byl v myšlenkách u Herba Dahla a Lisy Trammelové.

„Prosím?“

„Ten advokát. Ten slavnej advokát z televize.“

Oba vyrazili proti mně. Byli to mladí kluci v bomberech a s rukama v kapsách. Nechtěl jsem se zastavovat a pouštět se s nimi do řeči.

„Eh, ne, myslím, že jste si mě s někým…“

„Ne, ne, člověče, určitě jste to vy. Viděl jsem vás v bedně, víte?“

Vzdal jsem to.

„Jo, mám jeden takový případ. A televize o něm informuje.“

„Jasně, jasně, jasně… A jak že se to jmenujete?“

„Mickey Haller.“

Sotva jsem dořekl své jméno, mladík, který nemluvil, vytáhl ruce z kapes bundy, vypjal hruď a vyrazil proti mně.

Na rukou měl černé rukavice bez prstů. Bylo však na ně příliš teplo a já si v tom okamžiku uvědomil, že na druhém podlaží parkuje už jen můj lincoln, takže sem tihle hoši nemohli jít pro auto. Hledali mě.

„Co má tohle…“

Nemluvný mladík mi vrazil levou pěst do břicha.

Předklonil jsem se právě ve chvíli, kdy mi pravou pěstí rozdrtil tři levá žebra. Vzpomínám si, že mi v tu chvíli vypadl z ruky mobil, ale nic dalšího nevím. Snad jen, že jsem se pokoušel utéct, ale druhý mladík mi zastoupil cestu, otočil mě a sevřel mi lokty u těla.

I on měl na rukou černé rukavice.

12. kapitola

Mého obličeje se nedotkli, ale byla to v podstatě jediná část těla, kterou jsem neměl zhmožděnou nebo zlomenou a v níž jsem po probuzení na jednotce intenzivní péče v Nemocnici svatého Kříže necítil žádnou bolest. Konečná bilance zněla osmatřicet stehů na hlavě, devět zlomených žeber, čtyři zlomené prsty, dvě zhmožděné ledviny a jedno varle otočené o 180 stupňů, než ho chirurgové vrátili do správné polohy. Moje tělo mělo barvu borůvkové zmrzliny a moč jsem měl tmavou jako cocacola.

Během svého posledního pobytu v nemocnici jsem si vypěstoval závislost na oxycodonu, která mě téměř stála dítě i kariéru. Tentokrát jsem proto lékařům sdělil, že zatnu zuby a obejdu se bez chemických berliček. Což byla samozřejmě bolestná chyba. Pouhé dvě hodiny poté, co jsem se přede všemi holedbal svým zásadovým hrdinstvím, jsem úpěnlivě prosil sestry, ošetřovatele a vůbec všechny, kdo byli ochotni mě poslouchat, ať mi probůh dají infuzi. Ta mě sice bolesti zbavila, jenže jsem se pak vznášel příliš blízko u stropu.

Trvalo pár dní, než jsme našli ideální rovnováhu mezi úlevou od bolesti a nezastřeným vědomím. Od té chvíle jsem mohl začít přijímat návštěvy.

Mezi prvními se objevil párek detektivů z policejního oddělení ve Van Nuys, konkrétně ze sekce násilných trestných činů. Jmenovali se Stilwell a Eyman. Položili mi několik základních otázek, aby mohli vyplnit formuláře. O

vypátrání útočníků jevili zhruba stejný zájem jako o možnost pracovat bez polední přestávky. Koneckonců jsem byl jen advokát údajné vražedkyně, kterou dopadli jejich kolegové sedící o pár dveří dál. Jinými slovy se kvůli mému případu rozhodně nehodlali přetrhnout.

Když Stilwell zavřel zápisník, věděl jsem, že rozhovor – a s ním i celé vyšetřování – je u konce. Oznámili mi, že pokud na něco přijdou, ještě se mi ozvou.

„Na něco jste zapomněli, ne?“ řekl jsem.

Snažil jsem se co nejméně pohybovat čelistí, protože jakýkoliv pohyb úst z nějakého důvodu aktivoval receptory bolesti v hrudním koši.

„Na copak?“ zeptal se Stilwell.

„Například jste mě vůbec nepožádali, abych své útočníky popsal. Dokonce jste se ani nezeptali, jakou měli barvu kůže.“

„Tohle všechno můžeme vyřídit při příští návštěvě.

Doktor nám řekl, že teď potřebujete odpočívat.“

„A nechcete si sjednat termín příští návštěvy?“

Ani jeden z detektivů neodpověděl. Ve skutečnosti se už za mnou nehodlali vracet.

„Myslel jsem si to,“ řekl jsem. „Sbohem, detektivové.

Jsem rád, že se tímhle případem zabývá právě vaše oddělení.

Probouzí to ve mně pocit bezpečí.“

„Heleďte,“ prohlásil Stilwell. „Tohle byl s největší pravděpodobností nahodilej útok. Dva burani si prostě vyhlídli snadnej terč. Šance, že bysme…“

„Oni věděli, kdo jsem.“

„Řekl jste, že vás poznali z televize a z novin.“

„To jsem neřekl. Řekl jsem, že mě poznali a snažili se působit dojmem, že mě znají z televize nebo z jiných médií.

Kdyby vám na tomhle případu opravdu záleželo, dokázali byste tuhle nuanci rozlišit.“

„Obviňujete nás, že nemáme zájem řešit nahodilej násilnej útok v tomhle rajonu?“

„Ano, v podstatě ano. A kdo říká, že to byl nahodilý útok?“

„Řekl jste, že jste útočníky neznal ani nepoznal. Takže pokud jste zničehonic nezměnil názor, neexistujou žádný důkazy, že šlo o cokoliv jinýho než o nahodilej akt. Nebo přinejlepším o projev nenávisti k advokátům. Prostě vás poznali, nelíbilo se jim, že obhajujete vrahy a šmejdy, a rozhodli se, že si na vašem těle vylijou zlost. Mohla v tom bejt spousta věcí.“

Celým mým tělem cloumala bolest rozjitřená jejich lhostejností. Zároveň jsem však byl unavený a přál jsem si, ať vypadnou.

„Na tom nesejde, páni detektivové,“ řekl jsem. „Vraťte se na oddělení násilných trestných činů a vyplňte svoje formuláře. A pak na tenhle případ můžete zapomenout.

Ujmu se ho sám.“

Načež jsem před nimi zavřel oči. Byl to jediný projev vzdoru, jehož jsem byl schopen.

Když se mi víčka znovu otevřela, spatřil jsem v rohu pokoje Ciska – seděl na židli a upřeně mě sledoval.

„Nazdar, šéfe,“ řekl jemně, jako by mě jeho obvykle dunivý hlas mohl fyzicky bolet. „Tak jak si stojíš?“

Zakašlal jsem a úplně se probral, protože kašel vyvolal v mých varlatech výbuch palčivé bolesti.

„Připadám si, jako bych ho měl pořád o sto osmdesát stupňů nalevo.“

Cisco se usmál, protože si myslel, že mluvím z cesty. Já však byl dostatečně při smyslech, abych věděl, že toto je jeho druhá návštěva a že když za mnou přišel poprvé, požádal jsem ho, ať moje přepadení trochu prošetří.

„Kolik je hodin? Když tolik spím, ztrácím přehled.“

„Deset deset.“

„Čtvrtek?“

„Ne, pátek dopoledne, Micku.“

Spal jsem déle, než jsem předpokládal. Pokusil jsem se posadit, ale pohyb vyslal do mého levého boku vlnu spalující bolesti.

„Prokristapána!“

„Jseš v pohodě, šéfe?“

„Tak co pro mě máš, Cisco?“

Vyšetřovatel vstal a přistoupil k posteli.

„Moc toho není, ale pořád na tom dělám. Ovšem podařilo se mi nakouknout do policejní zprávy. V ní toho taky moc není, ale prý tě našli pracovníci večerní úklidové služby, kteří kolem deváté přijeli do budovy. Uviděli tě ležet bezvládného na rampě v garáži a ohlásili to.“

„Jestli mě našli v devět, tak jsem tam moc dlouho neležel. Všimli si ještě něčeho jiného?“

„Ne, nevšimli. Teda podle té zprávy. Mám v plánu je dneska večer vyslechnout osobně.“

„Prima. A co kancelář?“

„Prohlídli jsme ji s Lornou, co nejlíp to šlo. Nevypadá to, že by tam někdo slídil. Pokud můžeme soudit, tak se z ní nic neztratilo. Přitom zůstala celou noc odemčená. Myslím, že terčem jsi byl ty, Micku. Ne kancelář.“

Moje infuze byla napojená na dávkovací systém, který mi přiděloval sladký nektar úlevy podle impulzů vysílaných z počítače umístěného v jiné místnosti a naprogramovaného člověkem, jehož jsem nikdy nepoznal. V daném okamžiku to však byl můj hrdina. Cítil jsem, jak se mi od předloktí do prsou rozlévá chladivý pramínek vzpruhy. Mlčel jsem a čekal, až se moje skučící nervová zakončení uklidní.

„Co myslíš ty, Micku?“

„Mám v hlavě úplně prázdno. Říkal jsem ti, že jsem je nepoznal.“

„Já nemluvím o nich. Mluvím o tom, kdo je poslal. Co ti napovídá instinkt? Byl to Opparizio?“

„Rozhodně bych ho nevylučoval. Ví, že po něm jdeme.

A kdo jiný by navíc připadal v úvahu?“

„Co třeba Dahl?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Proč by to dělal? Ukradl mi smlouvu a uzavřel ten obchod. Proč by mě pak ještě nechával zmlátit?“

„Třeba jen proto, aby tě zpomalil. A aby svůj obchodní projekt obohatil o nějakou zápletku. Ten útok dává Lisině příběhu nový rozměr. Zvyšuje jeho dramatičnost.“

„To už mi přijde trochu přestřelené. Opparizio se mi líbí víc.“

„Ale proč by to dělal?“

„Ze stejného důvodu. Aby mě zpomalil. A taky varoval.

Nechce být svědek a nechce se nechat vláčet svinstvem, o kterém ví, že ho na něj můžu vytáhnout.“

Cisco pokrčil rameny.

„Pořád si nejsem jistý, jestli tuhle verzi beru.“

„No, ono je nakonec jedno, kdo to byl. Mě tím každopádně nezpomalí.“

„A co chceš vlastně udělat s Dahlem? Vždyť ti ukradl tu smlouvu s Lisou.“

„Dělám na tom. Než odsud vylezu, budu mít na toho dobytka plán.“

„A kdy to má vůbec být?“

„Doktoři teď čekají, jestli se budu řádně uzdravovat.

Když ne, možná mi ucvaknou levou kouli.“

Cisco se ošil, jako bych mluvil o té jeho.

„Jo, snažím se na to nemyslet,“ dodal jsem.

„Jasně, tak pojďme dál. Co ti dva chlapi? Vím, že to byli běloši krátce po třicítce, v kožených bomberech a v rukavicích. Vzpomeneš si tentokrát na něco dalšího?“

„Ne.“

„Žádný regionální nebo zahraniční přízvuk?“

„Na žádný si nevzpomínám.“

„Co jizvy, kulhání, tetování?“

„Taky se nepamatuju. Seběhlo se to dost rychle.“

„Já vím. Myslíš, že bys je vytáhl z balíku?“

Mluvil o identifikaci pachatelů na řadě rozložených fotografií.

„Jednoho z nich bych poznat mohl. Toho, který se mnou mluvil. Na toho druhého jsem se moc nedíval. A jen co mě praštil, už jsem vůbec nic neviděl.“

„Jasně. Tak jo, budu na tom dělat dál.“

„Co máš ještě, Cisco? Začínám být unavený.“

Zavřel jsem oči, abych své sdělení zdůraznil.

„Totiž, měl jsem zavolat Maggii, hned jak se probereš.

Má špatné načasování. Pokaždé když sem s Hayley přijede, jseš v limbu.“

„Můžeš jí zavolat. Řekni jí, že kdybych spal, ať mě prostě vzbudí. Chci vidět dceru.“

„Dobře, řeknu jí, ať s ní dneska po vyučování přijede. A Bullocksová se chce za tebou zastavit s návrhem na odročení. Chce na něm mít tvůj souhlas a podpis, než ho odpoledne podá.“

Otevřel jsem oči. Cisco teď stál na protější straně postele.

„Jaké odročení?“

„Toho předběžného slyšení. Požádá soudce, aby ho kvůli tvé hospitalizaci o pár týdnů odložil.“

„Ne.“

„Micku, je pátek. A slyšení je v úterý. I kdyby tě odsud do té doby pustili, rozhodně nebudeš ve stavu, abys…“

„Ona to zvládne.“

„Kdo, Bullocksová?“

„Ano. Je dobrá. Zvládne to.“

„Dobrá sice je, ale taky jí teče mlíko po bradě. Opravdu chceš, aby někdo, kdo zrovna vylezl z právnické fakulty, vedl slyšení v případu vraždy?“

„Je to jen předběžné slyšení. Trammelová půjde do procesu tak jako tak. Maximum, v co můžeme doufat, je drobný vhled do strategie obžaloby, a to zvládne i Aronsonová. Může mě pak o průběhu informovat.“

„A ty myslíš, že to soudce připustí? Mohl by to pochopit tak, že si připravujeme půdu pro odvolání kvůli nedostatečné právní pomoci, pokud by Trammelovou náhodou usvědčili.“

„Jestli se pod to Lisa podepíše, budeme v pohodě.

Zavolám jí a řeknu, že je to součást naší strategie.

Bullocksová sem může o víkendu na chvíli přijet a já ji připravím.“

„Ale proč je to naše strategie, Micku? Proč prostě nepočkáme, dokud se neuzdravíš?“

„Protože chci, aby si mysleli, že se jim to povedlo.“

„Kdo?“

„Opparizio. Nebo ten, kdo mi to provedl. Ať si myslí, že jsem vyřazený ze hry nebo že mám nahnáno. To je jedno.

Předběžné slyšení povede Aronsonová a my pak ten případ dotlačíme do procesu.“

Cisco přikývl.

„Rozumím.“

„Fajn. Takže běž a zavolej Maggii. Řekni jí, ať mě probudí bez ohledu na to, co jí řeknou sestry – zvlášť jestli přijede s Hayley.“

„Provedu, šéfe. Ale, ehm, je tu ještě jedna věc.“

„Co?“

„Venku v čekárně sedí Rojas. Chtěl tě taky navštívit, ale já mu řekl, ať počká tam. Přišel za tebou už včera, ale zrovna jsi spal.“

Přikývl jsem. Rojas.

„Kontrolovals kufr auta?“

„Jo. Žádné stopy po vloupání jsem nenašel. Stavítka nejsou poškrábaná.“

„Dobře. Až vyjdeš, pošli mi ho sem.“

„Chceš s ním mluvit sám?“

„Jo. Sám.“

„Jasně.“

Cisco odešel a já popadl ovladač postele. Pomalu a bolestně jsem zvedl zadní polovinu lůžka asi do pětačtyřicetistupňového úhlu, abych mohl příštího návštěvníka uvítat v polosedě. Změna polohy vyvolala další vlnu trýznivé bolesti, která se mi v hrudním koši šířila jako srpnový požár lesního porostu.

Rojas nejistě vstoupil do pokoje, mávl na mě a kývl.

„Zdravím, pane Hallere, jak se vede?“

„Už jsem zažil lepší dny, Rojasi. Jak se máš ty?“

„Já dobře, dobře. Chtěl jsem se u vás zastavit, pozdravit vás a tak.“

Byl nervózní jako zdivočelá kočka. A já měl pocit, že znám důvod.

„To je od tebe hezké, žes přišel. Co kdyby ses posadil tamhle na tu židli?“

„Dobře.“

Rojas usedl na židli v rohu, kde jsem na něj měl nerušený výhled, takže jsem mohl sledovat všechny jeho pohyby a pokusit se z nich něco vyčíst. Už teď se u něj projevovaly některé klasické známky přetvářky – vyhýbal se vizuálnímu kontaktu, usmíval se ve chvílích, kdy to nebylo na místě, neustále pohyboval rukama.

„Řekli vám doktoři, jak dlouho tady budete?“ zeptal se.

„Myslím, že ještě pár dní. Přinejmenším do doby, než přestanu čůrat krev.“

„Páni, to je teda svinstvo! Chytnou toho, kdo vám to udělal?“

„Připadá mi, že se o to moc nesnaží.“

Rojas přikývl a já nic dalšího nedodal. Ticho bývá často velmi užitečný nástroj výslechu. Můj šofér si po chvíli několikrát otřel dlaně o stehna a postavil se.

„No nic, nechtěl jsem vás vyrušovat. Nejspíš už se teď zase potřebujete prospat nebo si odpočinout.“

„Ne, ve dne bývám vzhůru, Rojasi. Na to, abych usnul, mám příliš velké bolesti. Klidně tu můžeš zůstat. Kam bys taky spěchal? Nikoho jiného teď nevozíš, nebo jo?“

„Eh, ne, ne, nic takového.“

Rojas se opět zdráhavě posadil. Než se stal mým šoférem, býval mým klientem. Zatkli ho za přechovávání kradeného majetku a navíc měl na triku předchozí usvědčení. Obžaloba ho chtěla poslat do vězení, ale mně se pro něj podařilo vyjednat podmínku. Za právní služby mi dlužil tři tácy, jenže předtím přišel o zaměstnání, protože mezi jinými okrádal i svého zaměstnavatele. Řekl jsem mu, že si to u mě může odpracovat tím, že mě bude vozit a tlumočit mi, a on souhlasil. Zpočátku jsem mu platil 500

dolarů týdně a dalších 250 dolarů jsem mu upisoval z dluhu.

Po třech měsících byl dluh splacený, ale Rojas už u mě zůstal a pobíral celých 750 dolarů. Myslel jsem si, že je u mě spokojený a že se rozhodl sekat dobrotu, ale možná to bylo tak, že kdo byl jednou zlodějem, zlodějem už zůstane.

„Chtěl jsem vám říct, pane Hallere, že až vás odsud pustí, budu vám k dispozici čtyřiadvacet hodin denně.

Nechci, abyste někam jezdil. I kdybyste chtěl jen sjet z kopce do Starbucks, přijedu a odvezu vás.“

„Díky, Rojasi. Koneckonců je to to nejmenší, co pro mě můžeš udělat, viď?“

„Eh…“

Rojas se zatvářil zmateně, ale ne zase tolik. Věděl, kam náš rozhovor spěje. Rozhodl jsem se, že přestanu chodit kolem horké kaše.

„Kolik ti zaplatil?“

Můj šofér se na židli ošil.

„Kdo? Za co?“

„No tak, Rojasi. Nehraj to na mě. Je to trapné.“

„Já opravdu nevím, o čem to mluvíte. Možná bych měl přece jenom jít.“

Vstal.

„Nemáme spolu žádnou písemnou dohodu, Rojasi.

Žádnou smlouvu jsme nepodepsali, nedal jsem ti žádný ústní slib, nic. Jestli odsud teď odejdeš, propustím tě a bude po ptákách. Tohle si přeješ?“

„To je přece jedno, jestli máme dohodu. Nemůžete mě přece bezdůvodně vyhodit.“

„Jenže já důvod mám, Rojasi. Herb Dahl mi o tom všechno řekl. Měl bys vědět, že mezi zloději žádná profesní kolegialita neexistuje. Prý jsi mu zavolal a řekl, že mu seženeš, co potřebuje.“

Blafování vyšlo. Viděl jsem, jak v Rojasových očích exploduje hněv. Pro všechny případy jsem položil prst na tlačítko pro přivolání sestry.

„Ten proradnej malej sráč!“

Přikývl jsem.

„Trefný popis. Jak…“

„Já tomu zmrdovi nevolal. To on volal mně. Prej že se potřebuje na patnáct vteřin podívat do kufru. Mělo mě napadnout, že to nakonec odseru já.“

„Myslel jsem, že jsi chytřejší, Rojasi. Kolik ti za to zaplatil?“

„Čtyři stovky.“

„To není ani týdenní mzda, a ty teď kvůli tomu nebudeš mít žádnou.“

Rojas přistoupil těsně k lůžku. Stále jsem držel prst na tlačítku. Říkal jsem si, že mě teď buď napadne, anebo požádá o dohodu.

„Pane Hallere… Já… tu práci potřebuju. Moje děti…“

„Vždyť je to jako posledně, Rojasi. Copak sis nevzal ponaučení, že nesmíš okrádat zaměstnavatele?“

„Ano, pane, vzal. Dahl mi řekl, že se chce jenom na něco podívat, jenže pak to sebral, a když jsem se mu v tom pokoušel zabránit, řekl: ‚A co se mnou uděláš?‘ A měl mě v hrsti. Nemohl jsem ho zastavit.“

„Máš ještě ty čtyři stovky?“

„Ano, vůbec nic jsem z nich neutratil. Čtyři stodolarové bankovky. Připadaly mně pravé.“

Ukázal jsem mu zpátky na židli. Nechtěl jsem ho mít tak blízko u sebe.

„Dobrá, takže se musíme nějak rozhodnout, Rojasi. Buď si ty čtyři stovky necháš, odejdeš odsud a už se nikdy neuvidíme. Anebo ti můžu dát druhou…“

„Já chci druhou šanci. Prosím. Moc se omlouvám.“

„Ale druhou šanci si budeš muset zasloužit. Budeš mi muset pomoct napravit, co jsi provedl. Hodlám Dahla za krádež toho dokumentu žalovat a tebe budu potřebovat jako svědka, který vysvětlí, jak se to přesně seběhlo.“

„To klidně udělám, jenže kdo mi uvěří?“

„A právě proto jsem se tě ptal na ty čtyři stovky. Chci, abys zajel domů nebo kde je máš a…“

„Mám je tady u sebe. V peněžence.“

Vyskočil ze židle a sáhl do kapsy pro peněženku.

„Tak je z ní vytáhni. Takhle.“

Přiložil jsem palec a ukazováček těsně k sobě.

„Oni dokážou brát otisky i z peněz?“

„Jasně že to dokážou, a jestli se jim podaří sejmout Dahlovy otisky z těchhle bankovek, tak bude úplně jedno, kolik špíny na tebe nakydá. Bude v pasti.“

Otevřel jsem zásuvku malého stolku vedle postele. Ležel v ní igelitový sáček obsahující moji náprsní tašku, klíče a několik mincí a bankovek. Všechny tyhle věci sebrali na místě činu záchranáři přivolaní do garáže vedle Victory Building. Cisco je od nich vyzvedl a teprve před chvílí mi je vrátil. Vysypal jsem obsah sáčku do zásuvky a podal ho Rojasovi.

„Strč ty peníze dovnitř a neprodyšně je uzavři.“

Rojas mě poslechl a já mu ukázal, ať mi sáček předá.

Stodolarovky vypadaly nové a šustivé. Čím menším počtem rukou bankovky prošly, tím větší byla naděje, že se z nich podaří sejmout použitelné otisky prstů.

„Cisco už se toho ujme. Zavolám mu, ať se vrátí a převezme si to. Dřív nebo později bude potřebovat i tvoje otisky.“

„Eh…“

Rojas upřeně sledoval sáček s penězi.

„Co je?“

„Dostanu pak ty peníze zpátky?“

Vložil jsem sáček do zásuvky a zabouchl ji.

„Prokristapána, Rojasi, vypadni odsud, než si to rozmyslím a kopnu tě do prdele.“

„Dobrá, dobrá. Mrzí mě to, abyste věděl.“

„Tebe mrzí akorát to, že se na to přišlo. Tak běž už! Sám sobě se divím, že jsem ti právě dal druhou šanci. Musím být pěkný idiot.“

Rojas se odšoural jako zpráskaný pes s oháňkou mezi nohama. Když odešel, pomalu jsem sklopil postel a pokusil se nemyslet na jeho zradu, na otázku, kdo na mě poslal dva muže v černých rukavicích, ani na cokoliv jiného, co souviselo s případem. Podíval jsem se na pytlík s čirou tekutinou, který mi visel nad hlavou, a čekal jsem, až ten požehnaný nektar zažene aspoň část bolesti, kterou jsem právě cítil.

13. kapitola

Na závěr celodenního předběžného slyšení, které se konalo u vrchního soudu ve Van Nuys, shledal soudce Dario Morales podle očekávání Lisu Trammelovou zodpovědnou za její jednání a nařídil s ní soudní proces. Státní zástupkyně Andrea Freemanová za pomoci detektiva Howarda Kurlena coby svého hlavního důkazního zprostředkovatele dovedně upletla síť nepřímých důkazů a pak do ní rychle chytila Lisu. Hranicí potřebnou k nařízení soudního procesu se přehnala jako sprinter a soudce nás pak neméně hbitě poslal do procesu. Rutinní záležitost. Beze špetky emocí. Prásk!

Prásk! – a Lisa mazala před porotu.

Moje klientka byla u slyšení přítomna, ale já nikoliv.

Zastoupila mě Jennifer Aronsonová a obhajoby se zhostila tak dobře, jak dobře se jí lze zhostit v případě, že je výsledek předem známý. Soudce přitom slyšení umožnil až poté, co Lisu dlouze vyzpovídal, aby měl naprostou jistotu, že její rozhodnutí pokračovat v soudním řízení beze mě je vědomé, dobrovolné a strategické. Lisa před soudem veřejně deklarovala, že o absenci praktických zkušeností Jennifer Aronsonové ví a je s ní srozuměna, načež místopřísežně prohlásila, že se proti konečnému rozhodnutí soudce dodatečně neodvolá s poukazem na nedostatečnou právní pomoc.

Většinu jednání jsem sledoval ze svého domova, kde jsem pokračoval v rekonvalescenci. Ranní část totiž živě vysílal pátý kanál televize KTLA, který přenos zařadil namísto obvyklých lokálních reportáží a teprve odpoledne se vrátil k pravidelnému programu tvořenému jalovými diskusními pořady. Díky tomu mi unikly jen poslední dvě hodiny slyšení. Což mi nijak nevadilo, protože to už jsem věděl, jakým směrem se bude další jednání ubírat. Během slyšení se nestalo nic, co by mě překvapilo, a zklamaný jsem byl jedině z toho, že jsem nedokázal dost dobře odhadnout, z kterého konce za to obžaloba vezme, až půjde opravdu do tuhého.

Jak jsme se dohodli během přípravných schůzek v mém nemocničním pokoji, nepředvolala Aronsonová žádné svědky a nevyrukovala s žádnou pozitivní obhajobou.

Rozhodli jsme se schovat si jakýkoliv náznak hypotézy o nevině až na samotný proces, kdy se nároky kladené na obžalobu a její důkazy zvýší natolik, že se naše šance téměř vyrovnají. Také v křížovém výslechu svědků obžaloby byla Aronsonová docela zdrženlivá. Vesměs to totiž byli ostřílení veteráni, kteří měli se svědeckými výpověďmi bohaté zkušenosti – například detektiv Kurlen, expert na kriminalistiku nebo soudní patolog. Freemanová se rozhodla nepředvolat na svědeckou lavici Margo Schaferovou a výpověď

svědkyně,

která

údajně

zahlédla

Lisu

Trammelovou pouhý jeden blok od místa činu, tlumočila soudu zprostředkovaně tím, že nechala detektiva Kurlena popsat, co mu tato svědkyně sdělila během výslechu. Z

postupu obžaloby jsme nemohli mnoho vytěžit, a tak jsme zvolili strategii pozorovat a čekat na vhodnou příležitost.

Frontální útok jsme si schovali až na proces, kdy budeme mít největší šanci.

Na závěr slyšení nařídil soudce Morales soudní proces a jeho vedením pověřil soudce Colemana Perryho, jehož soudní síň se nacházela v pátém patře soudní budovy. Perry byl další soudce, s nímž jsem nikdy nepřišel do styku.

Protože jsem však věděl, že jeho soudní síň je jednou z pouhých čtyř možností, které pro moji klientku připadají v úvahu, předem jsem se na něj informoval u kolegů z advokátní komory. Výsledné hodnocení znělo tak, že Perry je rovný chlap se vznětlivou povahou. Hrál fér až do okamžiku, kdy se s ním člověk dostal do sporu – v tu chvíli v něm vzplanula zášť, která mu leckdy vydržela až do konce procesu. Nebylo na škodu mít tyto informace před závěrečnou fází případu.

Za další dva dny jsem se konečně cítil připravený vrátit se do ringu. Zlomené prsty jsem měl bezpečně ukryté v sádře a tmavě modrá a fialová barva mého zhmožděného těla pomalu přecházela v nezdravě žluté odstíny. Stehy na hlavě mi už vytáhli, a tak jsem si mohl opatrně sčesat vlasy přes vyholené místo jako muž, který se snaží zakrýt pleš.

Ze všeho nejlepší však bylo, že stav mého obráceného varlete, které se lékař nakonec rozhodl neodstranit, se podle pozorování a pohmatu den ode dne po malých krůčcích zlepšoval. Pouze zatím nebylo jasné, zda se obnoví jeho normální funkce, nebo odumře na stopce jako neočesané zakrslé rajče.

Podle předchozí dohody stál Rojas s přistaveným lincolnem přesně v jedenáct hodin pod schodištěm. Pomalu jsem sešel dolů a pevně přitom svíral v ruce hůl. Rojas mi pomohl nastoupit na zadní sedadlo. Opatrně jsem se nasoukal na své obvyklé místo a zanedlouho jsme mohli vyjet. Rojas naskočil za volant, prudce jsme se rozjeli a zamířili ze svahu.

„Opatrně, Rojasi. Nemůžu si kvůli bolesti zapnout pás.

Takže mě nehoď na přední sedadlo.“

„Pardon, šéfe. Polepším se. Tak kam dneska jedeme? Do kanceláře?“

Oslovení „šéfe“ odposlouchal Rojas od Ciska. Nesnášel jsem ho, ale na druhou stranu jsem věděl, že opravdu šéf jsem.

„Do kanceláře až později. Nejdřív pojedeme do studia Archway Pictures na Melrose.“

„Jasně.“

Archway Pictures bylo druhořadé studio sídlící na Melrose Avenue přímo naproti jednomu z gigantů, společnosti Paramount Pictures. Vzniklo jako pomocný ateliér, který poskytoval zvuková studia a filmové vybavení v případě převisu poptávky, ale pod vedením zesnulého Waltera Elliota se vyšvihlo v samostatnou filmovou společnost. Dnes vyrábělo několik vlastních filmů ročně a samo vytvářelo převis poptávky. A Walter Elliot byl shodou okolností svého času mým klientem.

Cesta z mého domu nad Laurel Canyonem do studia trvala Rojasovi dvacet minut. Nakonec odbočil ke strážní budce pod obloukem se znakem studia, který se klenul nad vjezdem do objektu. Stáhl jsem okénko a sdělil strážci, který ke mně přistoupil, že jsem přijel za Cleggem McReynoldsem. Strážce se mě zeptal na jméno, požádal mě o doklad totožnosti a já mu podal řidičský průkaz. Muž se vrátil do budky, chvíli se díval na počítačový monitor a pak se zamračil.

„Promiňte, pane, ale nemám vás na seznamu osob oprávněných ke vjezdu. Máte sjednanou schůzku?“

„Nemám sjednanou schůzku, ale on mě bude chtít vidět.“

Nechtěl jsem svůj příjezd McReynoldsovi předem ohlašovat.

„No, ale já vás bez sjednaného termínu nemůžu pustit dovnitř.“

„A mohl byste mu zavolat a říct mu, že jsem tady?

Určitě mě bude chtít vidět. Vy víte, kdo jsem, viďte?“

Skryté sdělení bylo zřejmé: tuhle záležitost není radno zvorat.

Strážce za sebou zatáhl dveře a zatelefonoval McReynoldsovi. Viděl jsem ho za sklem hovořit. Rozhodně to byla vzrušená konverzace. Konečně dveře odsunul a podal mi telefon na dlouhé šňůře. Převzal jsem sluchátko a vytáhl před hlídačem okénko. Jak ty ke mně, tak já k tobě.

„Tady je Michael Haller. Hovořím s panem McReynoldsem?“

„Ne, tady je osobní asistentka pana McReynoldse. Co si přejete, pane Hallere? Nevidím tady žádnou sjednanou schůzku a upřímně řečeno vůbec nevím, kdo jste.“

Hlas zněl mladistvě a sebevědomě.

„Já jsem ten, který vašemu šéfovi hodně znepříjemní život, jestli mi ho nedáte k telefonu.“

Na lince se na chvíli rozhostilo ticho, než žena konečně odpověděla.

„Váš výhrůžný tón se mi nelíbí. Pan McReynolds je právě na scéně a…“

„To nebyla výhrůžka. Já nikomu nevyhrožuju. Jen říkám lidem pravdu. Kde je ta scéna?“

„To vám neřeknu. Ke Cleggovi se v žádném případě nedostanete, dokud nebudu vědět, čeho se to týká.“

Všiml jsem si, že asistentka použila šéfovo křestní jméno. Zezadu se ozvalo troubení klaksonu. Za námi se šikovala auta. Dozorce mi zaklepal na okénko, sklonil se a pokusil se nakouknout přes kouřové sklo dovnitř. Nevšímal jsem si ho. Za námi zatroubilo druhé auto.

„Týká se to mé nabídky ušetřit vašeho šéfa spousty nepříjemností. Je vám známo, že minulý týden oznámil podpis autorské smlouvy na příběh ženy obžalované z vraždy bankéře, který jí chtěl zabavit dům?“

„Ano, je.“

„Nuže, váš šéf nabyl tato práva nezákonně.

Předpokládám, že se tak nestalo jeho vinou nebo s jeho vědomím. Podle mého názoru se stal obětí podvodu a já jsem přijel proto, abych mu pomohl tuto situaci vyřešit. Tato příležitost se už nebude opakovat. Pokud jí pan Clegg McReynolds nevyužije, ocitne se na velmi horké půdě.“

Moji poslední výhrůžku doprovodilo další táhlé zatroubení auta stojícího přímo za mnou a ostré zaklepání na okénko.

„Předám vám teď strážce,“ řekl jsem. „Sdělte mu, jestli ano, nebo ne.“

Stáhl jsem okénko a vrátil sluchátko vzteklému sekuriťákovi. Ten si ho okamžitě přiložil na ucho.

„Takže co mám dělat? Mám tu frontu aut, která se táhne až na Melrose.“

Chvíli poslouchal, pak se vrátil do kukaně a pověsil sluchátko do vidlice. Podíval se na mě a stiskl tlačítko, jímž se otevírala závora.

„Scéna devět,“ řekl. „Pojedete pořád rovně a na konci se dáte doleva. Nemůžete to minout.“

Obšťastnil jsem ho úsměvem typu „Vidíš, já ti to říkal“, vytáhl jsem okénko a Rojas projel pod zvedající se závorou.

Scéna devět byl ateliér, do kterého by se klidně vešla letadlová loď. Obklopovaly ho náklaďáky s vybavením, kombíky a dodávky řemeslnických firem. Po jedné straně parkovaly těsně za sebou čtyři dlouhé limuzíny s běžícími motory, jejichž šoféři čekali, až natáčení skončí a vyvolení budou moci odjet.

Vypadalo to jako nějaká velká produkce, ale nakonec jsem nedostal příležitost o ní zjistit víc. Středem příjezdové cesty mezi budovami 9 a 10 totiž kráčel starší muž s mladší ženou. Žena měla na hlavě sluchátka a já předpokládal, že je to osobní asistentka. Ukázala na mé blížící se auto prstem.

„Dobrý, vysaď mě tady.“

Rojas zastavil a já právě otevíral dveře, když mi zazvonil telefon. Vytáhl jsem ho a podíval se na displej.

SKRYTÉ ČÍSLO

Stejná slova jsem na displeji vídával v době, kdy mi volali klienti z drogového byznysu. Používali levné jednorázové telefony, aby se vyhnuli odposlechu a výpisům volání. Hovor jsem tedy ignoroval a nechal telefon ležet na sedadle. Jestli chceš, abych ti to zvedl, musíš se mi představit.

Pomalu jsem vystoupil a hůlku jsem taky nechal v autě.

Proč hlásat do světa vlastní slabost? říkával vždycky můj otec, slavný advokát. Pomalu jsem zamířil k producentovi a jeho asistentce.

„Vy jste Haller?“ křikl na mě muž.

„To jsem.“

„Chci vás jen informovat, že produkce, ze které jste mě právě vytrhl, stojí čtvrt milionu dolarů za hodinu. Museli uvnitř všeho nechat jen proto, abych mohl jít ven a dohadovat se s váma.“

„Toho si vážím a pokusím se to urychlit.“

„Fajn. A teď mi řekněte, co je to za hovadinu, že mě někdo podvedl! Mě nikdo nepodvádí!“

Podíval jsem se na něj a mlčky čekal. McReynoldsovi trvalo rovných pět vteřin, než znovu vypěnil.

„Tak řeknete mi to, nebo ne? Nemám na vás celý den.“

Podíval jsem se na jeho osobní asistentku a pak znovu na něj. McReynolds to pochopil.

„Tak to ne. Na všechno, co se tady řekne, budu mít svědka. Ta holka tu zůstane.“

Pokrčil jsem rameny, vytáhl z kapsy diktafon a zapnul ho. Zvedl jsem ho do vzduchu a přesvědčil se, že červená kontrolka svítí.

„V tom případě si i já pořídím z našeho jednání záznam.“

McReynolds se podíval na přístroj a já spatřil v jeho očích obavy. Jeho hlas, jeho vlastní slova budou zaznamenána na kazetě. Na místě, jako je Hollywood, to mohlo být nebezpečné. Bezpochyby si teď vzpomněl na nahrávku telefonátu Mela Gibsona s milenkou.

„No dobrá. Vypněte to a Jenny odejde.“

„Cleggu!“ zaprotestovala Jenny.

McReynolds natáhl ruku a silně ji pleskl přes zadek.

„Povídám běž.“

Ponížená mladá žena odchvátala jako školačka.

„Někdy se k nim člověk musí chovat takhle,“ vysvětlil McReynolds.

„A ony se z toho určitě pro příště poučí.“

Producent souhlasně kývl – sarkasmus v mém hlase zjevně nepostřehl.

„Takže o co tedy jde, Hallere?“

„Jde o vás, Cleggu. O to, že se z vás snaží udělat vola Herb Dahl, váš partner z autorské smlouvy na příběh Lisy Trammelové.“

McReynolds rázně zavrtěl hlavou.

„V žádném případě. Na té smlouvě dělalo celé právní oddělení. Je čistá, jak zákon káže. Podepsala ji dokonce i ta žena. Trammelová. Mohl bych z ní ve filmu udělat stopadesátikilovou štětku, která má ráda černé ocasy, a ona by nesměla ani muknout. Ta smlouva je neprůstřelná.“

„No jo, jenže vám na právním oddělení jaksi neřekli, že ani jeden z nich není oprávněn k tomu, aby vám cokoliv prodával. Vlastníkem těch práv jsem totiž shodou okolností já. Trammelová je na mě převedla ještě předtím, než se objevil Dahl a zařadil se na druhou pozici. Chtěl mě mermomocí předběhnout, a tak ukradl původní smlouvy z mých spisů. Jenže to mu nevyjde. Mám totiž svědka té krádeže a taky Dahlovy otisky prstů. Půjde sedět za podvod a za krádež a na vás teď je, Cleggu, abyste se rozhodl, jestli chcete jít ke dnu s ním.“

„Vy mi vyhrožujete? To má být nějaké bububu? Protože na mě nikdo bububu dělat nebude.“

„Ne, žádné bububu. Chci jen to, co mi patří. Takže si buďto necháte jako partnera Dahla, anebo můžete uzavřít stejnou dohodu se mnou.“

„Na to je pozdě. Už jsem to podepsal. Všichni jsme to podepsali. Ta smlouva je hotová.“

Obrátil se k odchodu.

„Už jste mu zaplatil?“

McReynolds se otočil zpátky. „Zbláznil jste se? Tohle je Hollywood.“

„A nejspíš jste podepsali jen smlouvu o smlouvě budoucí, že?“

„Přesně tak. Samotné kontrakty uzavřeme za čtyři týdny.“

„V tom případě jste tu dohodu jen ohlásil, ale neuzavřel.

Takhle se to v Hollywoodu dělá. Takže kdybyste ji chtěl změnit, můžete. Určitě byste si našel způsob, jak se z ní vyvázat.“

„Jenže já nic takového dělat nechci. Ten projekt se mi líbí. A předložil mi ho Dahl. Smlouvu jsem uzavřel s ním.“

Pokýval jsem hlavou, jako že jeho dilema chápu.

„Jak je libo. Ale v tom případě půjdu zítra ráno na policii a odpoledne podám trestní oznámení. Budete v ní uveden jako obviněný. Jako člověk, který se spolupodílel na spáchání podvodu.“

„Já nic takového neudělal! Dokonce jsem o tom všem vůbec nevěděl, dokud jste mi to neřekl.“

„To je právě ono. Teď jsem vám to řekl a vy jste nic nepodnikl. Přestože jste znal fakta, rozhodl jste se pokračovat ve spolupráci se zlodějem. To z vás dělá spolupachatele, a proto se to trestní oznámení bude týkat i vás.“

Sáhl jsem do kapsy, vytáhl diktafon a zvedl ho do vzduchu, aby producent viděl, že červená kontrolka stále svítí.

„Zablokuju ten film na tak dlouho, že než se právní vztahy vyjasní, bude už tuhle firmu řídit ta holka, kterou jste před chvílí plácl přes zadek.“

Tentokrát jsem se obrátil k odchodu já a on mě zavolal zpátky.

„Počkejte, Hallere.“

Otočil jsem se. McReynolds se díval kamsi na sever – k oné ceduli vysoko na kopci, která sem všechny tyhle lidi přitáhla.

„Takže co mám udělat?“ zeptal se.

„Musíte podepsat stejnou smlouvu se mnou. O Dahla už se postarám. Něco si zaslouží, a tak něco dostane.“

„Potřebuju předat právnímu váš telefon.“

Vytáhl jsem vizitku a podal mu ji.

„Nezapomeňte, že se mi musí ozvat ještě dnes.“

„Ozvou se.“

„Mimochodem, jaká máte v té smlouvě čísla?“

„Dvě stě padesát a pak zbytek do milionu. Plus další čtvrt za produkci.“

Přikývl jsem. Ze čtvrtmilionové zálohy se dala obhajoba Lisy Trammelové rozhodně ufinancovat. Možná by něco zbylo i pro Herba Dahla. Vše záviselo na tom, jak budu chtít k této záležitosti přistoupit a jak férový budu chtít být ke zloději. Nejraději bych toho chlapa zadupal do země, ale na druhou stranu to byl on, kdo projektu sehnal legitimního zájemce.

„Něco vám povím,“ pokračoval jsem. „Jsem v tomhle městě asi jediný, kdo něco takového řekne, ale mě produkce nějakého filmu nezajímá. Tuhle část dohody si s Dahlem nechte. Je to na něm.“

„Pokud nebude ve vězení.“

„Dejte si do smlouvy charakterovou klauzuli.“

„Tak to tady bude novinka. Doufám, že to na právním nějak sesmolí.“

„Dělat s vámi byznys je radost, Cleggu.“

Znovu jsem se otočil a zamířil zpátky k autu. Tentokrát mě Clegg dohnal a srovnal se mnou krok.

„Můžeme se pak na vás obrátit? Budeme vás potřebovat jako technického poradce. Zejména při práci na scénáři.“

„Moji vizitku máte.“

Došli jsme k lincolnu a Rojas mi otevřel dveře. Znovu jsem opatrně nasedl, přičemž jsem si dával zvláštní pozor na varlata, a zvedl jsem hlavu k McReynoldsovi.

„Ještě jedna věc,“ řekl producent. „Přemýšlel jsem, že se s tímhle scénářem obrátím na Matthewa McConaugheyho.

Úplně by exceloval. Ale kdo by mohl hrát vaši roli podle vás?“

Usmál jsem se na něj a sáhl po klice.

„Zrovna na něj koukáte, Cleggu.“

Zabouchl jsem dveře a díval se přes kouřové sklo, jak se do McReynoldsova obličeje vkrádá zmatek.

Řekl jsem Rojasovi, ať jede do Van Nuys.

14. kapitola

Rojas mi sdělil, že když jsem se bavil s McReynoldsem, několikrát mi zvonil telefon. Zkontroloval jsem ho a nenašel žádné vzkazy. Když jsem si však otevřel protokol hovorů, zjistil jsem, že během deseti minut, kdy jsem byl venku z auta, mi někdo čtyřikrát telefonoval ze skrytého čísla.

Časová rozmezí mezi jednotlivými telefonáty byla příliš nepravidelná na to, aby mohlo jít o zbloudilé faxové volání nebo o vytáčecí automat. Někdo se mě snažil sehnat, ale zřejmě to nebylo tak naléhavé, aby mi kvůli tomu nechával vzkaz.

Zavolal jsem Lorně a řekl jí, že se vracím do kanceláře.

Informoval jsem ji o čerstvé dohodě s McReynoldsem a oznámil jí, ať ještě dnes očekává telefonát z právního oddělení Archway Pictures. Lorna byla nadšená, že do případu začnou peníze také přitékat, zatímco dosud z něj jen odtékaly.

„Co máš ty?“

„Dvakrát ti volala Andrea Freemanová.“

Vzpomněl jsem si na čtyři telefonáty na mobilu.

„Dalas jí moje číslo?“

„Dala.“

„Tak to jsem jí asi nezvedl, ale žádný vzkaz mi nenechala. Zřejmě se něco děje.“

Lorna mi nadiktovala číslo, které jí v kanceláři nechala Andrea Freemanová.

„Možná ji zastihneš, když jí hned zavoláš zpátky. Já už nic dalšího nemám.“

„Dobrá, ale ještě mi řekni, kde teď jsou ostatní: v kanceláři, nebo v terénu?“

„Jennifer je u sebe v kanceláři a Cisco mi před chvílí volal. Prý se vrací odněkud z terénu.“

„Z jakého terénu?“

„To neřekl.“

„Dobrá, tak až tam dorazím, všichni se uvidíme.“

Ukončil jsem hovor a vyťukal číslo Andrey Freemanové.

Ode dne, kdy mě napadli ti hoši v černých rukavicích, se mi vůbec neozvala. Dokonce i Kurlen mě přišel navštívit a poptat se, jak se mi daří. Od mé ctihodné soupeřky však nepřišlo ani přání brzkého uzdravení. A teď najednou šest telefonátů během jediného dopoledne, ovšem bez vzkazu.

To se ví, že jsem byl zvědavý.

Freemanová se mi ozvala po prvním zazvonění a rovnou přešla k věci.

„Kdy sem můžete přijet?“ zeptala se. „Chtěla bych vám něco předložit, než to celé spustíme.“

Touto formou mi sdělovala, že se nebrání možnosti ukončit případ dohodou o přiznání viny výměnou za nižší trest, než se rozjede celá mašinerie soudního procesu.

„Tvrdila jste přece, že od vás žádnou nabídku nedostaneme.“

„No, řekněme, že horké hlavy trochu vychladly. Na tom, co si myslím o vašem postupu v případu, se vůbec nic nemění, ale nevidím důvod, proč by měla za vaše počínání pykat i vaše klientka.“

Něco se dělo. Vycítil jsem to. V její obžalobě se objevila trhlina. Ztracený důkaz nebo svědek, který změnil výpověď.

Vzpomněl jsem si na Margo Schaferovou. Možná se vyskytl problém právě s touto svědkyní. Koneckonců ji Freemanová během předběžného slyšení nepředvolala.

„Já nechci jezdit na státní zastupitelství. Můžete přijet vy ke mně nebo se sejdeme na neutrální půdě.“

„Já se vstoupit do nepřátelského tábora nebojím. Kde máte kancelář?“

Dal jsem jí adresu a dohodli jsme se, že se tam za hodinu sejdeme. Ukončil jsem hovor a pokusil se zamyslet nad otázkou, jaké slabé místo v obžalobě se mohlo v této fázi případu objevit. Znovu mě napadla Schaferová. Jistě to byla ona.

V ruce mi zavibroval telefon a já pohlédl na displej.

SKRYTÉ ČÍSLO

Freemanová mi volala zpátky – nejspíš proto, aby schůzku zrušila a sdělila mi, že to všechno byla jen hra, jen další úhybný manévr z psychologického manuálu státního zástupce. Stiskl jsem tlačítko a přijal hovor.

„Ano?“

Ticho.

„Haló?“

„To je Michael Haller?“

Byl to mužský hlas, který jsem neznal.

„Ano, kdo volá?“

„Jeff Trammel.“

Z nějakého důvodu mi chvíli trvalo, než jsem si to jméno dokázal zařadit, ale o to větší rána to pak pro mě byla.

Ztracený manžel.

„Jeff Trammel, ano, jak se máte?“

„No snad dobře.“

„Kde jste sehnal moje číslo?“

„Dneska ráno jsem mluvil s Lisou. Chtěl jsem vědět, co a jak. Řekla mi, že bych vám měl zavolat.

„Ano, jsem rád, že jste to udělal. Jeffe, víte, v jaké situaci se vaše žena nachází?“

„Ano, řekla mi to.“

„Vy jste to neviděl ve zprávách?“

„Tady není televize ani nic jiného. A španělsky moc neumím.“

„A kde vlastně jste, Jeffe?“

„To bych s dovolením neprozrazoval. Vy byste to nejspíš řekl Lise a já bych byl radši, kdyby zatím tyhle informace neměla.“

„Ale na proces se vrátíte?“

„Nevím. Nemám peníze.“

„Nějaké peníze na cestu bychom vám mohli obstarat.

Vrátil byste se a byl v těchto těžkých chvílích s manželkou a se synem. A taky byste mohl svědčit, Jeffe. O domě, o bance i o všech tlacích, kterým jste museli čelit.“

„Ehm…, ne, to nejde. Nechci se takhle obnažovat, pane Hallere. Sebe a svoje selhání. Neměl bych z toho dobrý pocit.“

„Ani proto, abyste zachránil manželku?“

„Teď už spíš exmanželku. I když na papíře ještě nejsme rozvedení.“

„Co chcete, Jeffe? Chcete peníze?“

Nastala dlouhá odmlka. Teď to přijde, pomyslel jsem si.

Jenže Trammel mě překvapil.

„Já nechci nic, pane Hallere.“

„Jste si tím jistý?“

„Chci jen to, abyste mě z toho vynechali. Tohle už není můj život.“

„Kde jste, Jeffe? Kde je teď váš život?“

„To vám nepovím.“

Zklamaně jsem zavrtěl hlavou. Snažil jsem se ho udržet co nejdéle na lince jako policista, který chce vystopovat pachatele, jenže on mi prostě žádnou stopu nenechal.

„Podívejte, Jeffe, strašně nerad to říkám, ale mým úkolem je využít všechny možnosti, jestli mi rozumíte. A jestli ten případ prohrajeme a porota Lisu usvědčí, skončí vaše exmanželka v lepším případě ve vězení. Během procesu nastane chvíle, kdy všichni její blízcí a kamarádi dostanou příležitost vystoupit u soudu a říct tam o ní něco hezkého. Budeme mít možnost poukázat na polehčující okolnosti. Například na její statečný boj za to, aby nepřišla o dům. A já bych s vámi chtěl v této věci počítat – abyste přišel a svědčil v Lisin prospěch.“

„Takže vy myslíte, že to prohrajete?“

„Ne, myslím, že máme zatraceně slušnou šanci tenhle případ vyhrát. Opravdu si to myslím. Celá obžaloba je postavená na nepřímých důkazech a na svědkyni, kterou podle mého názoru dokážeme sfouknout. Ale musím být připravený i na opačný výsledek. Určitě mi nemůžete prozradit, kde jste, Jeffe? Budu to pokládat za advokátní tajemství. A vaši adresu budu potřebovat i proto, abychom vám mohli poslat peníze.“

„Už musím končit.“

„A co ty peníze, Jeffe?“

„Ještě se vám ozvu.“

„Jeffe?“

Trammel ukončil spojení.

„Už jsem ho skoro měl, Rojasi.“

„To mě mrzí, šéfe.“

Položil jsem telefon na chvíli na opěrku a podíval jsem se z okna, kde jsme. Projížděli jsme po dálnici 101 přes Cahuenga Pass. Od kanceláře nás stále dělilo dobrých dvacet minut jízdy.

Když jsem se Jeffu Trammelovi naposledy zmínil o penězích, výslovně mě neodmítl.

Můj další telefonát směřoval k mé klientce. Když se mi ozvala, uslyšel jsem v pozadí televizi.

„Liso, tady je Mickey. Musíme si promluvit.“

„Dobře.“

„Můžete vypnout tu televizi?“

„Ano, jistě. Pardon.“

Počkal jsem a na lince po chvíli zavládlo ticho.

„Tak jsem tady.“

„Za prvé jsem vám chtěl říct, že mi volal váš manžel. Vy jste mu dala moje číslo?“

„Ano. Řekl jste mi to, vzpomínáte?“

„Ano, to je úplně v pořádku. Jen jsem se ujišťoval.

Bohužel náš rozhovor moc dobře nedopadl. Vypadá to, že váš manžel chce zůstat v utajení.“

„Mně řekl totéž.“

„A neřekl vám náhodou, kde se teď nachází? Kdybych znal jeho adresu, mohl bych za ním poslat Ciska, aby ho přesvědčil, ať nám pomůže.“

„To mi neřekl.“

„Podle mě je možná pořád v Mexiku. Tvrdil, že nemá peníze.“

„To řekl i mně. Chce, abych mu poslala část peněz z toho filmu.“

„Vy jste mu o něm řekla?“

„Vždyť se o nás bude točit film, Mickey. Měl by to vědět.“

Anebo možná chtěla říct, že by si to měl vyžrat – dalo se předpokládat, že z něj tvůrci filmu neudělají právě kladného hrdinu.

„A chystala jste se mu nějaké peníze poslat?“

„Řekl mi, ať je prostě uložím ve Western Union, takže k nim bude mít přístup z kterékoliv pobočky.“

Věděl jsem, že společnost Western Union má pobočky po celé Tijuaně i hlouběji na jihu. Už jsem takhle posílal peníze klientům. Mohli jsme nějaké poslat i Jeffu Trammelovi a pak zúžit okruh pátrání tím, že zjistíme, do které pobočky si Jeff pro peníze zašel. Kdyby však byl chytrý a nešel do pobočky nacházející se nejblíže k jeho působišti, byli bychom na tom stejně jako předtím.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Jeffem se budeme zabývat později.

Ale chtěl jsem vám taky říct, že smlouva, kterou s Archway Pictures uzavřel Herb Dahl, se poněkud změnila.“

„Jak to?“

„Archway teď mají smlouvu se mnou. Právě odtamtud jedu. Herb může váš film produkovat, pokud se ho někdy rozhodnou natočit. A pokud se mu podaří uniknout vězení.

Takže je to pro něj výhodné. Pro vás je to taky výhodné, poněvadž tým vašich obhájců dostane zaplaceno za práci a vám připadne celý zbytek – který bude mimochodem daleko vyšší než to, co byste kdy viděla od Herba.“

„Mickey, to nemůžete! Vždyť tu dohodu uzavřel on!“

„A já ji prostě nechal zrušit, Liso. Clegg McReynolds neměl zájem zamotat se do právní sítě, kterou jsem se chystal hodit Herbovi na hlavu. Můžete to Herbovi sdělit sama nebo mu říct, ať mi zavolá, pokud má zájem.

Lisa mlčela.

„A pak je tu ještě jedna věc, která je dost důležitá.

Posloucháte mě?“

„Ano, jsem tady.“

„Teď jedu do kanceláře, kde mám schůzku se státní zástupkyní. Tu schůzku svolala ona. Myslím, že se něco děje. S obžalobou něco není v pořádku. Freemanová chce zřejmě jednat o dohodě, a kdyby nemusela, nikdy by ke mně do kanceláře nepřijela. Chtěl jsem jen, abyste o tom věděla.

Hned po schůzce vám zavolám.“

„Žádné dohody s ní neuzavírejte, Mickey. Ledaže by vám nabídla, že si stoupne na schody před soudní budovou a oznámí CNN, Fox News a všem ostatním, že jsem nevinná.“

Cítil jsem, že auto změnilo směr, a vykoukl jsem z okna.

Rojas kvůli hustému provozu sjížděl z dálnice dřív.

„No, já myslím, že zrovna s tímhle nepřijde, ale mou povinností je informovat vás o všech možnostech, které se vám nabízejí. Nechci, abyste se stala mučednicí za tu…, za ten váš boj. Měla byste si vyslechnout všechny nabídky, Liso.“

„Žádnou vinu nepřiznám. Tečka. Chtěl jste se mnou probrat ještě něco?“

„Zatím ne. Ještě se vám ozvu.“

Znovu jsem položil telefon na opěrku. Vyřizování už bylo dost. Zavřel jsem oči a několik minut odpočíval.

Pokusil jsem se zahýbat prsty v sádře – bolelo to, ale vcelku se mi to dařilo. Doktor, který se díval na rentgenový snímek, mi sdělil, že podle jeho názoru jsem ke zlomeninám prstů přišel tak, že mi útočník dupl na ruku, když už jsem ležel v bezvědomí na zemi. Zároveň mi však předpovídal, že mi kosti bez problémů srostou a prsty zůstanou plně funkční.

Takže jsem měl vlastně štěstí.

V tmavém světě pod očními víčky jsem spatřil muže v černých rukavicích, jak vyrážejí proti mně. Výjev se mi neustále opakoval jako v nekonečné smyčce. Viděl jsem nevzrušený výraz v jejich očích ve chvíli, kdy se ke mně blížili. Byla to pro ně ryze obchodní záležitost. Nic víc a nic míň. Zatímco mně se na té betonové podlaze zhroutila veškerá sebedůvěra a sebeúcta, kterou jsem si čtyřicet let budoval.

Po chvíli na mě z předního sedadla promluvil Rojas.

„Hej, šéfe. Jsme tady.“

15. kapitola

Když jsem vstoupil na recepci, Lorna od stolu varovně mávla rukou a pak ukázala na dveře mé kanceláře. Sdělovala mi, že Andrea Freemanová už tam na mě čeká. Rychle jsem odbočil k vedlejší kanceláři, jednou jsem klepl a otevřel dveře. Cisco s Bullocksovou seděli za svými stoly. Zamířil jsem k Ciskovi a položil před něj svůj telefon.

„Volal mi Lisin manžel. Vlastně mě prozváněl několikrát. Ale má skryté číslo. Dokážeš s tím něco udělat?“

Cisco si přejel prsty přes ústa a zamyslel se.

„Náš operátor nabízí službu stopování výhrůžných telefonátů. Zadám jim přesný čas hovorů a oni se pokusí zjistit bližší informace. Trvá to několik dní a navíc identifikují jen číslo, ne místo volání. Kdybys chtěl triangulovat jeho polohu, musel bys do toho zapojit policii.“

„Číslo mi stačí. Příště už chci volat já jemu, ne naopak.“

„Jasně.“

Než jsem se obrátil k odchodu, pohlédl jsem na Aronsonovou.

„Chceš jít se mnou a poslechnout si, co má státní zástupkyně na srdci?“

„To bych moc ráda.“

Prošli jsme přes recepci do mé kanceláře. Freemanová seděla na židli před mým stolem a četla si v telefonu e-mail.

Byla neformálně oblečená: modré džíny a propínací svetřík.

Dnes zřejmě k žádnému soudu nešla. Zavřel jsem dveře a ona zvedla hlavu.

„Zdravím vás, Andreo. Dáte si něco k pití?“

„Ne, to je v pořádku.“

„A tady Jennifer už znáte z předběžného slyšení.“

„Jistě, zakřiknutá Jennifer. Během celého slyšení ani nepípla.“

Když jsem obcházel stůl, mrkl jsem na Aronsonovou a viděl, že jí obličej a krk začínají rudnout rozpaky. Pokusil jsem se jí hodit záchranný kruh.

„Což o to, ona párkrát pípnout chtěla, jenže ode mě měla instrukce. Strategie, chápete. Jennifer, vezmi si tamtu židli.“

Aronsonová si přisunula ke stolu další židli a posadila se.

„Takže můžeme začít,“ řekl jsem. „Co přivádí paní státní zástupkyni na mé skromné pracoviště?“

„Nuže, blížíme se do finále a mě v té souvislosti napadlo, že vy zastupujete lidi z celého okresu, takže možná neznáte soudce Perryho tak dobře jako já.“

„I to je dost přehnané tvrzení. Nikdy jsem totiž před ním nestál.“

„Každopádně je to soudce, který rád řeší věci hezky v klidu. Nezajímají ho novinové titulky ani mediální humbuk.

A rozhodně bude chtít vědět, zda obě strany udělaly maximum pro to, aby se dohodly na nějakém vzájemně přijatelném řešení. Takže mě napadlo, že bychom si o tom možná mohli ještě jednou promluvit, než ten případ doženeme do procesu.“

„Ještě jednou? Nevzpomínám si, že bychom o tom někdy mluvili.“

„Chcete si o tom promluvit, nebo ne?“

Zaklonil jsem se a začal se otáčet na židli, jako bych o této otázce přemýšlel. Od nás obou to byl jen takový taneček a oba jsme to věděli. Freemanové určitě nešlo o to, aby potěšila soudce Perryho. Vězelo v tom něco jiného, pro mě zatím neznámého. Něco se stalo a obhajoba toho mohla využít. Zahýbal jsem prsty v sádře, abych ulevil svědění na dlani.

„No…,“ řekl jsem konečně. „Nevím, co si od toho slibujete. Kdykoliv nadnesu klientce možnost dohody o přiznání, pošle mě s ní někam. Přeje si jít do procesu. Na druhou stranu jsem už pár podobných případů zažil. Případů, kdy klienti donekonečna opakovali, že žádnou dohodu nevezmou, a pak po ní najednou chňapli.“

„Přesně tak.“

„Jenže já mám v tomto případu svázané ruce, Andreo.

Moje klientka mi dvakrát výslovně zakázala přiblížit se k vaší kanceláři s jakýmkoliv kompromisem. Nedovolí mi, abych v této věci cokoliv podnikal. Budiž, teď jste přijela vy za mnou, takže tím její pokyny neporušuju. Ale jednání musíte zahájit vy. Vy musíte říct mně, jak se na celou kauzu díváte.“

Freemanová přikývla.

„No dobrá. Nakonec jsem přece jen zavolala šéfům.

Můžeme se dohodnout, že tyhle informace zůstanou mezi námi? Že o nich nebudeme mluvit, pokud nakonec k žádnému řešení nedospějeme?“

„Jistě.“

Aronsonová rovněž kývla.

„Dobrá, sdělím vám tedy svůj názor. A je to názor, pro který už jsem získala souhlas shora. Zmírníme kvalifikaci na zabití a doporučíme trest ve středním pásmu trestní sazby.“

Přikývl jsem a dal našpulením rtů najevo, že je to nabídka, o níž stojí za to uvažovat. Ve skutečnosti jsem však věděl, že pokud Freemanová dala jako první nabídku zabití se střední sazbou, vyhlídky pro moji klientku se tím podstatně zlepšily. A také jsem věděl, že mě instinkt neklamal: kdyby v obžalobě nezela nějaká pořádná díra, státní zastupitelství by se nikdy s podobnou nabídkou nevytasilo. Podle mého názoru byla jejich obžaloba chabá už od chvíle, kdy mé klientce nasadili pouta. Teď se však stalo něco, co k tomuto názoru dovedlo i je. Bylo to něco velkého a já tomu musel přijít na kloub.

„To je dobrá nabídka,“ prohodil jsem.

„To si pište. Vždyť jsme slevili z vraždy prvního stupně se zvláštními okolnostmi.“

„Předpokládám, že se bavíme o vědomém zabití.“

„Nevědomé byste nedokázal odůvodnit dokonce ani vy.

Ona se v té garáži neocitla jen tak shodou okolností. Tak co myslíte, vezme to?“

„Nevím. Od první chvíle prohlašuje, že žádnou dohodu nevezme. Chce jít do procesu. Můžu se ji pokusit přesvědčit.

Ale jde o to, že…“

„Že co?“

„Upřímně řečeno je mi to divné. Proč jste mi dala tak dobrou nabídku? Proč o tolik slevujete? Co se stalo s vaší obžalobou, že najednou cítíte potřebu vycouvat?“

„To není žádné couvání. Vaše klientka ještě pořád půjde do vězení a spravedlnosti bude stále učiněno zadost. S naší obžalobou se nestalo nic, ale soudní procesy jsou drahé a zdlouhavé. Státní zastupitelství se obecně snaží dávat přednost dohodám před procesy. Samozřejmě jen dohodám, které mají smysl. A to je tento případ. Ovšem pokud nemáte zájem, můžu se sebrat a jít.“

Zvedl jsem rezignovaně ruce. Přitom jsem si všiml, že se Freemanová instinktivně zaměřila na moji sádru.

„Nejde o to, jestli mám zájem já. Rozhodnutí závisí na mé klientce a já jí musím poskytnout veškeré informace, nic víc. Takové situace už jsem zažil. Takhle dobrá nabídka bývá obvykle tak dobrá proto, že se za ní skrývá nějaký zakopaný pes. Člověk na ni přistoupí a pak najednou zjistí, že se jim úplně rozsypal hlavní svědek nebo že obžaloba právě narazila na hezký zprošťující důkaz, který by musela předat obhajobě, kdyby ta ještě malou chvíli vydržela.“

„Ale tentokrát tomu tak není. Za tou nabídkou se nic dalšího neskrývá. Máte čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou a pak zmizí ze stolu.“

„A co trest na spodní hranici sazby?“

„Cože?“

Freemanová téměř zaječela.

„No tak, nevyklopila jste mi přece hned na začátku svou poslední a nejlepší nabídku. Takhle nikdo nepracuje. Ještě pořád můžete jít níž a oba to víme. Takže slevme na vědomé zabití s doporučením trestu na spodní hranici sazby. Moje klientka si odsedí maximálně pět až sedm let.“

„Vy mě ničíte. Novináři mě sežerou zaživa.“

„Možná, ale já vím, že váš šéf vás za mnou neposlal jen s jedním návrhem, Andreo.“

Freemanová se zaklonila a podívala se nejprve na Aronsonovou a pak na celou kancelář. Přejížděla očima po policích s knihami, které tu už byly před námi.

Čekal jsem. Pohlédl jsem na Aronsonovou a mrkl na ni.

Věděl jsem, co přijde.

„Mrzí mě, co se vám stalo s rukou,“ prohlásila Freemanová. „Muselo to bolet.“

„Po pravdě řečeno ani trochu. Když mi to udělali, už jsem byl dávno zralý na počítání. Vůbec nic jsem necítil.“

Znovu jsem zvedl ruku a zahýbal prsty. Konečky jsem se dotýkal horního okraje sádry.

„Už s nimi dokážu docela dobře hýbat.“

„Dobrá,

tak

spodní

hranice

sazby.

Ale

ta

čtyřiadvacetihodinová lhůta pořád platí. A všechno je mimo záznam. Jestli se nedohodneme, nesmí o mém návrhu vědět nikdo kromě vaší klientky.“

„Na tom už jsme se domluvili.“

„Dobrá, v tom případě je to ode mě všechno. Teď se musím vrátit do kanceláře.“

Vstala a my s Aronsonovou jsme ji následovali. Přitom jsme s ní vedli nenucenou konverzaci, jaká často doprovází schůzky velkého významu.

„Tak koho zvolí vaším příštím šéfem?“ zeptal jsem se.

„O tom se oba můžeme jen dohadovat,“ odpověděla Freemanová. „Každopádně zatím neexistuje jediný horký kandidát.“

Okresní státní zastupitelství v té době mělo prozatímního šéfa, jehož předchůdce tento post opustil, když dostal vysokou funkci na ministerstvu spravedlnosti ve Washingtonu. Nový šéf měl vzejít z voleb plánovaných na letošní podzim, ale seznam kandidátů byl zatím dost nepřesvědčivý.

Když jsme skončili se zdvořilostními frázemi, podali jsme si ruce a Freemanová odešla. Posadil jsem se zpátky do křesla a pohlédl na Aronsonovou.

„Tak co si o tom myslíš?“

„Myslím, žes měl pravdu. Ta nabídka byla příliš dobrá a ona ji pak ještě vylepšila. S její obžalobou je něco v nepořádku.“

„Jo, jenže co? Dokud nezjistíme, co to je, nemůžeme toho využít.“

Naklonil jsem se k telefonu, stiskl tlačítko interkomu a řekl Ciskovi, ať za mnou přijde. Během čekání jsem se mlčky otáčel na židli. Po chvíli vešel Cisco do kanceláře, položil mi na stůl můj mobilní telefon a posadil se na místo, kde před chvílí seděla Freemanová.

„Na tom čísle se už pracuje. Viděl bych to tak na tři dny.

Zas tak rychlí nejsou.“

„Dík.“

„Tak co naše prokurátorka?“

„Dostala z něčeho strach a my nevíme z čeho. Vím, žes prověřil všechno, co nám poskytla, a proklepl jsi svědky.

Ale chtěl bych, abys to udělal ještě jednou. Něco se změnilo.

Něco, o čem si mysleli, že jim hraje do karet, jim najednou do karet nehraje. A my musíme zjistit, co to je.“

„Nejspíš Margo Schaferová.“

„Proč si to myslíš?“

Cisco pokrčil rameny.

„Mluvím jen ze zkušenosti. Očití svědci jsou nespolehliví. A Schaferová hraje důležitou roli v případu postaveném na velmi nepřímých důkazech. Jestli o ni přijdou nebo jestli se jí rozklepou kolena, mají velký problém. Už takhle víme, že Schaferová bude mít co dělat, aby přesvědčila porotu, že opravdu viděla, co údajně viděla.“

„Ale ty jsi s ní nemluvil, že ne?“

„Rozhovor se mnou odmítla, není povinna mi vyhovět.“

Otevřel jsem prostřední zásuvku stolu a vytáhl z ní tužku. Zasunul jsem špičku do horního otvoru sádry, protáhl ji mezi prsty a začal s ní pohybovat ze strany na stranu, abych se poškrábal na dlani.

„Co to děláš?“ zeptal se Cisco.

„Co asi? Škrábu se na dlani. Celou tu dobu, co tady byla Freemanová, mě to dovádělo k šílenství.“

„Víš, co se říká, když někoho svrbí ruce,“ prohodila Aronsonová.

Pohlédl jsem na ni a přemýšlel, jestli její slova neobsahují nějakou sexuální narážku.

„To nevím, co se říká?“

„Že když tě svrbí pravá ruka, dostaneš se k penězům. A když tě svrbí levá, budeš ty platit jiným. Ovšem když se podrbeš, tak tomu zabráníš.“

„Tohle vás učí na právech, Bullocksová?“

„Ne, to vždycky říkala moje máma. Byla pověrčivá.

Myslela si, že je to pravda.“

„Jestli je to pravda, tak jsem nám právě ušetřil spoustu peněz.“

Vytáhl jsem tužku a strčil ji zpátky do zásuvky.

„Zajdi za tou Schaferovou ještě jednou, Cisco. Zkus ji oslovit ve chvíli, kdy nebude ve střehu. Ukaž se jí někde, kde tě nebude čekat. Schválně, jak bude reagovat. A jestli bude mluvit.“

„Rozumím.“

„Když mluvit nebude, ještě jednou ji proklepni. Třeba má vazby, o kterých nevíme.“

„Jestli ano, přijdu na ně.“

„S tím počítám.“

16. kapitola

Lisa Trammelová podle očekávání nechtěla ani slyšet o dohodě, která by ji poslala na celých sedm let do vězení, a to i přesto, že kdyby ji porota shledala vinnou, hrozil jí trest čtyřikrát vyšší. Rozhodla se riskovat, že ji porota shledá nevinnou, a já se jí nedivil. Ačkoliv jsem si stále nedokázal vysvětlit, na základě čeho stát zničehonic změnil kurz, takto velkorysá nabídka mimosoudní dohody mě vedla k přesvědčení, že obžaloba dostala strach a že máme slušné vyhlídky na úspěch. A pokud byla moje klientka ochotna vsadit vše na jednu kartu, já byl ochoten taky. Moje svoboda v sázce nebyla.

Když jsem jel druhý den z práce z domů, zavolal jsem Andree Freemanové a sdělil jí naše rozhodnutí. Státní zástupkyně mi během dne nechala několik vzkazů, na které jsem ze strategických důvodů nereagoval. Říkal jsem si, že ji nechám dusit ve vlastní šťávě. Ukázalo se však, že Freemanová je všechno jiné, jen ne udušená. Když jsem jí oznámil, že moje klientka nabídku odmítla, jednoduše se rozesmála.

„Poslyšte, Hallere, příště musíte na moje vzkazy reagovat dřív. Dopoledne jsem se s vámi několikrát snažila spojit. V deset hodin totiž byla nabídka definitivně stažena.

Vaše klientka ji měla přijmout už včera večer – nejspíš by si tím ušetřila zhruba dvacet let vězení.“

„A kdo tu nabídku stáhl, váš šéf?“

„Já. Prostě jsem si to rozmyslela a hotovo.“

Neměl jsem tušení, co mohlo za necelých čtyřiadvacet hodin způsobit tak dramatický obrat. Toho dopoledne se nastalo nic, až na to, že právní zástupce Louise Opparizia podal odpor proti předvolání jeho klienta. Mezi tímto krokem a náhlou změnou postoje Andrey Freemanové k vlastnímu návrhu jsem však nespatřoval žádnou spojitost.

Když jsem nijak nereagoval, rozhodla se Freemanová telefonát ukončit.

„Takže se asi uvidíme u soudu, pane obhájce.“

„Jo, a jen abyste věděla: já to najdu, Andreo.“

„Co najdete?“

„To, co ukrýváte. To, co vám včera nabouralo plány, takže jste mi musela udělat tu nabídku. Je jedno, jestli si myslíte, že se vám podařilo najít záplatu – já to prostě najdu.

A až půjdeme do procesu, budu to mít v rukávu.“

Freemanová se zasmála do telefonu a její smích okamžitě podkopal sebedůvěru čišící z mých slov.

„Jak jsem řekla, uvidíme se u soudu,“ prohlásila.

„Ano, budu tam,“ opáčil jsem.

Položil jsem telefon na opěrku a pokusil se vytušit, co se vlastně děje. A pak mi to došlo. Možná jsem měl tajemství Andrey Freemanové v rukávu už teď.

V hromadě dokumentů, které mi Freemanová před časem předala, se ukrýval i Bondurantův dopis Oppariziovi.

Možná ho státní zástupkyně objevila teprve nedávno a uvědomila si, jak bych s ním mohl naložit – že bych na něm mohl vystavět celou obhajobu. To se někdy stává. Žalobce obdrží případ, který na první pohled obsahuje záplavu přesvědčivých důkazů, a začne se chovat přezíravě. Myslí si, že má vyhráno, a přestane věnovat pozornost dalším důkazům včetně těch, které mohou prokázat nevinu obžalovaného. A když je konečně odhalí, může už být pozdě.

Nabyl jsem přesvědčení, že jde o ten dopis. Ještě včera měla kvůli němu Freemanová pěkně nahnáno. Zatímco teď sršela sebevědomím. Proč? Jediným rozdílem mezi včerejší a dnešní situací bylo podání odporu proti Oppariziovu předvolání. Náhle jsem pochopil její strategii. Obžaloba podpoří zamítnutí předvolání, a pokud Opparizio nebude svědčit, možná mi soudce nedovolí, abych Bondurantův dopis vůbec představil porotě.

Pokud jsem se ve svém odhadu nemýlil, hrozil obhajobě během slyšení o odporu proti Oppariziovu předvolání těžký neúspěch. Bylo mi jasné, že musím být připraven bojovat tak tvrdě, jako by na tom kusu papíru závisel celý můj případ. Protože na něm opravdu závisel.

Rozhodl jsem se strčit telefon do kapsy. Už žádné hovory. Byl pátek večer. Nechám případ pro dnešek plavat a věnovat se mu začnu zase zítra ráno. Do té doby může všechno počkat.

„Pusť tam nějakou hudbu, Rojasi! Je víkend!“

Rojas stiskl tlačítko CD přehrávače. Už jsem zapomněl, který disk mám právě rozposlouchaný, ale záhy jsem poznal skladbu „Teardrops Will Fall“ v podání Rye Coodera – byla to coververze klasického hitu z 60. let obsažená ve výběru jeho nejlepších skladeb. Zněla dobře a výborně se hodila k mému současnému rozpoložení. Píseň o ztracené lásce a opuštěnosti.

Proces měl začít za necelé tři týdny. I kdybychom neodhalili, co před námi Freemanová tají, měla obhajoba nabito a nataženo a byla připravena k boji. Zbývalo nám ještě vyřídit pár předvolání, ale jinak jsme měli dobře našlápnuto a moje sebedůvěra den ode dne rostla.

V pondělí jsem se hodlal zavřít v kanceláři a začít sumírovat argumenty obhajoby. Chystal jsem se porotě opatrně naservírovat hypotézu o nevině – kousek po kousku, svědka po svědkovi – a pak všechny tyto střípky spojit v jedinou mozaiku důvodných pochybností.

Ještě předtím jsem však musel nějak vyplnit nadcházející víkend, během něhož jsem se chtěl co nejvíce oprostit od Lisy Trammelové i všeho ostatního. Cooder zatím začal hrát skladbu „Poor Man’s Shangri-La“, která pojednávala o UFO

a mimozemšťanech v Chávez Ravine, předtím než z této oblasti vystěhovali starousedlíky a postavili tam stadion Dodgers.

Co je to za zvuk, co je to za světlo?

Co že nám to tu nocí prolétlo?

Řekl jsem Rojasovi, ať hudbu zesílí, stáhl jsem zadní okénka a nechal si do vlasů a uší proudit vítr smíchaný s hudbou.

UFO má vysílačky svý

Julian zpívá, hlas má hluboký Los Angeles pod náma se skví Diskžokej tvrdí, ať odjedeme prý Do El Monte, do El Monte, pa El Monte Na, na, na, na, na

Jó, tak se žije v Shangri-La pro chudý.

Zavřel jsem během jízdy oči.

17. kapitola

Rojas mě vysadil u schodů před mým domem, a zatímco couval s lincolnem do garáže, já začal pomalu stoupat ke dveřím. Jeho auto parkovalo na ulici. Rojas s ním teď měl odjet domů a jako obvykle se vrátit v pondělí ráno.

Než jsem otevřel dveře, došoural jsem se na konec přední terasy a zadíval se na město. Slunci zbývalo ještě pár hodin práce, než zapadne a udělá tečku za dalším pracovním týdnem. Z města sem doléhal zvláštní jednolitý hluk, který se dal připodobnit k houkání vlaku. Hluboký svist milionu vzájemně si konkurujících snů.

„Jste v pořádku?“

Otočil jsem se. Nahoře na schodech stál Rojas.

„Jo, dobrý. Co se děje?“

„Já nevím. Viděl jsem vás tam stát, a tak mě napadlo, že se vám možná něco stalo – že jste si třeba zabouchl klíče nebo něco takovýho.“

„Ne, jen jsem se díval na město.“

Přistoupil jsem ke dveřím a vytáhl klíče.

„Hezký víkend, Rojasi.“

„Vám taky, šéfe.“

„Hele, možná bys mi mohl přestat říkat šéfe.“

„Jasně, šéfe.“

„No jak chceš.“

Otočil jsem klíčem a otevřel dveře. Okamžitě mě přivítalo pronikavé sborové: „Baf!“

Když jsem jednou před několika lety otevíral právě tyto dveře, dostal jsem kulku do břicha. Tohle překvapení bylo mnohem lepší. Moje dcera vyrazila vpřed, objala mě a já ji taky. Rozhlédl jsem se po místnosti a uviděl úplně všechny: Ciska, Lornu, Bullocksovou. Svého nevlastního bratra Harryho Bosche a jeho dceru Maddii. A byla tu i Maggie.

Přistoupila ke mně hned po Hayley a políbila mě na tvář.

„Eh,“ řekl jsem, „tak to vás musím zklamat. Dneska žádné narozeniny nemám. Obávám se, že jste se všichni nechali obalamutit někým, kdo si naivně myslel, že ode mě dostane dort.“

Maggie mi poklepala na rameno.

„Narozeniny máš v pondělí. A to na spontánní oslavu není moc vhodný den.“

„Jo, ale já to přesně takhle plánoval.“

„No tak, běž ven, a zavolej Rojase. Zas tak dlouho se nezdržíme. Chtěli jsme ti jen popřát všechno nejlepší.“

Naklonil jsem se, políbil exmanželku na tvář a zašeptal jí do ucha.

„A co ty? Ani ty se nezdržíš?“

„Uvidíme.“

Provedla mě uličkou slávy, v níž se mi dostalo nesčetných podání ruky, polibků a plácání po zádech. Bylo to milé a naprosto nečekané. Posadili mě na čestné místo a dali mi do ruky limonádu.

Oslava trvala asi hodinu, takže jsem měl čas prohodit se všemi hosty pár slov. Harryho Bosche jsem několik měsíců neviděl. Slyšel jsem, že mě přišel navštívit do nemocnice, jenže jsem jeho návštěvu prospal. Loni jsme spolu pracovali na případu, v němž jsem figuroval v roli speciálního žalobce. Bylo příjemné stát na stejné straně barikády a já si myslel, že nás tahle zkušenost semkne. Jenže to nakonec nevyšlo. Bosch zůstal stejně odměřený jako předtím a já z toho byl stejně smutný jako předtím.

Když jsem uviděl vhodnou příležitost, přistoupil jsem k němu a chvíli jsme vedle sebe stáli u okna, z něhož byl nejkrásnější výhled na město.

„Z tohohle místa je těžké ho nemilovat, viď?“ zeptal se mě.

Otočil jsem se od okna k němu a pak zase zpátky. I on držel v ruce limonádu. Před časem se mi svěřil, že když u něj začala bydlet dospívající dcera, přestal pít alkohol.

„Vím, jak to myslíš,“ řekl jsem.

Bosch dopil a poděkoval mi za oslavu. Řekl jsem mu, že jestli si chce Maddie ještě popovídat s Hayley, klidně tu s námi může zůstat. On však odpověděl, že má v plánu vzít ji hned ráno na střelnici.

„Na střelnici? Ty vodíš dceru na střelnici?“

„Mám doma zbraně. Měla by s nimi umět zacházet.“

Pokrčil jsem rameny. Zřejmě to nějakou logiku mělo.

Bosch s dcerou odešli jako první a krátce nato oslava skončila. Rozloučili se všichni kromě Maggie a Hayley, které se u mě rozhodly přespat.

Vyčerpaný z celého dne, celého týdne i celého měsíce jsem si dal dlouhou sprchu a brzy jsem vklouzl do postele.

Zanedlouho za mnou přišla i Maggie, která přemluvila dceru, aby si lehla ve svém pokoji. Zavřela za sebou dveře a já v tu chvíli pochopil, že nyní dostanu svůj skutečný dárek k narozeninám.

Maggie si s sebou nepřivezla noční košili. Ležel jsem na zádech a díval se, jak se svléká a rychle uléhá vedle mě.

„Ty seš vážně číslo, Hallere,“ zašeptala.

„Co jsem provedl tentokrát?“

„Chystáš se porušit zákaz vstupu.“

Přitulila se ke mně a pak si na mě vylezla. Ohnula se a zakryla mi vlasy obličej. Políbila mě, pomalu začala pohybovat boky a po chvíli mi přitiskla rty na ucho.

„Takže normální funkce a aktivita?“ zeptala se. „Tak ti to doktor říkal, viď?“

„Jo, takhle to říkal.“

„Uvidíme.“

DÍL TŘI

BOLÉRO

18. kapitola

Louis Opparizio patřil mezi lidi, kteří dělají všechno pro to, aby jim nebylo doručeno předvolání k soudu. Jako právník věděl, že ho do procesu s Lisou Trammelovou můžeme vtáhnout jedině tak, že si převezme soudní předvolání ke svědecké výpovědi. Pokud by se doručení vyhnul, vyhnul by se i nutnosti vypovídat. A ať už ho někdo na strategii obhajoby upozornil, anebo byl tak chytrý, že si dal všechno dohromady sám, každopádně se ztratil ze světa právě ve chvíli, kdy jsme ho začali shánět. Nikdo nevěděl, kde se právě nachází, a všechny obvyklé triky používané v naší branži za účelem vypátrání a vylákání osob selhaly.

Netušili jsme, zda je Opparizio vůbec v Americe, natož v Los Angeles.

Ve své snaze vypařit se ze zemského povrchu měl Opparizio jednu velkou výhodu: peníze. Když má člověk dost peněz, může se ukrýt před kýmkoliv na světě a Opparizio to věděl. Vlastnil bezpočet domů v bezpočtu států, mnoho různých automobilů, ba dokonce i soukromý tryskáč, který mu pomáhal rychle se přesouvat z místa na místo. A kdykoliv se navíc někam přemísťoval, ať už to bylo z jednoho státu do druhého, nebo z domova v Beverly Hills do kanceláře v Beverly Hills, doprovázelo ho hejno osobních strážců.

Opparizio měl však také jednu velkou nevýhodu: peníze.

Obrovské bohatství, které nashromáždil plněním pokynů bank a dalších věřitelů, bylo současně jeho Achillovou patou. Osvojil si totiž manýry a touhy superboháčů.

A právě díky tomu jsme ho nakonec dostali.

Cisco Wojciechowski během pátrání samozřejmě o Oppariziovi nashromáždil obrovské množství informací. Na základě těchto údajů jsme pečlivě naplánovali past a posléze ji dokonale provedli. Do Oppariziovy kanceláře v Beverly Hills přišel nablýskaný prezentační balíček oznamující konání uzavřené aukce jakéhosi obrazu Alda Tinta. V

doprovodném textu se konstatovalo, že obraz bude pro zájemce k zhlédnutí pouze na dvě hodiny, a to pozítří od 19.00 v Galerii Z na Bergamot Station v Santa Monice.

Aukční síň pak bude do půlnoci přijímat nabídky.

Prezentace působila profesionálně a legitimně.

Reprodukci obrazu jsme získali z internetového katalogu, jenž obsahoval i umělecká díla ze soukromých sbírek. Díky dva roky starému Oppariziově profilu, který vyšel v časopise advokátní komory, jsme věděli, že se Opparizio stal sběratelem děl méně známých malířů a že se jeho vášní stal italský mistr Tinto. A když krátce po odeslání prospektu zavolal na námi uvedené telefonní číslo jakýsi muž, představil se jako zástupce Louise Opparizia a objednal se jeho jménem na soukromou prohlídku obrazu, věděli jsme, že ho máme v hrsti.

Přesně ve smluvenou dobu se v Bergamot Station – bývalé železniční stanici a depu, kde dnes stál moderní komplex plný uměleckých galerií – objevila Oppariziova suita. Tři sekuriťáci ve slunečních brýlích se rozestavili po komplexu, další dva zkontrolovali samotnou Galerii Z a dali signál, že je všechno v pořádku. Teprve pak se z prodlouženého mercedesu vynořil Louis Opparizio.

V galerii ho přivítaly dvě ženy, které ho odzbrojily úsměvy a předstíraným nadšením z umění jako takového i z obrazu, který jejich návštěvník zakrátko zhlédne. Jedna z žen mu podala vysokou číši s šampaňským Cristal, aby si mohl tento nevšední okamžik náležitě vychutnat, a druhá mu předala tlustou hromádku s informacemi o původu díla a historii jeho výstav. Protože však držel Opparizio v jedné ruce šampaňské, nemohl dokumenty otevřít. Jedna z žen mu doporučila, ať si je přečte později, protože teď si musí prohlédnout samotný obraz, než se dostaví další zájemce.

Načež ho obě uvedly do výstavní síně, kde stál obraz na ozdobném stojanu zakrytém černým saténem. Střed místnosti osvětloval jediný bodový reflektor. Ženy Oppariziovi oznámily, že může satén strhnout sám, a jedna z nich mu podržela číši s šampaňským. Na rukou měla dlouhé rukavice.

Opparizio vykročil k obrazu, nedočkavě zvedl ruku a opatrně sundal satén z rámu. Na desce bylo připíchnuté předvolání k soudu. Opparizio se k němu zmateně naklonil – možná si stále ještě myslel, že je to dílo italského mistra.

„Tímto vám bylo předvolání doručeno, pane Opparizio,“

prohlásila Jennifer Aronsonová. „Originál právě držíte v ruce.“

„Tomu nerozumím,“ řekl právník, přestože rozuměl velmi dobře.

„A od chvíle, kdy jste sem vstoupil, se celé předání natáčí na kameru,“ informovala ho Lorna.

Přistoupila ke zdi a stiskla vypínač. Celý sál zaplavilo světlo a Lorna ukázala na dvě kamery pod stropem. Jennifer zároveň pozvedla číši s šampaňským, jako by chtěla připít Oppariziovi na zdraví.

„A v případě potřeby máme i vaše otisky.“

Otočila se a pozvedla číši k jedné z kamer.

„Ne,“ řekl Opparizio.

„Ano,“ řekla Lorna.

„Uvidíme se u soudu,“ řekla Jennifer.

Obě ženy zamířily k bočnímu východu z galerie, kde na ně čekal Cisco v lincolnu. Úkol byl splněn.

Věděl jsem však, že tento úspěch sám o sobě nic neznamená. Právě jsem seděl v soudní síni ctihodného Colemana Perryho a připravoval se na to, že budu muset před soudcem obhájit způsob předání a platnost Oppariziova předvolání, a tím i samotné jádro naší strategie. Vedle mě seděla naše druhá obhájkyně Jennifer Aronsonová a vedle ní naše klientka Lisa Trammelová. Protější stůl pak obsadil Louis Opparizio se svými dvěma obhájci Martinem Zimmerem a Landonem Crossem. Andrea Freemanová seděla na židli vzadu u zábradlí. Jako žalobkyně v případu, jehož se toto slyšení týkalo, sice byla zainteresovanou stranou, ale nikoliv hlavním iniciátorem. Kromě ní se slyšení účastnil také detektiv Kurlen, který si našel místo ve třetí řadě na galerii. Jeho přítomnost pro mě byla záhadou.

Slyšení vzešlo z popudu Louise Opparizia a jeho právního týmu, který podal proti předvolání odpor a hodlal zabránit Oppariziově účasti v procesu. Když vymýšleli nejvhodnější strategii, jak toho dosáhnout, pokládali za moudré upozornit na slyšení Andreu Freemanovou, protože předpokládali, že může být i v jejím zájmu, aby Opparizio před porotou nevystoupil. Freemanová se tak sice slyšení účastnila v roli pouhé divačky, ale zároveň mohla kdykoliv vstoupit do jednání a navíc věděla, že i kdyby do průběhu nijak nezasáhla, přinejmenším si může udělat věrný obrázek o připravované strategii obhajoby.

Bylo to vůbec poprvé, co jsem Opparizia viděl osobně.

Byl to pořádný kus chlapa, který z jakéhosi záhadného důvodu vypadal stejně široký jako vysoký. Kůži v obličeji měl napjatou buďto skalpelem, nebo mnohaletým působením vzteku. Střih jeho vlasů i obleku prozrazoval velké peníze. Navíc mi připadal jako ideální alternativní pachatel, protože rozhodně vypadal jako člověk, který dokáže zabít nebo přinejmenším vydat rozkaz k zabití.

Oppariziovi advokáti požádali soudce, aby se slyšení konalo in camera – za zavřenými dveřmi v jeho pracovně –, aby detaily z jednání nepronikly do médií a nemohly ovlivnit výběr porotců plánovaný na zítřek. Všichni v místnosti ovšem věděli, že to advokáti nenavrhují ze zájmu o veřejné blaho. Uzavřené jednání mělo ve skutečnosti zabránit tomu, aby podrobné informace o Oppariziovi prosákly do sdělovacích prostředků a dostaly se k daleko širšímu okruhu lidí než jen ke kandidátům na porotce. Hrálo se tu o Oppariziův veřejný obraz.

Vehementně jsem tedy argumentoval proti uzavření jednání. Varoval jsem, že takový krok by vyvolal u veřejnosti pochyby o spravedlnosti chystaného procesu, což má větší váhu než možné ovlivnění kandidátů na porotce.

Perry zastával volenou funkci, takže se musel neustále ohlížet na veřejné mínění. Logicky se tedy přiklonil k mému názoru a prohlásil slyšení za veřejné. Zaznamenal jsem důležitý první bod. Bylo docela možné, že moje vítězství v tomto sporném bodě zachrání celou konstrukci obhajoby.

Novinářů nebylo v sále mnoho, ale pro mé potřeby to stačilo. V první řadě seděli reportéři z Los Angeles Business Journal a Los Angeles Times a prázdný box porotců obsadil nezávislý kameraman, jenž prodával záběry všem televizním kanálům. Předem jsem ho na slyšení upozornil a řekl mu, ať přijde. Říkal jsem si, že zástupci tisku v kombinaci s jednou televizní kamerou vyvinou na Opparizia dostatečný tlak a vynutí si výsledek, o jaký jsem usiloval.

Když soudce rozhodl o návrhu uzavřít jednání před veřejností, přistoupil k meritu věci.

„Pane Zimmere, podal jste odpor proti předvolání Louise Opparizia ke svědecké výpovědi v případu Kalifornie versus Trammelová. Mohl byste to nějak odůvodnit, pane?“

Zimmer vypadal jako právník, který byl všude dvakrát a obvykle si nosí oponenty domů v aktovce. Vstal a ujal se odpovědi.

„S radostí budeme soud o této záležitosti informovat, Ctihodnosti. Nejprve se vyjádřím k okolnostem předání dotyčného předvolání a můj kolega, pan Cross, se pak vyjádří ke druhému důvodu, kvůli němuž vznášíme proti předvolání odpor.“

Zimmer nyní začal soudci tvrdit, že se moje kancelář dopustila podvodu, když Oppariziovi nastražila past, jejímž výsledkem bylo doručení předvolání. Uvedl, že nablýskaná brožurka, která jeho klienta vylákala z úkrytu, byla podvodným nástrojem a že její zaslání oficiální cestou představuje trestný čin, jenž zneplatňuje vše, co se následně odehrálo, například předání předvolání. A nakonec požádal, aby za to byla obhajoba potrestána tím, že se jí do budoucna zakáže vyvíjet jakékoliv úsilí směrem k opětovnému Oppariziovu předvolání.

Na tento argument jsem nakonec vůbec nemusel reagovat – což bylo dobře, protože i pouhé vstávání a sedání vyvolávalo v mém hrudníku záchvaty bolesti. Soudce mě totiž zvednutím ruky zarazil a pak Zimmerovy vývody sám stroze odmítl. Prohlásil, že jsou sice neotřelé, ale bohužel také absurdní a neopodstatněné.

„No tak, pane Zimmere, tady hrajeme první ligu,“

prohlásil. „Máte v rukávu i něco jiného než jen prázdnou slámu?“

Patřičně vyplísněný Zimmer předal slovo kolegovi a posadil se. Místo něj se vztyčil Landon Cross a oslovil soudce.

„Ctihodnosti,“ začal, „pan Louis Opparizio je zámožný muž, který má ve společnosti významné postavení. S tímto zločinem ani s procesem nemá nic společného a ohrazuje se proti tomu, aby jeho jméno a pověst utrpěly tím, že ho s nimi někdo bude spojovat. Dovolte, abych důrazně zopakoval, že pan Opparizio neměl s tímto zločinem nic společného, není z jeho spáchání podezřelý a není s jeho okolnostmi obeznámen. Nemůže obhajobě ani obžalobě poskytnout jakékoliv informace, které by potvrzovaly či vyvracely vinu obžalované. Proto nesouhlasí s tím, aby ho obhajoba předvolávala na svědeckou lavici a teprve tam se z něj mermomocí snažila něco vydolovat, a ohrazuje se proti tomu, aby ho obhajoba využívala k odvedení pozornosti od podstaty případu. Nechť si pan Haller loví sólokapry v jiném rybníce.“

Cross se otočil a ukázal na Andreu Freemanovou.

„Mohu ještě dodat, Ctihodnosti, že ze stejných důvodů se k mému odporu vůči předvolání pana Opparizia připojuje také obžaloba.“

Soudce se otočil na židli a pohlédl na mě.

„Pane Hallere, chcete na to všechno nějak reagovat?“

Vstal jsem. Pomalu. V ruce jsem držel pěnové kladívko z kanceláře a mnul jsem ho prsty, které už sice nevězely v sádře, ale stále byly ztuhlé.

„Ano, Ctihodnosti. Na úvod bych rád řekl, že pan Cross udeřil hřebíček na hlavičku, když se zmínil o lovení sólokaprů. Pokud by se totiž pan Opparizio ocitl na svědecké lavici, jeho výslech by skutečně připomínal lovení velkých ryb. Samozřejmě ne celý výslech, ale moc rád bych mu hodil udičku. A to vše proto, Ctihodnosti, že pan Opparizio a smečka jeho ochránců udělali možné i nemožné, aby obhajoba paní Trammelové nemohla vraždu Mitchella Bonduranta řádně vyšetřit. Pan Opparizio a jeho pochopové mařili veškeré…“

Zimmer vyskočil a hlasitě vznesl námitku.

„Ctihodnosti! To přestává všechno! Pochopové? Pan obhájce očividně hraje divadlo pro přítomné zástupce sdělovacích prostředků, a to na účet pana Opparizia. Ještě jednou vás naléhavě vyzývám, abyste překvalifikoval toto slyšení na neveřejné a abychom pokračovali ve vaší pracovně.“

„Zůstaneme tady,“ prohlásil Perry. „Ovšem zároveň nedopustím, pane Hallere, abyste tohoto svědka předvolával pouze kvůli tomu, že chcete před porotou pořádat mediální tanečky. Jaký je jeho vztah k případu? Co ví nebo čím disponuje?“

Přikývl jsem, jako že mám připravenou odpověď, která je nasnadě.

„Pan Opparizio založil a stále řídí společnost, která funguje jako prostředník v procesu zabavování propadlých nemovitostí. Když se pan Bondurant, tedy oběť našeho případu, rozhodl prohlásit hypotéku obžalované za propadlou, obrátil se na pana Opparizia, aby za něj celou záležitost vyřídil. Podle mého názoru, Ctihodnosti, to staví pana Opparizia do popředí celého případu a já bych se ho rád na tyto věci zeptal, protože jak sama obžaloba sdělila pracovníkům médií, motivem vraždy byla propadlá hypotéka.“

Zimmer vyskočil dříve, než stačil soudce zareagovat.

„To je absurdní tvrzení! Společnost pana Opparizia má sto osmdesát pět zaměstnanců. Sídlí v třípodlažní kancelářské budově. Pro…“

„Zabavování domů je zřejmě velký byznys,“ skočil jsem mu do řeči.

„Pane obhájce,“ varoval mě soudce.

„Pan Opparizio nemá s propadnutím hypotéky obžalované vůbec nic společného kromě pouhého faktu, že jeho společnost vyřizovala její případ spolu se zhruba sto tisíci dalšími podobnými případy v letošním roce,“ prohlásil Zimmer.

„Sto tisíci případy, pane Zimmere?“ zeptal se soudce.

„Přesně tak, Ctihodnosti. Firma pana Opparizia vyřizuje už déle než dva roky v průměru dva tisíce propadlých hypoték týdně. Mezi nimi figuruje i hypotéka obžalované.

Pan Opparizio nemá o jejím případu žádné konkrétní informace. Je to pro něj jen malá součást agendy, která se nikdy nedostala k jeho pozornosti.“

Soudce se hluboce zamyslel a působil dojmem, že už toho slyšel dost. Před slyšením jsem doufal, že nebudu muset vytahovat své eso v rukávu, obzvláště v přítomnosti státní zástupkyně. Musel jsem však předpokládat, že Freemanová už o Bondurantově dopisu stejně ví a že chápe, jak je pro celý případ významný.

Natáhl jsem se pro spis, který ležel na stole přede mnou, a otevřel ho. Spis obsahoval Bondurantův dopis a čtyři kopie.

„Pane Hallere, kloním se k názoru, že…“

„Ctihodnosti, pokud mi soud vyhoví, rád bych se pana Opparizia zeptal na jméno jeho osobní sekretářky.“

Perry se po těchto mých slovech zarazil a nechápavě zkřivil ústa.

„Vy chcete vědět, jak se jmenuje jeho sekretářka?“

„Ano, jeho osobní sekretářka.“

„A proč to chcete vědět, pane?“

„Prosím soud, aby mi v této otázce vyhověl.“

„No dobrá. Pane Opparizio? Pan Haller by chtěl znát jméno vaší osobní sekretářky.“

Opparizio se předklonil a pohlédl na Zimmera, jako by potřeboval jeho souhlas. Zimmer ho gestem vyzval, ať na otázku odpoví.

„Eh, já mám totiž dvě, pane soudce. Jedna se jmenuje Carmen Espositová a druhá Natalie Lazarraová.“

Opět se opřel o židli. Soudce přesunul pohled na mě. Byl čas položit na stůl eso.

„Pane soudce, mám zde kopie doporučeného dopisu, který napsal Mitchell Bondurant, oběť v našem případu, a adresoval ho panu Oppariziovi. Převzetí dopisu stvrdila svým podpisem adresátova osobní sekretářka Natalie Lazarraová. Já jsem tento dopis obdržel od obžaloby v rámci procesu předávání nálezů. Chtěl bych, aby byl pan Opparizio předvolán na svědeckou lavici a já se ho mohl na tento dopis zeptat.“

„Ukažte mi ho,“ vyzval mě Perry.

Odešel jsem od stolu a předal kopie dopisu soudci a poté Zimmerovi. Cestou zpátky jsem se zastavil u Freemanové a rovněž jí jednu nabídl.

„Ne, díky. Já už mám.“

Přikývl jsem a vrátil se ke stolu. Zůstal jsem však stát.

„Ctihodnosti?“ ozval se Zimmer. „Můžeme si udělat krátkou přestávku, abychom si tento dokument prohlédli?

Vidíme ho totiž poprvé.“

„Patnáct minut,“ řekl Perry.

Sestoupil ze stolce a zamířil do své pracovny. Počkal jsem, jestli se Oppariziův tým začne trousit na chodbu. Když se ani nehnuli, zůstal jsem také sedět. Chtěl jsem, aby měli strach, že něco zaslechnu.

Naklonil jsem se k Aronsonové s Trammelovou.

„Co to dělají?“ zašeptala Aronsonová. „Vždyť o tom dopise museli vědět.“

„Nepochybuju o tom, že jim obžaloba dala kopii,“ řekl jsem. „Opparizio se tváří, jako by byl nejchytřejší kluk v síni. No tak schválně, jestli je opravdu nejchytřejší.“

„Jak to myslíš?“

„Dostali jsme ho mezi dva mlýnské kameny. Ví, že by měl říct soudci, že když se ho na ten dopis u soudu zeptám, stejně se odvolá na pátý dodatek a odmítne vypovídat, takže celé předvolání je v podstatě bezpředmětné. Jenže taky ví, že pokud se na pátý dodatek odvolá přímo tady před novináři, bude mít problémy. Přilije tím olej do ohně.“

„Takže co podle vás udělá?“ zeptala se Trammelová.

„Bude se chovat jako nejchytřejší kluk v síni.“

Odsunul jsem se na židli, vstal jsem a začal nenuceně přecházet za stoly. Zimmer se na mě ohlédl přes rameno a naklonil se ještě blíže ke klientovi. Nakonec jsem došel k Freemanové, která stále seděla na svém místě.

„Tak kdy se do toho vložíte vy?“

„Myslím, že možná ani nebudu muset.“

„Oni už přece ten dopis mají, ne? Sama jste jim ho dala.“

Freemanová pokrčila rameny, ale neodpověděla. Podíval jsem se za ni na detektiva Kurlena, který seděl o tři řady dál.

„A co tu dělá Kurlen?“

„No…, možná ho budou potřebovat.“

To mi hodně pomohlo.

„Když jste nám minulý týden přednesla svou nabídku, bylo to proto, že jste našla ten dopis, viďte? Myslela jste si, že vaše obžaloba má povážlivou trhlinu.“

Státní zástupkyně ke mně vzhlédla a usmála se. Stále však nic neprozradila.

„Co se tedy změnilo? Proč jste pak tu nabídku zase stáhla?“

Opět žádná odpověď.

„Myslíte si, že se Opparizio odvolá na pětku, viďte?“

Další pokrčení rameny.

„Já bych to udělal,“ prohlásil jsem. „Ale on…?“

„To se brzy dozvíme,“ řekla Freemanová nezúčastněně.

Vrátil jsem se ke stolu a posadil se. Trammelová mi zašeptala, že jí stále není úplně jasné, co se vlastně děje.

„My chceme, aby Opparizio vypovídal u soudu,“

vysvětlil jsem jí. „On vypovídat nechce, ale soudce ho této povinnosti zbaví pouze v případě, když Opparizio prohlásí, že by se na svědecké lavici tak jako tak odvolal na pátý dodatek ústavy, který dává občanovi právo nesvědčit sám proti sobě. Pokud to Opparizio udělá, je s námi amen.

Koneckonců je to náš alternativní pachatel. Na svědecké lavici ho potřebujeme.“

„A vy si myslíte, že se na ten dodatek odvolá?“

„Já sázím, že ne. Sedí tady reportéři a on by tím strašně riskoval. Právě dokončuje jednu velkou fúzi a ví, že kdyby použil berličku ústavního dodatku, média by na něm nenechala nit suchou. Podle mě má o sobě velmi vysoké mínění a bude si myslet, že je dost chytrý na to, aby se z toho na svědecké lavici vyvlíkl. A právě na to já spoléhám.

Na jeho přesvědčení, že je chytřejší než všichni ostatní.“

„A co když…“

Poslední otázku už Lisa nedořekla, protože se soudce vrátil do sálu a usedl na své místo. Promptně zahájil protokolované jednání a Zimmer požádal o slovo.

„Ctihodnosti, rád bych do záznamu uvedl, že navzdory doporučení svého právního týmu mi můj klient uložil, abych stáhl odpor proti jeho předvolání ke svědecké výpovědi.“

Soudce přikývl a našpulil rty. Pohlédl na Opparizia.

„Takže váš klient bude vypovídat před porotou?“ dotázal se.

„Ano, Ctihodnosti,“ odvětil Zimmer. „K takovému rozhodnutí dospěl.“

„Jste si tím jistý, pane Opparizio? Lidé, kteří s vámi sedí u stolu, mají obrovské zkušenosti.“

„Ano, Ctihodnosti,“ řekl Opparizio. „Jsem si tím jistý.“

„V tom případě se návrh stahuje. Chce některá ze stran vyřídit před soudem nějaké další záležitosti, než zítra ráno začneme s výběrem porotců?“

Perry pohlédl přes stoly na Freemanovou. Bylo to nevyslovené vybídnutí. Věděl, že je třeba ještě něco doladit.

Freemanová vstala a sebrala ze stolu spis.

„Ano, Ctihodnosti, mohu přistoupit ke stolci?“

„Buďte tak laskavá, paní Freemanová.“

Státní zástupkyně vykročila k soudci, ale pak se zastavila a čekala, až si členové Oppariziova týmu sbalí věci a vyklidí stůl, který bývá obvykle vyhrazený pro obžalobu. Soudce trpělivě čekal. Nakonec Freemanová zamířila k uvolněnému stolu, ale zůstala stát.

„Nechte mě hádat,“ prohodil Perry. „Vy určitě chcete mluvit o aktualizovaném seznamu svědků pana Hallera.“

„Ano, pane soudce, to chci. A také bych chtěla poukázat na jeden problém s důkazy. Kterou záležitost byste si rád poslechl jako první?“

Problém s důkazy. Náhle jsem věděl, proč v soudní síni sedí i Kurlen.

„Začněme tím seznamem svědků,“ odpověděl soudce.

„Tuhle věc jsem očekával.“

„Ano, Ctihodnosti. Pan Haller nechal dopsat na seznam svědků i svou spoluobhájkyni a já se domnívám, že si za prvé musí vybrat, jestli chce slečnu Aronsonovou využít jako svou kolegyni, anebo jako svědkyni. A za druhé, což je ještě důležitější, je třeba poukázat na skutečnost, že slečna Aronsonová už za obhajobu absolvovala předběžné slyšení a plnila i další povinnosti vyplývající z práce obhájce, takže stát vznáší námitku proti tomu, aby se náhle přesunula do role svědkyně v soudním procesu.“

Freemanová se posadila a soudce se zadíval na mě.

„Trochu opožděný nástup do hry, není-liž pravda, pane Hallere?“

Vstal jsem.

„Ano, Ctihodnosti, až na to, že toto není hra a v sázce je svoboda mé klientky. Obhajoba by proto chtěla požádat soud o značnou velkorysost v této věci. Slečna Aronsonová je důvěrně obeznámená s obhajobou mé klientky ve věci její propadlé hypotéky a já jsem dospěl k závěru, že je nutné, aby porotcům vysvětlila pozadí tohoto případu i události, k nimž došlo v době vraždy pana Bonduranta.“

„A proto chcete, aby vystupovala v dvojroli jako svědkyně i jako členka obhajoby? To ve své soudní síni nepřipustím, pane.“

„Ctihodnosti, když jsem připisoval jméno slečny Aronsonové na finální seznam svědků, předpokládal jsem, že tuto diskusi s paní Freemanovou povedeme. Obhajoba v této věci přistoupí na rozhodnutí soudu.“

Perry pohlédl na Freemanovou, aby zjistil, jestli chce použít nějaký další argument. Státní zástupkyně mlčela.

„Dobrá tedy,“ řekl soudce. „Právě jste přišel o spoluobhájkyni, pane Hallere. Dovolím, aby slečna Aronsonová zůstala na seznamu svědků, ale až zítra začneme vybírat porotu, budete už sám. Slečna Aronsonová se v mé soudní síni objeví až ve chvíli, kdy ji předvoláme ke svědecké výpovědi.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti,“ řekl jsem. „Bude se ke mně moci opět připojit, jakmile skončí se svědeckou výpovědí?“

„V tom problém nevidím,“ řekl Perry a obrátil se na státní zástupkyni. „Paní Freemanová, chtěla jste před soudem poukázat na nějaký další problém, je to tak?“

Freemanová opět vstala. Já se posadil, předklonil jsem se a uchopil pero, abych si mohl promptně psát poznámky. I při tomto nevinném pohybu mi tělem projela tak palčivá bolest, že jsem málem hlasitě zasténal.

„Ctihodnosti, obžaloba by chtěla předem odvrátit námitku a protest, jichž se bezpochyby od obhajoby dočká.

Včera pozdě odpoledne jsme obdrželi výsledky analýzy DNA provedené na velmi malé krevní stopě na botě patřící obžalované, kterou policie zabavila během prohlídky jejího domu a garáže v den vraždy.“

Ucítil jsem neviditelný úder do žaludku, který rychle přehlušil bolest mých žeber. Instinktivně jsem vytušil, že tato věc rozhodne o osudu celého případu.

„Analýza prokázala, že krev na botě patří oběti, Mitchellu Bondurantovi. A než začne obhajoba protestovat, musím soud informovat, že se analýza krve protáhla kvůli značnému vytížení laboratoře a také kvůli tomu, že vzorek určený k analýze byl dosti malý. Rozbor dále zkomplikovala potřeba zachovat část vzorku pro obhajobu.“

Vyhodil jsem pero do vzduchu. Přistálo na stole a pak spadlo na podlahu. Vztyčil jsem se.

„Ctihodnosti, toto je prostě nehoráznost. Vytáhnout něco takového den před volbou poroty? A od obžaloby je opravdu hezké, že ponechala část vzorku pro obhajobu. Takže my teď poběžíme a necháme si vzorek na počkání analyzovat, abychom stihli zítřejší jednání? No to je prostě…“

„Souhlasím s vámi, pane obhájce,“ přerušil mě soudce.

„I mně to vadí. Paní Freemanová, ten důkaz máte k dispozici už od začátku případu. Jak je možné, že se tak výhodně pro vás vynoří pouhý den před volbou poroty?“

„Ctihodnosti,“ řekla Freemanová, „plně chápu, jakou zátěž to znamená pro obhajobu i pro soud. Ale tak to prostě je. Já sama jsem se o výsledcích dozvěděla dnes v osm hodin ráno, když jsem obdržela zprávu z laboratoře. A toto je první příležitost, kdy o nich mohu informovat soud. A pokud jde o důvody, proč výsledky přišly právě teď, tak těch je hned několik. Soudu je nepochybně známo, jaké jsou v kalifornské státní laboratoři čekací doby na analýzu DNA.

Mají tam tisíce případů. Vyšetřování vraždy má samozřejmě prioritu, ale ne na úkor všech ostatních případů. A soukromou laboratoř jsme se nakonec rozhodli neoslovit – čekací lhůty jsou tam sice kratší, ale dělali jsme si starosti s velikostí vzorku. Věděli jsme, že kdyby došlo u externí laboratoře k nějakému problému, úplně bychom ztratili příležitost ten vzorek otestovat – a ponechat část pro obhajobu.“

Čekal jsem na příležitost znovu promluvit a rozčarovaně přitom vrtěl hlavou. Tohle byl opravdu klíčový moment případu. Až dosud stála obžaloba výlučně na nepřímých důkazech. Nyní se měl objevit přímý důkaz, který by nepopiratelně spojil obžalovanou se zločinem.

„Pane Hallere?“ oslovil mě soudce. „Chcete reagovat?“

„Jistěže, pane soudce. Myslím, že to je rána pod pás, a ani na okamžik nevěřím, že takové načasování je jen shoda okolností. Byl bych rád, kdyby soud sdělil obžalobě, že na vytahování podobných věcí je už pozdě. Žádám, aby tento takzvaný důkaz nebyl připuštěn k procesu.“

„A kdybychom proces odročili?“ zeptal se soudce. „Co kdybych vám poskytl čas, abyste si nechal provést vlastní analýzu a patřičně se s celou věcí seznámil?“

„Seznámil? Tady přece nejde jen o provedení analýzy, pane soudce. Něco takového by změnilo celou strategii obhajoby. Protistrana se krátce před zahájením procesu snaží udělat z obžaloby založené výlučně na nepřímých důkazech vědecky podložený případ. Já nepotřebuji čas pouze na test DNA. Po dvou měsících práce bych musel celou obhajobu postavit úplně nanovo. A to je zničující, Ctihodnosti. Už s ohledem na základní pravidla fair play by se ten důkaz neměl připouštět.“

Freemanová chtěla reagovat, ale soudce jí to nedovolil.

Vyložil jsem si to jako dobré znamení, jenže pak jsem si všiml, že se soudce dívá do kalendáře visícího nad stolem soudní asistentky. To mi prozradilo, že soudce moje argumenty neuzná, ale otupí jejich hrany působením času.

Připustí DNA jako důkaz a jako kompenzaci mi poskytne dodatečný čas na přípravu.

Rezignovaně jsem se posadil. Lisa Trammelová se ke mně naklonila a zoufale zašeptala: „Mickey, to není možné.

Tohle je léčka. Jeho krev na těch botách rozhodně být nemohla. Musíte mi věřit.“

Zvedl jsem ruku, abych ji umlčel. Nemusel jsem jí věřit ani slovo a navíc to stejně bylo vedlejší. Realita byla taková, že se těžiště případu posouvalo směrem k obžalobě. Nebylo divu, že se Freemanové vrátila veškerá sebedůvěra.

Vtom jsem si něco uvědomil a rychle jsem opět vstal. Až příliš rychle. Z břicha mi až do slabin vystřelila prudká bolest a já se musel za stolem obhajoby předklonit.

„Vaše… Ctihodnosti?“

„Jste v pořádku, pane Hallere?“

Pomalu jsem se napřímil.

„Ano, Ctihodnosti, ale potřebuji něco doplnit do záznamu, pokud je to možné.“

„Prosím.“

„Obhajoba zpochybňuje pravdivost tvrzení obžaloby, že se o výsledku testu DNA dozvěděla teprve dnes ráno. Před třemi týdny udělala paní Freemanová mé klientce velmi atraktivní návrh a současně s ním jí poskytla čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou. A pak…“

„Ctihodnosti?“ ozvala se Freemanová.

„Nepřerušujte pana obhájce,“ pokáral ji soudce.

„Pokračujte, pane Hallere.“

Neměl jsem vůbec žádné výčitky, že jsem porušil naši dohodu s Freemanovou, podle níž jsme o jejím návrhu neměli mluvit. V téhle fázi už byly rukavice dole.

„Děkuji vám, Ctihodnosti. Takže jsme ve čtvrtek večer obdrželi nabídku, ale hned v pátek ráno ji paní Freemanová záhadně a bez vysvětlení stáhla. Myslím, že teď už vysvětlení známe, pane soudce. Ona totiž už tehdy – před třemi týdny – o onom údajném důkazu DNA věděla, ale rozhodla se ho držet pod pokličkou a překvapit jím obhajobu až den před volbou poroty. A já…“

„Děkuji vám, pane Hallere. Co vy na to, paní Freemanová?“

Viděl jsem, jak se soudci napjala kůže kolem očí. Byl rozrušený. Věděl, že moje odhalení může být docela dobře pravdivé.

„Ctihodnosti,“ začala Freemanová rozhořčeně. „Nic nemůže být vzdálenější pravdě. Zde na galerii sedí detektiv Kurlen, který vám s radostí pod přísahou dosvědčí, že zpráva o rozboru DNA přišla do jeho kanceláře během víkendu a on ji otevřel až krátce po svém příchodu do práce dnes o půl osmé ráno. Neprodleně mi zatelefonoval a já jsem přinesla zprávu k soudu. Státní zastupitelství nic nedrželo pod pokličkou a já se ohrazuji proti nactiutrhačným výrokům, které pan obhájce vznáší proti mé osobě.“

Soudce pohlédl přes řady sedadel a spatřil Kurlena. Opět se podíval na Freemanovou.

„A proč jste tedy stáhla svou nabídku necelý den poté, co jste ji přednesla?“ zeptal se.

Otázka za milion dolarů. Freemanovou zjevně vyvedlo z míry, že soudce pokračuje v dotazování.

„Pane soudce, toto rozhodnutí souviselo s vnitřními záležitostmi, o kterých bych se raději u soudu nezmiňovala.“

„Ale já tomu chci rozumět, paní státní zástupkyně.

Chcete-li mít ten důkaz u soudu, budete muset rozptýlit mé pochybnosti bez ohledu na to, zda to souvisí s nějakými vašimi vnitřními záležitostmi.“

Freemanová přikývla.

„Ano, Ctihodnosti. Jak víte, od chvíle, kdy pan Williams nastoupil na ministerstvo spravedlnosti ve Washingtonu, má okresní státní zastupitelství prozatímního předsedu. V

důsledku toho dochází v našem úřadu tu a tam ke komunikačním šumům a nedorozuměním. Snad postačí konstatování, že ve čtvrtek jsem dostala od svého nadřízeného souhlas s předložením nabídky panu Hallerovi, ale v pátek ráno jsem se od ještě výše postaveného člověka dozvěděla, že tato nabídka nebyla interně schválena, a tak jsem ji stáhla.“

Byla to jen snůška žvástů, ale Freemanová ji dobře podala a já neměl v ruce nic, čím bych ji napadl.

Každopádně když mi v pátek oznamovala, že nabídka už není na stole, poznal jsem podle jejího tónu, že má v rukávu něco nového a že stažení nabídky rozhodně nesouvisí s komunikačními šumy a nedorozuměními.

Soudce dospěl k rozhodnutí.

„Odkládám výběr porotců o deset pracovních dní. To by mělo poskytnout obhajobě dostatek času, aby si v případě zájmu nechala sama provést rozbor DNA. Současně je to dostatečná lhůta k zamyšlení nad případnými změnami strategie vyplývajícími z těchto informací. Stát je povinen v této otázce plně spolupracovat s obhajobou a bezodkladně jí poskytnout příslušný biologický materiál. A obě protistrany budou připraveny přistoupit ode dneška za dva týdny k volbě porotců. Soud se odročuje.“

Soudce vstal a rychle odešel. Podíval jsem se na prázdnou stránku ve svém zápisníku. Právě mě vykuchali zaživa.

Pomalu jsem si začal skládat věci do kufříku.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Aronsonová.

„Ještě nevím,“ řekl jsem.

„Nechte udělat tu analýzu,“ řekla Lisa Trammelová naléhavě. „Určitě se spletli. Na těch botách nemůže být jeho krev. To je vyloučeno.“

Podíval jsem se na ni. Její hnědé oči vypadaly zaníceně a uvěřitelně.

„Nebojte se. Něco vymyslím.“

Optimismus však zněl v mých ústech kysele. Pohlédl jsem na Freemanovou. Právě si prohlížela nějaké spisy v aktovce. Dokráčel jsem k ní a ona mi věnovala odmítavý pohled. Neměla zájem poslouchat moje ukřivděné výlevy.

„Zdá se, že to proběhlo přesně tak, jak jste chtěla.“

Státní zástupkyně na sobě nedala nic znát. Zavřela aktovku a zamířila k východu. Než vyšla ze dveří, naposledy se na mě ohlédla.

„Chcete hrát tvrdě, Hallere?“ řekla. „Tak se naučte přijímat rány.“

19. kapitola

Následující dva týdny uběhly rychle, ale přesto jsme během nich zaznamenali pokrok. Přehodnotili jsme obhajobu a stanovili novou strategii. Já si mezitím nechal ověřit výsledky rozboru DNA v nezávislé laboratoři – i s expresním příplatkem to vyšlo na čtyři tisíce – a pak jsem tento potenciálně zničující důkaz zakomponoval do obhajoby tak, aby nebyl v rozporu s naší hypotézou a současně nevinu mé klientky nejen nevylučoval, ale dokonce ji činil pravděpodobnou. Použil jsem přitom klasický argument o podstrčeném důkazu. Pokud jsme v rámci naší alternativní teorie chtěli ukázat prstem na jinou osobu, pak hypotéza o podstrčeném důkazu působila přirozeně a dávala našim tvrzením dodatečný rozměr. Začal jsem věřit, že by to mohlo klapnout, a pomalu se mi vrátila sebedůvěra. A když konečně začal výběr poroty, opět jsem v sobě cítil energii a s chutí jsem se vrhl na vyhledávání potenciálních porotců, kteří by mohli uvěřit mé nově upředené hypotéze.

Čtvrtý den volby mi však kolem uší prosvištěla další kulka vypálená z hlavně Andrey Freemanové. Složení poroty už bylo téměř kompletní a byl to jeden z těch vzácných případů, kdy výsledná sestava vyhovuje obžalobě i obhajobě, byť každé straně z jiného důvodu. V ohrádce pro porotu měli zasednout převážně muži a ženy z pracujících vrstev. Majitelé domů, kteří táhnou domácnost ze dvou příjmů. Málokdo z nich studoval na univerzitě a nikdo neabsolvoval magisterské studium. Byli to zemití lidé – přesně takoví, jaké jsem hledal. Chtěl jsem, aby v porotě zasedli kandidáti, které neduživá ekonomika vytlačila těsně nad okraj propasti, kteří nad sebou neustále cítí Damoklův meč propadlé hypotéky a budou jen těžko pohlížet na zabitého bankéře jako na politováníhodnou oběť.

Obžaloba se naopak každého potenciálního porotce podrobně vyptávala na jeho finanční poměry a snažila se do poroty prosadit kandidáty, kteří si musí těžce vydělávat na živobytí, poněvadž předpokládala, že tito lidé nebudou pokládat ženu-neplatičku za oběť. Výsledkem byla sestava porotců, proti nimž až do čtvrtého dne dopoledne neměly obžaloba ani obhajoba námitky, protože se domnívaly, že je dokážou přetáhnout na svou stranu.

Rána od Freemanové přišla ve chvíli, kdy soudce Perry vyhlásil dopolední přestávku. V tu chvíli státní zástupkyně vstala a zeptala se soudce, zda by se obě strany mohly během pauzy sejít v jeho pracovně a prodiskutovat jeden důkazní problém, který se právě objevil. Zároveň požádala, aby se této schůzky mohl zúčastnit i detektiv Kurlen. Perry její žádosti vyhověl a prodloužil původně čtvrthodinovou přestávku na dvojnásobek. Následoval jsem Freemanovou, která zamířila za Perrym a zapisovatelkou do soudcovy pracovny. Kurlen přišel jako poslední a já si všiml, že s sebou nese velkou obálku přelepenou červenou důkazní páskou. Byla objemná a zdálo se, že obsahuje něco těžkého.

Nejvíce informací mi však prozradil samotný fakt, že je z papíru. Veškeré biologické důkazy se vkládaly do papírových obalů. Igelitové důkazní sáčky totiž zachycovaly vzdušnou vlhkost, která mohla biologické vzorky poškodit.

A tak mi bylo předem jasné, že na mě Freemanová hodlá vypustit další deoxyribonukleový šrapnel.

„Už je to tu zas,“ zamumlal jsem polohlasně, když jsem vstoupil do pracovny.

Soudce obešel svůj stůl a posadil se zády k oknu, z něhož se nabízel výhled na jih, na kopce nad Sherman Oaks.

Freemanová a já jsme usedli vedle sebe naproti němu.

Kurlen si přinesl židli od vedlejšího stolu, zatímco zapisovatelka se posadila na židličku napravo od soudce.

Stenostroj měla na trojnožce před sebou.

„Jednání bude protokolované,“ prohlásil soudce. „Paní Freemanová?“

„Ctihodnosti, chtěla jsem se co možná nejdříve sejít s vámi a s právním zástupcem obhajoby, protože očekávám, že pan Haller bude opět prskat vzteky, jakmile uslyší, co vám musím oznámit a ukázat.“

„Tak pojďme na to,“ vyzval ji Perry.

Freemanová kývla na Kurlena a ten začal strhávat z důkazní obálky pásku. Neřekl jsem nic. Jen jsem si všiml, že má detektiv na pravé ruce gumovou rukavici.

„Obžalobě se dostala do rukou vražedná zbraň,“

konstatovala Freemanová věcně, „a má v plánu předložit ji jako důkaz a současně ji poskytnout obhajobě k přezkoumání.“

Kurlen otevřel obálku, sáhl dovnitř a vytáhl kladivo.

Bylo to tesařské kladivo s rozštěpeným nosem a kulatou úderovou plochou. Naleštěná rukojeť ze sekvojového dřeva byla na konci chráněná černou gumovou násadou. A když jsem na úderové ploše spatřil zářez ve tvaru písmene „v“, bylo mi jasné, že tato nepravidelnost se s největší pravděpodobností shoduje s vtlačeninami v lebce oběti, popsanými v pitevní zprávě.

Vztekle jsem vstal a odstoupil od stolu.

„Nechte už toho,“ řekl jsem maximálně rozhořčeně.

„Děláte si ze mě legraci?“

Podíval jsem se na protější zeď s policemi plnými právnických knih, dopáleně jsem si položil ruce na boky a otočil se zpátky ke stolu.

„Odpusťte mi ten výraz, pane soudce, ale tohle jsou kecy. Něco takového jí snad podruhé neprojde. Vytáhnout takovou věc…, kolik, čtyři dny po zahájení výběru poroty a jediný den před úvodními projevy? Většina porotců už je vybraná, zítra dost možná začne přelíčení a ona přede mě znenadání položí údajnou vražednou zbraň?“

Soudce se na židli zaklonil, jako by se chtěl distancovat od kladiva, které Kurlen stále držel v ruce.

„Radil bych vám, abyste to důkladně a přesvědčivě zdůvodnila, paní Freemanová,“ řekl.

„Jistě, pane soudce. Nemohla jsem ten důkaz předložit dříve než dnes dopoledne a samozřejmě jsem ochotná vysvětlit proč, pokud…“

„Tohle jste dopustil vy!“ vyhrkl jsem a ukázal na soudce prstem.

„Promiňte, pane Hallere, ale nedovolujte si na mě ukazovat prstem,“ řekl Perry odměřeně.

„Omlouvám se, pane soudce, ale tohle je vaše vina. Díky vám jí prošla ta vymyšlená historka o DNA a ona teď nevidí důvod, proč by si nedovolila…“

„Promiňte, pane, ale doporučuji vám, abyste vážil slova.

Pokračujte takhle ještě pět vteřin a podíváte se do mé zadržovací cely. Na soudce vrchního soudu nebudete ukazovat prstem ani s ním hovořit tímto tónem. Rozumíte?“

Otočil jsem se zpátky k právnickým knihám a zhluboka jsem se nadechl. Věděl jsem, že z téhle situace musím něco vytřískat. Až odtud odejdu, musí mít soudce pocit, že mi něco zůstal dlužen.

„Rozumím,“ řekl jsem nakonec.

„Dobrá,“ pokračoval Perry. „Tak pojďte sem a opět se posaďte. Vyslechneme si, co nám k tomu paní Freemanová s detektivem Kurlenem řeknou – a radil bych jim, ať je to přesvědčivé.“

Zdráhavě jsem se vrátil na místo jako dítě, které dostalo vyhubováno, a opět jsem usedl na židli.

„Paní Freemanová, posloucháme vás.“

„Ano, Ctihodnosti. Zbraň nám byla předána v pondělí pozdě odpoledne. Jistý zah…“

„Skvělé!“ vykřikl jsem. „Já to věděl. Takže jste čekala na čtvrtý den volby porotců a teprve pak jste se rozhodla…“

„Pane Hallere!“ vyštěkl soudce. „Ztrácím s vámi veškerou trpělivost. Nepřerušujte nás opět. Pokračujte, paní Freemanová. Prosím.“

„Jistě, Ctihodnosti. Jak jsem řekla, tohle přišlo v pondělí pozdě odpoledne na pobočku losangeleské policie ve Van Nuys. Myslím, že bude nejlepší, když vás s dalším osudem tohoto důkazu seznámí detektiv Kurlen.“

Perry gestem vyzval detektiva, ať začne.

„To kladivo našel v pondělí ráno jeden zahradní architekt, který pracoval na pozemku na Dickens Street, nedaleko od Kester Avenue. Uvízlo v živém plotě, který se táhne kousek od čelní strany domu jeho klienta. Dickens Street vede za pobočkou banky WestLand National a ten dům stojí zhruba dva bloky od zadní zdi pobočky.

Zahradník, který to kladivo našel, pracuje pro firmu Gardenia a o té vraždě neměl tušení. Ale protože si myslel, že to kladivo patří jeho klientovi, položil mu ho na verandu.

Majitel domu, muž jménem Donald Meyers, si toho předmětu poprvé všiml kolem páté odpoledne, když se vrátil z práce. Zpočátku byl zmatený, poněvadž to kladivo nepatřilo jemu. Pak si ale vzpomněl, že četl v novinách články o Bondurantově vraždě, z nichž přinejmenším jeden naznačoval, že vražednou zbraní mohlo být kladivo a že se ještě nenašlo. Zavolal tedy zahradníkovi, poslechl si jeho líčení a zavolal policii.“

„Takže teď jste nám vysvětlil, jak jste se k tomu důkazu dostali,“ řekl Perry. „Ale nevysvětlil jste nám, proč se o něm dozvídáme s třídenním zpožděním.“

Freemanová přikývla. Byla na tuto otázku připravena a ujala se výkladu.

„Pane soudce, je jasné, že jsme se museli ujistit, co vlastně máme, a také jsme museli stanovit, kdo a kdy s tím předmětem manipuloval. Bezodkladně jsme to kladivo předali ke zpracování na oddělení vědeckého vyšetřování a příslušné laboratorní zprávy jsme obdrželi až včera večer po jednání soudu.“

„A k čemu ty laboratorní zprávy dospěly?“

„Že jediné otisky prstů na zbrani patří…“

„Malý moment,“ řekl jsem, přestože jsem tím znovu riskoval soudcův hněv. „Mohli bychom o tom předmětu hovořit jako o kladivu? Označovat ho do záznamu za zbraň mi v této fázi připadá poněkud troufalé.“

„Dobrá,“ odvětila Freemanová, než stačil soudce zareagovat. „Takže kladivo. Jediné otisky prstů na kladivu patřily panu Meyersovi a jeho zahradníkovi Antoniu Laderovi. Dvě další věci však to kladivo dávají nepopiratelně do souvislosti s naším případem. Ve spoji kladiva a násady se našla malá kapka krve, jejíž rozbor jednoznačně prokázal, že jde o krev Mitchella Bonduranta. S

ohledem na protesty obhajoby kvůli zdlouhavosti předchozího testu DNA jsme tentokrát nechali vzorky analyzovat v nezávislé externí laboratoři. Kromě toho jsme poskytli kladivo soudnímu patologovi, aby ho porovnal s poraněními na těle oběti. Také v tomto případě byla konstatována shoda. Pane Hallere, můžete tomu kladivu nebo nástroji říkat, jak chcete. Ale já mu říkám vražedná zbraň. A mám u sebe kopie laboratorních zpráv, které vám mohu hned na místě předat.“

Sáhla do obálky, vytáhla z ní dva dokumenty spojené kancelářskou sponou a se spokojeným úsměvem na tváři mi je podala.

„Tak to je od vás hezké,“ řekl jsem s maximální jízlivostí. „Mockrát vám děkuji.“

„Jo, a pak je tu ještě tohle.“

Freemanová znovu sáhla do obálky a vytáhla dvě fotografie. Jednu podala soudci a druhou mně. Snímek zachycoval pracovní stůl s nářadím zavěšeným na zadní stěně. Poznal jsem, že je to pracovní stůl z garáže Lisy Trammelové. Už jsem tam byl.

„Tenhle snímek pochází z garáže Lisy Trammelové. Byl pořízen v den vraždy během prohlídky objektu na základě soudního povolení. Všimněte si, že na háčcích na zdi schází jeden nástroj. Rozměry takto vzniklého místa odpovídají velikosti tesařského kladiva.“

„To je šílené.“

„Oddělení

vědeckého

vyšetřování

identifikovalo

nalezené kladivo jako model Craftsman, který vyrábí firma Sears. Toto konkrétní kladivo se neprodává samostatně. Lze ho pořídit pouze jako součást sady tesařského náčiní v celkové hodnotě dvě stě třicet devět dolarů. Na této fotografii jsme identifikovali více než sto jiných kusů nástrojů pocházejících z této sady. Kladivo ovšem ne. Není tam, protože ho Lisa Trammelová po odchodu z místa činu zahodila do křoví.“

Hlavou se mi horečně honily myšlenky. I kdybych založil obhajobu na hypotéze, že se někdo snaží hodit Bondurantovu vraždu na moji klientku, stále tu byl zákon klesajících výnosů. Vysvětlit kapku krve na botě byla jedna věc. Avšak vysvětlit, že moje klientka byla majitelkou vražedné zbraně, nebyla jen tak obyčejná druhá věc, jejíž význam se dal srovnat s tou první. S každým dalším nalezeným důkazem se pravděpodobnost, že se moje hypotéza zakládá na pravdě, exponenciálně snižovala.

Podruhé za tři týdny inkasovala obhajoba zničující ránu a já na to prakticky nebyl schopen reagovat. Soudce se ke mně otočil. Byl čas něco říct, ale já neměl odpověď, která by vyzněla důvěryhodně.

„To je velice přesvědčivý důkaz, pane Hallere,“ ponoukl mě soudce. „Chcete se k němu vyjádřit?“

Nic kloudného mě nenapadalo, ale nakonec jsem se dokázal zvednout z podlahy dřív, než mě odpočítal.

„Ctihodnosti, tento takzvaný důkaz, který obžalobě tak příhodně spadl z nebe, měl být ohlášen soudu a obhajobě hned ve chvíli, kdy se obžaloba o jeho existenci dozvěděla.

Ne o tři dny později, ba dokonce ani o den později. Už proto, aby si mohla obhajoba tento důkaz řádně prohlédnout, provést na něm vlastní testy a sledovat, jaké testy na něm provádí obžaloba. Ten předmět se údajně tři měsíce skrýval v křoví a najednou bác ho! – a rázem máme DNA shodující se s DNA oběti. Celé to zavání podvodem. A navíc je už stejně pozdě, Ctihodnosti. Vlak už vyjel ze stanice. Už zítra jsme měli přednést úvodní projevy. Obžaloba měla celý týden na to, aby nález toho kladiva zakomponovala do svého projevu. Co mám teď dělat já?“

„Měl jste v plánu přednést svůj projev hned na úvod, anebo počkat, až přijde řada na obhajobu?“ zeptal se mě soudce.

„Chtěl jsem ho přednést zítra,“ zalhal jsem. „Už ho mám napsaný. Ale kromě toho jsem mohl informaci o nálezu kladiva zohlednit při výběru porotců, které už teď máme vybrané. Pane soudce, to celé… Podívejte, já jen vím, že před pěti týdny byla obžaloba naprosto zoufalá. Paní Freemanová přišla do mé kanceláře a udělala mé klientce nabídku. A i když vám to sama možná nepřizná, byla celá vyplašená a v podstatě mi ustoupila ve všem, oč jsem požádal. A pak se zčistajasna objeví DNA na botě. A teď, světe div se, se vynoří i kladivo – a najednou už nikdo o žádné nabídce nemluví. Ta neuvěřitelná shoda toho všeho vrhá na celou věc pochyby. Ovšem vám by mělo stačit už jen to, jak svévolně obžaloba s těmi věcmi nakládala, abyste je odmítl připustit jako důkaz.“

„Ctihodnosti,“ ozvala se Freemanová, sotva jsem domluvil. „Mohu reagovat na nařčení pana Hallera ze svévolného…“

„Není třeba, paní Freemanová. Jak už jsem řekl, je to přesvědčivý důkaz. Přichází v nešťastnou dobu, ale rozhodně je to důkaz, který by porota měla vzít v potaz.

Připustím ho, ale současně znovu poskytnu obhajobě dodatečný čas na přípravu. Teď se vrátíme do sálu a dokončíme výběr porotců. A já jim pak dám do konce týdne volno a předvolám je až na pondělí, kdy zahájíme proces úvodními projevy. Tím získáte další tři dny na přípravu své zahajovací řeči, pane Hallere. To by vám mělo stačit. A váš personál – včetně té mladé průbojné dívky, která studovala na stejné alma mater jako já – zatím může pracovat na výběru expertů a provádění testů, které v souvislosti s tím nálezem uznáte za vhodné.“

Zavrtěl jsem hlavou. Tohle nestačilo. Rychle jsem ztrácel půdu pod nohama.

„Ctihodnosti, žádám o pozastavení procesu do doby, než se rozhodne o odvolání, které kvůli tomu kladivu hodlám podat.“

„Odvolat se můžete, pane Hallere. Máte na to právo. Ale proces to nezastaví. V pondělí začínáme.“

Soudce na mě zlehka kývl a já to pochopil jako skrytou výhrůžku. Jestli se proti němu odvolám, on mi to u procesu nezapomene.

„Máme ještě něco k prodiskutování?“ dotázal se.

„Z mé strany ne,“ řekla Freemanová.

„Pane Hallere?“

Zavrtěl jsem hlavou, protože mě zradil hlas.

„Tak pojďme do sálu a vyberme poslední porotce.“

Lisa Trammelová na mě zamyšleně čekala u stolu obhajoby.

„Co se stalo?“ zašeptala naléhavě.

„Stalo se to, že nám to zase pěkně nandali. A tentokrát už definitivně.“

„Jak to myslíte?“

„Tak, že našli to pitomé kladivo, které jste hodila do křoví, když jste zabila Mitchella Bonduranta.“

„To je šílené. Já přece…“

„Ne, šílená jste vy. Obžaloba hravě prokáže spojitost mezi kladivem a Bondurantem, a tím i mezi Bondurantem a vámi. Vždyť to zpropadené kladivo pochází přímo z vašeho pracovního stolu. Nechápu, jak jste mohla být tak hloupá, ale to je teď vedlejší. To, že jste si v garáži nechala zakrvácené boty, je proti tomu čímanskej tah. Takže já teď musím vymyslet způsob, jak z Freemanové vydyndat nějakou nabídku, přestože to obžaloba vůbec nemá zapotřebí. Ten případ má v kapse, tak proč by nám něco nabízela?“

Lisa ke mně natáhla ruku, popadla mě za levou klopu saka a přitáhla si mě blíž k sobě. Začala šeptat skrz zaťaté zuby.

„Zkuste se chvíli poslouchat. Jak jsem mohla být tak hloupá? To je právě to – odpověď zní, že jsem tak hloupá nebyla. Kdyby nic jiného, hloupá rozhodně nejsem. Od prvního dne vám říkám, že je to všechno bouda. Chtěli se mě zbavit, a tak to navlíkli takhle. Já to neudělala. A vy to celou dobu říkáte správně: byl to Louis Opparizio.

Potřeboval se zbavit Mitchella Bonduranta, a tak mě využil jako obětního beránka. Bondurant mu poslal váš dopis. Tím to všechno začalo. Já to…“

Zajíkla se, protože jí do očí vyhrkly slzy. Položil jsem jí ruku na dlaň, abych ji uklidnil a také abych ji odtrhl od svého saka. Uvědomoval jsem si, že do ohrádky přicházejí porotci, a nechtěl jsem, aby byli svědky jakékoliv neshody mezi advokátem a klientem.

„Já to neudělala,“ řekla Lisa. „Slyšíte mě? Nestojím o žádnou dohodu. Neřeknu, že jsem udělala něco, co jsem neudělala. A jestli se vy na víc nezmůžete, tak chci nového advokáta.“

Podíval jsem se na soudní stolec. Soudce Perry nás sledoval.

„Jste připraven pokračovat, pane Hallere?“

Pohlédl jsem na klientku a pak opět na soudce.

„Ano, Ctihodnosti. Jsem připraven pokračovat.“

20. kapitola

Připadal jsem si jako na střídačce týmu, který právě dostává nakládačku, ale museli jsme pokračovat ve hře. Byla neděle odpoledne, do zahájení úvodních projevů k porotcům zbývalo osmnáct hodin a já seděl schoulený se svým týmem a v podstatě jsem už teď přiznával porážku. Byl to trpký konec, ještě než proces vůbec začal.

„Já to nechápu,“ řekla Aronsonová do prázdnoty, která obklopovala moji kancelář. „Říkals, že potřebuješ hypotézu o nevině. Alternativní teorii. A tu s Oppariziem máme.

Bohatě nám to stačí. Tak v čem je problém?“

Podíval jsem se na Ciska Wojciechowského. V kanceláři jsme byli jen my tři. Já měl na sobě kraťasy a tričko a Cisco motorkářský úbor skládající se ze zeleného trika bez rukávů a černých džínů. Aronsonová byla oblečená, jako by šla k soudu. Nějak k ní nedorazil oběžník, že je dneska neděle.

„Problém je v tom, že Opparizia do procesu nevtáhneme,“ řekl jsem.

„Stáhl přece odpor proti předvolání,“ namítla Aronsonová.

„Na tom nezáleží. U procesu se budou předkládat důkazy proti Trammelové. Nepůjde o to, kdo jiný mohl ten zločin spáchat. Na ‚mohl‘ se hrát nebude. Můžu Opparizia předvolat jako experta na Lisinu propadlou hypotéku a na epidemii propadlých zástav. Ale ani zdaleka se k němu nebudu moct chovat jako k alternativnímu podezřelému.

Soudce mi to nedovolí, pokud moje otázky nebudou prokazatelně souviset s případem. Takže jsme sice dostali Opparizia před soud, ale stejně na něj nemůžeme. Nemáme na něj jedinou věc, která by ho vtahovala do hry.“

Aronsonová se stále nechtěla vzdát.

„Čtrnáctý dodatek ústavy Trammelové zaručuje ‚právo přednést řádnou a úplnou obhajobu‘. A alternativní hypotéza je součástí takové obhajoby.“

Tahle holka tedy dokázala citovat ústavu. V teorii se vyznala, ale se zkušenostmi to bylo horší.

„Kalifornie versus Hall, rok devatenáct set osmdesát šest. Vyhledej si to.“

Ukázal jsem na její notebook, který ležel otevřený v rohu mého pracovního stolu. Aronsonová se nad něj naklonila a začala psát.

„Znáš precedenční číslo?“

„Zkus čtyřicet jedna.“

Aronsonová zadala údaj do počítače a začala pročítat informace, které se objevily na displeji. Pohlédl jsem na Ciska, který neměl tušení, co dělám.

„Čti nahlas,“ řekl jsem. „Stačí příslušné pasáže.“

„Eh… ,Důkaz, že jiný člověk měl motiv či příležitost spáchat uvedený trestný čin nebo že měl vzdálený vztah k oběti či místu činu, sám o sobě nepostačuje k vyvolání potřebných důvodných pochybností… Důkazy o provinění jiné osoby jsou relevantní a přípustné pouze za předpokladu, že prokazují přímé spáchání daného trestného činu touto osobou…‘ Jasně, takže jsme v pytli.“

Přikývl jsem.

„Jestli neprokážeme, že se Opparizio nebo některý z jeho nohsledů pohyboval přímo v té garáži, tak jsme opravdu v pytli.“

„Ten dopis k tomu nestačí?“ zeptal se Cisco.

„Ne,“ řekl jsem. „Ani náhodou. Jestli prohlásím, že nám k tomu otevírá dveře ten dopis, Freemanová mě nakope do zadku. Jistě, ten dopis prokazuje, že Opparizio měl k vraždě motiv. Ale nedává ho s ní do přímé souvislosti.“

„Sakra.“

„Tak nějak. Momentálně na Opparizia nemáme. Takže jsme v podstatě bez obhajoby. Zatímco ta DNA a to kladivo…, ty trefují hřebíček pěkně na hlavičku. A to doslova.“

„Podle našich laboratorních zpráv neexistuje žádná spojitost mezi těmi biologickými vzorky a Lisou,“ namítla Aronsonová. „A taky jsme sehnali experta na nářadí Craftsman, který je ochoten dosvědčit, že se nedá jednoznačně určit, jestli to kladivo pocházelo konkrétně z její sady nářadí. Navíc víme, že garážová vrata zůstala odemčená. Takže i kdyby to kladivo bylo její, mohl ho odtamtud vzít kdokoliv. A kdokoliv taky mohl potřísnit její boty Bondurantovou krví.“

„Jo, jo, tohle všechno já vím. Jenže nám nestačí, když u soudu řekneme, jak se to ve skutečnosti mohlo stát. My musíme tvrdit, že se to tak doopravdy stalo, a taky to budeme muset podpořit důkazy. Jestli to nedokážeme, tak nám ani nedají šanci to otevřít. Opparizio je klíč.

Potřebujeme najít nějaký způsob, jak se mu dostat na kobylku, aniž by Freemanová mohla při každé otázce vstát a namítnout: ‚Jak to souvisí s případem?‘“

Aronsonová to nechtěla jen tak vzdát.

„Něco existovat musí,“ řekla.

„Vždycky něco existuje. Jenže my jsme to zatím nenašli.“

Otočil jsem se na židli a zadíval se přímo na Ciska. Ten se zamračil a kývl. Věděl, co teď přijde.

„Je to na tobě, kamaráde,“ řekl jsem. „Musíš mi něco vyšťourat. Freemanové potrvá zhruba týden, než představí všechny svědky obžaloby. Takže tolik času budeš mít. Ale jestli zítra vstanu, vrhnu se do toho po hlavě a prohlásím, že jsem schopen prokázat, že to udělal někdo jiný, tak potom musím s něčím konkrétním přijít.“

„Začnu s tím hned,“ prohlásil Cisco. „A vezmu to od základů. Něco ti najdu. Zítra udělej, co uznáš za vhodné.“

Přikývl jsem, ale bylo to spíš poděkování než projev důvěry, že se mu to podaří. Ve skutečnosti jsem nevěřil, že se dá na Oppariziovi něco najít. Měl jsem zkrátka vinnou klientku, nad kterou zvítězí spravedlnost. Hotovo dvacet.

Podíval jsem se na svůj stůl, kde jsem měl rozložené fotografie z místa činu a příslušné zprávy. Zvedl jsem do vzduchu snímek zachycující otevřený kufřík oběti ležící na betonové podlaze garáže. Tahle věc mi už od začátku vrtala hlavou a dodávala mi naději, že moje klientka možná přece jen vraždu nespáchala. Tedy až do chvíle, kdy soudce připustil poslední dva důkazy.

„Takže pořád žádná zpráva o obsahu toho kufříku nebo o tom, jestli v něm něco chybělo?“ zeptal jsem se Aronsonové, která měla na starosti první prohlídku a vyhodnocení nálezů protistrany, jakmile je obdržíme.

„Nic takového jsme nedostali,“ odpověděla kolegyně.

„Takže kufřík toho chlapa ležel otevřený na zemi a oni se nepokusili zjistit, jestli se z něj něco neztratilo?“

„Sepsali jeho obsah. Ten známe. Ale nemyslím si, že vypracovali zprávu o tom, co v tom kufříku možná nebylo.

Kurlen je mazaný. Nechtěl nám sám od sebe pootevřít zadní vrátka.“

„No, až si ho na svědecké lavici podám, možná bude mít ten kufřík zaražený do prdele.“

Aronsonová zčervenala. Ukázal jsem na svého vyšetřovatele.

„Takže ten kufřík, Cisco. Máme soupis obsahu. Promluv si s Bondurantovou sekretářkou a zjisti, jestli se z něj něco neztratilo.“

„To už jsem zkoušel. Nechtěla se mnou mluvit.“

„Tak to zkus znovu. Použij všechny finty. Získej si ji.“

Cisco zapumpoval bicepsy. Aronsonová se červenala dál. Vstal jsem.

„Jedu domů. Musím pracovat na úvodním projevu.“

„Vážně ho chceš přednést už zítra?“ zeptala se Aronsonová. „Kdybys s ním počkal, až přijde řada na obhajobu, budeš už vědět, co se Ciskovi podařilo zjistit.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tenhle víkend jsem si vybojoval proto, že jsem soudci řekl, že chci úvodní řeč přednést na začátku procesu. Když z toho teď vycouvám, obviní mě, že jsem zbytečně promrhal pátek. Už teď je na mě nakrknutý, protože jsem se v jeho pracovně neovládl.“

Obešel jsem stůl a podal Ciskovi fotografii kufříku.

„Vynasnaž se, ať si s ní padnete do oka.“

V neděli míval Rojas volno, a tak jsem jel lincolnem domů sám. Provoz byl mírný a já se vrátil brzy, přičemž jsem se ještě stihl zastavit na pizzu v jedné malé italské restauraci pod tržnicí na dolním konci Laurel Canyon. Když jsem dorazil domů, neobtěžoval jsem se couvat s velkým lincolnem do garáže vedle jeho stejného kolegy. Místo toho jsem zaparkoval pod schodištěm, zamkl auto a vyšel k hlavnímu vchodu. Teprve když jsem vystoupal na terasu, všiml jsem si, že tam na mě někdo čeká.

Maggie McTerorsonová to bohužel nebyla. Místo ní si na jednom z křesílek na vzdálenějším konci terasy hověl muž, kterého jsem nikdy předtím neviděl. Byl neupravený, měl drobnou postavu a na bradě týdenní strniště. Oči měl zavřené a hlavu zvrácenou dozadu. Spal.

O svou bezpečnost jsem se nebál. Muž byl sám a neměl na rukou černé rukavice. Přesto jsem tiše vsunul klíč do zámku a neslyšně otevřel. Vstoupil jsem dovnitř, opět za sebou v tichosti zavřel a položil pizzu na kuchyňskou linku.

Nato jsem se přesunul do ložnice a odtud do šatny. Sáhl jsem na horní polici, která byla dost vysoko na to, aby na ni dosáhla moje dcera, a sundal z ní dřevěné pouzdro obsahující Colt Woodsman, jejž jsem zdědil po otci. Zbraň měla tragickou minulost a já doufal, že k ní dnes nepřipíšu další kapitolu. Nicméně jsem do ní vsunul plný zásobník a vrátil se k hlavním dveřím.

Na terase jsem si vzal druhé křesílko a otočil ho čelem ke spícímu muži. Teprve když jsem se posadil a nenuceně si položil ruku s pistolí do klína, natáhl jsem nohu a klepl ho do kolena.

Muž se s leknutím probudil a začal těkat vytřeštěnýma očima. Nakonec je zastavil na mém obličeji a odtud je přesunul k pistoli v mé ruce.

„Hej, počkejte, člověče!“

„Ne, vy počkejte. Kdo jste a co chcete?“

„Nemířil jsem na muže pistolí. Rozhodl jsem se pro nenucený přístup. Muž odevzdaně zvedl ruce s dlaněmi obrácenými ven.

„Pan Haller, že? Já jsem Jeff. Jeff Trammel. Mluvili jsme spolu po telefonu, vzpomínáte?“

Chvíli jsem na něj upřeně hleděl. Uvědomil jsem si, že jsem ho nepoznal, protože jsem nikdy neviděl jeho fotografii. V domě Lisy Trammelové žádné jeho zarámované fotky nevisely. Když se Jeff rozhodl odejít, Lisa zřejmě odstranila veškeré stopy jeho přítomnosti.

Ale teď byl tu. Měl oči štvance a výraz zpráskaného psa.

Byl jsem přesvědčený, že vím, proč sem přišel.

„Odkud víte, kde bydlím? Kdo vám řekl, že sem máte chodit?“

„Nikdo mi to neřekl. Prostě jsem přišel. Vyhledal jsem si vaše jméno na stránkách kalifornský komory. Žádnou kancelář jste tam uvedenou neměl, ale zato tam byla tahle korespondenční adresa. Tak jsem na ni přijel, viděl jsem, že je to obytnej dům, a došlo mi, že tu asi bydlíte. Nic zvláštního v tom nehledejte. Prostě s váma potřebuju mluvit.“

„Mohl jste zavolat.“

„Došel mi na telefonu kredit. Musím si koupit novej.“

Rozhodl jsem se, že si Jeffa Trammela trochu otestuju.

„Kde jste byl, když jste mi tehdy volal?“

Jeff pokrčil rameny, jako by mi už tuhle informaci klidně mohl poskytnout.

„Dole v Rosaritu. Bydlím teď tam.“

Byla to lež. Ciskovi se totiž podařilo jeho telefonát vystopovat. Získali jsme číslo Jeffova telefonu i polohu výchozího mobilního stožáru. Volající telefonoval z Venice Beach, což je asi tři sta kilometrů od mexického Rosarito Beach.

„O čem jste se mnou chtěl mluvit, Jeffe?“

„Můžu vám pomoct.“

„Pomoct? Jak?“

„Mluvil jsem s Lisou. Řekla mi o tom kladivu, který našli. Jenže ono jí nepatří – teda nám. Můžu vám říct, kde to naše je. Klidně vás k němu dovedu.“

„Dobrá, tak kde tedy je?“

Jeff přikývl, uhnul pohledem doprava a zadíval se nad město pod sebou. Nocí k nám prosakoval nekonečný šum dopravy.

„To je právě to, pane Hallere. Potřebuju nějaký peníze.

Chci se vrátit do Mexika. Tam dole člověk vyžije s málem, ale do začátku něco mít musí, jestli mi rozumíte.“

„Takže kolik do začátku chcete?“

Jeff se otočil a podíval se přímo na mě, protože jsem hovořil jeho jazykem.

„Jen deset táců. Na vás čekaj ty prachy za film, takže vás deset tisíc nepoloží. Dejte mi je a já vám dám to kladivo.“

„A to je všechno?“

„Jo, člověče. Zmizím vám z očí.“

„A budete v Lisin prospěch vypovídat u soudu? Bavili jsme se o tom, vzpomínáte?“

Lisin manžel zavrtěl hlavou.

„Ne, to nemůžu. Nejsem na to správnej typ. Ale můžu vám pomáhat takhle zvenčí. Dovést vás k tomu kladivu a podobně. Herb říkal, že to kladivo je jejich největší trumf, jenže ve skutečnosti je to celý nesmysl, protože já vím, kde se dá najít to skutečný kladivo.“

„Takže vy mluvíte i s Herbem Dahlem.“

Poznal jsem podle jeho výrazu, že se přeřekl. O Herbu Dahlovi se zmiňovat neměl.

„Eh, ne ne, ale Lisa mi řekla, že to tvrdil. Já ho ani neznám.“

„Na něco se vás zeptám, Jeffe. Jak mám vědět, že mluvíte o skutečném kladivu, a ne o nějaké náhražce, kterou jste s Lisou a Herbem narychlo schrastili.“

„Poněvadž vám to říkám. Vím to. To já ho dal tam, kde teď je. Já!“

„Jenže jestli to nedosvědčíte u soudu, nebudu mít k tomu kladivu žádný příběh. Bude absolutně zaměnitelné.“

„Zaměnitelné?“

„Přesně tak. Z hlediska práva je určitý předmět zaměnitelný, pokud ho lze nahradit totožným předmětem. A to je právě náš případ, Jeffe. Vaše kladivo je pro mě bezcenné, pokud se k němu neváže nějaký příběh. A pokud se k němu nějaký příběh váže, tak to musíte dosvědčit. Když to neuděláte, je naše úsilí zbytečné.“

„He…“

Jeff náhle působil zdeptaně.

„Kde je to kladivo, Jeffe?“

„To vám neřeknu. Je to můj jedinej trumf.“

„Já vám za něj nezaplatím ani cent, Jeffe. I kdybych uvěřil, že nějaké kladivo – skutečné kladivo – existuje, nezaplatil bych vám ani cent. Takhle to nefunguje. Takže si to promyslete a dejte mi vědět, dobře?“

„Dobře.“

„A teď zmizte z mé terasy.“

Svěsil jsem pistoli podél těla, vrátil se do domu a zamkl za sebou dveře. Popadl jsem z krabice s pizzou klíčky od auta a odchvátal přes dům k zadním dveřím. Vyšel jsem ven a kradmo se přesunul zpět k dřevěné brance, která se otevírala do ulice. Pootevřel jsem ji a začal hledat Jeffa Trammela.

Nespatřil jsem ho, ale opodál jsem slyšel túrování motoru. Počkal jsem a zanedlouho kolem mě projelo auto.

Vyšel jsem z branky a pokusil se rozeznat registrační značku, jenže už bylo pozdě. Auto už sjíždělo ze svahu. Byl to modrý sedan, ale já se tak usilovně snažil rozpoznat číslo, že jsem nestačil identifikovat značku a model. Sotva vůz zmizel za první zatáčkou, vyrazil jsem po ulici ke svému autu.

Pokud jsem chtěl Trammela sledovat, musel jsem sjet z kopce dost rychle na to, abych viděl, jestli na Laurel Canyon Boulevard odbočuje doleva, nebo doprava. Jinak byla padesátiprocentní pravděpodobnost, že ho ztratím.

Bohužel jsem však přijel pozdě. Než si lincoln poradil s ostrými zatáčkami a dostal se na dohled k Laurel Canyon Boulevard, byl už modrý sedan pryč. Zastavil jsem na stopce a pak bez váhání odbočil doprava – na sever směrem k Valley. Cisco sice zjistil, že se Jeff zdržuje ve Venice Beach, ale všechno, co souviselo s případem, se nacházelo ve Valley. A tak jsem tam zamířil i já.

Ocitl jsem se na jednoproudové silnici, která stoupala na sever napříč Hollywood Hills. Když se přehoupla přes hřeben a začala klesat do Valley, rozšířila se na dva pruhy.

Já už však Jeffa Trammela nedostihl a záhy jsem si uvědomil, že jsem se rozhodl špatně. Asi jel přece jen do Venice. Měl jsem odbočit na jih.

Nejsem příznivec vychladlé nebo ohřívané pizzy, a tak jsem se zastavil v Daily Grillu na křižovatce Laurel Canyon Boulevard a Ventura Boulevard, abych se najedl.

Zaparkoval jsem v podzemní garáži, ale když už jsem byl na eskalátoru, uvědomil jsem si, že mám vzadu za pasem stále zastrčený Colt Woodsman. To nebylo dobré. Vrátil jsem se k lincolnu, zasunul pistoli pod sedadlo a pak se dvakrát ujistil, že je auto zamčené.

Bylo ještě brzy, ale v restauraci měli plno. Místo čekání na stůl jsem se tedy posadil za bar a objednal si ledový čaj a kuřecí pyré. Otevřel jsem telefon a zavolal své klientce.

Ozvala se mi hned.

„Liso, tady je váš advokát. Poslala jste za mnou svého muže, aby se mnou promluvil?“

„Totiž, ano, řekla jsem mu, že by se s vámi měl sejít.“

„A byl to váš nápad, nebo s tím přišel Herb Dahl?“

„Ne, můj. Herb tu sice taky byl, ale tohle napadlo mě.

Mluvil jste s ním?“

„Mluvil.“

„Dovedl vás k tomu kladivu?“

„Ne, nedovedl. Chtěl za to deset tisíc dolarů.“

Nastala odmlka, kterou jsem však nepřerušil.

„Mickey, pokud to někdo žádá za informaci, která vyvrátí důkazy obžaloby, tak mi to nepřipadá moc peněz.“

„Za důkazy se neplatí, Liso. Pokud to uděláte, prohrajete. Kde se váš manžel v těchto dnech zdržuje?“

„To mi neřekne.“

„Mluvila jste s ním osobně?“

„Ano, přišel sem. Vypadal, jako by ho přinesla kočka.“

„Potřebuju ho najít, abych mu mohl poslat soudní předvolání. Máte nějakou…“

„On svědčit nebude. To mi řekl. Za žádnou cenu. Chce jenom peníze a taky chce vidět, jak trpím. Nezáleží mu ani na vlastním synovi. Když sem přišel, dokonce ho ani nechtěl vidět.“

Barman přede mě položil jídlo a nalil mi do sklenice čaj.

Odchlípl jsem vidličkou horní krustu, abych z jídla vypustil trochu páry. Odhadoval jsem, že potrvá dobrých deset minut, než pyré vychladne natolik, že se bude dát jíst.

„Poslouchejte mě, Liso, tohle je důležité. Máte ponětí, kde by mohl bydlet nebo se zdržovat.“

„Ne. Řekl, že přijel z Mexika.“

„To je lež. Celou dobu je tady.“

Moji klientku to zjevně zarazilo.

„Jak to víte?“

„Podle telefonních záznamů. Ale na tom nezáleží. Jestli vám zavolá nebo za vámi přijde, zjistěte, kde se zdržuje.

Slibte mu, že mu pošleme peníze, nebo si vymyslete cokoliv jiného, ale hlavně mi sežeňte adresu. Pokud ho přinutíme přijít k soudu, bude nám muset říct i o tom kladivu.“

„Pokusím se.“

„Nepokoušejte se, Liso. Udělejte to. Tady je v sázce váš život.“

„Dobrá, dobrá.“

„Nenaznačil o tom kladivu alespoň něco, když jste spolu mluvili?“

„Vůbec ne. Řekl jenom: ‚Vzpomínáš, jak jsem vždycky vozil to kladivo v autě, když jsem jel na zabavovačku?‘

Když totiž pracoval v tom autosalonu, musel někdy zabavovat auta neplatícím zákazníkům. Střídali se. Myslím, že to kladivo vozil v autě kvůli ochraně nebo pro případ, že by museli nějaký vůz otevírat násilím.“

„Takže vám řekl, že to původní kladivo ze sady ve vaší garáži přechovával ve svém služebním autě?“

„Myslím, že jo. V bavoráku. Jenže když od nás odešel a nechal to auto být, přijeli si pro něj a odvezli si ho zpátky.“

Přikývl jsem. Mohl jsem na to nasadit Ciska – říct mu, ať se pokusí tuhle historku ověřit a zjistí, jestli se v kufru BMW po Jeffu Trammelovi našlo nějaké kladivo.

„Dobrá, Liso. S kým se Jeff přátelil? Myslím tady ve městě.“

„Nevím. Měl kamarády v práci, ale domů nikoho nevodil. Žádné opravdové přátele jsme neměli.“

„Znáte jména těch kamarádů z práce?“

„To ani ne.“

„Liso, vy mi nepomáháte.“

„Promiňte. Nemůžu se soustředit. Jeho kamarády jsem neměla ráda. Řekla jsem mu, ať je sem nevodí.“

Zavrtěl jsem hlavou a pak se zamyslel nad sebou. Jaké jsem měl já mimo zaměstnání přátele? Dokázala by Maggie odpovědět na stejné otázky o mně?

„Dobrá, Liso, prozatím toho nechme. Chci, abyste myslela na zítřek. Nezapomeňte, o čem jsme se bavili. Jak se máte chovat a reagovat před porotou. Bude na tom strašně záležet.“

„Já vím. Jsem připravená.“

To je dobře, pomyslel jsem si. Kéž bych mohl říct o sobě totéž.

21. kapitola

Soudce Perry chtěl alespoň částečně vynahradit ztracený pátek, a tak v pondělí ráno svévolně omezil čas našich úvodních projevů k porotcům na třicet minut pro každého.

Učinil tak navzdory tomu, že obžaloba i obhajoba podle všeho celý víkend pracovaly na projevech, na něž měly původně vyhrazenou hodinu. Faktem ovšem bylo, že mně osobně jeho rozhodnutí vyhovovalo. Pochyboval jsem, že moje řeč potrvá alespoň deset minut. Čím víc toho totiž obhajoba řekne, tím víc toho bude moci obžaloba zpochybnit. Z hlediska obhajoby bývá méně vždy více. Za úvahu spíše stálo, s jakou zpupností nám soudce sebral polovinu času. Evidentně tím k nám vyslal nevyslovené sdělení. Říkal nám, obyčejným právníkům, že soudní síň i celý proces bude mít pevně pod kontrolou on. A že my tu jsme jen návštěvníci.

Freemanová mluvila jako první a já během její řeči podle svého zvyku ani na okamžik nespustil oči z porotců.

Pozorně jsem poslouchal Freemanovou, byl jsem připraven okamžitě její argumenty napadnout, ale ani jednou jsem se na ni nepodíval. Chtěl jsem vidět, jaký dojem státní zástupkyně na porotce dělá. Chtěl jsem vidět, jestli se moje intuice při jejich výběru potvrdila.

Freemanová mluvila jasně a lapidárně. Žádné fanfaronství, žádné okázalosti. Byla to přímočará řeč lovce sledujícího kořist.

„Sešli jsme se tu dnes kvůli jediné věci,“ řekla a pevně přitom stála uprostřed „jeviště“, otevřeného prostranství přímo před boxem porotců. „Sešli jsme se tu kvůli hněvu jednoho člověka. Kvůli potřebě jedné ženy vybít si na někom jiném zlost kvůli vlastním selháním a nezdarům.“

Podle očekávání vyčerpala Freemanová většinu času vyhrazeného pro svůj projev tím, že nabádala porotce, aby se nenechali zviklat „mlžením obhajoby“, jak tomu říkala.

Vlastními argumenty si byla jistá, a tak se snažila předem vyvrátit ty moje.

„Obhajoba se vám pokusí vsugerovat mnoho věcí. Bude mluvit o velkém spiknutí, bude dělat z případu drama. Tahle vražda je sice velká, ale příběh v jejím pozadí prostý.

Nenechte se proto svést na scestí. Pozorně se dívejte.

Pozorně poslouchejte. A neustále sledujte, zda všechno, co se tu dnes řekne, bude během procesu podpořeno důkazy.

Skutečnými důkazy.

Tento zločin byl dobře naplánovaný. Vrah znal obvyklý program Mitchella Bonduranta. Vrah Mitchella Bonduranta sledoval. Vrah na Mitchella Bonduranta čekal a pak na něj hbitě a s maximální zákeřností zaútočil. Tím vrahem je Lisa Trammelová a v tomto procesu ji za to stihne spravedlnost.“

Freemanová ukázala na mou klientku vyčítavým prstem.

Lisa její pohled bez mrknutí oka opětovala, jak jsem ji předem instruoval.

Zaměřil jsem se na porotce číslo tři, který seděl v ohrádce uprostřed první řady. Leander Lee Furlong byl mým esem v rukávu. Byl mým držákem – porotcem, na něhož jsem spoléhal, že se bude celou dobu přiklánět v náš prospěch. I kdyby měl proces skončit nerozhodnou porotou.

Asi půl hodiny před zahájením procesu volby porotců mi soudní sluha předal seznam osmdesáti jmen z první skupiny kandidátů. Předal jsem seznam svému vyšetřovateli, který vyšel na chodbu, otevřel si notebook a pustil se do práce.

Internet nabízí řadu způsobů, jak prozkoumat minulost potenciálních porotců, zejména pokud se bude proces točit kolem finanční transakce, jako je propadnutí hypotéky.

Každý kandidát na porotce musí vyplnit dotazník, v němž odpovídá na několik základních otázek: Stal jste se vy nebo člen vaší nejbližší rodiny předmětem propadnutí hypotéky?

Zabavili vám někdy auto zakoupené na leasing? Vyhlásil jste někdy osobní bankrot? Tyto otázky měly oddělit zrno od plev. Kdyby na ně někdo odpověděl kladně, soudce nebo obžaloba by ho jako kandidáta zamítli. Takový člověk by byl totiž pokládán za zaujatého a neschopného spravedlivě vážit důkazy.

Oddělování zrna od plev však probíhalo velmi povšechně a kolem jednotlivých kritérií se navíc nacházely rozsáhlé šedé zóny. A právě na ty se Cisco zaměřoval. Než soudce usadil do boxu první várku potenciálních porotců a začal procházet jejich dotazníky, byl už Cisco zpátky u mě s poznámkami

o

sedmnácti

kandidátech

z

první

osmdesátičlenné skupiny kandidátů. Hledal jsem lidi, kteří měli špatné zkušenosti s bankami nebo vládními institucemi, případně vůči nim chovali zášť. Mezi sedmnáctkou lidí vytipovaných Ciskem figurovala celá škála takových kandidátů: od lidí, kteří v dotazníku otevřeně lhali o bankrotu či exekuci, až po osoby, jež podaly na svou banku občanskoprávní žalobu. Úplně na konci seznamu stálo jméno Leandera Furlonga.

Leander Lee Furlong mladší byl devětadvacetiletý zástupce vedoucího supermarketu Ralph’s v Chatsworthu.

Na otázku o propadlé hypotéce odpověděl záporně. Cisco si však dal při svém digitálním pátrání práci navíc a prohledal i některé databáze jednotlivých států. A ve Furlongově případě mu vypadl odkaz na dražbu propadlé nemovitosti v roce 1994 v Nashvillu ve státě Tennessee, kde byl jako původní majitel uveden jistý Leander Lee Furlong.

Nemovitost dala do dražby banka First National Bank of Tennessee.

Jméno majitele bylo natolik neobvyklé, že muselo jít o příbuzného našeho Leandera Lee Furlonga mladšího. Mému potenciálnímu porotci bylo v době dražby třináct let, z čehož jsem vyvodil předpoklad, že o nemovitost tehdy přišel jeho otec. A Leander Lee Furlong mladší se o tom ve svém dotazníku nezmínil.

Volba porotců pokračovala dalšími dvěma dny, během nichž jsem nervózně čekal, až bude Furlong náhodně vybrán do další skupiny a posadí se do boxu, kde ho soudce i obě protistrany vyzpovídají. Přitom jsem se pomocí zabraňujících zpochybnění vzdal několika dobrých kandidátů, abych nechal v boxu volná místa.

Čtvrtý den ráno počítač konečně vygeneroval Furlonga a ten usedl do ohrádky. Když jsem uslyšel jeho jižanský přízvuk, věděl jsem, že tohle bude můj držák. Ten člověk skutečně pocházel z Tennessee a nemohl necítit zášť vůči bance, která sebrala jeho rodičům majetek. Před námi ji však ukrýval, aby se dostal do poroty.

Otázky ze strany soudce a státní zástupkyně zvládl na jedničku – říkal přesně to, co měl říkat, a prezentoval se jako bohabojný a tvrdě pracující muž s otevřenou myslí a konzervativními hodnotami. Když přišla řada na mě, držel jsem se nejprve zpátky a položil mu několik všeobecných otázek, načež jsem na něj hodil šrapnel. Potřeboval jsem totiž svůj zájem o něj odůvodnit. Zeptal jsem se ho, zda si myslí, že by společnost měla na lidi s propadlou hypotékou pohlížet svrchu, nebo zda je možné, že tito lidé mohou mít někdy legitimní důvody, proč svou nemovitost nesplácejí.

Furlong se svým jižanským přízvukem odpověděl, že každý případ je jiný a bylo by nesprávné házet všechny lidi s propadlou hypotékou do jednoho pytle.

Po pár dalších minutách a pár dalších otázkách ho Freemanová poslala do ohrádky a já se s jejím názorem ztotožnil. Furlong byl v porotě. A mně teď nezbývalo než doufat, že obžaloba jeho rodinnou minulost neodhalí. V

takovém případě by ho totiž z boxu porotců vyšoupli dřív než člena Crips ze zadržovací cely plné členů Bloods.

A kdyby mi někdo položil otázku, zda jsem se nezachoval neeticky nebo zda jsem neporušil pravidla, když jsem neohlásil Furlongovo tajemství soudu, pak bych mu odpověděl, že záleží na tom, jak definuje slovo nejbližší – ve spojení „nejbližší rodina“. Velikost a skladba nejbližší rodiny se totiž v průběhu života mění. Furlong do dotazníku uvedl, že je ženatý a má malého syna. Jeho nejbližší rodinu tedy nyní představovali manželka se synem. A co já můžu vědět: třeba už jeho otec vůbec není naživu. Otázka navíc zněla: „Stal jste se vy nebo člen vaší nejbližší rodiny předmětem propadnutí hypotéky?“ Slova „kdykoliv v minulosti“ v této větě chyběla.

Byla to tedy klasická šedá zóna a já se necítil být vázán povinností napomáhat obžalobě tím, že budu poukazovat na věci, které ten nebo onen zapomněl uvést do dotazníku.

Freemanová dostala stejný seznam jako já a navíc disponovala veškerými pravomocemi státního zastupitelství a losangeleské policie. V těchto dvou institucích určitě seděl někdo stejně chytrý jako můj vyšetřovatel. Ať si to tedy najdou sami. A jestli ne, jejich chyba.

Sledoval jsem Furlonga i ve chvíli, kdy Freemanová začala jmenovat základní stavební kameny své obžaloby: vražedná zbraň, očitá svědkyně, krev na botě obžalované, její dřívější rozlícené výstupy proti bance. Furlong měl lokty položené na opěrkách židle a konečky prstů držel sepjaté před ústy. Jako by si chtěl zakrýt tvář a jen po očku ze svého úkrytu po státní zástupkyni pokukoval. To mi prozradilo, že jsem ho odhadl správně. Rozhodně to byl můj držák.

Freemanová začala trochu ztrácet páru, když spěšně odříkávala, jak do sebe veškeré důkazy zapadají a jak všechny dohromady vylučují jakoukoliv důvodnou pochybnost. Bylo zjevné, že tuto část svého zahajovacího projevu osekala, aby se vešla do zkráceného časového limitu. Věděla, že v závěrečné řeči bude mít příležitost všechno hezky pospojovat dohromady, takže nyní mnoho věcí vynechala a přešla rovnou k závěru.

„Dámy a pánové, krev rozhodne,“ prohlásila. „Sledujte důkazy a ty vás bez jediné pochybnosti dovedou k Lise Trammelové. To ona vzala Mitchellu Bondurantovi život.

Vzala mu všechno, co měl. A teď přišel čas vydat ji spravedlnosti.“

Poděkovala porotcům a vrátila se na místo. Byla řada na mně. Vsunul jsem ruku pod stůl a zkontroloval si poklopec.

Stačí, aby se člověk jednou postavil před porotu s rozepnutým poklopcem, a už to zaručeně nikdy neudělá.

Vstal jsem a zamířil na stejné místo na „jevišti“, kde před chvílí stála Freemanová. Znovu jsem se pokusil nedat ničím najevo, že se stále zotavuju ze zranění.

„Dámy a pánové,“ začal jsem. „Na úvod bych vám chtěl představit sebe a několik skutečností. Jmenuji se Michael Haller. Jsem právní zástupce obžalované. Mým úkolem je hájit Lisu Trammelovou proti těmto velmi vážným obviněním. Naše ústava zaručuje každému americkému občanovi obžalovanému z trestného činu právo na plnou a ráznou obhajobu a přesně tu hodlám Lise v průběhu tohoto procesu poskytovat. Pokud tím kohokoliv z vás popudím nebo řeknu něco, co vám bude proti srsti, pak se vám předem omlouvám. Prosím vás však, abyste případný nepříznivý dojem ze mě nepřenášeli na Lisu.“

Otočil jsem se ke stolu obhajoby a zvedl ruku, jako bych chtěl u procesu uvítat Lisu Trammelovou.

„Liso, mohla byste se na chvíli postavit?“

Trammelová vstala, zlehka se natočila k porotě a začala si pomalu prohlížet dvanáct obličejů. Působila odhodlaně a nezlomeně – přesně tak, jak jsem to po ní chtěl.

„Toto je obžalovaná Lisa Trammelová. Paní Freemanová chce, abyste uvěřili, že to ona spáchala tento zločin. Měří sto padesát osm centimetrů, váží i s botama čtyřicet devět kilogramů a pracuje jako učitelka. Děkuji vám, Liso. Můžete se posadit.“

Trammelová usedla a já se obrátil zpátky k porotě.

Během řeči jsem neustále přesouval pohled z jednoho obličeje na druhý.

„Souhlasíme s paní Freemanovou, že ten zločin byl brutální, násilný a chladnokrevně provedený. Nikdo neměl právo vzít Mitchellu Bondurantovi život a ten, kdo to udělal, by měl být vydán spravedlnosti. Nikdy bychom však neměli vyvozovat ukvapené závěry. A právě to se v tomto případu stalo, jak nám ostatně potvrdí i důkazy. Vyšetřovatelé tohoto případu viděli stromy a snadno se nabízející závěry.

Neviděli však les. Skutečný vrah jim unikl.“

Za sebou jsem uslyšel hlas Andrey Freemanové.

„Ctihodnosti, můžeme přistoupit ke stolci, prosím?“

Perry se zamračil, ale kývnutím si nás přivolal k sobě.

Následoval jsem státní zástupkyni na bok soudního stolce a v duchu si už formuloval odpověď na její námitku, jejíž obsah mi byl předem jasný. Soudce zapnul větráček vytvářející hlukovou bariéru, aby porotci náhodou neslyšeli, co nemají, a všichni tři jsme naklonili hlavy k sobě.

„Pane soudce,“ začala Freemanová,“ „strašně nerada přerušuji něčí zahajovací projev, ale tahle přednáška vůbec jako zahajovací projev nevypadá. Hodlá nám pan obhájce předkládat fakta, která pak ve své obhajobě a pomocí svých důkazů prokáže, anebo hodlá jen povšechně řečnit o nějakém tajuplném vrahovi, který všem geniálně unikl?“

Soudce mi adresoval tázavý pohled. Podíval jsem se na hodinky.

„Pane soudce, proti této námitce musím vznést námitku.

Hovořím necelých pět z povolených třiceti minut a ona už vznáší námitku, protože jsem ještě nic konkrétního nevyložil na stůl? Jen se mě tím snaží shodit před porotou, pane soudce, a proto vás žádám, abyste její námitku zamítl nebo ji případně nechal označit za trvalou námitku a nedovolil paní žalobkyni, aby mě znovu přerušovala.“

„Myslím, že má pravdu, paní Freemanová,“ řekl soudce.

„Na námitky je ještě příliš brzy. Pokud chcete, budu vaše argumenty brát jako trvalou námitku a v případě potřeby pana Hallera přeruším sám. Ale teď se vraťte ke stolu obžaloby a už pana obhájce nepřerušujte.“

Vypnul větráček a odjel na židli zpět doprostřed stolu.

Freemanová a já jsme se vrátili na původní místa.

„Takže jak jsem již říkal před přerušením, tento případ má i svůj širší rámec a obhajoba vám ho ukáže. Obžaloba by vám ráda vsugerovala, že se zde jednalo o prostý akt pomsty. Vražda však nikdy není prostá, a pokud hledáte při vyšetřování nebo při trestním stíhání zkratky, tak vám leccos unikne. Včetně pachatele. Lisa Trammelová zavražděného Mitchella Bonduranta ani neznala. Nikdy se s ním nesetkala.

Neměla motiv ho zabít, protože ten, který se vám pokusí podstrčit obžaloba, je falešný. Obžaloba bude tvrdit, že Lisa zabila Mitchella Bonduranta, poněvadž jí měl sebrat dům.

Pravda je však taková, že on jí ho sebrat neměl, a my to dokážeme. Motiv je jako kormidlo na lodi. Jakmile ho odejmete, je loď vydána napospas rozmarům větru. A přesně taková je i obžaloba: jen spousta větru.“

Strčil jsem si ruce do kapes a podíval se na špičky svých bot. Napočítal jsem v duchu do tří, a když jsem opět zvedl hlavu, zadíval jsem se přímo na Furlonga.

„Skutečnou podstatou tohoto případu jsou peníze. Je jí epidemie propadlých hypoték, která zachvátila naši zemi.

Tato vražda nebyla obyčejným aktem msty. Bylo to chladné a vykalkulované usmrcení muže, u něhož hrozilo, že odhalí korupci v našich bankách a mezi nejrůznějšími zprostředkovateli, kteří se angažují v zabavování domů. Jde tady o peníze a o lidi, kteří je mají a nehodlají se s nimi za žádnou cenu rozloučit – ani za cenu vraždy.“

Znovu jsem se odmlčel, přesunul váhu z nohy na nohu a obsáhl pohledem celý box porotců. Nakonec jsem zabodl oči do porotkyně jménem Esther Marksová. Věděl jsem, že je to svobodná matka, která pracuje jako office manažerka v jedné oděvní firmě. Pravděpodobně vydělávala méně než muži vykonávající stejnou práci a já na základě toho usuzoval, že bude k mé klientce cítit jisté sympatie.

„Na Lisu Trammelovou někdo hodil vraždu, kterou nespáchala. Stala se hromosvodem. Obětním beránkem.

Protestovala proti přehnaně přísným a podvodným praktikám banky při zabavování domů. Bojovala proti bance a vysloužila si za to soudní zákaz styku. Právě to, co z ní v očích líných vyšetřovatelů učinilo podezřelou osobu, z ní v očích skutečného pachatele učinilo dokonalého obětního beránka. A my vám to dokážeme.“

Všechny pohledy mě upřeně sledovaly. Získal jsem si absolutní pozornost porotců.

„Důkazy obžaloby neobstojí,“ pokračoval jsem. „Jeden po druhém je vyvrátíme. Kritériem, na němž musíte své konečné rozhodnutí založit, je vina bez jakýchkoliv důvodných pochybností. Naléhavě vás proto vyzývám, abyste tento proces pozorně sledovali a přemýšleli sami za sebe. Ručím vám za to, že pokud to uděláte, odhalíte tolik důvodných pochybností, že nebudete vědět, co s nimi. A pak vám v hlavě zůstane jen jedna otázka. Proč? Proč byla tato žena obžalována z tohoto zločinu? Proč musela tohle všechno zakusit?“

Udělal jsem poslední odmlku, načež jsem kývl a poděkoval porotcům za pozornost. Rychle jsem se vrátil na místo a posadil se. Lisa se ke mně natáhla a položila mi ruku na paži, jako by mi chtěla poděkovat, že jsem se za ni postavil. Byl to jeden z našich pečlivě nacvičených pohybů.

Věděl jsem, že je to jen hrané, ale přesto mi to dělalo dobře.

Soudce vyhlásil patnáctiminutovou přestávku, po níž měly začít svědecké výpovědi. Soudní síň se pomalu vyprazdňovala, ale já zůstal sedět za stolem obhajoby. Zdálo se mi, že moje úvodní řeč vychýlila misku vah alespoň trochu na mou stranu. V příštích několika dnech měla mít navrch obžaloba, ale Freemanová už věděla, že jí neprodám kůži lacino.

„Děkuju vám, Mickey,“ řekla Lisa Trammelová, vstala a zamířila za Herbem Dahlem, který si pro ni přišel až k brance.

Podíval jsem se na něj a pak i na ni.

„Ještě mi neděkujte,“ řekl jsem.

22. kapitola

Po přestávce vyrukovala Andrea Freemanová se svědkyní, která patřila do kategorie „navozovačů atmosféry“, jak to sám pro sebe nazývám. Jejich svědectví bývá často dramatické, ale neřeší otázku viny či neviny obžalovaného. Státní zástupci si je předvolávají jako pouhou součást architektury obžaloby a jejich jediným úkolem je připravit půdu pro důkazy, které přijdou později.

Prvním svědkem v našem procesu tedy byla recepční banky WestLand National jménem Riki Sanchezová. Právě tato žena našla v garáži vedle banky tělo oběti. Její svědecká hodnota spočívala v tom, že pomohla stanovit čas úmrtí a přenést na obyčejné lidi v porotě šok spojený s vraždou.

Sanchezová bydlela v Santa Clarita Valley, takže se její ranní dojíždění vyznačovalo velkou pravidelností.

Vypověděla, že do garáže vjíždí každý den přesně ve tři čtvrtě na devět a během následujících deseti minut musí zaparkovat, dojít ke vchodu pro zaměstnance a posadit se na recepci za svůj stůl, aby byla připravená, až se v devět hodin otevře banka pro veřejnost.

V den vraždy prý přijela do práce v obvyklý čas a v garáži našla volné místo přibližně deset aut od místa vyhrazeného pro Mitchella Bonduranta. Když vystoupila a zamkla auto, zamířila k můstku spojujícímu garáž s budovou banky. A právě v tu chvíli objevila tělo. Nejprve si všimla rozlité kávy, pak otevřeného kufříku na zemi a nakonec Mitchella Bonduranta, jenž ležel celý zkrvavený na břiše.

Sanchezová k němu poklekla, zjistila, jestli jeví známky života, a pak vytáhla z kabelky mobilní telefon a zatelefonovala na 911.

Obhajobě se jen vzácně podaří bodovat u křížového výslechu navozovačů atmosféry. Jejich výpověď bývá obvykle důkladně nacvičená a málokdy řeší samotnou otázku viny a neviny. Přesto není důvod to nezkusit. Vstal jsem tedy a položil Sanchezové několik otázek, abych zjistil, jestli z nich nevzejde něco použitelného.

„Slečno Sanchezová, uvedla jste, že vaše ranní dojíždění je časově velmi pravidelné. Jakmile však dorazíte do garáže, mohou nastat určité odchylky, je to tak?“

„Nevím, jak to přesně myslíte.“

„Myslím to tak, že nemáte vyhrazené parkovací místo, takže v tomto směru nelze o žádné pravidelnosti hovořit.

Přijedete zkrátka do garáže a začnete hledat volné místo.“

„To je vlastně pravda. Ale banka ještě nemá otevřeno, takže je tam volných míst spousta. Obvykle vyjedu do druhého podlaží a zaparkuju zhruba ve stejných místech jako toho dne.“

„Dobrá. Vcházela jste někdy v minulosti do budovy banky společně s panem Bondurantem?“

„Ne, obvykle přijížděl přede mnou.“

„Takže toho dne, kdy jste našla tělo pana Bonduranta, kde přesně jste v garáži viděla obžalovanou Lisu Trammelovou?“

Sanchezová se zarazila, jako by to byl chyták. A taky že byl.

„Já ji… Totiž, já ji neviděla.“

„Děkuji vám, slečno Sanchezová.“

Další na řadě byla operátorka linky 911, která osudného dne v 8.52 ráno přijala tísňové volání od Sanchezové.

Jmenovala se LeShonda Gainesová a její svědectví sloužilo především k tomu, aby mohla obžaloba představit zvukový záznam jejího rozhovoru se Sanchezovou. Přehrání záznamu bylo přehnaně dramatické a veskrze nepotřebné, ale soudce ho připustil, přestože jsem proti němu vznesl už před začátkem procesu námitku. Freemanová rozdala porotcům, soudci i obhajobě přepisy rozhovoru a nechala přehrát čtyřicetivteřinovou pasáž.

GAINESOVÁ: Linka devět set jedenáct, co chcete ohlásit?

SANCHEZOVÁ: Je tu nějaký muž. Myslím, že je mrtvý! Je celý od krve a nehýbe se.

GAINESOVÁ: Jak se jmenujete, paní?

SANCHEZOVÁ: Riki Sanchezová. Jsem v garáži vedle banky WestLand National v Sherman Oaks.

(odmlka)

GAINESOVÁ: To je u Ventura Boulevard?

SANCHEZOVÁ: Ano, posíláte sem někoho?

GAINESOVÁ: Právě jsme na místo vyslali policii a záchrannou službu.

SANCHEZOVÁ: Myslím, že už je mrtvý. Je tu spousta krve.

GAINESOVÁ: Víte, kdo to je?

SANCHEZOVÁ: Myslím, že je to pan Bondurant, ale jistě to nevím. Chcete, abych ho obrátila?

GAINESOVÁ: Ne, stačí, když počkáte na policii.

Nehrozí vám nějaké nebezpečí, paní Sanchezová?

(odmlka)

SANCHEZOVÁ: Eh, myslím, že ne. Nikoho tu nevidím.

GAINESOVÁ: Dobře, tak počkejte na policii a nezavěšujte.

S křížovým výslechem jsem se ani neobtěžoval.

Obhajoba zde neměla co získat.

Freemanová svědkyni poděkovala a zahrála svůj první falšovaný míč. Očekával jsem, že nyní předvolá policistu, který jako první zasahoval na místě činu. Že ho nechá vypovědět, jak dorazil do garáže a zajistil místo činu, a přitom porotě ukáže fotografie oběti. Freemanová však nyní předvolala Margo Schaferovou – očitou svědkyni, která tvrdila, že se Trammelová v době vraždy pohybovala poblíž místa činu. Okamžitě jsem pochopil, jakou strategii tím Freemanová sleduje. Místo aby poslala porotu na oběd s fotkami oběti v hlavách, poslala je na oběd s prvním velkým námětem k přemýšlení. S prvním svědectvím, které spojovalo Lisu Trammelovou s místem činu.

Byl to dobrý plán, jenže Freemanová netušila, co o její svědkyni vím. Nezbývalo mi než doufat, že ji stihnu vyslechnout před polední pauzou.

Schaferová byla drobná žena; na svědeckou lavici usedla celá nervózní a bledá. Jakmile se posadila, musela si snížit mikrofon, protože ten zůstal po Gainesové příliš vysoko.

Během přímého výslechu se Freemanová od svědkyně dozvěděla, že pracuje v bance jako pokladní a do práce se vrátila před čtyřmi lety po mateřské dovolené. Ve firmě neměla žádné ambice. Prostě se jí líbila zodpovědnost spojená s touto prací a také kontakt s klienty.

Po několika dalších osobních otázkách, které měly vytvořit vazbu mezi Schaferovou a porotci, se Freemanová přesunula k jádru svědectví a zeptala se na ono osudné ráno.

„Měla jsem zpoždění,“ začala Schaferová. „V devět hodin už mám sedět na své přepážce. A ještě předtím musím zajít do trezoru pro hotovost a podepsat se. Takže do práce obvykle přicházím ve tři čtvrtě. Jenže toho dne jsem na Ventura Boulevard uvízla kvůli nějaké nehodě v zácpě a nabrala jsem pořádné zpoždění.“

„Vzpomenete si, jak velké zpoždění jste přesně měla?“

zeptala se Freemanová.

„Ano, přesně deset minut. Pořád jsem se totiž dívala na hodiny na palubní desce. Měla jsem přesně desetiminutové zpoždění.“

„Dobře, a když jste se přiblížila k bance, všimla jste si něčeho neobvyklého, co vzbudilo vaše obavy?“

„Ano, všimla.“

„A co to bylo?“

„Viděla jsem na chodníku Lisu Trammelovou, jak odchází z banky.“

Vstal jsem a vznesl námitku. Odůvodnil jsem ji tím, že svědkyně nemohla tušit, odkud osoba, kterou ona pokládala za Lisu Trammelovou, odchází nebo kam jde. Soudce s mým názorem souhlasil a námitku přijal.

„Kterým směrem paní Trammelová kráčela?“ zeptala se Freemanová.

„Na východ.“

„A kde se ve vztahu k bance nacházela?“

„Byla půl bloku východně od banky a kráčela taky východně.“

„Takže šla vlastně směrem od banky, je to tak?“

„Ano, přesně tak.“

„A jak blízko jste byla vy, když jste ji viděla?“

„Já jela po Ventura západním směrem a byla jsem zrovna v levém pruhu, abych se mohla včas zařadit do odbočovacího pruhu a zabočit vlevo do garáže u banky.

Takže ona byla tři jízdní pruhy ode mě.“

„Ale vy jste se snad věnovala řízení, ne?“

„Ne, zrovna jsem stála na červenou, když jsem si jí poprvé všimla.“

„Takže když jste ji uviděla, kráčela v pravém úhlu vedle vás?“

„Ano, měla jsem ji přímo vedle sebe přes ulici.“

„A jak je možné, že jste v ní poznala obžalovanou Lisu Trammelovou?“

„Protože v salonku a v trezoru visí její fotka. A navíc ji zhruba před třemi měsíci ukázali všem zaměstnancům.“

„Proč to udělali?“

„Protože banka nechala Lise Trammelové vystavit soudní zákaz styku, podle kterého se paní Trammelová nesměla k bance přiblížit na méně než třicet metrů. Ukázali nám její fotku a řekli, že pokud tuto ženu kdykoliv uvidíme v objektu banky, máme to okamžitě hlásit nadřízeným.“

„Můžete porotě sdělit, kolik bylo hodin, když jste viděla Lisu Trammelovou kráčet východním směrem po chodníku?“

„Ano, vím přesně, kolik bylo hodin, protože jsem měla zpoždění. Bylo osm padesát pět.“

„Takže v osm hodin padesát pět minut kráčela Lisa Trammelová východním směrem neboli směrem od banky, je to tak?“

„Ano, přesně tak.“

Freemanová položila svědkyni několik dalších otázek, aby z ní vyloudila žádoucí odpovědi. Z těch vyplývalo, že se Lisa Trammelová nacházela několik minut po ohlášení vraždy na linku 911 pouhého půl bloku od banky. V půl dvanácté přímý výslech skončil a soudce se mě dotázal, zda chci nechat vyhlásit polední přestávku a zahájit křížový výslech až po ní.

„Myslím, pane soudce, že tohle za půl hodiny zvládnu.

Raději bych pokračoval hned. Jsem připravený.“

„Jak chcete, pane Hallere. Tak tedy prosím.“

Vstal jsem a zamířil k pultíku umístěnému mezi stolem obžaloby a boxem porotců. Nesl jsem si zápisník a dvě tabule, které jsem držel čely proti sobě, aby na ně nebylo vidět. Došel jsem k pultíku a opřel tabule o boční stěnu.

„Dobrý den, paní Schaferová.“

„Dobrý den.“

„Ve své výpovědi jste se zmínila, že jste měla zpoždění kvůli dopravní nehodě, je to tak?“

„Ano.“

„Neprojížděla jste náhodou cestou do práce přímo kolem místa, kde se ta nehoda stala?“

„Ano, bylo to kousek západně od Van Nuys Boulevard.

Když jsem projela kolem, začal být provoz zase plynulý.“

„Na které straně Ventura Boulevard to bylo?“

„To je právě to. Ta nehoda se stala ve směru na východ, ale všichni, kdo jeli v mém pruhu, zpomalili a civěli na ni.“

Udělal jsem si do zápisníku poznámku a změnil jsem téma.

„Paní Schaferová, všiml jsem si, že se vás státní zástupkyně zapomněla zeptat, jestli paní Trammelová nesla v ruce kladivo, když jste ji viděla. Neviděla jste u ní nic takového, že ne?“

„Ne, neviděla. Ale nesla velkou nákupní tašku, do které by se kladivo pohodlně vešlo.“

Tohle bylo poprvé, co jsem o nějaké nákupní tašce slyšel. V nálezech obžaloby o ní nebyla žádná zmínka.

Přeochotná svědkyně Margo Schaferová bezděky vnášela do procesu nový předmět. Nebo jsem si to alespoň myslel.

„Nákupní tašku? Nezmínila jste se o té nákupní tašce náhodou během svých rozhovorů o případu s policií nebo s paní žalobkyní?“

Schaferová se nad mou otázkou zamyslela.

„Nejsem si jistá. Možná ne.“

„Takže pokud si vzpomínáte, tak se vás policie vůbec neptala, jestli obžalovaná něco nesla v ruce.“

„Myslím, že je to tak.“

Netušil jsem, co to znamená nebo jestli to vůbec něco znamená. Rozhodl jsem se tedy, že nechám tu tašku prozatím plavat, a znovu jsem zabrousil jiným směrem.

Svědek by nikdy neměl vědět, kam protistrana svými otázkami míří.

„Paní Schaferová, když jste před několika minutami vypověděla, že jste se nacházela tři jízdní pruhy od chodníku, kde jste údajně zahlédla obžalovanou, tak jste se trochu přepočítala, ne?“

Byla to druhá náhlá změna tématu a moje otázka na chvíli vyvedla svědkyni z míry.

„Eh…, ne, nepřepočítala.“

„Ve kterém úseku Ventura Boulevard jste se pohybovala, když jste obžalovanou viděla?“

„U odbočky na Cedros Avenue.“

„Tam má Ventura Boulevard ve východním směru dva jízdní pruhy, je to tak?“

„Ano.“

„A pak ještě odbočovací pruh na Cedros Avenue, že?“

„Ano, přesně tak. Takže dohromady tři.“

„A co odstavný pruh na parkování?“

Svědkyně nasadila výraz typu „nechte toho, prosím vás“.

„To přece není jízdní pruh.“

„To ne, ale je to další prostor mezi vámi a ženou, o které tvrdíte, že to byla Lisa Trammelová, nemám pravdu?“

„Když myslíte… Podle mě je to hnidopišství.“

„Vážně? Já bych to označil spíše za snahu o přesnost, co vy na to?“

„Podle mě by většina lidí řekla, že nás od sebe dělily tři jízdní pruhy.“

„No, ta parkovací zóna, jestli ji tak můžeme nazývat, je široká nejméně na délku auta a spíš ještě širší, je to tak?“

„Dobrá, jestli se chcete hádat, tak ano. Říkejme tomu čtvrtý pruh. Moje chyba.“

Byla to záštiplná, ne-li přímo zahořklá poznámka a já si byl jistý, že porota vidí, kdo se tu chce ve skutečnosti hádat.

„Takže nyní tvrdíte, že když jste údajně spatřila paní Trammelovou, nacházela jste se od ní přibližně čtyři jízdní pruhy – ne tři, jak jste až dosud uváděla, je to tak?“

„Ano. Jak říkám, je to moje chyba.“

Načmáral jsem si do zápisníku poznámku, která ve skutečnosti neměla žádný význam, protože jsem doufal, že to na porotce bude působit, jako bych si vedl nějaké skóre.

Poté jsem se sklonil ke svým tabulím, oddělil jsem je od sebe a vybral jednu z nich.

„Ctihodnosti, rád bych svědkyni ukázal fotografii místa, o kterém zde hovoříme.“

„Viděla ji obžaloba?“

„Byla obsažena na důkazním cédéčku, které jsme obžalobě poskytli v rámci předávání nálezů. Neposkytl jsem paní Freemanové konkrétně tuto tabuli a ona mě o ni nežádala.“

Freemanová nevznesla žádnou námitku a soudce mě vyzval, ať pokračuju, přičemž první tabuli označil za předmět doličný obhajoby číslo 1A. Rozložil jsem stojan a postavil tabuli do volného prostoru mezi boxem porotců a svědeckou lavicí. Obžaloba měla v plánu používat k předkládání důkazů obrazovky zavěšené pod stropem a já to měl později také v plánu, avšak tuto názornou ukázku jsem chtěl vést staromódním způsobem. Instaloval jsem tabuli a vrátil se k pultíku.

„Paní Schaferová, poznáváte fotografii, kterou jsem umístil na tuto tabuli?“

Byl to letecký snímek dotyčného úseku Ventura Boulevard v celkové délce zhruba dvou domovních bloků.

Aronsonová mi ho pořídila z Google Earth a pak už ho stačilo jen zvětšit a upevnit na tabuli.

„Ano. Vypadá to jako pohled shora na Ventura Boulevard – je na něm vidět banka a taky křižovatka s Cedros Avenue asi o blok dál.“

„Ano, je to letecký snímek. Můžete prosím sejít dolů a pomocí fixy, kterou najdete na odkládací ploše pod tabulí, zakroužkovat místo, na kterém jste údajně viděla Lisu Trammelovou?“

Schaferová se podívala na soudce, jako by ho žádala o svolení. Perry souhlasně kývl a svědkyně sešla dolů. Sebrala z odkládací plochy černou fixu a označila místo na chodníku, asi půl bloku od vchodu do banky.

„Děkuji vám, paní Schaferová. Můžete nyní pro porotu označit, kde se nacházelo vaše auto, když jste se podívala z okna a údajně Lisu Trammelovou spatřila?“

Svědkyně zakreslila kružnici v prostředním pruhu – v místě, které se nacházelo nejméně tři délky auta od přechodu pro chodce.

„Děkuji vám, paní Schaferová. Můžete se vrátit na svědeckou lavici.“

Schaferová položila fixu zpět na odkládací plochu a zamířila na své místo.

„Kolik aut stálo na té křižovatce před vámi, co myslíte?“

„Nejmíň dvě. Možná tři.“

„A co odbočovací pruh bezprostředně nalevo od vás – čekala tam nějaká auta, až budou moci odbočit?“

Schaferová byla na tuto otázku připravená a nenechala se ošálit.

„Ne, měla jsem volný výhled na chodník.“

„Takže ranní špička byla v plném proudu, ale vy nám tvrdíte, že v odbočovacím pruhu nikdo nestál a nečekal, až bude moci odbočit a dostat se do práce?“

„Přímo vedle mě nikdo nestál, ale já jsem byla až třetí nebo čtvrté auto za semafory. Vepředu možná někdo na odbočení čekal, ale přímo vedle mě ne.“

Zeptal jsem se soudce, zda mohu rozložit druhou tabuli, předmět doličný obhajoby číslo 1B, a soudce mi dal svolení.

Na tabuli visela další zvětšená fotografie, ale tentokrát šlo o snímek z ulice. Cisco ho pořídil v pondělí měsíc po vraždě, když jel po Ventura Boulevard západním směrem a na křižovatce s Cedros Avenue čekal v 8.55 ráno v prostředním pruhu na zelenou. V pravém dolním rohu snímku se nacházela časová značka.

Došel jsem zpátky k pultu a požádal Schaferovou, ať nám popíše, co vidí.

„To je fotka stejného bloku, ale pořízená z ulice. Je tam vidět Danny’s Deli. Někdy tam chodíme na oběd.“

„Ano, a nevíte náhodou, jestli tam dělají i snídaně?“

„Ano, dělají.“

„Šla jste tam někdy na snídani?“

Freemanová vstala a vznesla námitku.

„Pane soudce, opravdu nechápu, jak tohle souvisí s výpovědí svědkyně nebo s jakoukoliv částí našeho procesu.“

Perry se na mě podíval.

„Pokud mi dáte ještě chvilku, Ctihodnosti, souvislost vyjde docela jasně najevo.“

„Pokračujte, ale ať je to rychle.“

Upřel jsem pozornost zpátky na Schaferovou.

„Měla jste někdy příležitost zajít si do bistra Danny’s Deli na snídani, paní Schaferová?“

„Ne, na snídani ne.“

„Ale víte, že je to oblíbené místo, kde lidé snídají, viďte?“

„To opravdu nevím.“

Zrovna tuhle odpověď jsem slyšet nechtěl, ale i tak mi pomohla. Bylo to poprvé, co Schaferová zareagovala jednoznačně vyhýbavě a záměrně se vyhnula kladné odpovědi, přestože ta se sama nabízela. Porotci, kteří si toho všimli, v ní náhle začali vidět člověka, který se nechová jako nestranný svědek, nýbrž jako svědek, jenž se odmítá odchýlit od linie předepsané obžalobou.

„Dobrá, zeptám se vás tedy na něco jiného. Které jiné podniky v tomto domovním bloku mají otevřeno před devátou ráno?“

„Většinou jsou tam obchody, které v tu dobu mají ještě zavřeno. Je to vidět i podle těch cedulí na fotce.“

„Jak byste tedy vysvětlila skutečnost, že všechna placená parkovací místa na té fotografii jsou obsazená? Mohli by to být návštěvníci bistra Danny’s Deli?“

Freemanová vznesla další námitku, protože prý svědkyně není způsobilá na tuto otázku odpovědět. Soudce s tím souhlasil, námitku přijal a vyzval mě, ať pokračuju.

„Když jste toho pondělního rána v osm hodin padesát pět minut podle svého tvrzení viděla přes čtyři jízdní pruhy paní Trammelovou, vzpomenete si, kolik automobilů parkovalo na placených místech před bistrem a u obrubníku?“

„Ne, nepamatuju.“

„Před několika okamžiky jste ovšem vypověděla – a pokud si přejete, mohu vám nechat vaši odpověď přečíst –, že jste měla na Lisu Trammelovou volný výhled.

Vypovídáte tedy, že v parkovacím pruhu žádná auta neparkovala?“

„Možná tam pár aut stálo, ale já ji přesto zřetelně viděla.“

„A co jízdní pruhy, ty byly taky volné?“

„Ano. Viděla jsem ji.“

„Řekla jste, že jste měla zpoždění, protože provoz v západním směru byl kvůli autonehodě velmi pomalý, je to tak?“

„Ano.“

„Ta nehoda se stala ve východním směru, viďte?“

„Ano.“

„Jak daleko tedy stála doprava ve východním směru, pokud byl západní směr ucpaný tak, že jste cestou do práce nabrala desetiminutové zpoždění?“

„To si opravdu nevzpomínám.“

Dokonalá odpověď. Pro mě. Nesdílný svědek vždycky znamená body pro protistranu.

„Není tedy pravda, paní Schaferová, že jste se musela dívat přes tři ucpané jízdní pruhy plus jeden plně obsazený parkovací pruh, abyste na chodníku viděla obžalovanou?“

„Já jen vím, že jsem ji viděla. Byla tam.“

„A dokonce tvrdíte, že nesla velkou nákupní tašku, viďte?“

„Přesně tak.“

„Jaká to byla nákupní taška?“

„Taková s přilepenýma ušima, jaké dostanete v obchodním domě.“

„Jakou měla barvu?“

„Červenou.“

„A dokázala byste nám říct, jestli byla plná, nebo prázdná?“

„To bych nedokázala.“

„A paní Trammelová ji nesla podél těla nebo před sebou?“

„Podél těla. Držela ji v jedné ruce.“

„Zdá se, že jste si té tašky všimla velmi dobře. Dívala jste se na ni, anebo na obličej ženy, která ji nesla?“

„Měla jsem čas prohlédnout si obojí.“

Zavrtěl jsem hlavou a zadíval se do poznámek.

„Paní Schaferová, víte, jak je paní Trammelová vysoká?“

Otočil jsem se ke své klientce a dal jí pokyn, ať vstane.

Zřejmě jsem měl nejprve požádat o souhlas soudce, ale byl jsem rozjetý a nechtěl jsem se nechat čímkoliv brzdit. Perry neřekl nic.

„Nemám tušení,“ odpověděla Schaferová.

„Překvapilo by vás, kdybyste se dozvěděla, že měří jen sto padesát osm centimetrů?“

Kývl jsem na Lisu a ta se znovu posadila.

„Ne, myslím, že by mě to nepřekvapilo.“

„Sto padesát osm centimetrů, a vy jste ji přesto zaregistrovala přes čtyři jízdní pruhy plné aut.“

Freemanová vznesla námitku. Věděl jsem, že to udělá.

Perry ji přijal, jenže já nepotřeboval slyšet odpověď – své už jsem si řekl. Podíval jsem se na hodinky a zjistil, že je za dvě minuty dvanáct. Vypustil jsem tedy závěrečné torpédo.

„Paní Schaferová, můžete se podívat na tu fotografii a ukázat, kde na chodníku vidíte obžalovanou?“

Všechny oči se zaměřily na zvětšeninu. Vzhledem k řadě aut stojících v parkovacím pruhu se chodci na chodníku rozhodně nedali identifikovat. Freemanová vyskočila a vznesla námitku, že se obhajoba pokouší manipulovat se svědkyní i se soudem. Perry si nás přivolal k sobě. Když jsme k němu přišli, oslovil mě přísným tónem.

„Pane Hallere, je obžalovaná na tom snímku? Ano, nebo ne?“

„Ne, Ctihodnosti.“

„V tom případě se pokoušíte svědkyni ošálit. A to se v mé soudní síni dít nebude. Odstraňte tu fotografii.“

„Pane soudce, já se nesnažím nikoho ošálit. Svědkyně mohla jednoduše říct, že obžalovaná na snímku není. Jenže ona evidentně na chodce na protějším chodníku nevidí a já se to jen snažím ozřejmit i porot…“

„Mně je jedno, o co se snažíte. Odneste si tu fotografii, a jestli se ještě jednou pokusíte o něco podobného, čeká vás po skončení procesu slyšení za pohrdání soudem.

Rozumíte?“

„Ano, pane.“

„Ctihodnosti,“ ozvala se Freemanová. „Porotě by se mělo říct, že obžalovaná na fotografii není.“

„Souhlasím. Vraťte se.“

Cestou zpátky k pultu jsem obě tabule opět složil.

„Dámy a pánové,“ začal soudce. „Vezměte laskavě na vědomí, že na fotografii, kterou vám pan obhájce ukázal, obžalovaná není.“

Toto poučení pro porotce mi nevadilo. Své argumenty jsem i tak sdělil dostatečně jasně. Už sám fakt, že soudce musel porotcům říkat, že Lisa na fotce není, jasně dokazoval, jak obtížně by se dal kdokoliv na chodníku rozpoznat.

Soudce mě vyzval, ať pokračuju v křížovém výslechu, a já se naklonil k mikrofonu.

„Nemám další otázky.“

Posadil jsem se na své místo a položil tabule na podlahu pod stůl. Posloužily mi dobře. Soudce mi to dal sice znovu sežrat, ale stálo to za to. Když člověk dosáhne, čeho chtěl, vždycky to stojí za to.

23. kapitola

Lisa Trammelová byla z mého křížového výslechu Margo Schaferové nadšená. Dokonce ani Herb Dahl se neudržel a během polední přestávky mi pogratuloval.

Poradil jsem jim, aby své nadšení krotili. Proces byl stále v rané fázi a očití svědkové jako Schaferová se advokátům obvykle nejsnáze cupovali a znevěrohodňovali. Nejtěžší svědkové a nejtěžší dny nás teprve čekaly. Na to se mohli oba spolehnout.

„To je mi fuk,“ prohlásila Trammelová. „Byl jste úžasný a ta prolhaná štětka dostala přesně to, co si zasloužila.“

Její invektiva byla prodchnutá nenávistí a já se na okamžik zarazil, než jsem na ni reagoval.

„Státní zástupkyně ještě dostane příležitost zmírnit během návazného výslechu největší škody.“

„A vy ji pak při návazném křížovém výslechu zase zničíte.“

„No…, já nevím, jestli chci někoho zničit. Od toho tu…“

„Půjdete s námi na oběd, Mickey?“

Lisa svou žádost doprovodila tím, že chytila Dahla kolem ramen, čímž dala jasně najevo, co jsem celou dobu předpokládal, totiž že vztah mezi těmihle dvěma už není pouze obchodní.

„Tady v okolí nic dobrého není,“ pokračovala. „Takže se posadíme někam na Ventura Boulevard. Možná dokonce zkusíme Danny’s Deli.“

„Děkuju, ale ne. Musím se vrátit do kanceláře a sejít se se svým týmem. Nepřišli k soudu, protože prostě nemohli.

Mají spoustu práce a já potřebuju zjistit, co nového objevili.“

Lisa mi věnovala pohled, který mi prozradil, že mi nevěří. Mně to však bylo vcelku jedno. Zastupoval jsem ji u soudu. To neznamenalo, že s ní musím taky jíst, a už vůbec to neznamenalo, že musím jíst s mužem, o kterém jsem byl stále přesvědčen, že navzdory jejich romantickému vztahu – pokud to vůbec byl romantický vztah – má v plánu ji okrást.

Ze soudní budovy jsem tedy vyšel sám a pěšky jsem zamířil do své kanceláře ve Victory Building.

Lorna už mezitím zašla do konkurenčního a mnohem lepšího bistra Jerry’s Famous Deli ve Studio City a koupila tam sendviče s krůtím masem a se zelím. Pustil jsem se u stolu do jídla a přitom vyprávěl Ciskovi s Bullocksovou, co se během dopoledne u soudu stalo. Ačkoliv jsem se před klientkou choval zdrženlivě, ve skutečnosti jsem měl z křížového výslechu Margo Schaferové velmi dobrý pocit.

Poděkoval jsem Bullocksové za tabuli, která podle mě udělala na porotu dojem. Nic nezpochybní údajné očité svědectví lépe než vizuální pomůcka.

Když jsem členům týmu popsal průběh dopoledního jednání, zeptal jsem se, na čem pracovali oni. Cisco prohlásil, že stále přezkoumává policejní vyšetřování a hledá v něm chyby a zkratkovité závěry, které by se daly během křížového výslechu použít proti detektivu Kurlenovi.

„Dobře, budu potřebovat veškerou dostupnou munici,“

řekl jsem. „Bullocksová, ty něco máš?“

„Já strávila prakticky celé dopoledne nad spisem o té propadlé hypotéce. Chci být neprůstřelná, až na mě přijde řada.“

„Dobře, to je fajn, ale na to máš ještě dost času. Podle mého odhadu přijde obhajoba na řadu až příští týden.

Freemanová zatím působí dojmem, že se snaží dodržovat určitý rytmus a dynamiku, ale má na seznamu spoustu svědků a nezdá se, že by to byla jen kouřová clona.“

Státní zástupci i obhájci často své seznamy svědků uměle nafukovali, aby protistrana musela hádat, koho nakonec skutečně předvolají a čí svědecká výpověď je opravdu důležitá. Mně se však nezdálo, že by se Freemanová k této lsti uchýlila. Její seznam nebyl obsáhlý a každé jméno mohlo obžalobě něco přinést.

Namočil jsem si sendvič do dresinku Thousand Island, který mi ukápl na papírový obal. Aronsonová ukázala na jednu z tabulí, jež jsem si přinesl od soudu. Byl na ní snímek pořízený z auta, pomocí něhož jsem se pokusil Margo Schaferovou ošálit.

„Nebylo to riskantní? Co kdyby Freemanová žádnou námitku nevznesla?“

„Věděl jsem, že ji vznese. A i kdyby ne, zarazil by mě soudce. Nesou dost nelibě, když se jim někdo snaží takhle plést svědky.“

„No jo, jenže takhle porota ví, že lžeš.“

„Já nelhal. Prostě jsem svědkyni položil otázku. Mohla by ukázat, kde se na snímku nachází Lisa? Neřekl jsem, že tam Lisa je. Kdyby dostala příležitost odpovědět, prostě by odpověděla, že ne. A tím by to skončilo.“

Aronsonová se zamračila.

„Pamatuj si, co jsem ti říkal, Bullocksová. Hlavně si nepěstuj svědomí. Tady se hraje tvrdě. Já Freemanovou nachytal a ona se teď snaží nachytat mě. Možná už mě dokonce v něčem nachytala a já o tom ani nevím. Podstoupil jsem riziko a nechal se od soudce lehce klepnout přes prsty.

Zatímco jsme však stáli s Freemanovou u soudce, všichni porotci se dívali na tu fotku a všichni si říkali, jak muselo být pro Margo Schaferovou složité vidět všechno, co tvrdila.

Takhle to funguje. Je to chladné a vypočítavé. Někdy tím člověk zaboduje, ale většinou se to nepodaří.“

„Já vím,“ řekla Aronsonová odmítavě. „Ale to ještě neznamená, že se mi to musí líbit.“

„Ne, to nemusí.“

24. kapitola

Freemanová mě po obědě překvapila, když nepředvolala Margo Schaferovou zpět na svědeckou lavici, aby se pokusila napravit škody, které jsem na ní během křížového výslechu napáchal. Usoudil jsem, že má na pozdější dobu naplánováno něco jiného, co výpověď Schaferové zachrání.

Místo ní tedy předvolala seržanta losangeleské policie Davida Covingtona, který po ohlášení vraždy Riki Sanchezovou na linku 911 jako první dorazil do garáže vedle banky WestLand National.

Covington byl ostřílený veterán a solidní svědek obžaloby. Až komicky přesným stylem člověka, který už viděl tolik mrtvol a tolikrát o nich vypovídal u soudu, že si ani na všechny nevzpomíná, popsal porotcům, jak dorazil na místo činu a dospěl k závěru, že oběť zemřela cizím přičiněním. Nato vylíčil, jak nechal uzavřít všechny přístupové cesty do garáže, shromáždil Riki Sanchezovou a všechny ostatní možné svědky na jedno místo a obehnal policejním kordonem prostor druhého podlaží, kde se Bondurantovo tělo našlo.

Covingtonovým prostřednictvím mohla obžaloba

představit porotcům fotografie z místa činu a promítnout je v celé krvavé kráse na dvou plochých obrazovkách pod stropem. Právě ony mnohem spolehlivěji než jakékoliv Covingtonovo svědectví prokázaly, že k trestnému činu vraždy skutečně došlo, což byla podmínka Lisina usvědčení.

Během předprocesních rozmíšek jsem v souvislosti s fotografiemi zaznamenal částečný úspěch. Vznesl jsem námitku proti jejich představení porotě, zejména pak proti plánu obžaloby rozestavit před box porotců jejich metrové zvětšeniny. Argumentoval jsem tím, že tyto snímky vytvářejí vůči mé klientce předsudek. Fotografie reálných obětí vraždy jsou vždy šokující a vyvolávají silné emoce.

Přirozenou reakcí na ně je touha tvrdě potrestat ty, kdo nesou za danou vraždu zodpovědnost. Fotky mohou snadno obrátit porotu proti obžalovanému bez ohledu na to, zda ho důkazy skutečně s vraždou spojují. Perry se pokusil najít šalomounské řešení. Omezil počet fotografií, které smí obžaloba předložit, na čtyři a Freemanová je navíc musela ukázat na obrazovkách pod stropem, což omezilo jejich velikost. Pár bodů jsem tedy získal, ale bylo mi jasné, že ani toto soudcovo nařízení neomezí drtivý dopad snímků na porotce. Stále to bylo vítězství obžaloby.

Freemanová vybrala čtyři fotografie, na nichž bylo vidět nejvíc krve a které zachycovaly Bondurantův obličej poté, co jím narazil na betonovou podlahu garáže.

Během křížového výslechu jsem se zaměřil na jeden snímek a pokusil se přimět porotce, aby přemýšleli i o něčem jiném než o tom, jak nejlépe pomstít mrtvého.

Nejlepším způsobem, jak toho docílit, je vyvolávat otázky.

Pokud si porotci odnesou z křížového výslechu mnoho otázek, ale žádné odpovědi, pak jsem odvedl dobrou práci.

S Perryho svolením jsem pomocí dálkového ovladače odstranil z obrazovek tři fotografie a ponechal na nich jen tu poslední.

„Seržante Covingtone, rád bych obrátil vaši pozornost na snímek, který jsem ponechal na obrazovkách. Myslím, že nese název předmět doličný obžaloby číslo tři. Můžete mi říci, co se nachází v popředí tohoto snímku?“

„Ano, je to otevřený kufřík.“

„Dobře, a když jste dorazil na místo činu, tak jste ho takto našel?“

„Ano.“

„Ležel tam takhle otevřený?“

„Ano.“

„Dobře. Dotázal jste se kteréhokoliv ze svědků nebo kohokoliv jiného, jestli ten kufřík po nalezení oběti otevíral?“

„Zeptal jsem se na to ženy, která volala na tísňovou linku, a ona mi odpověděla, že ne. Tím jsem naplnil rozsah svých povinností. Zbytek jsem nechal detektivům.“

„Výborně. Před chvílí jste zde uvedl, že celou svou dvaadvacetiletou kariéru pracujete jako hlídkový policista, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Reagoval jste už na mnoho telefonátů na linku devět set jedenáct?“

„Ano.“

„Jaké myšlenky ve vás pohled na ten otevřený kufřík vyvolal?“

„V podstatě žádné. Byla to prostě součást místa činu.“

„Nevedly vás vaše dosavadní zkušenosti k názoru, že se kromě vraždy stala na místě činu možná i loupež?“

„To ani ne. Nejsem detektiv.“

„Pokud motivem tohoto trestného činu nebyla loupež, proč by se pachatel zdržoval s otevíráním kufříku oběti?“

Než stačil Covington odpovědět, vznesla Freemanová námitku. Prohlásila, že otázka jde za rámec svědkovy odbornosti a zkušeností.

„Seržant Covington působí jako hlídkový policista. Není to detektiv. Loupež nikdy nevyšetřoval.“

Soudce přikývl.

„Přikláním se k názoru paní Freemanové, pane Hallere.“

„Ctihodnosti, seržant Covington možná nikdy nebyl detektivem, ale myslím, že se neodchýlím od pravdy, když prohlásím, že během své kariéry reagoval na mnoho hlášení o loupeži a vedl řadu předběžných vyšetřování. Proto je jistě způsobilý odpovědět na otázku, jaký měl z místa činu první dojem.“

„Přesto námitku přijímám. Položte další otázku.“

V tomto bodě jsem tedy utrpěl porážku. Zadíval jsem se do poznámek, které jsem si předem ke Covingtonovi udělal.

Byl jsem přesvědčený, že se mi podařilo implantovat do myslí porotců možný prvek loupeže coby motiv k vraždě, ale chtěl jsem tohle železo ještě chvíli kout. Rozhodl jsem se tedy, že zkusím malý blaf.

„Seržante, když jste v reakci na hlášení přijel na místo vraždy a prohlédl si ho, přivolal jste vyšetřovatele, soudní patology a experty na ohledávání místa činu?“

„Ano, kontaktoval jsem komunikační centrum, potvrdil jsem, že skutečně máme co do činění s vraždou, a požádal jsem oddělení ve Van Nuys o výjezd obvyklé reakční skupiny.“

„A až do příjezdu těch lidí jste měl místo činu pod kontrolou?“

„Ano, takhle to funguje. Místo činu jsem předal až vyšetřovatelům. Konkrétně detektivu Kurlenovi.“

„Dobrá, a bavil jste se kdykoliv během předávání místa činu s Kurlenem nebo kterýmkoliv jiným policejním důstojníkem o možnosti, že k vraždě došlo v důsledku pokusu o loupež?“

„Ne, nebavil.“

„Víte to jistě, seržante?“

„Naprosto jistě.“

Načmáral jsem si něco do zápisníku. Opět to byly bezobsažné bláboly, jejichž jediným účelem bylo zapůsobit na porotu.

„Nemám dalších otázek.“

Covington byl propuštěn a na jeho místo nastoupil zdravotník, který reagoval na hlášení na tísňovou linku a jenž před porotou potvrdil, že oběť ležela na místě činu mrtvá. Jeho svědecká výpověď celkově netrvala déle než pět minut, protože Freemanová měla zájem jen na tom, aby jí potvrdil Bondurantovu smrt, a já neměl z jeho křížového výslechu co získat.

Dalším na řadě byl mladší bratr oběti Nathan Bondurant.

Ten měl potvrdit Mitchellovu totožnost, což byla další podmínka řádného usvědčení. Freemanová ho nicméně použila i jinak, podobně jako použila fotografie z místa činu: chtěla jeho prostřednictvím vyvolat u porotců emoce.

Nathan Bondurant plačtivě popisoval, jak ho detektivové odvezli na soudní patologii, kde identifikoval bratrovo tělo.

Freemanová se ho dotázala, kdy naposledy viděl bratra živého, a Nathan se neubránil dalšímu přívalu slz, když odpověděl, že spolu pouhý týden před vraždou navštívili utkání basketbalového týmu Los Angeles Lakers.

Je nepsaným pravidlem nechat plačícího svědka na pokoji. Z křížového výslechu člověka blízkého oběti se obvykle nedá nic získat, ale v tomto případě mi Freemanová pootevřela vrátka a já se rozhodl, že do nich vstoupím. A to i přes riziko, že mě porotci budou pokládat za bezcitného, pokud zajdu při výslechu zkormouceného rodinného příslušníka oběti příliš daleko.

„Pane Bondurante, mrzí mě, jakou ztrátu celá vaše rodina utrpěla. Chci vám položit jen pár krátkých otázek.

Zmínil jste se, že jste s bratrem týden předtím, než se stal ten strašlivý zločin, navštívili utkání Lakers. O čem jste si během tohoto zápasu povídali?“

„Eh, bavili jsme se o spoustě věcí. Bylo by těžké vzpomenout si teď na všechno.“

„Mluvili jste pouze o sportu a o Lakers?“

„Ne, to samozřejmě ne. Byli jsme bratři. Bavili jsme se o spoustě věcí. Ptal se mě na děti a já chtěl zase vědět, jestli někoho má. A tak podobně.“

„A měl někoho?“

„Ne, v době zápasu ne. Říkal, že je příliš zaneprázdněný.“

„A co vám ještě říkal o své práci?“

„Říkal jen, že toho má spoustu. Měl na starosti půjčky na nemovitosti a ty zrovna prožívaly těžké časy. U mnoha domů propadla hypotéka a bylo kolem toho strašně moc vyřizování. Ale do podrobností nezacházel.“

„Mluvil i o vlastních podílech v nemovitostech a o tom, co se s nimi děje?“

Freemanová vznesla námitku, že otázka nesouvisí s projednávaným případem. Požádal jsem soudce o konzultaci a ten mi vyhověl. Když jsme oba došli k jeho stolci, prohlásil jsem, že jsem porotu předem uvědomil, že nebudu pouze vyvracet argumenty obžaloby, ale předložím i hypotézu obhajoby, jejíž součástí budou také důkazy potvrzující tuto naši alternativní teorii.

„A tohle je právě ta alternativní teorie, pane soudce.

Totiž že Bondurant měl finanční problémy a jeho smrt byla přímým důsledkem jeho snahy dostat se z finanční tísně.

Měl bych dostat prostor k tomu, abych tuto hypotézu ověřil u každého svědka, kterého obžaloba posadí před porotu.“

„Pane soudce,“ opáčila Freemanová, „pokud protistrana označí něco za relevantní, ještě to neznamená, že to opravdu relevantní je. Bratr oběti neměl žádné přímé informace o finanční či investiční situaci Mitchella Bonduranta.“

„Je-li tomu tak, Ctihodnosti, může Nathan Bondurant jednoduše odpovědět ‚ne‘ a já budu pokračovat.“

„No dobrá, námitka se zamítá. Položte svou otázku, pane Hallere.“

Vrátil jsem se k pultíku a položil svědkovi poslední otázku ještě jednou.

„Mluvil jen velmi stručně a nezacházel do detailů,“

odvětil Nathan Bondurant.

„A co přesně vám říkal?“

„Řekl jen, že jeho investiční projekty jsou v minusu.

Neupřesnil, kolik jich je nebo jak vysoké zaznamenal ztráty.

Nic dalšího k tomu nedodal.“

„Jak jste si vyložil jeho slova, že jsou ‚v minusu‘?“

„Že má na těch nemovitostech větší dluhy, než je jejich hodnota.“

„Řekl vám, že se je snaží prodat?“

„Řekl, že je nedokáže prodat jinak než s těžkou ztrátou.“

„Děkuji vám, pane Bondurante. Nemám dalších otázek.“

Přehlídku méně významných svědků zakončila Freemanová předvoláním Gladys Pickettové, která na svědecké lavici uvedla, že pracuje jako hlavní pokladní na pobočce banky WestLand National v Sherman Oaks.

Freemanová si nechala popsat, co přesně má Pickettová ve své funkci na starosti, a poté přešla k samotnému svědectví.

„Kolik máte jako hlavní pokladní v bance podřízených, paní Pickettová?“

„Celkem asi čtyřicet.“

„Je mezi nimi i pokladní jménem Margo Schaferová?“

„Ano. Margo je jedna z mých pokladních.“

„Chtěla bych, abyste si teď vzpomněla na ráno, kdy byl zavražděn Mitchell Bondurant. Svěřila se vám toho dne Margo Schaferová s nějakou konkrétní obavou?“

„Ano, svěřila.“

„Můžete prosím sdělit porotě, co paní Schaferovou znepokojilo?“

„Přišla za mnou a ohlásila, že před chvílí viděla Lisu Trammelovou pouhého půl bloku od banky – šla prý po chodníku směrem od budovy.“

„A proč to paní Schaferovou znepokojilo?“

„Fotografie Lisy Trammelové totiž visí v salonku pro zaměstnance a taky uvnitř trezoru a my máme příkaz okamžitě hlásit nadřízeným, pokud ji uvidíme.“

„Víte, proč jste tento příkaz dostali?“

„Ano, banka nechala Lise Trammelové vystavit soudní zákaz styku, aby jí zabránila ve vstupu do svých objektů.“

„Můžete porotě říci, kolik bylo hodin, když vám Margo Schaferová ohlásila, že zahlédla paní Trammelovou v blízkosti banky?“

„Ano, ohlásila to hned potom, co přišla toho dne do práce. Byla to první věc, kterou v práci udělala.“

„Vedete si záznamy, kdy jednotlivé pokladní přicházejí do zaměstnání?“

„V trezoru máme evidenční knihu, do které se uvádí i čas.“

„Tím máte na mysli dobu, kdy pokladní vstoupí do trezoru, vyzvedne si svůj box s hotovostí a odnese si ho na svou přepážku?“

„Ano, přesně tak.“

„Jaký čas figuroval toho dne u jména Margo Schaferové?“

„Devět nula devět. Margo se zapsala až jako poslední.

Přišla pozdě.“

„A právě v tu chvíli se vám svěřila, že viděla Lisu Trammelovou?“

„Ano, přesně tehdy.“

„Věděla jste v té době, že v garáži vedle banky byl zavražděn Mitchell Bondurant?“

„Ne, to ještě nevěděl nikdo, protože Riki Sanchezová zůstala v garáži až do příjezdu policie a ta ji pak ještě nějakou dobu vyslýchala. Nevěděli jsme, co se stalo.“

„Takže možnost, že by si Margo Schaferová vymyslela historku o tom, že na ulici zahlédla Lisu Trammelovou, až poté, co se doslechla o vraždě pana Bonduranta, nepřipadá v úvahu, je to tak?“

„Ano, je to tak. O tom, že ji viděla, mi řekla ještě předtím, než se ona, já nebo kdokoliv jiný v bance o panu Bondurantovi dozvěděl.“

„Kdy jste se tedy o vraždě pana Bonduranta v garáži dozvěděla a kdy jste policii tlumočila informace, které jste získala od Margo Schaferové?“

„To bylo asi o půl hodiny později. Tehdy jsme se už o té vraždě doslechli a já si samozřejmě říkala, že se policie musí dozvědět, že nedaleko od banky byla spatřena ta žena.“

„Děkuji vám, paní Pickettová. Nemám dalších otázek.“

Touto výpovědí Freemanová zatím nejvýrazněji zabodovala. Pickettové se podařilo rozvrátit většinu toho, co jsem tak pracně vybudoval křížovým výslechem Margo Schaferové. A já se teď musel rozhodnout, zda to nechám plavat, nebo zda budu riskovat, že situaci ještě zhorším.

Rozhodl jsem se odepsat ztráty a jít dál. Říká se, že advokát nikdy nesmí klást otázku, na kterou předem nezná odpověď. V tomto případě toto pravidlo platilo. Pickettová několikrát odmítla mluvit s mým vyšetřovatelem. Nedalo se tedy vyloučit, že mi Freemanová nastražila jejím prostřednictvím past: že si nechala v záloze jednu důležitou informaci, která by vyplynula na povrch ve chvíli, kdy bych svědkyni položil nesprávný dotaz.

„Nemám na tuto svědkyni otázky,“ řekl jsem ze svého místa u stolu obhajoby.

Soudce Perry Pickettovou propustil a vyhlásil patnáctiminutovou odpolední přestávku. Když lidé začali vstávat a trousit se ze soudní síně, moje klientka se ke mně u stolu naklonila.

„Proč jste se do ní nepustil?“ zašeptala.

„Do koho? Do Pickettové? Nechtěl jsem situaci ještě zhoršit tím, že se zeptám na něco nesprávného.“

„To si děláte legraci? Měl jste ji zničit stejně, jako jste zničil Schaferovou.“

„Rozdíl je v tom, že v případě Schaferové jsem se měl čeho chytit. Na Pickettovou jsem nic neměl a jít po někom s prázdnýma rukama je recept na katastrofu. A tak jsem do toho raději nešťoural.“

Viděl jsem, jak jí do očí vstupuje hněv.

„Tak jste na ni měl něco sehnat.“

Poslední slovo znělo jako zasyčení skrz zaťaté zuby.

„Podívejte, Liso, já jsem váš právní zástupce a já rozhoduju…“

„To je jedno. Teď musím odejít.“

Vstala a spěšně zamířila brankou k východu ze sálu.

Letmo jsem pohlédl na Freemanovou, abych zjistil, zda náš projev neshody zaregistrovala. Státní zástupkyně mi vědoucím úsměvem naznačila, že ano.

Rozhodl jsem se vyjít na chodbu a podívat se, proč musela moje klientka tak náhle odejít. Otevřel jsem dveře a okamžitě jsem si všiml hloučku televizních kamer zaměřených na jednu z lavic, které stály mezi dveřmi sousedních sálů. Všichni kameramani natáčeli Lisu, která seděla na lavici a objímala svého syna Tylera. Chlapec působil v ostrých světlech mimořádně utrápeně.

„Prokristapána,“ zašeptal jsem.

Na okraji hloučku jsem uviděl Lisinu sestru a zamířil jsem k ní.

„Co to znamená, Jodie? Ona přece ví, že soudce přítomnost toho dítěte u soudu zakázal.“

„Já vím. Ale on nejde až do sálu. Měl ve škole jen dopolední vyučování a ona chtěla, ať ho sem přivezu. Asi si myslela, že by jí mohlo nějak pomoct, když ji média uvidí s Tylerem.“

„No jo, jenže média s tím nemají nic společného. Už ho sem nevoďte. Ať vám bude říkat cokoliv, vy už ho sem nevoďte.“

Rozhlédl jsem se po Herbu Dahlovi. Tohle musela být jeho práce a já mu chtěl adresovat stejné upozornění. Po někdejším hollywoodském hráči jako by se však slehla země. Nejspíš byl dost chytrý na to, aby se ode mě držel dál.

Vrátil jsem se do soudní síně. Do konce přestávky zbývalo deset minut a já je hodlal využít přemýšlením o tom, jak zvládnout práci pro klientku, která mi není sympatická a jíž pomalu začínám pohrdat.

25. kapitola

Po přestávce zahájila Freemanová výslech prvního ze skupiny svědků, jimž sám pro sebe přezdívám „lovci a sběrači“. Jsou to technici a soudní kriminalisté, kteří se pohybovali na místě činu. Jejich kombinovaná výpověď měla sloužit jako platforma, na níž státní zástupkyně předvolá na svědeckou lavici hlavního vyšetřovatele případu, detektiva Howarda Kurlena.

Prvním lovcem-sběračem byl expert soudní patologie jménem William Abbott, který se na základě hlášení dostavil na místo činu a jehož úkolem bylo zdokumentovat tělo a odvézt ho na soudní patologii za účelem pitvy.

Jeho výpověď se točila kolem jeho poznatků z místa činu, kolem zranění hlavy, jež Mitchell Bondurant utrpěl, a kolem osobních věcí, které se u něj našly. Patřila sem mimo jiné Bondurantova náprsní taška, hodinky, pár drobných a peněženka se sponou na bankovky, jež obsahovala celkem 183 dolarů. Našla se i účtenka z kavárny Joe’s Joe, která vyšetřovatelům pomohla stanovit čas úmrtí.

Stejně jako v případě Davida Covingtona bylo také Abbottovo svědectví velmi věcné. Přítomnost na místě násilného trestného činu byla pro vyšetřovatele evidentně běžnou věcí. Když na mě přišla řada, zaměřil jsem se právě na to.

„Pane Abbotte, jak dlouho už pracujete jako soudní patolog?“

„Už to bude devětadvacet let.“

„A po celou tu dobu působíte v okrese Los Angeles?“

„Přesně tak.“

„Kolik vražd jste za tu dobu podle svého odhadu vyšetřoval?“

„No, pár tisíc už jich asi bude. Zkrátka spoustu.“

„To jistě ano. A předpokládám, že jste se v mnoha případech musel dívat na výsledek brutálního násilí.“

„Tak už to v téhle práci chodí.“

„A co toto konkrétní místo činu? Ohledal jste a vyfotografoval rány na těle oběti, je to tak?“

„Ano, to jsem udělal. Je to součást protokolu, podle kterého postupujeme, než odvezeme tělo na patologii.“

„Máte před sebou zprávu z místa činu, která byla na základě předprocesní dohody připuštěna jako důkaz. Mohl byste přečíst porotě druhý odstavec souhrnu?“

Abbott otočil ve zprávě stránku a našel příslušný odstavec.

„,V horní části temene se nacházejí tři výrazné rány po úderech, které prozrazují velkou brutalitu pachatele a jež napáchaly rozsáhlé škody. Poloha těla naznačuje, že ke ztrátě vědomí došlo okamžitě, ještě před dopadem oběti na zem.‘ A pak tu mám v závorkách poznámku ‚neúměrná síla‘.“

„Ano, na to jsem se chtěl právě zeptat. Co jste tím myslel, když jste do souhrnu napsal ‚neúměrná síla‘?“

„Prostě jsem měl dojem, že by na zabití oběti stačila kterákoliv z těch tří ran. Než se oběť stačila skácet na zem, byla už v bezvědomí a možná i mrtvá. Postarala se o to hned první rána. Z čehož vyplývá, že zbývající dva údery pachatel oběti zasadil, když ležela obličejem k zemi. Bylo to zbytečné, neúměrně brutální. Vyložil jsem si to tak, že měl někdo na oběť velký vztek.“

Abbott si pravděpodobně myslel, že mi dává odpověď, kterou chci slyšet ze všeho nejméně. Freemanová také.

Jenže se oba pletli.

„Takže ve svém souhrnu naznačujete, že jste v pachatelově chování vypozoroval jisté citové rozrušení, je to tak?“

„Ano, přesně to jsem si myslel.“

„Jaký máte výcvik v oblasti vyšetřování vražd?“

„No, než jsem před třiceti lety nastoupil na současné místo, absolvoval jsem šestiměsíční kurz. A párkrát do roka máme průběžné školení. Seznamujeme se tam s nejnovějšími vyšetřovacími postupy a tak dál.“

„Týká se to konkrétně vyšetřování vraždy?“

„Ne úplně, ale z velké části ano.“

„A není základním pravidlem vyšetřování vražd, že dojde-li při ní k použití neúměrné síly, pak se vrah a zavražděný pravděpodobně znali? Že mezi nimi existoval osobní vztah?“

„Eh…“

Freemanové to konečně došlo. Vstala a podala námitku – Abbott prý není vyšetřovatel vražd a odpověď na moji otázku vyžaduje znalosti, jimiž tento svědek nedisponuje.

Ani jsem se s ní nemusel hádat. Soudce mě totiž zvednutím ruky umlčel a řekl Freemanové, že jsem s Abbottem k této otázce dlouho směřoval, aniž proti tomu obžaloba cokoliv namítla. A že když její svědek vypočítával, jaké má v oblasti vyšetřování vražd zkušenosti a výcvik, Freemanová ani nemukla.

„Riskovala jste to, paní Freemanová. Myslela jste si, že vám otázky pana obhájce hrají do karet. Teď už z toho vycouvat nemůžete. Nechť svědek odpoví na otázku.“

„Prosím, pane Abbotte,“ vyzval jsem vyšetřovatele.

Abbott se pokusil získat čas a požádal, aby mu soudní stenografka přečetla otázku ještě jednou. Soudce ho pak musel znovu pobídnout.

„Takový ohled tu existuje,“ řekl Abbot nakonec.

„Jaký ohled?“ zeptal jsem se. „Jak to máme chápat?“

„Pokud je u nějakého zločinu použito značné násilí, mělo by se počítat s možností, že oběť útočníka osobně znala. Svého vraha.“

„A když mluvíte o značném násilí, máte tím na mysli použití neúměrné síly?“

„Ano, i to k tomu může patřit.“

„Děkuji vám, pane Abbotte. K jakým dalším postřehům jste na místě činu dospěl? Udělal jste si nějaký názor na typ síly, která byla zapotřebí k zasazení oněch tří brutálních úderů do horní části hlavy pana Bonduranta?“

Freemanová vznesla další námitku – tentokrát argumentovala tím, že Abbott není soudní lékař a k zodpovězení této otázky nemá potřebné znalosti. Soudce jí v tomto případě dopřál dílčí vítězství a námitku přijal.

Rozhodl jsem se, že se spokojím s tím, čeho jsem dosáhl, a dál jsem netlačil na pilu.

„Nemám dalších otázek,“ prohlásil jsem.

Dalším na řadě byl Paul Roberts, vedoucí tříčlenného týmu kriminalistů losangeleské policie, kteří ohledávali místo činu. Jeho výpověď byla ještě jalovější než Abbottova, protože ho Freemanová držela zkrátka. Roberts hovořil pouze o procedurách a o tom, které vzorky na místě činu odebral a později nechal analyzovat v laboratoři oddělení vědeckého vyšetřování. Během křížového výslechu se mi podařilo využít nedostatek fyzických důkazů ve prospěch své klientky.

„Můžete porotě popsat, kde přesně se nacházely otisky prstů, které jste na místě činu odebrali a u nichž se později prokázala shoda s otisky obžalované?“

„Žádné takové jsme nenašli.“

„Můžete porotě sdělit, které vzorky krve odebrané na místě činu patřily obžalované?“

„Žádné takové jsme nenašli.“

„A co vlasy, chlupy a vlákna? Bezpochyby jste prokázali přítomnost obžalované na místě činu prostřednictvím nalezených vlasů, chlupů a vláken, ne?“

„Ne.“

Odstoupil jsem o několik kroků od pultíku, jako by mě to nesmírně zarazilo, a pak jsem se opět vrátil.

„Pane Hallere,“ napomenul mě soudce. „Nechte si ty teatrálnosti.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti,“ řekla Freemanová.

„K vám jsem nehovořil, paní Freemanová.“

Dlouze jsem se zadíval na porotu a položil Robertsovi poslední otázku.

„Souhrnně řečeno, pane: našel jste vy a váš tým v té garáži jediný střípek důkazu, který prokazuje přítomnost Lisy Trammelové na místě činu?“

„V té garáži? Ne, to jsme nenašli.“

„Děkuji vám, v tom případě nic dalšího nemám.“

Věděl jsem, že by mi Freemanová mohla při návazném výslechu zasadit tvrdé rány, kdyby se Robertse zeptala na kladivo s Bondurantovou krví a na botu se stejnou krví, které se našly v garáži mé klientky. Tipoval jsem však, že to státní zástupkyně neudělá. Svou argumentaci a postupné odhalování důkazů si totiž pečlivě naplánovala, a kdyby teď porušila připravenou choreografii, mohla by sama sebe vyvést z rytmu a narušit dynamiku své obžaloby i její celkový dopad na porotce. A na to byla Freemanová příliš dobrá. Než aby riskovala něco takového, raději schytala pár ran, protože věřila, že mě v pozdější fázi procesu dokáže knokautovat.

„Návazný výslech, paní Freemanová?“ zeptal se soudce, když jsem se vrátil na své místo.

„Ne, Ctihodnosti. Nemám zájem.“

„Svědek může odejít.“

Na vnitřní záložce spisu na stole před sebou jsem měl přicvaknutý seznam svědků, které Andrea Freemanová hodlala předvolat. Přeškrtl jsem jména Abbott a Roberts a prohlédl si zbývající položky. První den procesu ještě ani neskončil a Freemanová už svůj seznam notně zeštíhlila.

Zadíval jsem se na zbylá jména a dospěl k závěru, že dalším na řadě bude pravděpodobně detektiv Kurlen. To však státní zástupkyni stavělo před jistý problém. Podíval jsem se na hodinky. Bylo 16.25 a v pět hodin odpoledne mělo dnešní přelíčení skončit. Kdyby Freemanová předvolala Kurlena ještě dnes, ukončil by soudce jednání právě ve chvíli, kdy by Kurlenova svědecká výpověď začala být zajímavá. Nedalo se vyloučit, že by z něj státní zástupkyně ještě stihla vyloudit nějakou zásadní informaci, kterou by nebylo špatné nasadit porotcům do hlav, než se pro dnešek rozejdou, jenže takové načasování by opět vyžadovalo manipulaci s choreografií obžaloby a já si ani v tomto případě nemyslel, že to Freemanové bude stát za to.

Ještě jednou jsem si prohlédl seznam, abych zjistil, zda na něm figuruje „vycpávka“ – svědek, jehož výpověď lze podle potřeby vsunout na kterékoliv místo obžaloby. Žádnou jsem však neviděl, a tak jsem pohlédl přes uličku na státní zástupkyni, protože mě samotného zajímalo, co teď udělá.

„Paní Freemanová,“ vybídl ji soudce. „Předvolejte dalšího svědka, prosím.“

Freemanová vstala ze židle a oslovila Perryho.

„Ctihodnosti, očekávám, že v případě svědka, jehož jsem nyní měla v plánu předvolat, potrvá přímý i křížový výslech poměrně dlouho. Ráda bych proto požádala soud o shovívavost a o souhlas, abych tohoto svědka mohla vyslechnout až zítra ráno, a porotci tak mohli vstřebat jeho výpověď nepřerušovaně a uceleně.“

Soudce se zahleděl nad Freemanovou na hodiny visící na zadní stěně soudní síně. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl. „Ne, to neuděláme. Zbývá nám ještě přes půl hodiny jednacího času a my ho využijeme. Předvolejte dalšího svědka, paní Freemanová.“

„Ano, Ctihodnosti,“ reagovala státní zástupkyně.

„Obžaloba předvolává Gilberta Modesta.“

S vycpávkou jsem se tedy mýlil. Modesto pracoval v bance WestLand National jako bezpečnostní šéf a Freemanová se zřejmě domnívala, že jeho výpověď lze do jednání vložit ve kterémkoliv okamžiku, aniž by to mělo škodlivý vliv na dynamiku a plynulost obžaloby.

Jakmile Modesto složil přísahu a usedl na svědeckou lavici, nastínil porotcům své zkušenosti s prací pro bezpečnostní složky a také svou současnou náplň práce v bance WestLand National. Freemanová se ho pak zeptala, co dělal v den, kdy byl zavražděn Mitchell Bondurant.

„Když jsem slyšel, že je to Mitch, ze všeho nejdřív jsem si vytáhl spis výhrůžek, abych ho předal policii,“ odpověděl.

„Co je to spis výhrůžek?“ zeptala se Freemanová.

„To je spis, do kterého se vkládají veškeré výhrůžky zaslané normální nebo elektronickou poštou bance nebo jejím zaměstnancům. Dále tento spis obsahuje informace o všech ostatních formách hrozeb, které obdržíme prostřednictvím telefonu, třetí strany nebo policie. Máme protokol, podle kterého vyhodnocujeme závažnost dané výhrůžky, máme seznam problémových osob a tak dále.“

„Do jaké míry vy osobně spis výhrůžek znáte?“

„Velmi důkladně. Studuju ho. Je to moje práce.“

„Kolik jmen tento spis obsahoval v den, kdy byl zavražděn Mitchell Bondurant?“

„Nepočítám to, ale řekl bych, že pár desítek.“

„A všechny tyto osoby byly považovány za legitimní hrozbu pro banku a její zaměstnance?“

„Ne, máme takové pravidlo, že pokud obdržíme výhrůžku, zpráva o ní automaticky putuje do spisu. Nezáleží na tom, nakolik je legitimní. Prostě jde do spisu. Takže většinu osob, jejichž jména ve spisu figurují, nepokládáme za nebezpečné – vesměs jde o lidi, kteří si jen potřebují vybít zlost nebo jsou z něčeho frustrovaní.“

„A které jméno figurovalo toho rána ve vašem spisu na prvním místě, pokud jde o nebezpečnost hrozeb?“

„Bylo to jméno obžalované Lisy Trammelové.“

Freemanová udělala efektní pauzu. Zkoumavě jsem se podíval na porotce. Téměř všechny oči hleděly na moji klientku.

„Z jakého důvodu, pane Modesto? Adresovala snad obžalovaná bance nebo kterémukoliv jejímu zaměstnanci nějakou konkrétní hrozbu?“

„Ne, to neadresovala. Ale pustila se s bankou do boje o propadlou hypotéku a předtím protestovala před bankou tak vehementně, že jí naši právníci museli nechat vystavit dočasný soudní zákaz styku, aby ji dostali pryč. Toto její počínání jsme vnímali jako hrozbu a vypadá to, že jsme se nepletli.“

Vymrštil jsem se s námitkou a jedním dechem jsem soudce požádal, aby nechal škrtnout konec Modestovy odpovědi ze záznamu coby pobuřující a předsudečný.

Soudce mi vyhověl a napomenul Modesta, aby si podobné názory nechal pro sebe.

„Víte, pane Modesto,“ pokračovala Freemanová, „zda Lisa Trammelová komukoliv v bance včetně Mitchella Bonduranta přímo vyhrožovala?“

Pravidlem číslo jedna bylo proměnit veškerá slabá místa ve výhodu. Freemanová teď svědkovi pokládala otázky, které jsem pro něj měl nachystané já, čímž mě zbavovala možnosti přidat k nim pohoršený tón.

„Ne, konkrétně ne,“ odpověděl Modesto. „Ale z hlediska hodnocení hrozeb jsme měli pocit, že je to člověk, na kterého bychom si měli dávat pozor.“

„Děkuji vám, pane Modesto. Komu v losangeleské policii jste ten spis předal?“

„Detektivu Kurlenovi, který vedl vyšetřování. Šel jsem s tím spisem rovnou za ním.“

„A měl jste příležitost s detektivem Kurlenem toho dne ještě hovořit?“

„Totiž, v průběhu vyšetřování jsme spolu mluvili ještě několikrát. Ptal se mě třeba na sledovací kamery v garáži a taky na pár dalších věcí.“

„A vy sám jste ho někdy podruhé kontaktoval?“

„Ano. Udělal jsem to ve chvíli, kdy se mi doneslo, že jedna naše pokladní ohlásila své nadřízené, že toho rána zřejmě spatřila v objektu banky nebo jeho okolí Lisu Trammelovou. Usoudil jsem, že je to informace, kterou by policie měla znát, a tak jsem zavolal detektivu Kurlenovi a domluvil jsem mu výslech zmíněné pokladní.“

„Tou pokladní byla Margo Schaferová?“

„Ano.“

Na tomto místě ukončila Freemanová přímý výslech a předala svědka mně. Rozhodl jsem se, že bude nejlepší se s Modestem příliš nepárat, jen zasít pár semínek a případně je sklidit později.

„Pane Modesto, měl jste jako šéf bezpečnosti v bance WestLand National přístup k informacím o propadlé hypotéce a s tím souvisejících krocích, které banka proti Lise Trammelové podnikala?“

Modesto rázně zavrtěl hlavou.

„Ne, tohle byl právní případ a k těm já nemám přístup.“

„Takže když jste detektivu Kurlenovi předával onen spis, na jehož čelním místě figurovalo jméno Lisy Trammelové, nevěděl jste, jestli tato žena přijde o dům, nebo ne. Říkám to správně?“

„Ano, říkáte.“

„Nevěděl jste, jestli banka například od zabavení domu neupustila, protože vyšlo najevo, že využívala služeb společnosti provádějící podvodné machinace, je to…“

„Námitka!“ zaječela Freemanová. „Otázka odkazuje na fakta neobsažená v důkazech.“

„Přijímá se,“ řekl Perry. „Na to pozor, pane Hallere.“

„Ano, Ctihodnosti. Pane Modesto, když jste detektivu Kurlenovi předával spis výhrůžek, zmínil jste se konkrétně o Lise Trammelové, nebo jste mu ten spis pouze předal, ať si ho projde sám?“

„Řekl jsem mu, že na prvním místě našeho seznamu figuruje ona.“

„Ptal se vás proč?“

„To si opravdu nevzpomínám. Pamatuju si, že jsem mu o ní říkal, ale nemůžu s jistotou říct, jestli jsem mu to sdělil sám od sebe, nebo jestli se mě na ni výslovně ptal.“

„A když jste s detektivem Kurlenem hovořil o tom, že Lisa Trammelová představuje pro banku hrozbu, neměl jste tušení, jak to vypadá s její propadlou hypotékou, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Takže ani detektiv Kurlen těmito informacemi nedisponoval, viďte?“

„Nemůžu mluvit za detektiva Kurlena. Na to byste se musel zeptat jeho.“

„To víte, že se ho na to zeptám. V tuto chvíli nemám dalších otázek.“

Podíval jsem se na hodiny na zadní stěně a vrátil jsem se na místo. Bylo za pět minut pět a já věděl, že jsme pro dnešek skončili. Příprava na proces bývá vždy velmi náročná, a tak mě na konci prvního dne obvykle přepadne silná únava. Také dnes jsem ji začínal pociťovat.

Soudce porotcům připomněl, aby si vůči všemu, co dnes v soudní síni viděli a slyšeli, zachovali otevřenou mysl. Řekl jim, ať se vyhýbají mediálním zprávám o procesu a ať se o případu nebaví mezi sebou ani s nikým jiným. Nato je poslal domů.

Moje klientka odešla s Herbem Dahlem, který se mezitím vrátil do soudní síně, a já prošel brankou těsně za Freemanovou.

„Dobrý začátek,“ řekl jsem jí.

„Taky jste si nevedl špatně.“

„Jenže oba víme, že na začátku procesu můžete česat nízko rostoucí ovoce. Jakmile ho otrháte, půjde teprve do tuhého.“

„Ano, do tuhého rozhodně půjde. Hodně štěstí, Hallere.“

Vyšli jsme na chodbu a rozdělili se. Freemanová zamířila po schodech dolů na státní zastupitelství, zatímco já nastoupil do výtahu, vyšel z budovy a vrátil se do kanceláře.

Nezáleželo na tom, jak jsem unavený. Čekala mě práce.

Dalo se předpokládat, že Kurlen stráví na svědecké lavici celý zítřejší den. A já na něj hodlal být připravený.

26. kapitola

„Obžaloba předvolává detektiva Howarda Kurlena.“

Andrea Freemanová se otočila od stolu obžaloby, kde stála, a usmála se na detektiva, jenž právě kráčel uličkou a pod paží si nesl dvoje působivě tlusté modré desky obsahující vyšetřovací spis. Prošel brankou a zamířil na svědeckou lavici. Působil uvolněně. Byla to pro něj rutinní záležitost. Položil vyšetřovací spis na odkládací plochu před sebou a zvedl ruku, aby složil přísahu. V tu chvíli ke mně vyslal kradmý pohled. Navenek působil chladnokrevně, klidně a vyrovnaně, ale oba jsme už tenhle rituál v minulosti podstoupili a on si určitě kladl otázku, co na něj vytáhnu tentokrát.

Na sobě měl elegantně střižený tmavomodrý oblek a k němu zářivě oranžovou kravatu. Detektivové si ke svědecké výpovědi vždy berou nejlepší oblečení. Vtom jsem si něco uvědomil. Kurlen neměl na hlavě jediný šedý vlas. Táhlo mu na šedesát a on vůbec nešedivěl. Zjevně si kvůli kamerám nechal vlasy obarvit.

Marnivost. Přemýšlel jsem, zda bych této jeho vlastnosti mohl nějak využít, až na mě přijde řada s otázkami.

Jakmile Kurlen složil přísahu, posadil se na lavici svědků a udělal si pohodlí. Dalo se předpokládat, že na ní stráví celý den a možná ještě déle. Nalil si sklenici vody z karafy, kterou mu připravila asistentka soudce, napil se a pohlédl na Freemanovou. Byl připraven začít.

„Dobré ráno, detektive Kurlene. Ráda bych vás na úvod požádala, abyste porotě něco řekl o svých zkušenostech a praxi.“

„S radostí,“ řekl Kurlen a nasadil vřelý úsměv. „Je mi padesát šest let a k losangeleské policii jsem nastoupil před čtyřiadvaceti lety po deseti letech služby u námořní pěchoty.

V posledních devíti letech pracuji na oddělení ve Van Nuys jako vyšetřovatel vražd. Předtím jsem tři roky pracoval na vraždách na oddělení ve Foothillu.“

„Kolik vražd jste celkem vyšetřoval?“

„Toto je moje šedesátá první vražda. Před nástupem na oddělení vražd jsem se jako detektiv podílel i na vyšetřování jiných zločinů – loupeží, vloupání a krádeží automobilů.“

Freemanová stála u pultíku. Otočila ve svém zápisníku o jednu stránku nazpět a chystala se přejít k jádru věci.

„Detektive, začněme ránem, kdy byl Mitchell Bondurant zavražděn. Můžete nás provést úvodními fázemi případu?“

Použití zájmena „nás“ bylo od státní zástupkyně chytré.

Vyvolávalo dojem, že porota a obžaloba jsou na jedné lodi.

O schopnostech Andrey Freemanové jsem ani trochu nepochyboval a bylo mi jasné, že když má na svědecké lavici hlavního vyšetřovatele případu, vydá ze sebe to nejlepší. Dobře totiž věděla, že kdyby se mi podařilo Kurlena rozcupovat, mohla by se spolu s ním zhroutit celá obžaloba.

„Seděl jsem za svým stolem, když za mnou a za mou kolegyní Cynthií Longstrethovou přišel náš detektiv-poručík a oznámil nám, že se v parkovací garáži vedle sídla banky WestLand National na Ventura Boulevard stala vražda.

Kolegyně Longstrethová a já jsme tam okamžitě vyrazili.“

„Jeli jste rovnou na místo činu?“

„Ano, bezodkladně. Dojeli jsme tam v devět třicet a okamžitě jsme převzali nad místem činu kontrolu.“

„Co to obnášelo?“

„První prioritou je ochránit a odebrat z místa činu důkazy. Hlídkoví policisté už celou oblast obehnali policejní páskou a drželi lidi v bezpečném odstupu. Jakmile jsme měli jistotu, že je všechno zajištěno, rozdělili jsme si úkoly.

Nechal jsem kolegyni dohlížet na vyšetřování místa činu a sám jsem provedl předběžné výslechy svědků, které hlídkoví policisté za tímto účelem zadrželi.

„Paní Longstrethová má tedy s detektivní prací méně zkušeností než vy, rozumím tomu správně?“

„Ano, na vyšetřování vražd se mnou pracuje tři roky.“

„Proč jste tak důležitým úkolem, jakým je dozor nad průběhem vyšetřování na místě činu, pověřil služebně mladší členku svého týmu?“

„Prostě jsem věděl, že soudní kriminalisté i vyšetřovatel ze soudní patologie, kteří se na místo činu dostavili, jsou vesměs ostřílení veteráni s mnohaletou praxí a že Cynthia u nich bude v dobrých a zkušených rukou.“

Freemanová pak Kurlenovi položila sérii otázek o jeho úvodních rozhovorech se zadržovanými svědky, přičemž začala Riki Sanchezovou, která našla tělo a ohlásila Bondurantovu vraždu na linku 911. Kurlen se na svědecké lavici choval uvolněně a jeho řeč byla téměř žoviální. Na mysl se dralo slovo šarmantní.

Mně osobně se tento přístup protivil, ale musel jsem čekat, až na mě přijde řada. Věděl jsem, že šanci jít Kurlenovi po krku možná dostanu až krátce před koncem dnešního jednání. Do té doby mi nezbývalo než doufat, že se do něj porota úplně nezamiluje.

Freemanová byla dost chytrá na to, aby věděla, že na udržení pozornosti porotců samotný šarm nestačí. Po chvíli tedy ukončila navozování atmosféry přípravnými otázkami a začala porotě po kouskách servírovat jádro obžaloby.

„Detektive, zaslechl jste někdy v této fázi vyšetřování jméno obžalované?“

„Ano, zaslechl. Do garáže totiž přišel šéf ostrahy banky a chtěl mluvit se mnou nebo s mou kolegyní. Krátce jsem s ním pohovořil a pak jsem ho doprovodil do jeho kanceláře, kde jsme si prohlédli videozáznamy z kamer umístěných u vjezdu a výjezdů z garáže a taky ve výtazích.“

„A poskytla vám prohlídka těch videozáznamů nějaké vyšetřovací stopy?“

„Zpočátku ne. Před předpokládaným časem vraždy ani po něm jsem na těch záběrech neviděl nikoho, kdo by nesl zbraň nebo se choval podezřele. Nikdo z garáže neutíkal.

Ani na autech, která tam vjížděla nebo vyjížděla, nebylo nic podezřelého. Samozřejmě jsme hodlali prověřit všechny registrační značky. Ale při prvním zhlédnutí jsme na těch videozáznamech neobjevili nic, co by nám mohlo pomoct, a samotnou vraždu pochopitelně žádná kamera nezachytila.

To byl další detail, na který pachatel zjevně musel myslet.“

Vstal jsem a vznesl námitku proti Kurlenově poslední větě. Soudce nechal větu vyškrtnout ze záznamu a nařídil porotě, ať ji ignoruje.

„Pane detektive,“ oslovila svědka Freemanová, „myslím, že jste se nám chystal říct, kdy a jak během vyšetřování poprvé padlo jméno Lisy Trammelové.“

„Ano, jistě. Pan Modesto coby bezpečnostní šéf banky mi totiž poskytl i jeden spis. Říkal mu ‚spis výhrůžek‘.

Předal mi ho a já zjistil, že spis obsahuje několik jmen včetně jména obžalované. A krátce nato mi pan Modesto zatelefonoval a informoval mě, že Lisa Trammelová jako jedna z osob figurujících ve spisu byla shodou okolností toho rána spatřena v těsné blízkosti banky.“

„Takže tímto způsobem se její jméno objevilo ve vyšetřování?“

„Ano.“

„A jak jste s touto informací naložil?“

Nejprve jsem se vrátil na místo činu. Pak jsem poslal Cynthiu, aby vyslechla svědkyni, která prý Lisu Trammelovou u banky viděla. Museli jsme si ověřit, že Trammelová byla skutečně spatřena, a získat podrobné informace. Nakonec jsem začal procházet spis výhrůžek, abych si prohlédl všechna jména a detaily o domnělých hrozbách.“

„Vyvodil jste nějaké bezprostřední závěry?“

„Nevěřil jsem, že budeme moci kteroukoliv osobu uvedenou na tom seznamu začít pokládat za podezřelou výlučně na základě zpráv obsažených ve spisu a jejích dřívějších sporů s bankou. Přesto jsme samozřejmě hodlali všechny tyto osoby důkladně prověřit. Lisa Trammelová se nám ovšem v hledáčku objevila okamžitě, protože jsem od pana Modesta věděl, že byla v době vraždy údajně spatřena v blízkosti banky.“

„Takže to byla spíše časová a zeměpisná blízkost Lisy Trammelové u vraždy, co z ní ve vašich očích udělalo podezřelou?“

„Ano, protože blízkost znamená přístup. Místo činu působilo dojmem, že někdo na oběť čekal. Pan Bondurant měl vyhrazené parkovací místo se svým jménem na zdi.

Vedle jeho místa se nacházel velký opěrný sloup. Podle naší počáteční hypotézy se vrah ukryl za tímto sloupem a čekal, až pan Bondurant přijede a zaparkuje. Měli jsme dojem, že první úder vedl pachatel zezadu – ve chvíli, kdy oběť vystupovala z auta.“

„Děkuji vám, pane detektive.“

Freemanová položila svědkovi několik dalších otázek souvisejících s jeho počínáním na místě činu a pak obrátila jeho pozornost zpět na Lisu Trammelovou.

„Vrátila se vaše kolegyně v nějakém okamžiku na místo činu, aby vám sdělila, jak probíhal její rozhovor se zaměstnankyní, která podle svého tvrzení viděla Lisu Trammelovou poblíž banky?“

„Ano, vrátila se. Společně jsme nabyli dojmu, že identifikace provedená touto svědkyní je spolehlivá. A tak jsme se začali bavit o Lise Trammelové a o tom, že je nutné ji rychle vyslechnout.“

„Jenže ohledávání místa činu bylo v té době ještě v plném proudu, pane detektive, a navíc jste měl v ruce seznam plný jmen lidí, kteří v minulosti bance nebo jejím zaměstnancům vyhrožovali. Proč jste se tedy tak naléhavě zaměřili právě na Lisu Trammelovou?“

Kurlen se opřel o svědeckou lavici a zaujal pózu moudrého a prohnaného starého mazáka.

„Totiž, existovalo hned několik důvodů, proč jsme se na paní Trammelovou zaměřili tak naléhavě. Tak především se její spor s bankou týkal propadlé hypotéky. Tím pádem její případ spadal přímo pod oddělení hypotečních úvěrů. A zavražděný pan Bondurant působil jako viceprezident, pod nějž toto oddělení spadalo. Takže jsme museli tuto spojitost prověřit. A za další, což je ještě důležitější…“

„Dovolte, abych vás na tomto místě přerušila, pane detektive. Použil jste slovo ‚spojitost‘. Vy jste věděli, jestli se oběť s Lisou Trammelovou znala?“

„Ne, v tu chvíli ne. Věděli jsme, že paní Trammelová v minulosti protestovala proti propadnutí hypotéky na svůj dům a že tento proces odstartoval pan Bondurant. V tu chvíli jsme ovšem nevěděli, zda se ti dva lidé znají nebo jestli se někdy vůbec viděli.“

Freemanová znovu použila chytrou taktiku a upozornila na potenciální slabiny ve výpovědi dříve, než jsem to mohl udělat já. Obhajobě se pak obtížněji zakládala protiargumentace.

„Dobře, pane detektive,“ řekla státní zástupkyně.

„Přerušila jsem vás ve chvíli, kdy jste nám chtěl prozradit druhý důvod, proč jste vůči paní Trammelové postupovali s takovou naléhavostí.“

„Chtěl jsem vysvětlit, že vyšetřování vraždy je neustále se měnící proces. Člověk musí postupovat pečlivě a opatrně, ale současně musí jít tam, kam ho případ zavede. Pokud to neudělá, může tím ohrozit důkazy – a případně i další potenciální oběti. A my jsme měli v danou fázi vyšetřování pocit, že bychom měli kontaktovat Lisu Trammelovou.

Nemohli jsme čekat. Nemohli jsme jí poskytnout čas, aby zničila důkazy nebo ublížila dalším lidem. Museli jsme jednat.“

Podíval jsem se do boxu poroty. Kurlen podával jeden ze svých nejlepších výkonů. Všichni porotci ho upřeně sledovali. Kdyby chtěl Clegg McReynolds někdy točit ten film, možná by v něm měl Kurlen hrát sám sebe.

„Co jste tedy udělali?“

„Ověřili jsme řidičský průkaz Lisy Trammelové, získali její adresu ve Woodland Hills a vyrazili k ní domů.“

„Kdo zůstal na místě činu?“

„Několik lidí. Náš koordinátor, všichni technici z vědecké vyšetřovačky i lidi ze soudní patologie. Stále tam měli spoustu práce a my jsme na ně tak jako tak čekali.

Odjezd do domu Lisy Trammelové proto v žádném případě nenarušil místo činu ani vyšetřování jako takové.“

„Váš koordinátor? Kdo to je?“

„Detektiv třetího stupně, který vede oddělení vražd. Jack Newsome. Dělal na místě činu dohlížitele.“

„Aha. Co se tedy stalo, když jste přijeli k domu paní Trammelové? Byla tam?“

„Ano, byla. Zaklepali jsme a ona nám otevřela.“

„Můžete nám popsat, co se stalo pak?“

„Představili jsme se a řekli, že vyšetřujeme trestný čin.

Neprozradili jsme, o co jde – jen jsme řekli, že je to něco závažného. A pak jsme se paní Trammelové zeptali, jestli bychom mohli jít dovnitř a položit jí pár otázek. Ona souhlasila, a tak jsme vešli do domu.“

Ucítil jsem v kapse vibrace, které mě upozornily, že mi přišla textová zpráva. Vytáhl jsem telefon z kapsy a přidržel ho pod stolem, aby to neviděl soudce. Zpráva byla od Ciska.

Potřebuju s tebou mluvit, něco ti ukážu.

Odepsal jsem a chvíli jsme vedli stručnou digitální konverzaci:

Ověřils ten dopis?

Ne, něco jiného. Na tom dopisu ještě pracuju.

Tak po soudu. Zatím vyřiď ten dopis.

Odložil jsem telefon a znovu zaměřil pozornost na přímý výslech detektiva Kurlena. Zmíněný dopis mi přišel včera odpoledne do poštovní přihrádky. Byl anonymní, ale pokud by Cisco jeho obsah potvrdil, získal bych novou zbraň.

Silnou zbraň.

„Jak se paní Trammelová chovala, když jste za ní přišli?“ zeptala se Freemanová.

„Připadala mi mimořádně klidná,“ odpověděl Kurlen.

„Nijak zvlášť ji nezajímalo, proč s ní chceme mluvit nebo o jaký trestný čin se jedná. K celé záležitosti přistupovala nenuceně.“

„Kde jste s ní se svou kolegyní mluvili?“

„Uvedla nás do kuchyně a posadila ke stolu. Zeptala se, jestli si dáme kávu, a my jsme oba odmítli.“

„A pak už jste jí začali klást otázky?“

„Ano. Nejprve jsme se jí zeptali, jestli byla celé dopoledne doma. Ona odpověděla, že ano, jen před osmou ráno prý odvezla syna do školy v Sherman Oaks. Zeptal jsem se, jestli se cestou domů ještě někde zastavila, a ona řekla, že ne.“

„Jaký závěr jste si z toho vyvodil?“

„Že někdo musí lhát. Měli jsme svědkyni, která ji těsně před devátou zahlédla v blízkosti banky. Takže se někdo buďto pletl, anebo nám někdo lhal.“

„Co jste tedy udělal?“

„Zeptal jsem se, jestli je ochotna odjet s námi na policejní stanici, kde ji vyslechneme a ukážeme jí několik fotografií. Ona souhlasila, a tak jsme ji odvezli do Van Nuys.“

„Uvědomil jste ji předtím o jejím ústavou zaručeném právu nemluvit s vámi bez přítomnosti advokáta?“

„V tu chvíli ne. Nebyla ještě podezřelá. Byl to pro nás prostě člověk, jehož jméno vyplynulo během vyšetřování na povrch, takže se o něj zajímáme. Domníval jsem se, že není potřeba upozorňovat ji na práva, dokud tento práh nepřekročíme. A k tomu jsme měli ještě daleko. Pouze jsme objevili rozpor mezi tím, co nám řekla, a tvrzením té svědkyně. Potřebovali jsme ten rozpor nejprve prošetřit a teprve pak jsme mohli někoho označit za podezřelého.“

Freemanová to udělala znovu. Snažila se záplatovat díry dřív, než je roztrhnu ještě víc a projdu jimi. Bylo to frustrující, ale nemohl jsem s tím nic dělat. Horlivě jsem si zapisoval otázky pro Kurlena, které Freemanová nebude očekávat.

Státní zástupkyně mezitím dovedně nasměrovala Kurlenovo vyprávění na stanici ve Van Nuys a do vyšetřovací místnosti, kde Kurlen vedl s mou klientkou rozhovor. Musela to udělat, aby mohla soudu představit videozáznam z tohoto výslechu. Porotci měli i tyto záběry zhlédnout na dvou obrazovkách zavěšených pod stropem.

Aronsonová se během předprocesního slyšení přesvědčivě snažila přehrání videozáznamu zabránit, ale neúspěšně.

Soudce Perry videozáznam povolil. Po případném usvědčení jsme se mohli proti jeho rozhodnutí odvolat, avšak úspěch zdaleka nebyl zaručený. A já navíc musel něco podniknout hned. Musel jsem najít způsob, jak přimět porotu, aby na vyšetřování pohlížela jako na nespravedlivý proces – jako na past, do níž moje nevinná klientka bezděky spadla.

Záběry byly pořízeny shora a obhajoba hned na úvod zaznamenala drobný bod, poněvadž Howard Kurlen byl urostlý, zatímco Lisa Trammelová drobná. Když tedy Kurlen seděl naproti ní, vypadalo to, jako by jí bránil v pohybu, zaháněl ji do kouta, ba dokonce ji šikanoval. To bylo dobře. Patřilo to k motivu, který jsem měl v plánu při křížovém výslechu rozehrát.

Zvuk byl zřetelný a jasný. Navzdory mé námitce obdrželi porotci i ostatní protagonisté případu také přepisy výslechu, které mohli během záznamu číst. Námitku jsem vznesl, protože jsem nechtěl, aby porotci četli. Chtěl jsem, aby se dívali. A aby viděli, jak velký chlap zastrašuje malou ženu. Jen z toho se daly čerpat sympatie k Lise, ne ze slov na stránce.

Kurlen začal výslech nenuceně: ohlásil jména přítomných a zeptal se Trammelové, jestli je v místnosti dobrovolně. Moje klientka řekla, že ano, ale strohost a úhel záběru s jejími slovy kontrastovaly. Spíš to vypadalo, jako by už seděla ve vězení.

„Začněme třeba tím, že nám řeknete, co všechno jste dnes dělala,“ pokračoval Kurlen.

„A od kterého okamžiku to chcete vědět?“ zeptala se Trammelová.

„Třeba od chvíle, kdy jste se probudila.“

Trammelová začala líčit, jak se brzy ráno probudila, vypravila syna do školy a odvezla ho tam. Chlapec chodil na soukromou školu a dojíždění jim obvykle trvalo dvacet až čtyřicet minut – podle toho, jak hustý byl provoz. Cestou ze školy se ještě Lisa zastavila pro kávu a pak už jela zpátky.

„Ale doma jste nám řekla, že jste se nikde nezastavovala.

A teď jste se najednou zastavila pro kávu.“

„Asi jsem na to zapomněla.“

„Kde to bylo?“

„V kavárně s názvem Joe’s Joe na Ventura Boulevard.“

Ostřílený vyšetřovatel Kurlen zničehonic změnil téma, aby vyvedl svou kořist z rovnováhy.

„Procházela jste dnes ráno kolem banky WestLand National?“

„Ne. Tak o to tady jde?“

„Takže kdyby někdo prohlásil, že vás tam viděl, tak by lhal?“

„Ano, kdo to říkal? Ten zákaz jsem neporušila. To jste…“

„Znáte Mitchella Bonduranta?“

„Jestli ho znám? Ne. Vím, o koho jde. Vím, který to je.

Ale neznám ho.“

„Viděla jste ho dneska?“

Na tomto místě se Trammelová zarazila, což bylo pro její obhajobu škodlivé. Na videozáznamu bylo vidět, jak přemýšlí, až se z ní kouří. Zjevně řešila dilema, jestli má říct pravdu. Podíval jsem se na porotce. Nenašel jsem mezi nimi jedinou tvář, která by nebyla upřena k televizním obrazovkám.

„Ano, viděla jsem ho.“

„Ale před chvílí jste řekla, že jste do objektu WestLand National nevstoupila.“

„Taky že ne. Heleďte, nevím, kdo vám řekl, že mě v té bance viděl. A jestli vám to řekl on, tak je to lhář. Já tam nebyla. Viděla jsem ho, to ano, jenže to nebylo v bance, ale v té kavár…“

„Proč jste nám to neřekla před chvílí u vás doma?“

„Co proč jsem vám neřekla? Neptali jste se.“

„Převlékla jste se od rána?“

„Cože?“

„Když jste se dnes ráno vrátila domů, převlékla jste si šaty?“

„Poslyšte, co to všechno znamená? Ptali jste se mě, jestli jsem ochotná si s vámi přijet promluvit, a teď se na mě snažíte něco navlíknout. Ten zákaz jsem neporušila. Já…“

„Napadla jste Mitchella Bonduranta?“

„Cože?“

Kurlen nereagoval. Jen civěl na Trammelovou, jejíž ústa se otevřela do dokonalého „O“. Podíval jsem se na porotce.

Jejich oči byly stále přilepené na obrazovky. Doufal jsem, že vidí totéž co já. Nefalšovaný šok na tváři mé klientky.

„To je… Mitchell Bondurant byl napaden? Stalo se mu něco?“

„No, on je totiž mrtvý. A já vás chci v tomto okamžiku poučit o ústavních právech.“

Kurlen přečetl Trammelové předepsaný text a Trammelová vyslovila kouzelná slova – tři nejchytřejší slova, která kdy z jejích úst vyšla.

„Chci svého právníka.“

Tím byl rozhovor u konce a nahrávka skončila tím, že Kurlen Trammelovou oficiálně zatkl za vraždu. Také Freemanová na tomto místě ukončila Kurlenův výslech.

Docela mě překvapila, když zničehonic vyhrkla, že je s tímto svědkem hotová, a posadila se. Musela přece před porotou probrat ještě domovní prohlídku u mé klientky. A to kladivo. Jenže to vypadalo, že k tomu nevyužije Kurlena.

Bylo 11.45 a soudce vyhlásil brzkou polední přestávku.

Měl jsem tedy k dispozici hodinu a čtvrt, abych se na Kurlena naposledy připravil. Už opět jsme spolu měli před porotou zkřížit meče.

27. kapitola

Přistoupil jsem k pultíku se dvěma tlustými spisy a svým věrným zápisníkem v ruce. Obsah spisů byl pro můj křížový výslech zbytečný, ale doufal jsem, že jako rekvizity udělají na porotce dojem. Dal jsem si načas, než jsem si všechno na pultíku utřídil a urovnal. Chtěl jsem, aby byl Kurlen v nejistotě. Měl jsem v plánu chovat se k němu stejně, jako se on choval k mé klientce. Plést ho, motat se mu pod nohama, dát mu ťafku levou, když očekává úder zprava, a hlavně mu ani na chvíli nedat oddechnout.

Freemanová provedla další chytrý tah, když rozdělila svědeckou výpověď mezi oba členy vyšetřovacího týmu.

Neměl jsem tak příležitost podniknout frontální útok na obžalobu pouze Kurlenovým prostřednictvím. Nejdřív jsem se musel vypořádat s ním a teprve mnohem později měla přijít na řadu jeho kolegyně Cynthia Longstrethová.

Choreografie případů patřila k silným stránkám Andrey Freemanové a ona to nyní znovu dokazovala.

„Můžete začít, pane Hallere,“ vybídl mě soudce.

„Ano, Ctihodnosti. Jen jsem si srovnával poznámky k případu. Dobré odpoledne, detektive Kurlene. Chtěl jsem se vás zeptat, jestli bychom se na úvod mohli ještě jednou vrátit k místu činu. Byl jste…“

„Jak je libo.“

„Ano, děkuji. Jak dlouhou dobu jste s kolegyní strávili na místě činu, než jste se vydali honit Lisu Trammelovou?“

„No, neřekl bych, že jsme ji honili. Prostě jsme…“

„Myslíte proto, že nebyla podezřelá?“

„To je jeden z důvodů.“

„Prostě byla předmětem vašeho zájmu, takhle tomu říkáte?“

„Přesně tak.“

„Jak dlouho jste se tedy zdrželi na místě činu, než jste odjeli za ženou, která nebyla podezřelá, nýbrž jen předmětem vašeho zájmu?“

Kurlen se zadíval do poznámek.

„Na místo činu jsme s kolegyní dorazili v devět dvacet sedm a alespoň jeden z nás se tam zdržoval až do deseti třiceti devíti, kdy jsme společně odjeli.“

„To je… hodina a dvanáct minut. Takže jste na místě činu strávili pouhých dvaasedmdesát minut a už jste cítili potřebu odjet za ženou, která ani nebyla podezřelá. Říkám to správně?“

„I takhle se na to dá dívat.“

„A jak jste se na to díval vy, detektive?“

„Tak za prvé nebyl odjezd žádný problém, protože místo činu už bylo pod kontrolou a pod vedením koordinátora z oddělení vražd. Po ruce bylo rovněž několik techniků z oddělení vědeckého vyšetřování. Naší prací nebylo hlídat místo činu. Naší prací bylo sledovat stopy, kamkoliv nás zavedou, a v tomto případě nás zavedly k Lise Trammelové.

Když jsme za ní přijeli, nebyla ještě podezřelá, ale rychle se podezřelou stala, když během našeho rozhovoru začala uvádět protichůdné a odporující si skutečnosti.“

„To už mluvíte o rozhovoru na oddělení ve Van Nuys, ano?“

„Přesně tak.“

„Dobře, a které protichůdné a odporující si skutečnosti paní Trammelová například uvedla?“

„U sebe doma například tvrdila, že se cestou ze školy nikde nezastavovala. A na stanici si najednou vzpomněla, že si na zpáteční cestě odskočila pro kávu a že tam viděla oběť.

Tvrdila, že se nepohybovala nikde v okolí banky, ale my jsme měli svědka, který ji viděl půl bloku odtamtud. To jsou hned dva velké rozpory.“

Usmál jsem se a zavrtěl hlavou, jako bych se bavil se slabomyslným jedincem.

„Detektive, vy si z nás děláte legraci, viďte?“

Kurlen mi poprvé věnoval otrávený pohled. Přesně to jsem si přál. A pokud jeho reakce na moje ponižování působila arogantně, bylo to o to lepší.

„Ne, nedělám si legraci,“ řekl detektiv. „Svou práci beru velmi vážně.“

Požádal jsem soudce, aby mi umožnil znovu přehrát jednu pasáž z výslechu Lisy Trammelové. Když jsem dostal souhlas, posunul jsem záznam dopředu a hlídal přitom časový kód v dolní části obrazovky. Ve správném okamžiku jsem záznam zpomalil na normální rychlost, a porotci si tak mohli ještě jednou poslechnout slovní ping-pong kolem Lisina tvrzení, že se osudného rána v okolí banky WestLand National nepohybovala.

„Procházela jste dnes ráno kolem banky WestLand National?“

„Ne. Tak o to tady jde?“

„Takže kdyby někdo prohlásil, že vás tam viděl, tak by lhal?“

„Ano, kdo to říkal? Ten zákaz jsem neporušila. To jste…“

„Znáte Mitchella Bonduranta?“

„Jestli ho znám? Ne. Vím, o koho jde. Vím, který to je.

Ale neznám ho.“

„Viděla jste ho dneska?“

„Ano, viděla jsem ho.“

„Ale před chvílí jste řekla, že jste do objektu WestLand National nevstoupila.“

„Taky že ne. Heleďte, nevím, kdo vám řekl, že mě v té bance viděl. A jestli vám to řekl on, tak je to lhář. Já tam nebyla. Viděla jsem ho, to ano, jenže to nebylo v bance, ale v té kavár…“

„Proč jste nám to neřekla před chvílí u vás doma?“

„Co proč jsem vám neřekla? Neptali jste se.“

Zastavil jsem záznam a podíval se na Kurlena.

„Detektive, na kterém místě si Lisa Trammelová protiřečí?“

„Říká tam, že u té banky nebyla, zatímco my máme svědka, který tvrdí něco jiného.“

„To je však spíš rozpor mezi tvrzeními dvou různých lidí. Lisa Trammelová si sama nikde neprotiřečí, je to tak?“

„To je jenom slovíčkaření.“

„Můžete odpovědět na otázku, pane Kurlene?“

„Ano, jistě, je to rozpor mezi dvěma tvrzeními.“

Kurlen tuto nuanci nepokládal za důležitou, ale já doufal, že porota ano.

„Je tedy pravda, detektive, že si Lisa Trammelová ani jednou neprotiřečila ve svém tvrzení, že se v den vraždy nenacházela v okolí banky?“

„To já nevím. Netuším, co všechno od té doby navykládala.“

Detektiv teď působil zpupně, což mi vyhovovalo.

„Dobrá, tak jinak: pokud je vám známo, detektive, protiřečila si někdy Lisa Trammelová ve svém vůbec prvním tvrzení, že se v blízkosti banky nepohybovala?“

„Ne.“

„Děkuji vám, detektive.“

Zeptal jsem se soudce, jestli mohu přehrát další segment záznamu, a soudce souhlasil. Posunul jsem videozáznam zpět na začátek rozhovoru a pozastavil přehrávání. Dotázal jsem se soudce, zda mohu na jedné z obrazovek pod stropem promítnout fotografii pořízenou na místě činu, zatímco na druhé obrazovce zůstane videozáznam. Soudce mi opět vyhověl.

Fotografie, kterou jsem vybral, zachycovala v panoramatickém záběru téměř celé místo činu. Bylo na ní vidět Bondurantovo tělo i auto, otevřený kufřík i rozlitá káva na podlaze.

„Detektive, dovolte, abych teď obrátil vaši pozornost na fotografii z místa činu, označenou jako předmět doličný obhajoby číslo tři. Můžete popsat, co vidíte v popředí?“

„Myslíte ten kufřík, nebo to tělo?“

„Není tam ještě něco, pane Kurlene?“

„Pak je tam rozlitá káva a důkazní značka nalevo v místě, kde se našel kousek tkáně, který byl později identifikován jako kůže z hlavy oběti. Ale ta na fotce vidět není.“

Požádal jsem soudce, aby nechal vyškrtnout poslední část odpovědi týkající se kousku tkáně. Žádal jsem Kurlena, aby popsal, co na fotce vidí, ne co tam nevidí. Soudce se ke mně nepřiklonil a nechal celou odpověď netknutou. Pokrčil jsem rameny a zkusil to znovu.

„Detektive, můžete nám přečíst, co je napsáno na boku toho kelímku od kávy?“

„Ano, píše se tam ‚Joe’s Joe‘. To je taková kavárna pro gurmány asi čtyři bloky od banky.“

„Velmi dobře, detektive. Máte lepší oči než já.“

„Možná proto, že hledají pravdu.“

Podíval jsem se na soudce a rozpřáhl ruce jako basketbalový trenér, jehož pivotovi právě pískli sporný faul.

Než jsem stačil zareagovat i verbálně, Perry se do Kurlena pustil.

„Pane detektive!“ okřikl ho. „Tohle si opravdu nedovolujte.“

„Omlouvám se, Ctihodnosti,“ řekl Kurlen kajícně a fixoval mě pohledem. „Pan Haller ve mně z nějakého důvodu vždy probouzí to nejhorší.“

„To není omluva. Ještě jedna taková poznámka a budete se mi zodpovídat.“

„Už se to nestane, pane soudce. Slibuji.“

„Porota nebude brát svědkův komentář v potaz.

Pokračujte, pane Hallere, ať už se v tom nemusíme nimrat.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti. Vynasnažím se. Detektive, během oněch dvaasedmdesáti minut, kdy jste pobývali na místě činu, než jste odjeli za paní Trammelovou, stanovili jste, komu ten kelímek od kávy patřil?“

„No, později jsme zjistili, že…“

„Ne, ne, ne, já se vás neptal, co jste zjistili později. Ptal jsem se vás na prvních dvaasedmdesát minut, kdy jste byli přítomni na místě činu. Věděli jste v době, kdy jste odjížděli do domu Lisy Trammelové ve Woodland Hills, komu ta káva patřila?“

„Ne, v té době to ještě nebylo stanoveno.“

„Dobrá, takže jste nevěděli, kdo tu kávu na místě činu upustil, říkám to správně?“

„Námitka. Otázka už byla položena a zodpovězena,“

ozvala se Freemanová.

Byla to zbytečná námitka, ale státní zástupkyně musela něco podniknout, aby mě vyvedla z rytmu.

„Námitka se zamítá,“ prohlásil soudce, než jsem stačil reagovat. „Můžete odpovědět na otázku, pane detektive.

Věděli jste, kdo ten kelímek na místě činu upustil?“

„V té době ne.“

Vrátil jsem se k videu a přehrál záznam od pozastaveného místa. Dotyčná pasáž pocházela z úvodní části rozhovoru, kdy Trammelová vypočítávala, co všechno ráno před vraždou dělala.

„Vy jste se ještě zastavovala pro kávu?“

„Asi jsem na to předtím zapomněla.“

„Kde jste se pro tu kávu zastavila?“

„V kavárně s názvem Joe’s Joe. Je to na Van Nuys Boulevard, kousek od křižovatky s Ventura Boulevard.“

„Vzpomínáte si, jestli jste si tu kávu objednala velkou, nebo malou?“

„Velkou. Vypiju hodně kávy.“

Zastavil jsem video.

„A teď mi něco řekněte, detektive. Proč jste se paní Trammelové ptal, jak velkou kávu si v Joe’s Joe koupila?“

„To rozhazujete hodně širokou síť. Snažíte se vypíchnout co nejvíc detailů.“

„Nebylo to proto, že jste se domníval, že ten kelímek nalezený na místě vraždy mohl patřit Lise Trammelové?“

„V daném okamžiku to byla jedna z možností.“

„Chápal jste to jako jedno z dílčích přiznání Lisy Trammelové?“

„Měl jsem za to, že je to v dané fázi rozhovoru důležité.

Za přiznání bych to neoznačil.“

„Ale ona vám pak na základě dalšího dotazování řekla, že v té kavárně viděla oběť, je to tak?“

„Ano.“

„A to váš názor na kelímek ležící na místě činu nezměnilo?“

„Byla to jen dodatečná informace, kterou bylo třeba vzít v úvahu. Vyšetřování se teprve rozbíhalo. Neměli jsme potvrzeno z nezávislého zdroje, že oběť skutečně v té kavárně byla. Měli jsme jen tvrzení jedné osoby, které bylo v rozporu s prohlášením naší svědkyně. Takže Lisa Trammelová sice přiznala, že v té kavárně viděla Mitchella Bonduranta, ale to ještě neznamenalo, že je to pravda.

Museli jsme si to ověřit. A to jsme později učinili.“

„Ale chápete, že to, co jste v rané fázi rozhovoru pokládal za nesrovnalost, se později ukázalo jako naprostá pravda odpovídající skutečnosti?“

„V tomto jednom případě ano.“

Kurlen nechtěl ustoupit ani o píď. Věděl, že se ho snažím dotlačit na okraj srázu. Jeho úkolem bylo do něj nespadnout.

„Neřekl byste tedy, detektive, že když se to vezme kolem a kolem, pak jedinou nesrovnalostí na celém vašem rozhovoru s Lisou Trammelovou je její tvrzení, že se v okolí banky nepohybovala, zatímco vy jste měli svědkyni, která tvrdila opak?“

„Po bitvě je vždycky snadné se ohlédnout a na všechno koukat s lupou. Jenže i tenhle jediný rozpor byl a pořád je velmi důležitý. Spolehlivá svědkyně uvedla, že se obžalovaná pohybovala v době spáchání trestného činu poblíž místa jeho spáchání. A to se od prvního dne nezměnilo.“

„Spolehlivá svědkyně. Na základě jediného krátkého rozhovoru jste začal Margo Schaferovou pokládat za spolehlivou svědkyni?“

Vložil jsem do hlasu optimální směsici rozhořčení a zmatenosti. Freemanová vznesla námitku a prohlásila, že se jen snažím svědka provokovat, protože od něj neslyším takové odpovědi, jaké bych slyšet chtěl. Soudce námitku zamítl, ale Freemanová byla přesto spokojená, protože se jí povedlo vsugerovat porotě žádoucí představu – totiž že Kurlen odpovídá jinak, než chci. Ve skutečnosti to však bylo naopak.

„Můj první rozhovor s Margo Schaferovou byl krátký,“

odpověděl Kurlen. „Ale pak ji znovu několikrát vyslechlo několik dalších vyšetřovatelů. A její informace z prvního dne se nehnuly ani o píď. Věřím, že opravdu viděla, co nám tvrdila.“

„Jak myslíte, detektive,“ poznamenal jsem. „Vraťme se ještě k tomu kelímku od kávy. Dospěl jste v nějakém okamžiku k závěru, čí káva a čí kelímek na místě činu zůstaly?“

„Ano. V kapse oběti jsme našli účtenku z kavárny Joe’s Joe, která potvrzovala nákup velkého kelímku kávy toho dne v osm dvacet jedna ráno. Jakmile jsme tu účtenku našli, vyvodili jsme závěr, že ten kelímek na místě činu patří jemu.

To později potvrdila i analýza otisků prstů. Pan Bondurant vystoupil s kelímkem z auta a upustil ho, když ho útočník zezadu napadl.“

Pokýval jsem hlavou, aby porota pochopila, že právě takové odpovědi chci slyšet.

„Kolik bylo hodin, když jste tu účtenku v kapse oběti našli?“

Kurlen se zadíval do poznámek, ale odpověď nenašel.

„To nevím jistě, protože tu účtenku našel vyšetřovatel ze soudní patologie, který měl za úkol zkontrolovat oběti kapsy a zajistit veškeré její osobní věci. Určitě se to stalo předtím, než bylo tělo odvezeno na soudní patologii.“

„Ale zároveň k tomu došlo až poté, co jste s kolegyní odjeli pátrat po Lise Trammelové, je to tak?“

„My neodjeli pátrat po Trammelové, ale k tomu nálezu účtenky došlo poté, co jsme si odjeli s Trammelovou promluvit.“

„Telefonoval vám vyšetřovatel ze soudní patologie, aby vám nález té účtenky ohlásil?“

„Ne.“

„Dozvěděli jste se o té účtence předtím, nebo potom, co jste Lisu Trammelovou zatkli za vraždu?“

„Potom. Ale měli jsme další důkazy, které potvrzovaly naši…“

„Děkuji vám, pane Kurlene. Odpovídejte jen na otázky, které vám kladu, pokud vám to nevadí.“

„Říkat pravdu mně nevadí.“

„Výborně. Od toho tu jsme. Souhlasil byste tedy s názorem, že jste Lisu Trammelovou zatkli na základě protichůdných a odporujících si skutečností, u nichž vyšlo později najevo, že ve skutečnosti nejsou protichůdné a neodporují důkazům a faktům o případu?“

Kurlen odpověděl jako podle předem připravené šablony.

„Měli jsme svědkyni, podle níž se obžalovaná pohybovala v době spáchání trestného činu poblíž místa jeho spáchání.“

„A nic víc jste neměli, ano?“

„Byly tu i další důkazy, které ji dávaly s tou vraždou do spojitosti. Máme její kladivo a…“

„Já mluvím o době jejího zatčení!“ zaječel jsem.

„Odpovídejte prosím na otázky, které vám kladu, detektive!“

„Hej!“ vykřikl soudce. „Zvyšovat hlas v mé soudní síni smí jen jedna osoba, pane Hallere, a vy to nejste.“

„Omlouvám se, Ctihodnosti. Mohl byste prosím poučit svědka, že má odpovídat na otázky, které jsou mu kladeny, a ne na otázky, které mu kladeny nejsou?“

„Tímto považujte svědka za poučeného. Pokračujte, pane Hallere.“

Na chvíli jsem se odmlčel, abych se trochu sebral, a přitom jsem přejel pohledem porotce. Hledal jsem sympatizující reakce, ale žádných jsem se nedočkal.

Dokonce ani od Furlonga, který se na mě vůbec nepodíval.

Přesunul jsem pohled zpátky ke Kurlenovi.

„Právě jste se zmínil o kladivu. O kladivu obžalované.

Tímto důkazem jste však v době zatčení nedisponovali, viďte?“

„To je pravda.“

„Není tedy pravda, že jakmile jste obžalovanou zatkli a uvědomili si, že její protichůdná tvrzení, na která jste spoléhali, ve skutečnosti nejsou protichůdná, začali jste hledat další důkazy, které by vaši hypotézu podepřely?“

„To vůbec není pravda. Měli jsme sice tu svědkyni, ale zároveň jsme si zachovávali otevřený pohled na vyšetřování.

Neměli jsme klapky na očích. To obvinění paní Trammelové bych s radostí býval stáhl. Jenže vyšetřování pokračovalo a důkazy, které jsme začali shromažďovat a vyhodnocovat, ji rozhodně nevyviňovaly.“

„A kromě toho jste měli i motiv, viďte?“

„Oběť nechala prohlásit hypotéku obžalované za propadlou. Jako motiv mi to připadalo velmi silné.“

„Ovšem vy jste nedisponoval konkrétními informacemi o té propadlé hypotéce – kromě samotného faktu, že byla prohlášena za propadlou, je to tak?“

„Ano, ale byl tu i ten dočasný soudní zákaz styku proti její osobě.“

„Chcete říct, že ten soudní zákaz styku byl podle vás sám o sobě motivem k zabití Mitchella Bonduranta?“

„Ne, to nechci říct a takhle jsem to nemyslel. Jen jsem konstatoval, že to patřilo k celkovému obrazu.“

„A ten celkový obraz vás v tu chvíli dovedl k unáhlenému úsudku, je to tak, detektive?“

Freemanová vyskočila, podala námitku a soudce ji přijal.

Mně to však nevadilo. Kurlenova odpověď mě ve skutečnosti nezajímala. Hlavní bylo, že jsem porotcům nasadil do hlavy svou otázku.

Podíval jsem se na zadní zeď soudní síně a zjistil, že je půl čtvrté. Oznámil jsem soudci, že hodlám pokračovat v křížovém výslechu jiným směrem a že by možná bylo vhodné vyhlásit odpolední přestávku. Perry souhlasil a dal porotcům na patnáct minut volno.

Když jsem opět usedl ke stolu obhajoby, moje klientka se ke mně naklonila a silně mi sevřela předloktí.

„Vedete si moc dobře!“ zašeptala.

„Uvidíme. Pořád zbývá ujít obrovský kus cesty.“

Lisa se odsunula od stolu, aby mohla vstát.

„Půjdete taky na kávu?“ zeptala se.

„Ne, potřebuju si zavolat. Běžte sama. Ale pamatujte, že nemáte mluvit s novináři. S nikým se nevybavujte.“

„Já vím, Mickey. Kdo mukne, ten pukne.“

„Přesně tak.“

Po těchto slovech odešla Lisa od stolu a já ji sledoval, jak mizí ze soudní síně. Jejího stálého společníka Herba Dahla jsem nikde neviděl.

Vytáhl jsem telefon a zatelefonoval Ciskovi na mobil.

Ozval se mi okamžitě.

„Krátí se mi čas, Cisco. Potřebuju ten dopis.“

„Jasně.“

„Jak to myslíš: je to potvrzené?“

„Je to naprosto legitimní.“

„To máme štěstí, že spolu mluvíme po telefonu.“

„Pročpak, šéfe?“

„Protože bych ti za to jinak možná dal pusu.“

„Eh, to nebude nutné.“

28. kapitola

Posledních několik minut přestávky jsem využil k přípravě na druhou část svého křížového výslechu detektiva Kurlena. Ciskova zpráva měla vnést do případu šokovou vlnu. A způsob, jakým tuto novou informaci použiju při Kurlenově výslechu, měl mít výrazný dopad na celý zbytek procesu.

Zanedlouho se všichni vrátili do soudní síně, já se postavil k pultíku a byl jsem připraven začít. Na seznamu jsem měl ještě jednu poslední položku, než přejdu k tomu dopisu.

„Detektive Kurlene, vraťme se ještě k fotografii z místa činu, kterou vidíte na obrazovce. Zjistili jste, komu patřil kufřík, který se našel otevřený vedle těla oběti?“

„Ano, ten kufřík obsahoval osobní věci pana Bonduranta a na mosazném zámku byly vyryté jeho iniciály. Patřil tedy oběti.“

„A když jste dorazil na místo činu a spatřil vedle těla otevřený kufřík, jaký jste z toho měl první dojem?“

„Žádný. Snažím se ve všem zachovávat otevřenou mysl, zvláště když se u nějakého případu objevím poprvé.“

„Napadlo vás, že by přítomnost otevřeného kufříku mohla znamenat, že motivem k vraždě byla loupež?“

„Ano, spolu s mnoha jinými možnostmi.“

„Pomyslel jste si: ‚Tady leží mrtvý bankéř a vedle něj otevřený kufřík. To by mě zajímalo, po čem pachatel šel.‘?“

„I tuto verzi jsem musel pokládat za možný scénář. Ale jak už jsem řekl, byla to jedna…“

„Děkuji vám, detektive.“

Freemanová vznesla námitku, protože jsem prý nedal svědkovi čas, aby plně odpověděl na otázku. Soudce jí vyhověl a nechal Kurlena dokončit repliku.

„Chtěl jsem říct, že varianta loupeže byla jen jedním z možných scénářů. Přítomnost otevřeného kufříku mohla stejně dobře znamenat, že se někdo snažil vyvolat zdání loupeže, přestože ve skutečnosti o loupež vůbec nešlo.“

Bez mrknutí oka jsem na detektiva tlačil dál.

„Stanovili jste, co se z toho kufříku ztratilo?“

„Pokud nám bylo tehdy a koneckonců i teď známo, tak se z toho kufříku neztratilo nic. Neexistuje však žádný soupis věcí, které v tom kufříku měly být. Zavolali jsme sekretářku pana Bonduranta a nechali ji prohlédnout jeho spisy a pracovní věci, abychom zjistili, jestli podle jejího názoru v kufříku něco schází – třeba nějaký spis nebo něco podobného. Ale ona nic takového neobjevila.“

„Máte tedy nějaké vysvětlení, proč byl ten kufřík otevřený?“

„Jak už jsem řekl, pachatel ho mohl otevřít, aby odvedl naši pozornost. Ale také podle nás existuje slušná pravděpodobnost, že zámek kufříku po dopadu na beton povolil a pružiny ho otevřely.“

Nasadil jsem nevěřícný výraz.

„A jak jste k tomuto názoru dospěl, pane?“

„Kufřík měl vadný uzamykací mechanismus. Jakýkoliv prudký otřes mohl vést k jeho uvolnění. Provedli jsme s kufříkem experimenty a zjistili, že když dopadne na tvrdý povrch z výšky jednoho metru a více, přibližně ve třetině případů se otevře.“

Přikývl jsem a předstíral, že tuto informaci vstřebávám poprvé, ačkoliv jsem ji už znal z vyšetřovacích spisů, které jsem od protistrany obdržel v rámci předávání nálezů.

„Takže tvrdíte, že se ten kufřík s pravděpodobností jedna ku třem otevřel sám od sebe, když ho pan Bondurant upustil na zem.“

„Přesně tak.“

„A tomu říkáte vysoká pravděpodobnost, ano?“

„Slušná pravděpodobnost.“

„Ovšem ještě větší pravděpodobnost je, že se ten kufřík otevřel jinak, viďte?“

„I tak se na to dá dívat.“

„Ještě větší pravděpodobnost je, že ho otevřel někdo jiný, nemám pravdu?“

„Znovu opakuji, že se na to dá dívat i takto. Ale my jsme stanovili, že se z kufříku nic neztratilo, takže neexistoval žádný zjevný důvod, proč by ho někdo otevíral – ledaže tím chtěl odvést naši pozornost. Nicméně jsme pracovali s teorií, že se zámek po dopadu na zem uvolnil sám.“

„Všiml jste si na té fotografii z místa činu, že z kufříku na podlahu vůbec nic nevypadlo?“

„To je pravda.“

„Máte v té své složce soupis položek obsažených v kufříku, který byste nám mohl přečíst?“

Kurlen si dal s hledáním příslušného dokumentu načas, a když ho konečně našel, přečetl ho porotě. Kufřík obsahoval šest spisů, pět per, iPad, kalkulačku, diář a dva prázdné notesy.

„Když jste prováděli ty testy, při nichž jste upustili kufřík na zem, abyste ověřili možnost, že se sám otevře, obsahoval kufřík tytéž věci?“

„Ano, obsah byl podobný.“

„A v případech, kdy se kufřík otevřel, jak často zůstal veškerý obsah uvnitř?“

„Pokaždé ne, ale většinou ano. Rozhodně se to mohlo stát.“

„Tak zněl vědecký závěr vašeho vědeckého experimentu, detektive?“

„Dělalo se to v laboratoři. Nebyl to můj experiment.“

Vzal jsem pero a nápadně rozmáchlým gestem jsem si v zápisníku odškrtl pár položek. A pak už jsem přešel k nejdůležitějšímu tématu svého křížového výslechu.“

„Detektive,“ řekl jsem, „dnes dopoledne jste nám prozradil, že jste od banky WestLand National obdržel takzvaný spis výhrůžek, který mimo jiné obsahoval informace o obžalované. Prověřoval jste také některá další jména figurující v tomto spisu?“

„Celý spis jsme několikrát prohlédli a provedli omezené šetření. Když se však začaly vynořovat další a další důkazy proti obžalované, potřeba prověřování ostatních jmen se snižovala.“

„Zkrátka jste se nechtěli honit za stíny, když už jste měli podezřelou v kapse, je to tak?“

„Tak bych to neformuloval. Naše vyšetřování bylo důkladné a vyčerpávající.“

„Zahrnovalo toto důkladné a vyčerpávající vyšetřování také prověřování dalších stop, které neukazovaly na Lisu Trammelovou jako na podezřelou osobu?“

„Samozřejmě. Je to podstata naší práce.“

„Přezkoumali jste pracovní záležitosti pana Bonduranta a hledali stopy nesouvisející s Lisou Trammelovou?“

„Ano.“

„Vypovídal jste zde o tom, že jste v rámci vyšetřování případu prověřovali výhrůžky vedené proti oběti.

Prověřovali jste také případné výhrůžky, které vedla oběť proti jiným osobám?“

„Jako že oběť vyhrožovala někomu jinému? To si nevzpomínám.“

Požádal jsem soud o svolení předložit svědkovi předmět doličný obhajoby číslo dvě. Jeho kopie jsem rozdal všem zúčastněným stranám. Freemanová proti tomu podala námitku, ale bylo to jen prázdné gesto. Otázku týkající se Bondurantova dopisu Louisi Oppariziovi jsme již probrali během předprocesního jednání. Perry mi hodlal vyhovět, i kdyby to bylo jen proto, aby vyrovnal skóre poté, co umožnil obžalobě přidat mezi důkazy kladivo a DNA.

Námitku Freemanové zamítl a vyzval mě, ať pokračuju.

„Detektive Kurlene, držíte před sebou dopis, který Mitchell Bondurant zaslal doporučenou poštou Louisi Oppariziovi, prezidentovi firmy ALOFT, která je smluvním obchodním partnerem banky WestLand National. Mohl byste prosím přečíst ten dopis porotě?“

Kurlen dlouho hleděl na stránku, kterou jsem mu vrazil do ruky, a teprve poté se dal do čtení.

„,Milý Louisi, přílohou tohoto dopisu je korespondence advokáta jménem Michael Haller, jenž zastupuje majitelku domu v jednom případě propadlé hypotéky, kterou Vaše firma za banku WestLand National vyřizuje. Majitelka se jmenuje Lisa Trammelová a číslo úvěru je nula-čtyři-nula-devět-sedm-jedna-devět. Hypotéka je psaná společně na Jeffreyho a Lisu Trammelovy. Pan Haller ve své korespondenci tvrdí, že ve výše jmenovaném případu došlo k mnohačetnému podvodnému jednání. Povšimněte si, prosím, že uvádí konkrétní případy, z nichž všechny má na svědomí Vaše firma. A jak víte z naší předchozí komunikace, vyskytly se i další stížnosti. Ukážou-li se tato nejnovější nařčení proti firmě ALOFT jako pravdivá, ocitne se banka WestLand National v choulostivé situaci, a to zejména s ohledem na nedávný vládní zájem o tento aspekt hypoteční branže. Pokud tedy v této záležitosti nedospějeme k nějakému urovnání a porozumění, doporučím správní radě, aby banka WestLand National vypověděla Vaší firmě smlouvu a ukončila veškeré probíhající transakce. Takový krok by zároveň znamenal, že by naše banka musela u příslušných úřadů podat HPA. Kontaktujte mě prosím při nejbližší

příležitosti,

abychom

tyto

věci

dále

prodiskutovali.‘“

Kurlen mi podal dopis, jako by s ním byl hotov. Jeho gesto jsem ignoroval.

„Děkuji vám, pane Kurlene. Ten dopis se zmiňuje o podání HPA. Víte, co to je?“

„Hlášení o podezřelých aktivitách. Pokud banka narazí na podezřelou transakci nebo cokoliv jiného, je povinna o tom podat hlášení Federální obchodní komisi.“

„Viděl jste někdy dříve dopis, který právě držíte v ruce?“

„Ano, viděl.“

„Kdy?“

„Když jsem prověřoval pracovní záležitosti oběti. Tehdy jsem si ho všiml.“

„Můžete nám sdělit přesné datum, kdy se to stalo?“

„Přesné datum ne. Řekl bych, že jsem se s obsahem toho dopisu seznámil asi dva týdny po zahájení vyšetřování.“

„Což bylo dva týdny poté, co byla Lisa Trammelová zatčena za vraždu. Jakmile jste se s tím dopisem seznámil, prošetřoval jste jeho obsah blíže – hovořil jste například s Louisem Oppariziem?“

„V jisté fázi vyšetřování jsem to začal prověřovat a zjistil jsem, že pan Opparizio má na dobu vraždy spolehlivé alibi.

Čímž jsem tento směr vyšetřování uzavřel.“

„A co lidé pracující pro Opparizia? Ti měli také všichni alibi?“

„To nevím.“

„Vy to nevíte?“

„Přesně tak. Neprošetřoval jsem to, poněvadž se zjevně jednalo o obchodní spor, ne o legitimní motiv k vraždě.

Tenhle dopis za žádnou hrozbu nepovažuji.“

„A nepřipadalo vám neobvyklé, že v dnešní době bleskurychlých komunikačních prostředků se oběť rozhodla pro formu doporučeného dopisu namísto e-mailu, textové zprávy nebo faxu?“

„Ani ne. Našli jsme kopie několika dalších dopisů zaslaných doporučenou poštou. Připadalo nám to jako vhodná forma, jak vyřizovat obchodní záležitost a mít o tom potvrzení.“

Přikývl jsem. Budiž.

„Víte, zda pan Bondurant někdy ve vztahu k Louisi Oppariziovi nebo jeho společnosti skutečně podal hlášení o podezřelých aktivitách?“

„Ověřoval jsem to u Federální obchodní komise.

Nepodal.“

„Ověřoval jste u kterékoliv jiné vládní agentury, zda jsou Louis Opparizio nebo jeho firma předmětem vyšetřování?“

„Dělal jsem všechno, co bylo v mých silách. Nic jsem neobjevil.“

„Všechno, co bylo ve vašich silách… Takže celý tento směr vyšetřování pro vás skončil ve slepé uličce, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Prošetřili jste informace u Federální obchodní komise, ověřili alibi jednoho muže a pak toho nechali. Už jste totiž měli podezřelou osobu, argumenty proti ní hovořily jasnou řečí a všechno vám krásně zapadalo do sebe, viďte?“

„Vyšetřování vraždy nikdy není jednoduché. Člověk musí být důkladný. Musí obrátit každý kámen.“

„A co Americká tajná služba? Obrátili jste i tento kámen?“

„Tajná služba? Nevím, co tím myslíte.“

„Měl jste během tohoto vyšetřování nějaký kontakt s Americkou tajnou službou?“

„Ne, neměl.“

„A co s pobočkou ministerstva spravedlnosti v Los Angeles?“

„Neměl. Za svou parťačku ani za ostatní kolegy, kteří na případu pracovali, však mluvit nemůžu.“

Byla to dobrá odpověď, ale ne dost dobrá. Koutkem oka jsem viděl, jak se Freemanová posouvá na okraj židle a připravuje se na vhodný okamžik, až bude moci vznést proti novému směru mých otázek námitku.

„Detektive Kurlene, víte, co je to oznámení o federálním vyšetřování?“

Než stačil Kurlen odpovědět, vyskočila Freemanová na nohy, podala námitku a požádala o poradu u soudce.

„Myslím, že na tohle půjdeme raději ke mně do pracovny,“ prohlásil soudce. „Porota a soudní personál zůstanou během mé porady s protistranami na svých místech. Pane Hallere, paní Freemanová, pojďte.“

Vytáhl jsem z jednoho svého spisu dokument s připevněnou obálkou a vydal se za Freemanovou ke dveřím vedoucím do pracovny soudce. Byl jsem si jistý, že buďto za okamžik vychýlím střelku případu jasně ve prospěch obhajoby, anebo skončím ve vězení za pohrdání soudem.

29. kapitola

Soudce Perry nebyl ani trochu spokojený. Dokonce se vůbec neobtěžoval obcházet stůl a sedat si za něj. Sotva jsme vstoupili do jeho pracovny, okamžitě se ke mně obrátil a založil si ruce na prsou. Věnoval mi tvrdý pohled a čekal, až se jeho zapisovatelka posadí a zapne stenostroj.

„Takže, pane Hallere, paní Freemanová vznáší námitku, protože je to zřejmě vůbec poprvé, co slyší o tajné službě, o ministerstvu spravedlnosti, o federálním vyšetřování a o tom, jak to všechno může nebo taky nemusí souviset s případem. I já vznáším námitku, protože je to, pokud si vzpomínám, vaše vůbec první zmínka o federální vládě, a já nedopustím, abyste se před porotou pokoušel brnkat na federální strunu. Takže pokud něco máte, chci, abyste mi o tom hned teď předložil důkaz, a pak budu žádat vysvětlení, jak je možné, že o tom nic neví paní Freemanová.“

„Děkuji vám, pane soudce,“ řekla státní zástupkyně rozhořčeně a založila si ruce v bok.

Pokusil jsem se situaci malinko odlehčit tím, že jsem odstoupil od našeho těsného hloučku a přesunul se k oknu s výhledem na úbočí Santa Monica Mountains. Na hřebeni jsem viděl domy na pilotách. Vypadaly jako krabičky od sirek, které při příštím zemětřesení spadnou. Věděl jsem, jaké to je, zoufale se držet okraje srázu.

„Ctihodnosti, moje kancelář obdržela poštou anonymní obálku obsahující kopii oznámení o federálním vyšetřování, adresovaného Louisi Oppariziovi a společnosti ALOFT.

Dopis pana Opparizia informuje, že on a jeho společnost se stali předmětem vyšetřování pro podezření z podvodných aktivit prováděných jménem smluvních bank v případě propadlých hypoték.“

Zvedl jsem dokument a obálku.

„Ten dopis mám přímo tady. Byl odeslán dva týdny před vraždou a pouhých osm dní poté, co Bondurant poslal Oppariziovi svou stížnost.“

„A kdypak jste tu údajně anonymní obálku obdržel vy?“

zeptala se Freemanová hlasem prodchnutým skepsí.

„Včera se mi objevila v poštovní přihrádce, ale otevřeli jsme ji až večer. Pokud mi paní státní zástupkyně nevěří, nechám poslat pro svou manažerku kanceláře a můžete se jí zeptat, na co chcete. To ona tu přihrádku vybírala.“

„Ukažte mi to,“ zavelel soudce.

Podal jsem mu dopis i obálku. Freemanová se k němu přisunula blíž, aby si dopis rovněž mohla přečíst. Text byl krátký a soudce mi dopis po chvíli vrátil, aniž se Freemanové zeptal, jestli už ho dočetla.

„Měl jste mi to ukázat dnes ráno,“ řekl. „Přinejmenším jste měl poskytnout kopii protistraně a říct jí, že máte v plánu ten dopis předložit.“

„Byl bych to udělal, pane soudce, jenže toto je zjevně kopie a přišla mi do pošty. Už jsem se takhle párkrát spálil.

Pravděpodobně jako všichni. Takže jsem nejprve musel nechat ten dopis ověřit a ujistit se, že je pravý, než o něm komukoliv cokoliv řeknu. A potvrzení jeho pravosti jsem obdržel až před necelou hodinou během odpolední přestávky.“

„Kdo vám jeho pravost potvrdil?“ zeptala se Freemanová dříve, než to stačil udělat soudce.

„Přesné podrobnosti neznám. Můj vyšetřovatel mi jednoduše sdělil, že federální orgány potvrdily pravost tohoto dopisu. Chcete-li znát další podrobnosti, můžu svého vyšetřovatele zavolat.“

„To nebude nutné, protože jsem si jistý, že paní Freemanová bude chtít provést vlastní šetření. Ovšem nadnést tu věc během křížového výslechu bylo mimořádně nemístné, pane Hallere. Měl jste dnes ráno informovat soud, že vám přišlo do pošty něco, co momentálně ověřujete a co v případě potvrzení pravosti hodláte u soudu předložit. Vy jste však ponechal v nevědomosti nejen obžalobu, ale i soud.“

„Omlouvám se, Ctihodnosti. Měl jsem v úmyslu přistupovat k této věci korektně. Zřejmě se mi však posunulo měřítko, když jsem viděl, jak mě obžaloba stejným způsobem ponechala v nevědomosti a jak jí nejméně dvakrát beztrestně prošlo předložení překvapivých důkazů.“

Perry mě zpražil pohledem, ale já věděl, že se dovtípil. V

konečném důsledku jsem věřil, že je to nestranný soudce a že se podle toho zachová. Věděl, že ten dopis je pravý a že představuje životně důležitou součást obhajoby. Základní spravedlnost velela, aby jeho předložení umožnil.

Freemanová uvažovala podobně jako já a rychle se pokusila soudce zarazit.

„Ctihodnosti, je čtvrt na pět. Žádám, aby byl soud pro dnešek odročen, ať může obžaloba tento nový materiál zpracovat a řádně se připravit na zítřejší pokračování.“

Perry zavrtěl hlavou.

„Nerad ztrácím jednací čas,“ řekl.

„To já také, pane soudce,“ odvětila Freemanová. „Ale jak jste sám řekl, nemůže být pochyb, že mě protistrana obešla. Pan obhájce měl tu informaci předložit už dnes ráno.

Nemůžete mu umožnit, aby jen tak pokračoval ve výslechu, aniž se obžaloba připraví a provede vlastní potvrzení a přešetření této informace a jejího kontextu. Žádám o pětačtyřicet minut, pane soudce. Na to má obžaloba bezpochyby právo.“

Soudce se na mě podíval, aby si vyslechl protiargument.

Já však jen rozpřáhl ruce.

„Mně na tom nesejde, Ctihodnosti. Nechť má paní Freemanová k dispozici tolik času, kolik chce – stejně nemůže nic změnit na faktu, že Opparizio byl a je předmětem federálního vyšetřování kvůli svým aktivitám jménem banky WestLand National a dalších. Což znamená, že oběť v tomto případu by byla zároveň potenciálním svědkem v obžalobě proti Oppariziovi – dopis, který jsme před pár okamžiky předložili, to dává jasně najevo. Policii i obžalobě tento aspekt případu zcela unikl a paní Freemanová teď chce svalit vinu za plytké vyšetřování na posla špatných…“

„Pane Hallere, tady nejsme před porotou,“ skočil mi do řeči Perry. „Chápu, co chcete říct. Dnes tedy jednání odročíme, ale zítra začneme přesně v devět nula nula a očekávám, že všechny strany budou připravené a nedojde k dalším prodlením.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti,“ řekla Freemanová.

„A teď se vraťme do sálu,“ vyzval nás Perry.

Vrátili jsme se.

Když jsme vycházeli ze soudní síně, držela se mě klientka jako klíště. Chtěla vědět, jaké další podrobnosti o Oppariziově federálním vyšetřování se nám podařilo zjistit.

Herb Dahl se za námi táhl jako ocas od draka. Dělalo mi potíže mluvit s oběma.

„Já nevím, co to přesně znamená, Liso. Ale soudce dnešní jednání ukončil proto, aby obhajoba i obžaloba mohly na té věci pracovat. Takže vy si teď můžete na chvíli odpočinout a přenechat tu věc mně a mému týmu.“

„Ale tohle by mohlo být ono, viďte, Mickey?“

„Jaké ,ono‘ myslíte?“

„Důkaz, který ukazuje, že jsem to neudělala já – který to dokazuje!“

Zastavil jsem se a otočil se k ní. Těkala očima po mém obličeji a hledala jakoukoliv známku souhlasu. V jejím zoufalství bylo něco, co mě vůbec poprvé přivedlo na myšlenku, že na ni někdo Bondurantovu vraždu možná opravdu narafičil.

Jenže věřit v něčí nevinu mi nebylo podobné.

„Podívejte, Liso, doufám, že to porota pochopí jako jednoznačný náznak, že existuje přesvědčivá alternativní hypotéza, které nechybí motiv ani příležitost. Vy se však musíte uklidnit a uvědomit si, že ten dopis sám o sobě ještě nic nedokazuje. Očekávám, že obžaloba zítra vyrukuje s argumenty, proč by se porota neměla o jeho existenci vůbec dozvědět. Musíme být připraveni tyto argumenty odrazit, a pokud se nám to nepodaří, pak pokračovat bez nich. Z toho vyplývá, že mě čeká ještě spousta…“

„Ale to nemůžou! Je to přece důkaz!“

„Oni mohou tvrdit, co chtějí, Liso. Rozhodne o tom soudce. Dobré na tom je, že by se nám měl revanšovat.

Vlastně hned dvakrát – jednou za to kladivo a podruhé za tu DNA, které zčistajasna spadly obžalobě do klína. Takže doufám, že se zachová správně a my ten důkaz budeme moci předložit. A proto už mě teď musíte nechat jít. Musím se vrátit do kanceláře a začít na tom pracovat.“

Lisa natáhla ruku, uhladila mi kravatu a upravila límec saka.

„Dobrá, rozumím. Dělejte, co musíte, ale večer mi zavolejte, ano? Než půjdu spát, chci vědět, jak se věci mají.“

„Jestli budu mít čas, Liso. Jestli budu mít čas a nebudu unavený, zavolám vám.“

Ohlédl jsem se přes rameno na Dahla, který stál půl metru za ní. Momentálně mi jeho přítomnost přišla docela vhod.

„Postarejte se o ni, Herbe. Odvezte ji domů, ať se můžu vrátit do práce.“

„Zařídím to,“ odpověděl Dahl. „Bez obav.“

Jasně, bez obav. Nejenže jsem se musel obávat o osud celého případu, ale navíc jsem se nemohl zbavit obav pokaždé, co jsem viděl, jak moje klientka odchází s tímhle chlapem. Myslí to s ní Dahl vážně, anebo jen chrání svoji investici? Chvíli jsem se díval, jak se šourají přes náměstí k podzemní garáži, a pak jsem zamířil kolem knihovny do kanceláře. Z možností, které mi spadly do klína, jsem cítil možná větší nadšení než Lisa. Pouze jsem to nedával najevo.

Člověk nesmí odkrývat karty, dokud soupeř neohlásí poslední sázku.

Když jsem se vrátil do kanceláře, stále jsem se nesl na adrenalinové vlně. Na čistém, výživném adrenalinu, který člověka zaplaví, když se věci nečekaně vyvinou v jeho prospěch. Když jsem vstoupil do dveří, Cisco s Bullocksovou už na mě čekali. Začali na mě mluvit oba najednou, a tak jsem musel zvednout ruce, abych je oba přerušil.

„Moment, moment,“ řekl jsem. „Hezky po jednom a já začnu. Perry dneska skončil dřív, aby se obžaloba mohla na ten dopis vrhnout. Musíme se připravit na jejich ranní kanonádu, protože chci protlačit ten dopis před porotu.

Takže co jsi zjistil, Cisco? Pověz mi o tom dopisu víc.“

Energie, kterou jsem si odnesl ze soudní síně, se mnou přišla i do kanceláře a já se posadil za svůj stůl. Židle byla teplá a já poznal, že na ní někdo celé odpoledne seděl a pracoval.

„Jasně,“ řekl Cisco. „Takže jsme se ujistili, že ten dopis je pravý. Na ministerstvu spravedlnosti se s náma nikdo nechtěl bavit, ale zjistil jsem, že agent tajné služby Charles Vasquez, který je v dopise jmenovaný, je členem společného týmu s FBI, který ze všech možných úhlů prověřuje hypoteční podvody v distriktu jižní Kalifornie. Vzpomínáš, jak loni všechny velké banky načas stoply zabavování domů a všichni v Kongresu se dušovali, že tuhle otázku prošetří?“

„Jo, už jsem si tehdy myslel, že zůstaneme bez práce.

Jenže pak začaly banky zabavovat domy nanovo.“

„Jasně, a jedno z těch šetření probíhalo přímo tady. Ten společný tým dával dohromady Lattimore.“

Reggie Lattimore byl žalobce přidělený k distriktu jižní Kalifornie. Poznal jsem ho už před lety, kdy ještě působil jako veřejný obhájce. Později přešel na druhou stranu barikády, stal se z něj federální žalobce a naše cesty se rozešly. Od federálních soudů jsem se totiž snažil držet co nejdál. Čas od času jsem ho potkával jen v restauracích během polední pauzy.

„Jasně, ten s náma mluvit nebude. A co ten Vasquez?“

„Toho jsem taky zkoušel. Sehnal jsem ho na linku, ale sotva se dozvěděl, čeho se to týká, nechtěl už nic komentovat. Zavolal jsem mu podruhé a to mi rovnou zavěsil. Myslím, že jestli s ním opravdu chceme mluvit, budeme mu muset poslat papír.“

Ze zkušenosti jsem věděl, že snaha doručit předvolání k soudu federálnímu agentovi je jako chytání ryb bez háčku.

Pokud se agenti nechtějí nechat předvolat, vždycky si najdou způsob, jak se tomu vyhnout.

„Možná to nebude nutné,“ prohlásil jsem. „Soudce dnes nechal jednání odročit, aby obžaloba mohla ten dopis prošetřit. Tipl bych si, že Freemanová předvolá Lattimorea nebo Vasqueze sama a posadí je na svědeckou lavici dřív, než bychom to kdy dokázali my. A pak se je pokusí přetáhnout na svou stranu.“

„Nebude mít zájem, aby se jí to vymklo z ruky, až přijde řada na svědky obhajoby,“ dodala Aronsonová jako ostřílená veteránka soudních síní, kterou ve skutečnosti nebyla. „A tomu nejlíp zabrání tím, že předvolá Vasqueze sama.“

„Co víme o tom společném týmu?“ zeptal jsem se.

„Přímo v něm nikoho nemám,“ přiznal Cisco. „Ale mám někoho dost blízko u něj, aby věděl, co se tam děje. Ten tým pochopitelně vznikl z ryze politických důvodů. Panoval názor, že těch podvodů je tolik, že stačí někoho náhodně vybrat, vytáhnout ho do titulků a tvářit se, že se s tím svinčíkem něco dělá. A Opparizio je dokonalý terč: bohatý, arogantní a republikán. Ale ať už na něj chystají cokoliv, každopádně jsou s tím teprve na začátku a prozatím nešli příliš do hloubky.“

„Na tom tolik nezáleží,“ řekl jsem. „Potřebujeme jenom to oznámení o federálním vyšetřování. Bondurantův dopis pak bude vypadat jako legitimní výhrůžka.“

„Ty si opravdu myslíš, že se to seběhlo takhle, anebo jen využíváme téhle shody okolností, abychom odvedli pozornost poroty?“ zeptala se Aronsonová.

Naše mladá kolegyně pořád stála, přestože Cisco a já jsme se mezitím posadili. Bylo v tom něco symbolického.

Jako by tím, že se s námi neposadí, zatímco my dva kujeme plány, dávala najevo, že ona svou duši neprodá.

„Na tom nesejde, Bullocksová,“ odpověděl jsem. „Máme prostě práci a náš úkol zní zajistit klientce verdikt ‚nevinen‘.

Otázka, jak toho dosáhneme…“

Ani jsem nemusel dokončit větu. Viděl jsem jí ve tváři, že jí dál dělá potíže smířit se se zásadami, které v učebnicích nenajde. Otočil jsem se zpátky k Ciskovi.

„A kdo nám tedy ten dopis podšoupl?“

„To nevím,“ připustil vyšetřovatel. „Ale pochybuju, že to byl Vasquez. V telefonu byl až příliš překvapený a nabroušený. Takže tipuju někoho z ministerstva spravedlnosti.“

Měl jsem stejný názor.

„Anebo možná přímo Lattimorea. Když budeme mít dost štěstí a podaří se nám posadit Opparizia na svědeckou lavici, mohlo by to federálům pomoct nachytat ho na nějaké odpovědi učiněné pod přísahou.“

Cisco přikývl. Tahle možnost byla stejně pravděpodobná jako všechny ostatní. Přešel jsem na jiné téma.

„Cisco,“ řekl jsem, „v té textovce, kterou jsi mi poslal do soudní síně, ses zmiňoval o tom, že mi musíš říct ještě něco jiného.“

„Ne říct, ale ukázat. Až tady skončíme, musíme někam zajet.“

„Kam?“

„Radši bych ti to přímo ukázal.“

Poznal jsem podle jeho napjaté tváře, že o této věci nechce mluvit před Aronsonovou. Bez ohledu na to, že to byla členka týmu, která měla naši plnou důvěru. Pochopil jsem jeho skryté sdělení a opět se otočil k Bullocksové.

„Tys mi chtěla něco říct, když jsem vešel do dveří.“

„Vlastně ani ne, jen jsem si chtěla promluvit o své svědecké výpovědi. Ale do té nám zbývá ještě pár dní času.

Asi bychom se tím teď neměli rozptylovat.“

„Určitě? Klidně si o tom promluvme.“

„Ne, jeď radši s Ciskem. Třeba se najde trocha času zítra.“

Poznal jsem, že ji trápí něco z naší předchozí konverzace. Nechal jsem to plavat a vstal jsem od stolu.

Cítil jsem k Aronsonové sympatie, ale ne zase příliš. V

každém z nás umírají ideály těžce.

30. kapitola

Jeli jsme lincolnem, protože Cisco přijel do práce na motorce. Nasměroval mě na sever na Van Nuys Boulevard.

„Týká se to Lisina manžela?“ zeptal jsem se. „Našels ho?“

„Eh, ne, toho se to netýká. Týká se to těch dvou chlapů v garáži, šéfe.“

„Těch, kteří mě přepadli? Mají něco společného s Oppariziem?“

„Ano a ne. Týká se jich to, ale s Oppariziem nemají nic společného.“

„Tak kdo je na mě sakra poslal?“

„Herb Dahl.“

„Cože? To si musíš dělat prdel.“

„Kéž by.“

Pohlédl jsem na svého vyšetřovatele. Naprosto jsem mu důvěřoval, ale nespatřoval jsem žádnou logiku v představě, že na mě tyhle dva řízky poslal Dahl. Jistě, měli jsme spolu spor ohledně filmových práv a peněz, ale jak mohlo Dahlovi v tomto sporu pomoci, že mi nechá zlámat žebra a obrátit varlata? Útok na mě přišel krátce poté, co jsem zjistil, že Dahl uzavřel smlouvu s McReynoldsem. Přepadli mě dřív, než jsem na tenhle podraz vůbec stačil zareagovat.

„Tohle mi musíš vysvětlit, Cisco.“

„Teď ještě vážně nemůžu. Proto sedíme v autě.“

„Tak se mnou aspoň mluv. Co se děje? Mám rozjetý proces.“

„Dobrá: řekl jsi mi, že Dahlovi nevěříš a ať ho proklepnu. Tak jsem to udělal. A taky jsem řekl pár svým lidem, aby mi na něho dohlídli.“

„,Svými lidmi‘ myslíš Saints?“

„Přesně tak.“

Za dávných časů, dlouho předtím, než se oženil s Lornou, byl Cisco členem motorkářského gangu Road Saints, který se na škále jednostopých kašparů pohyboval někde mezi Hell’s Angels a Shriners. Nakonec se mu podařilo členství ukončit bez záznamu v trestním rejstříku, ale styky s bývalými kolegy udržoval dál. Dlouho jsem je s nimi udržoval i já: působil jsem jako jejich domácí advokát, který za ně vyřizoval různé dopravní přestupky, šarvátky a drogové delikty, aby se oni nemuseli rozptylovat. Vlastně jsem se tak poprvé seznámil i s Ciskem: dělal pro Road Saints bezpečnostní vyšetřování a já ho postupně začal využívat jako vyšetřovatele i pro vlastní trestněprávní kauzy.

Zbytek už je historie.

Během let Cisco několikrát své bývalé kolegy povolal, aby zasáhli v můj prospěch. Dokonce jim vděčím za to, že uchránili mou rodinu před potenciální pohromou, když jsem se angažoval v případu Louise Rouleta. Nepřekvapilo mě proto, že se na ně obrátil i tentokrát, i když mi trochu vadilo, že mi to předem neoznámil.

„Proč jsi mi to neřekl dřív?“

„Nechtěl jsem ti zbytečně komplikovat situaci. Tys dělal na tom svém případu a já si vzal na starost dva kretény, kteří tě takhle zřídili.“

Pod pojmem „zřídili“ měl na mysli víc než jen fyzickou újmu. Držel mě od těchto záležitostí dál, poněvadž věděl, že psychické následky bývají někdy horší než samotná fyzická bolest. A on si nepřál, abych byl rozrušený nebo se neustále ohlížel přes rameno.

„Dobře, chápu,“ řekl jsem.

Cisco sáhl do černé kožené motorkářské vesty a vytáhl z ní složenou fotografii. Podal mi ji a já musel čekat, až někde zastavíme na červenou, abych si snímek mohl prohlédnout.

Na Roscoe Boulevard jsem ho konečně rozložil a uviděl na něm Herba Dahla, jak nastupuje do auta se dvěma útočníky v černých rukavicích, kteří mě v garáži vedle Victory Building tak dovedně srazili na zem.

„Poznáváš je?“ zeptal se Cisco.

„Jo, to jsou oni,“ řekl jsem a do krku mi stoupal hněv.

„Zasranej Dahl, za tohle mu rozkopu prdel.“

„Možná. Tady odboč doleva. Jedem do objektu.“

Ohlédl jsem se a uhnul do odbočovacího pruhu právě ve chvíli, kdy na semaforu naskočila zelená. Zamířili jsme na západ a já si musel sklopit štítek proti slunci. Pod pojmem „objekt“ měl Cisco na mysli klubovnu Road Saints, která se nacházela kousek od pivovaru na protější straně dálnice 405.

Nebyl jsem tam už docela dlouho.

„Kdy tu fotku pořídili?“ zeptal jsem se.

„Když jsi byl v nemocnici. Oni se…“

„A to jsi na tom celou dobu seděl?“

„Uklidni se. Nevolal jsem kvůli tomu klukům každý den, chápeš? A oni nevěděli, že ti tihle dva dali nakládačku.

Prostě viděli Dahla s těmahle chlapama, a tak pořídili pár fotek, ale už mi je pak neukázali, poněvadž trvalo dýl než měsíc, než se je obtěžovali vytisknout. Já vím, zvorali to, ale oni prostě nejsou profíci. Jsou líní. Beru to na sebe. Takže jestli to chceš někomu vyčítat, vyčítej to mně. Tu fotku jsem zkrátka poprvé viděl až včera večer. A navíc mi kluci řekli, že to sice nemají na foťáku, ale viděli, jak Dahl předává těmhle dvěma kreténům ruličku s penězma. Takže podle mě je to naprosto jasné. Najal si je, aby ti rozkopali hadry, Micku.“

„Parchant jeden.“

Zachvátil mě stejný pocit bezmoci, jaký jsem prožíval, když mi jeden z útočníků přišpendlil paže a držel mě, zatímco druhý mi dával rány pěstmi ukrytými v rukavicích.

Cítil jsem, jak mi na čele vyráží pot. A jak se mi v žebrech a varlatech ozývá stará bolest.

„Jestli budu mít někdy příležitost…“

Zarazil jsem se a pohlédl přes sedadlo na Ciska. Ve tváři mu pohrával sotva znatelný úsměv.

„Je to tak, jak si myslím? Vážně máte ty dva hajzly v klubovně?“

Cisco neodpověděl a dál se potutelně usmíval.

„Cisco, já mám rozjetý proces a ty mi tady vykládáš, že chlap, co se mi sere do klientky, proti mně zároveň zpunktoval ten… ten útok? Na tohle já nemám čas, člověče.

Mám spoustu…“

„Oni chtějí mluvit.“

To můj protest rychle ukončilo.

„Tys je vyslýchal?“

„Ne. Čekají na tebe. Říkal jsem si, že bys možná chtěl mít první ránu.“

Zbytek cesty jsem mlčel a přemýšlel, co mě teď asi čeká.

Zanedlouho jsme zastavili před objektem rozprostírajícím se u východní strany pivovaru. Cisco vystoupil, aby otevřel bránu, a do auta okamžitě pronikl nakyslý zápach z pivovaru.

Objekt byl obehnán pletivovým plotem, na jehož horním okraji se ve spirále vinul žiletkový drát. Klubovna z betonových tvárnic, která stála uprostřed zanedbaného pozemku, působila docela omšele, zejména v porovnání s nablýskanými mašinami parkujícími vepředu. Výlučně harleye a triumphy. Japonské kozí dechy tahle parta nebrala.

Vstoupili jsme do klubovny a čekali, až si naše oči zvyknou na přítmí. Po chvíli jsem viděl, jak Cisco kráčí k samoobslužnému baru, u něhož seděli na stoličkách dva další muži v kožených vestách.

„Jste připravení?“ zeptal se jich Cisco.

Oba muži sklouzli ze stoliček a vstali. Oba měřili dobrý metr devadesát a vážili sto čtyřicet kilo. Byli to vymahači.

Cisco mi je představil pod přezdívkami Tommy Guns a Bam Bam.

„Jsou tam vzadu,“ řekl Tommy Guns.

Odvedli nás chodbou za bar. Byli tak ramenatí, že museli jít za sebou. Po obou stranách chodby se nacházely dveře.

Bam Bam otevřel jedny na pravé straně uprostřed a společně jsme vstoupili do místnosti bez oken, s černě namalovanými zdmi i stropem a s jedinou žárovkou zavěšenou u stropu. V

matném světle jsem rozeznal na stěnách kresby. Vousatí muži s dlouhými vlasy. Uvědomil jsem si, že je to temná kaple, kde si členové Road Saints připomínali své padlé kolegy. Když jsem se rozhlížel po místnosti, ze všeho nejdřív mě napadlo, že je to tu jako ve filmu Pulp Fiction. A hned potom mě přepadla myšlenka, že tady nechci být. Na podlaze totiž leželi dva muži s rukama a nohama svázanýma za zády. Na hlavách měli černé pytle.

Bam Bam se sklonil a začal jim pytle sundávat. Oba reagovali sérií stenů a bojácných zvuků.

„Počkejte,“ řekl jsem. „Cisco, já tady nemůžu být.

Vtahuješ mě do…“

„Jsou to oni?“ zeptal se Cisco, aniž čekal, až větu dokončím. „Dobře si je prohlídni. Tuhle chybu bys asi udělat nechtěl.“

„Já? Jakou chybu? O tohle jsem tě nežádal!“

„Uklidni se. Teď už jsi tady, tak se prostě podívej. Jsou to oni?“

„Ježíšikriste!“

Ti dva měli ústa přelepená páskou omotanou v několika vrstvách kolem celé hlavy. Kromě toho měli obličeje zdeformované i podlitinami a otoky, které se jim už tvořily kolem očí. Zjevně dostali co proto. Jejich rysy příliš neodpovídaly tomu, co jsem si pamatoval z přepadení v garáži u Victory Building, ba ani fotografii, kterou mi Cisco před chvílí ukázal. Sklonil jsem se k mužům, abych si je prohlédl pozorněji. Oba ke mně zvedli hlavy a v očích měli nevýslovný strach.

„Těžko říct,“ prohlásil jsem.

„Tohle je otázka ano-ne, Micku.“

„To jo, jenže když se ze mě snažili vytlouct duši, nebyli posraní strachy a neměli na tlamě pásku.“

„Sundejte jim ten roubík,“ poručil Cisco.

Bam Bam přiskočil k mužům, otevřel vystřelovací nůž a hrubě přeřezal prvnímu muži lepicí pásku. Strhl ji a spolu s ní strhl muži z krku hezkých pár chlupů. Muž se zajíkl bolestí.

„Drž hubu, kurva!“ okřikl ho Tommy Guns.

Druhý muž se poučil a proces odstraňování pásky absolvoval bez jediného pípnutí. Bam Bam odhodil pásku na bok místnosti a přesunul se za muže. Popadl uzel provazu, který jim poutal ruce a nohy k sobě, a strhl oba muže na bok, abych jim lépe viděl do tváře.

„Prosím vás, nezabíjejte nás,“ zaskuhral jeden z mužů hlasem staženým zoufalstvím. „Nebylo v tom nic osobního.

Dostali jsme zaplaceno, abysme odvedli práci. Mohli jsme vás i zabít, ale neudělali jsme to.“

Náhle jsem v něm poznal muže, který se mnou v garáži komunikoval.

„Jsou to oni,“ prohlásil jsem a ukázal na muže. „Tenhle mluvil a tenhle mlátil. Co jsou vlastně zač?“

Cisco přikývl, jako by moje potvrzení byla jen formalita.

„Jsou to bráchové. Ten, co mluví, se jmenuje Joey Mack.

A ten, co mlátí, je – teď se podrž – Angel Mack.“

„Heleďte, dyť my ani nevíme, o co se jednalo!“ zaječel Joey. „Prosím vás! Udělali jsme chybu. My se…“

„To si teda piš, že jste udělali chybu!“ vykřikl Cisco a jeho hlas se na oba snášel jako hněv Boží. „A teď za ni zaplatíte. Kdo chce jít první?“

Angel začal kňourat. Cisco přešel ke karetnímu stolku, na němž ležela řada různých nástrojů a zbraní a také lepicí páska. Vybral hasák a kombinačky a otočil se zpátky.

Napadlo mě a zároveň jsem doufal, že je to všechno jenom hrané. Pokud tomu tak ovšem bylo, pak Cisco podával výkon hodný nominace na Oscara. Položil jsem mu ruku na rameno a zabránil mu přiblížit se k mužům. Nemusel jsem nic říkat, protože moje gesto bylo zřejmé: chci si je podat sám.

Sebral jsem mu z ruky hasák a podřepl před zajatce jako baseballový chytač. Několik vteřin jsem potěžkával masivní nástroj v ruce a teprve pak jsem promluvil.

„Kdo si vás najal, abyste mě zmlátili?“

Joey odpověděl okamžitě. Neměl zájem chránit kohokoliv jiného než sebe a bratra.

„Chlap jménem Dahl. Řekl nám, že vám máme dát pořádnou nakládačku, ale nezabíjet vás. Tohle přece nemůžete udělat, člověče.“

„Já myslím, že můžeme udělat, co chceme. Odkud Dahla znáte?“

„My ho neznáme. Ale měli jsme prostředníka.“

„Koho?“

Žádná odpověď. Nemusel jsem čekat dlouho – po pár vteřinách udělal Bam Bam čest své přezdívce, sklonil se, zapumpoval pěstmi a udeřil oba muže do čelisti. Když mi Joey vzápětí oznamoval jméno, prskal u toho krev.

„Jerry Castille.“

„A kdo je Jerry Castille?“

„Ale nesmíte to nikomu říct.“

„Ty nejsi v situaci, kdy bys mi mohl nařizovat, co můžu a co nesmím. Kdo je Jerry Castille?“

„Zástupce pro západní pobřeží.“

Čekal jsem, ale nic dalšího nepřišlo.

„Nemám na tebe celý večer. Zástupce čeho?“

Zkrvavený muž pokýval hlavou, jako by věděl, že má jen jednu možnost.

„Zástupce jistý organizace z východního pobřeží.

Chápete?“

Pohlédl jsem na Ciska. Že by měl Herb Dahl vazby na organizovaný zločin z východního pobřeží? Připadalo mi to přitažené za vlasy.

„Tak ještě jednou,“ řekl jsem. „Já jsem advokát. Chci přímou odpověď. Jaké organizace? Máte přesně pět vteřin, než…“

„Pracuje pro Joeyho Giordana z Brooklynu, jasný?

Stejně jste nás už dávno odepsali. Tak se běžte vycpat.“

Zaklonil hlavu a plivl na mě krev. Sako a kravatu jsem naštěstí nechal v kanceláři. Pohlédl jsem na svou bílou košili a spatřil na ní krvavou skvrnu kousek od místa, kde normálně bývá kravata.

„Tohle je košile s monogramem, ty dobytku.“

Tommy Guns náhle skočil mezi nás a já uslyšel brutální náraz pěsti do obličeje. Kvůli Tommyho urostlé postavě jsem však vůbec nic neviděl. Když Tommy odstoupil, viděl jsem, že Joey tentokrát vyplivuje zuby.

„Košile s monogramem,“ prohodil Tommy Guns, jako by nabízel vysvětlení svého razantního zákroku.

Vstal jsem.

„Dobrá, pusťte je,“ řekl jsem.

Cisco a dva Road Saints se na mě podívali.

„Pusťte je,“ řekl jsem znovu.

„Víš to určitě?“ zeptal se Cisco. „Nejspíš teď poběží rovnou za tím kreténem Castillem a řeknou mu, že o něm víme.“

Pohlédl jsem na oba bratry na podlaze a zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, nepoběží. Jestli mu řeknou, že mluvili, nejspíš skončí mrtví. Takže je klidně pusť a budem se tvářit, že se to nikdy nestalo. Ti dva se někde zašijou a nevylezou dřív, než jim zmizí modřiny. A tím to všechno zhasne.“

Sklonil jsem se blíž k oběma zajatcům.

„Mám pravdu, viďte?“

„Jo,“ odpověděl Joey, jemuž se na horním rtu právě tvořila mramorová koule.

Pohlédl jsem na jeho bratra.

„Mám pravdu? Chci to slyšet od vás obou.“

„Jo, jo, jasně,“ utrousila mlátička.

Pohlédl jsem na svého vyšetřovatele. Tady jsme skončili.

Cisco vydal příslušný rozkaz.

„Oukej, Gunsi, tak poslouchej. Počkáte do setmění.

Necháte je tu a počkáte do setmění. Potom jim nasadíte na hlavy pytle a odvezete je, kam budou chtít. Vyhodíte je z auta, ale už je necháte na pokoji. Rozumíš?“

„Jo, rozumím.“

Chudák Tommy Guns. Vypadal opravdu zklamaně.

Naposledy jsem se podíval na zkrvavené muže na podlaze. A oni se podívali na mě. Pocit, že mám jejich životy v hrsti, vyslal do mého těla elektrický výboj. Cisco mě poplácal po zádech, já za ním vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Vyrazili jsme chodbou zpátky, ale já ho po chvíli chytil za paži a zastavil ho.

„Tos neměl dělat. Neměls mě sem vozit.“

„Děláš si legraci? Právě že jsem tě sem musel přivézt.“

„Co to povídáš? Proč?“

„Protože ti něco udělali. Uvnitř. Něco jsi ztratil, Micku, a jestli to nezískáš zpátky, tak už nebudeš příliš k užitku sám sobě ani nikomu jinému.“

Dlouze jsem se na něj zadíval a pak jsem přikývl.

„Už to mám zpátky.“

„Fajn. Takže se už o tom nikdy nemusíme bavit. Můžeš mě odvézt zpátky do kanceláře? Nechal jsem tam motorku.“

„Jo. To můžu.“

31. kapitola

Když jsem vysadil Ciska v garáži a vracel se domů, přemýšlel jsem o zákonech země, zákonech ulice a rozdílech mezi nimi. Během svých vystoupení v soudní síni jsem vždy dbal na to, aby se zákony země uplatňovaly spravedlivě a přiměřeně. Na tom, čeho jsem byl právě svědkem v té tmavé místnosti, však nebylo spravedlivého ani přiměřeného zhola nic.

Přesto mě to nijak zvlášť netrápilo. Cisco měl pravdu.

Potřeboval jsem získat navrch nad vlastní duší, abych mohl získat navrch i u soudu nebo kdekoliv jinde. Během jízdy jsem si připadal jako znovuzrozený. Když jsem klesal po Laurel Canyon k domovu, stáhl jsem v lincolnu všechna okénka a nechal dovnitř proudit večerní vzduch.

Tentokrát už Maggie použila klíč. Čekala uvnitř, když jsem vstoupil do domu, a bylo to nečekané, ale příjemné překvapení. Dveře ledničky byly otevřené a ona se skláněla a nahlížela dovnitř.

„Přišla jsem, protože sis vždycky před procesem dělával zásoby. Ve tvé ledničce to vypadalo jako mezi regály v obchoďáku. Ale co se stalo teď? Nic tady nemáš.“

Hodil jsem klíče na stůl. Maggie se jela z práce nejprve domů převléknout. Teď měla na sobě seprané džíny, halenku ve venkovském stylu a sandály s tlustými korkovými podpatky. Věděla, že se mi tohle oblečení líbí.

„Asi jsem se k tomu tentokrát nedostal.“

„No jo, škoda že jsem to nevěděla. Možná bych tenhle jediný večer v týdnu, kdy mám doma chůvu, jela někam jinam.“

Potměšile se usmála. Nechápal jsem, proč pořád nebydlíme spolu.

„Co kdybychom zajeli dolů do Dan Tana’s?“

„Do Dan Tana’s? Myslela jsem, že tam jezdíš, jen když vyhraješ případ. Snad nepočítáš zajíce před honem, Hallere?“

Usmál jsem se a zavrtěl hlavou.

„Ne, to ani náhodou. Ale kdybych tam chodil, jen když vyhraju případ, tak bych jim moc velkou útratu neudělal.“

Maggie na mě ukázala prstem a usmála se. Byl to takový náš taneček, na který jsme byli oba zvyklí. Zavřela lednici, zamířila ke kuchyňským dveřím a prošla kolem mě, aniž mi dala pusu.

„V Dan Tana’s je otevřeno dlouho,“ prohodila.

Sledoval jsem, jak kráčí chodbou do ložnice. Halenku ve venkovském stylu si přetáhla přes hlavu právě ve chvíli, kdy zmizela za dveřmi.

Vlastně jsme se pořádně nemilovali. Věci, které jsem viděl a cítil v temné místnosti Road Saints, jako by byly stále se mnou. Někdo by to označil za zbytkovou agresi, někdo za vybití nahromaděné zlosti, ale ať to bylo cokoliv, odrazilo se to i v mém počínání vůči Maggii. Příliš jsem zkrátka tlačil na pilu. Kousl jsem ji do rtu, držel jí obě zápěstí nad hlavou. Ovládal jsem ji a plně jsem si uvědomoval, co dělám. Maggie se mi zpočátku podřizovala.

Nezvyklost mého chování pro ni zřejmě byla zajímavá. Její zvědavost však po chvíli ustoupila obavám, a tak ode mě odvrátila tvář a začala se vzpouzet, aby si uvolnila ruce. Já jí však pevně držel zápěstí. Nakonec jsem spatřil v jejích očích slzy.

„Co je?“ zašeptal jsem jí do ucha a tvrdě jí zabořil nos do vlasů.

„Prostě to dokonči,“ řekla.

Veškerá agrese, chtíč a touha ze mě po těchto slovech vyprchaly. Její slzy a její výzva, ať „to dokončím“, mi sebraly sílu. Odtáhl jsem se a překulil se na bok postele.

Zakryl jsem si předloktím oči, ale stále jsem cítil, že mě Maggie pozoruje.

„Co je?“

„Co je to dneska s tebou? Souvisí to nějak s Andreou?

Mstíš se mi za něco, co ti provádí u soudu?“

Cítil jsem, jak vstává z postele.

„Maggie, samozřejmě že ne! Soud s tím nemá nic společného?“

„Tak co tedy?“

Než jsem však stačil odpovědět, dveře koupelny se zabouchly a vzápětí se ozvala sprcha, která naši diskusi uťala.

„Povím ti to u večeře,“ prohodil jsem, přestože jsem věděl, že mě Maggie neslyší.

V Dan Tana’s měli plno, ale naštěstí se nás ujal Christian a rychle nám sehnal místo v boxu v levém rohu sálu. Během patnáctiminutové jízdy do západního Hollywoodu jsme s Maggie nemluvili. Pokoušel jsem se navázat nenucenou konverzaci o dceři, ale Maggie na to nereagovala, a tak jsem toho nechal. Říkal jsem si, že to v restauraci zkusím ještě jednou.

Oba jsme si objednali Steak Helen s těstovinami. Maggie chtěla Alfredo, já Bolognese. K pití si Maggie vybrala italské červené, zatímco já si poručil lahev perlivé vody.

Když číšník odešel, natáhl jsem ruku přes stůl a stiskl jí zápěstí; tentokrát jemně.

„Omlouvám se, Maggie. Začněme znovu.“

Moje exmanželka se ode mě odtáhla.

„Pořád mi dlužíš vysvětlení, Hallere. Tohle nebylo milování. Nevím, co se v tobě odehrává. Ale nemyslím si, že by ses měl ke komukoliv chovat takhle – tím méně ke mně.“

„Myslím, že trochu dramatizuješ, Maggie. Nějakou dobu se ti to líbilo a ty to dobře víš.“

„Jenže pak jsi mi začal ubližovat.“

„Promiň. Ubližovat ti nikdy nechci.“

„A nesnaž se předstírat, že to byla jen přechodná záležitost. Jestli chceš být ještě někdy se mnou, tak mi hleď vysvětlit, co se to s tebou děje.“

Zavrtěl jsem hlavou a zadíval se po nabitém sálu. Nad barem rozdělujícím lokál na dvě poloviny visela televize, kde právě dávali Lakers. Za několika šťastlivci, kteří měli vlastní stoličku, se tam hosté mačkali ve třech řadách.

Číšník nám přinesl pití, takže jsem získal něco málo času.

Sotva však odešel od stolu, Maggie se do mě pustila.

„Mluv se mnou, Michaeli, jinak si nechám tu večeři zabalit. A pojedu taxíkem domů.“

Dlouze jsem se napil vody a podíval se na ni.

„Nesouviselo to se soudem, s Andreou Freemanovou ani s kýmkoliv nebo čímkoliv jiným, co znáš, oukej?“

„Ne, žádné oukej. Mluv dál.“

Odložil jsem sklenici a založil si ruce na prsou.

„Cisco našel ty dva, co mě přepadli.“

„Kde? A kdo to je?“

„Na tom nezáleží. Nezavolal policii a ani je nepráskl.“

„Chceš říct, že je jen tak pustil?“

Zasmál jsem se a zavrtěl hlavou.

„Ne, vzal si je do parády. On a dva jeho kumpáni z Road Saints. Kvůli mně. Zavřeli je do té své klubovny. Aby s nimi naložili, jak si budu přát. Jakkoliv si budu přát. Cisco říkal, že to potřebuju.“

Maggie natáhla ruku přes kostkovaný ubrus a položila mi ji na předloktí.

„A cos udělal, Hallere?“

Chvíli jsem se jí díval do očí.

„Nic. Vyzpovídal jsem je a řekl Ciskovi, ať je pustí.

Vím, kdo si je najal.“

„Kdo?“

„Do toho zacházet nebudu. Není to důležité. Ale víš, co ti řeknu, Maggie? Když jsem ležel v nemocnici a čekal na zprávu, jestli se jim podaří zachránit to moje obrácené varle, nedokázal jsem myslet na nic jiného než na to, co s těma dvěma chlapama provedu, až se mi dostanou do spárů.

Mučení jako od Hieronyma Bosche. Středověk se vším všudy. Tolik jsem jim chtěl ublížit. Pak se mi k tomu naskytla příležitost, ti dva chlapi by po mé odplatě normálně zmizeli ze světa, na to můžeš vzít jed, a já se na to úplně vykašlal… A pak jsem byl najednou s tebou a…“

Maggie se v boxu zaklonila. Zahleděla se do prázdna a ve tváři se jí objevila směsice smutku a odevzdanosti.

„Dost na hovno, viď?“

„Škoda, žes mi tohle všechno řekl.“

„Myslíš jako státní zástupkyni?“

„To je právě to.“

„Jenže tys na mě pořád naléhala. Asi jsem si měl vymyslet historku, že jsem naštvaný na Andreu Freemanovou. To by ti nevadilo, viď? Kdyby v tom figurovala nějaká ženská, tak bys to pochopila.“

Moje exmanželka mě zpražila pohledem.

„Nebuď tak povýšený.“

„Promiň.“

Mlčky jsme seděli a sledovali hemžení na baru. Lidé popíjeli a byli šťastní. Alespoň navenek. Číšníci ve smokingu kmitali sem a tam a prodírali se mezi přeplněnými stoly.

Když nám jeden z nich přinesl jídlo, neměl jsem už ani hlad, přestože na talíři přede mnou ležel nejlepší stejk ve městě.

„Můžu se tě zeptat na poslední věc?“ dotázala se Maggie.

Pokrčil jsem rameny. Neviděl jsem důvod, proč to všechno ještě rozebírat, ale vyhověl jsem jí.

„Ptej se.“

„Jak si můžeš být jistý, že Cisco a jeho kumpáni ty dva chlapy doopravdy pustili?“

Ukrojil jsem kousek stejku a na talíř začala vytékat krev.

Byl nedopečený.

„Jistý si tím asi být nemůžu.“

Znovu jsem se pustil do stejku a koutkem oka jsem viděl, jak Maggie mává na poslíčka.

„Vezmu si to s sebou a venku se pokusím chytit taxíka.

Můžete mi to přinést ven?“

„Samozřejmě. Hned to bude.“

Poslíček odkvapil s talířem.

„Maggie,“ řekl jsem.

„Potřebuju o tom všem chvíli přemýšlet.“

Vysoukala se z boxu.

„Můžu tě odvézt.“

„Ne, to je dobrý.“

Postavila se vedle stolu a otevřela kabelku.

„S tím si nedělej starosti. Já to zatáhnu.“

„Určitě?“

„A když venku neseženeš taxíka, sejdi kousek dolů k restauraci The Palm. Tam by mohl nějaký stát.“

„Dobře, díky.“

Maggie odešla čekat na jídlo ven. Odsunul jsem svůj talíř o pár centimetrů a začal přemítat nad nedopitou sklenicí vína, kterou na stole zanechala. Ještě stále jsem řešil dilema, jestli ji mám do sebe obrátit, když se Maggie zničehonic znovu objevila a v ruce držela termotašku se stejkem.

„Museli mi toho taxíka zavolat,“ řekla. „Měl by tu být každou minutu.“

Zvedla sklenici a napila se z ní.

„Promluvíme si, až ti skončí proces,“ řekla.

„Dobře.“

Položila sklenici, naklonila se ke mně, políbila mě na tvář a odešla. Chvíli jsem tam seděl a přemýšlel o všem možném. Napadlo mě, že mi tenhle poslední polibek možná zachránil život.

32. kapitola

Tentokrát se soudce Perry ve své pracovně posadil. Byla středa 9.05 ráno a kromě soudce jsem byl v místnosti já, Andrea Freemanová a stenografka. Než Perry zahájil další den procesu, vyhověl žádosti státní zástupkyně o další poradu v jeho pracovně. Čekal, až se usadíme na židlích, a pak zkontroloval, zda má stenografka prsty připravené v základním postavení.

„Zahajuji tedy protokolované jednání v případu Kalifornie versus Trammelová,“ začal. „Paní Freemanová, požádala jste o poradu in camera. Doufám, že mi teď neřeknete, že potřebujete víc času na prověření té záležitosti s oznámením o federálním vyšetřování.“

Freemanová se posunula na okraj židle.

„Vůbec ne, Ctihodnosti. Není totiž co prověřovat. V té záležitosti jsme se samozřejmě důkladně informovali, ale při veškerých znalostech toho, co federální agentury prošetřují, musím konstatovat, že to žádost pana Hallera rozhodně neopodstatňuje. Z toho, co vím, je zřejmé, že se pan Haller pouze pokouší přehodit výhybku tohoto procesu jinam a pomáhá si přitom věcmi, které s podstatou případu rozhodně nesouvisejí.“

Odkašlal jsem si, abych mohl odpovědět, ale soudce mě předběhl.

„Otázku případné viny třetí strany jsme už řešili před procesem, paní Freemanová. Umožním obhajobě, aby se na ni zaměřila, ale jen do jisté míry. Od vás však potřebuji něco hmatatelného. Samotný fakt, že si nepřejete, aby pan Haller otázku toho dopisu otevíral, ještě neznamená, že je jeho obsah irelevantní.“

„Já to chápu, pane soudce. Ale…“

„Promiňte,“ ozval jsem se. „Dostanu se taky ke slovu?

Rád bych dostal možnost reagovat na nařčení, že se snažím…“

„Nechte paní Freemanovou dokončit argumentaci a pak dám na oplátku velký prostor vám, pane Hallere. Slibuji.

Paní Freemanová?“

„Děkuji vám, Ctihodnosti. Prostě se snažím říct, že oznámení o federálním vyšetřování samo o sobě téměř nic neznamená. Je to jen informace o probíhajícím vyšetřování.

Není to obvinění. Není to dokonce ani podezření.

Neznamená to, že federální agentury něco našly nebo něco najdou. Je to jen nástroj, který agenti používají k tomu, aby někomu sdělili: ,Hej, něco jsme se doslechli a podíváme se na to.‘ Pan Haller to však před porotou vylíčí jako nezvratný důkaz viny a pokusí se celou obžalobu přehodit na někoho, kdo vůbec není předmětem procesu. Lisa Trammelová předmětem procesu je a ta záležitost s oznámením o federálním vyšetřování s naším případem ani vzdáleně nesouvisí. Žádám vás proto, abyste panu Hallerovi znemožnil klást detektivu Kurlenovi jakékoliv další otázky na toto téma.“

Soudce se zaklonil s rukama nataženýma před tělem a prsty sepjatými proti sobě. Otočil se a pohlédl na mě.

Konečně jsem byl na řadě.

„Pane soudce, kdybych byl na vašem místě, zřejmě bych se dotázal obžaloby, která tvrdí, že ten dopis a jeho původ důkladně prověřila, jestli se v této věci sešla federální velká porota, která prošetřuje podvody s propadlými hypotékami na území jižní Kalifornie. A poté bych se zeptal, jak obžaloba dospěla k závěru, že oznámení o federálním vyšetřování ,téměř nic neznamená‘. Domnívám se totiž, že tento soud nemá k dispozici zcela přesné hodnocení otázky, co ten dopis znamená nebo jaký může mít vliv na náš případ.“

Soudce se otočil zpátky k Freemanové, odtrhl jeden prst od druhého a namířil ho jejím směrem.

„Takže jak to je, paní Freemanová? Zasedá někde velká porota?“

„Stavíte mě do choulostivé situace, pane soudce. Velké poroty pracují v utajení a…“

„Ale tady jsme všichni přátelé, paní Freemanová,“

prohlásil Perry přísně. „Zasedá někde velká porota?“

Státní zástupkyně zaváhala a pak přikývla.

„Velká porota zasedá, Ctihodnosti, ale ve vztahu k Louisi Oppariziovi ještě nevyslechla žádnou svědeckou výpověď. Jak už jsem řekla, to oznámení není ničím víc než informací o probíhajícím šetření. Navíc jde o informace získané z doslechu, pane soudce, a nevztahuje se na ně žádná výjimka, která by opodstatňovala jejich předložení v tomto procesu. Ačkoliv to oznámení podepsal federální žalobce určený pro tento distrikt, jeho faktickým autorem je agent Americké tajné služby pověřený vyšetřováním. Ten agent právě teď čeká dole v mé kanceláři. Budete-li si to přát, může do deseti minut přijít a říct vám přesně totéž, co jsem vám právě řekla já. Tohle všechno je ze strany pana Hallera jen mlžení a kouřová clona. V době smrti pana Bonduranta ještě žádné aktivní vyšetřování neprobíhalo a mezi oběma muži neexistovala žádná vazba. Existoval pouze ten dopis.“

To byla chyba. Prozrazením, že se přímo v budově vyskytuje agent tajné služby Vasquez, jenž je autorem oznámení o federálním vyšetřování, postavila Freemanová soudce do obtížné situace. Vzhledem k tomu, že se agent nacházel nablízku a byl snadno dostupný, nemohl soudce dost dobře smést celou záležitost ze stolu. Ozval jsem se dřív, než stačil zareagovat.

„Pane soudce? Jelikož paní státní zástupkyně tvrdí, že federální agent, který je autorem toho dopisu, se momentálně nachází přímo zde v soudní budově, chtěl bych navrhnout, aby ho jednoduše předvolala na svědeckou lavici, aby mohl detektiva Kurlena konfrontovat ve všem, co z něj během křížového výslechu případně vytáhnu. Je-li si paní Freemanová tak jistá, že agent prohlásí, že jím napsané oznámení o federálním vyšetřování nic neznamená, nechť to řekne porotě on sám. Ať mě v tom nechá plavat a klidně mě utopí. Rád bych však soudu připomněl, že už jsme do téhle vody vstoupili. Včera jsem se Kurlena na ten dopis ptal.

Kdybychom se nyní vrátili a už se o tom dopisu nezmiňovali nebo kdybyste řekl porotcům, že to, co se včera stalo, se musí odestát, a nařídil jim, ať si ten dopis vymažou z paměti…, mohlo by to být pro naše společné zájmy škodlivější, než když tuto otázku plně vyneseme na světlo.“

Perry odpověděl bez váhání.

„Kloním se k názoru, že máte v této věci pravdu, pane Hallere. Nelíbí se mi představa, že bychom nechali porotce celou noc přemýšlet o tom záhadném oznámení a ráno jim před nosem zabouchli dveře.“

„Ctihodnosti,“ řekla Freemanová. „Můžete mě ještě jednou vyslechnout?“

„Ne, myslím, že to není nutné. Musíme tu přestat ztrácet čas a zahájit jednání.“

„Ale Ctihodnosti, je tu ještě jedna naléhavá věc, kterou zatím soud vůbec nevzal v úvahu.“

Soudce se zatvářil zdeptaně.

„Co to je, paní Freemanová? Začíná mi docházet trpělivost.“

„Umožníme-li svědectví ve věci oznámení o federálním vyšetřování namířeném proti klíčovému svědkovi obhajoby, může to mít dopad na svědkovo předchozí rozhodnutí neuplatňovat během svědecké výpovědi v této kauze práva vyplývající z pátého dodatku Ústavy. Jakmile se ten dopis objeví mezi důkazy a bude se o něm veřejně diskutovat, Louis Opparizio a jeho právní zástupce možná budou chtít své původní rozhodnutí přehodnotit. Proto nelze vyloučit, že pan Haller staví obhajobu způsobem, který bude mít za následek, že jeho klíčový svědek a obětní beránek, chcete-li, odmítne vypovídat. Z toho důvodu chci nechat zaprotokolovat, že pokud pan Haller tuto hru hraje, musí se smířit se všemi možnými důsledky. Jestli Opparizio příští týden usoudí, že je v jeho nejlepším zájmu nevypovídat, a požádá o nové slyšení ve věci soudního předvolání, pak si nepřeji, aby pan advokát s pláčem žadonil o další příležitost.

Proti tomu bych se musela ohradit, pane soudce.“

Soudce přikývl – tentokrát souhlasil s Freemanovou.

„Asi by to bylo stejné, jako kdyby muž, který zavraždil vlastní rodiče, žádal soud o přimhouření oka, protože je sirotek. Souhlasím s názorem obžaloby, pane Hallere. Berte na vědomí, že pokud tuto kartu hrajete, musíte být připraven nést následky.“

„To chápu, pane soudce,“ řekl jsem. „A postarám se o to, aby to pochopila i moje klientka. Mám pouze jednu výhradu, a to proti tomu, aby obžaloba označovala Louise Opparizia za obětního beránka. On žádný obětní beránek není a my to dokážeme.“

„No,“ odtušil soudce, „přinejmenším k tomu dostanete příležitost. Ale teď už se vraťme do soudní síně. Čas kvapí.“

Následoval jsem Freemanovou ven, zatímco soudce zůstal v pracovně, aby si mohl obléct talár. Očekával jsem, že proti mně státní zástupkyně zahájí verbální útok, ale místo něj přišel pravý opak.

„Sehrál jste to dobře, pane obhájce,“ řekla.

„No, tak díky.“

„Kdo myslíte, že vám ten dopis hodil do pošty?“

„To kdybych věděl.“

„Kontaktovali vás federálové? Já bych si tipla, že budou chtít zjistit, kdo vynáší citlivé a důvěrné dokumenty na veřejnost.“

„Zatím mi nikdo neřekl ani ň. Třeba to pustili do světa samotní federálové. Jestli dostanu Opparizia na svědeckou lavici, může se jeho výpověď obrátit proti němu. Možná jsem tu pouhým nástrojem federální vlády. Tahle možnost vás nenapadla?“

Freemanová jako by na chvíli zadrhla v chůzi. Prošel jsem kolem ní a usmál se.

Když jsme vstoupili do soudní síně, spatřil jsem v první řadě přímo za stolem obhajoby Herba Dahla. Potlačil jsem nutkání popadnout ho za límec, podat si ho přes zábradlí a tlouct mu obličejem o dlážděnou podlahu. Posadili jsme se s Freemanovou každý ke svému stolu a já šeptem informoval klientku o tom, co se odehrálo v soudcově pracovně. Po chvíli vstoupil do sálu Perry a nechal přivolat porotu.

Poslední kousek skládanky zapadl na místo ve chvíli, kdy na svědeckou lavici znovu usedl detektiv Kurlen. Sebral jsem své spisy a zápisník a vydal se zpátky k pultíku.

Připadalo mi, že od přerušení mého křížového výslechu uběhl celý týden, přestože to ve skutečnosti nebyl ani den.

Snažil jsem se chovat tak, jako bych se byl odmlčel na necelou minutu.

„Takže, detektive Kurlene, včera jsme se rozcházeli ve chvíli, kdy jsem vám položil otázku, zda víte, co to je oznámení o federálním vyšetřování. Můžete nyní tuto otázku zodpovědět?“

„Já to chápu tak, že když má nějaká federální agentura zájem získat informace od určitého jednotlivce nebo firmy, může tomu jednotlivci nebo firmě poslat dopis, ve kterém mu oznamuje, že s ním chce mluvit. Je to takové oznámení, ve kterém se píše: ‚Přijďte a promluvíme si o tom, aby nevzniklo nějaké nedorozumění.‘“

„A to je všechno?“

„Nejsem federální agent.“

„Domníváte se, že je vážná věc obdržet od federální vlády dopis, ve kterém vám sděluje, že jste předmětem vyšetřování?“

„Řekl bych, že to vážná věc může být. Nejspíš to záleží na tom, jaký trestný čin v daném případě prověřují.“

Požádal jsem soudce o svolení přistoupit ke svědkovi s dokumentem. Freemanová proti tomu vznesla formální námitku pro irelevantnost. Soudce ji bez vysvětlování zamítl a řekl mi, že mohu s dokumentem přistoupit ke svědkovi.

Podal jsem dokument Kurlenovi, vrátil se k pultíku a požádal soudce, aby tento dokument označil za předmět doličný obhajoby číslo tři. Nato jsem Kurlena vyzval, aby dopis přečetl.

„,Vážený pane Opparizio, tímto dopisem Vás informujeme…‘“

„Moment,“ přerušil jsem ho. „Mohl byste nejprve přečíst a popsat, co stojí úplně nahoře? V záhlaví?“

„Stojí tu ,Úřad ministra spravedlnosti, Los Angeles‘ a je tady obrázek orla na jedné straně a americká vlajka na druhé. Mám teď přečíst samotný dopis?“

„Ano, buďte tak hodný.“

„,Vážený pane Opparizio, tímto dopisem Vás informujeme, že společnost A. Louis Opparizio Financial Technologies – známá pod zkratkou ALOFT – a Vy osobně jste se stali předmětem meziagenturního společného vyšetřování všech typů hypotečních podvodů na území jižní Kalifornie. Převzetím tohoto dopisu berete na vědomí, že nesmíte odnášet ani ničit jakékoliv dokumenty či pracovní materiály týkající se činnosti Vaší společnosti. Chcete-li toto vyšetřování prodiskutovat a spolupracovat se členy vyšetřovacího týmu, bez váhání prosím zatelefonujte nebo se spojte prostřednictvím svého právního zástupce se mnou nebo s Charlesem Vasquezem z Americké tajné služby, který byl přidělen k případu ALOFT jako hlavní vyšetřující agent. Uděláme, co bude v našich silách, abychom se s Vámi sešli a tuto záležitost projednali. Nepřejete-li si spolupracovat, buďte ujištěn, že Vás agenti vyšetřovacího týmu v brzké době kontaktují sami. Znovu Vám musím připomenout, že nesmíte ničit ani ze své kanceláře a souvisejících prostor odnášet jakékoliv dokumenty či pracovní výstupy. Pokud byste tak po obdržení tohoto dopisu učinil, dopustil byste se spáchání závažného trestného činu. S pozdravem, Reginald Lattimore, Úřad ministra spravedlnosti, Los Angeles.‘ To je všechno, jen dole jsou uvedena veškerá telefonní čísla.“

V soudní síni to zašumělo. Byl jsem si jistý, že většina řadových občanů nemá o něčem takovém, jako je oznámení o federálním vyšetřování, ani potuchy. Byla to nová éra vymáhání zákona. Naprosto jistě jsem věděl, že takzvaný meziagenturní vyšetřovací tým je ve skutečnosti jen formální skupinou agentů z hrstky federálních agentur, která nemá žádný rozpočet. Namísto vedení nákladného vyšetřování zkouší takový tým zastrašovat lidi, protože doufá, že přijdou sami a začnou prosit o milost. Agenti pak slíznou smetánku, postarají se o pár novinových titulků a mají padla. Člověk jako Opparizio si pravděpodobně s původním doporučeným dopisem vytřel zadek. To mi však bylo jedno. Já měl v plánu využít ten dopis k tomu, abych pomohl své klientce z vězení.

„Děkuji vám, detektive Kurlene. Můžete nám teď říci, zda je ten dopis datovaný?“

Kurlen se podíval do kopie.

„Je z osmnáctého ledna letošního roku.“

„Viděl jste ten dopis někdy dříve, detektive, anebo až včera?“

„Ne, proč bych ho měl vidět? Nemá nic společného s…“

„Žádám o vyškrtnutí odpovědi ze záznamu,“ řekl jsem rychle. „Ctihodnosti, otázka zněla, zda svědek ten dopis viděl někdy dříve.“

Soudce Kurlenovi uložil, aby odpověděl pouze na položenou otázku.

„Ten dopis jsem až do včerejška neviděl.“

„Děkuji vám, detektive. A teď se vraťme ke druhému dopisu, o jehož přečtení jsem vás včera požádal: o dopisu, který napsala oběť, Mitchell Bondurant, témuž Louisi Oppariziovi, jenž je adresátem oznámení o federálním vyšetřování. Máte onen druhý dopis někde po ruce?“

„Když chvilku počkáte…“

„Jistě.“

Kurlen našel ve složce dopis, vytáhl ho a zvedl do vzduchu.

„Dobře. Můžete nám sdělit, kdy byl tento dopis napsán, prosím?“

„Desátého ledna letošního roku.“

„A tento dopis byl rovněž zaslán panu Oppariziovi doporučeně, viďte?“

„Ano, byl poslán doporučeně. Ale nemůžu vám říct, jestli ho pan Opparizio obdržel nebo jestli ho vůbec někdy viděl. Převzetí za něj podepsal někdo jiný.“

„Ovšem bez ohledu na to, kdo ho podepsal, je jisté, že dopis byl odeslán desátého ledna, říkám to správně?“

„Myslím, že ano.“

„A ten první dopis, o kterém se tu bavíme, to oznámení o federálním vyšetřování z pera agenta tajné služby bylo rovněž posláno doporučeně, je to tak?“

„Ano.“

„Takže datum osmnáctého ledna znamená datum jeho odeslání, ano?“

„Přesně tak.“

„A teď mi zkuste potvrdit, jestli to říkám správně. Pan Bondurant poslal Louisi Oppariziovi doporučený dopis, v němž mu hrozí odhalením údajných podvodných praktik v jeho firmě, a o osm dní později pošle člen federálního vyšetřovacího týmu panu Oppariziovi další doporučený dopis, ve kterém se uvádí, že adresát je předmětem vyšetřování pro podvody kolem propadlých hypoték. Je tato chronologie správná, detektive Kurlene?“

„Pokud je mi známo, tak ano.“

„A o necelé dva týdny později je pan Bondurant brutálně zavražděn v garáži u banky WestLand National, je to tak?“

„Ano, je.“

Odmlčel jsem se a začal si mnout bradu jako velký myslitel. Opravdu jsem chtěl, aby si toho porota všimla. Měl jsem chuť se na porotce podívat, ale věděl jsem, že bych tím svou hereckou etudu prozradil. A tak jsem pokračoval v zamyšlené póze.

„Pane detektive, vypověděl jste, že máte s vyšetřováním vražd bohaté zkušenosti, viďte?“

„Ano, mám mnoho zkušeností.“

„Hypoteticky vzato: litujete, že jste už tehdy nevěděl, co víte teď?“

Kurlen zamžoural, jako by byl zmatený, třebaže přesně věděl, co říkám a kam tím mířím.

„Nevím, jestli vám rozumím,“ prohodil.

„Řekněme to takto: bývalo by vám ku pomoci, kdybyste měl ty dopisy k dispozici hned první den vyšetřování té vraždy?“

„Jistě, proč ne? Vždycky bych si přál mít veškeré důkazy a informace hned první den. Jenže to se nikdy nestane.“

„Takže znovu hypoteticky vzato: kdybyste býval věděl, že Mitchell Bondurant odeslal jinému muži dopis, v němž mu hrozí, že odhalí jeho nezákonné počínání, a to pouhých osm dní předtím, než se onen muž dozvěděl, že je předmětem vyšetřování trestného činu, představoval by pro vás takový dopis významný směr vyšetřování?“

„Těžko říct.“

Teď už jsem se na porotu podíval. Kurlen plácal nesmysly – odmítal prostě uznat, co v takové situaci velí zdravý rozum. Člověk nemusel být detektiv, aby to chápal.

„Těžko říct? Chcete tvrdit, že kdybyste měl tyto informace i příslušné dopisy k dispozici v den vraždy, je ,těžko říct‘, jestli byste je prověřoval jako významnou stopu?“

Já jenom říkám, že neznáme všechny podrobnosti, takže je těžko říct, jak významná ta věc byla nebo nebyla. Ale obecně platí, že se veškeré stopy prověřují. To je jasné jako facka.“

„Je to jasné jako facka, ale vy jste tento směr vyšetřování neprověřil, viďte?“

„Já ten dopis neměl. Jak jsem ho mohl prověřovat?“

„Ale měl jste dopis oběti a nic jste s ním neudělal, je to tak?“

„To vůbec není pravda. Prověřil jsem ho a dospěl k závěru, že s vraždou nijak nesouvisí.“

„Není ovšem pravda, že už jste v té době měl svého domnělého vraha, takže jste nejevil zájem měnit dodatečně svůj názor nebo se odchylovat od původního směru vyšetřování?“

„Ne, to není pravda. Ani trochu.“

Dlouze jsem se na Kurlena zahleděl a doufal jsem, že v mém obličeji bude patrné znechucení.

„Prozatím nemám dalších otázek,“ řekl jsem nakonec.

33. kapitola

Freemanová si ponechala Kurlena na svědecké lavici ještě dalších patnáct minut a během návazného výslechu se usilovně snažila vykreslit jeho detektivní práci jako příkladnou ukázku potírání trestné činnosti. Jakmile skončila, rezignoval jsem na odhalování dalších mezer v jeho práci, protože jsem byl přesvědčený, že už mám nad Kurlenem notně navrch. Křížový výslech jsem zahajoval s úmyslem prokázat, že Kurlen měl během vyšetřování klapky na očích, a věřil jsem, že se mi to podařilo.

Freemanová měla evidentně pocit, že musí otázku oznámení o federálním vyšetřování naléhavě řešit. Jako dalšího svědka totiž předvolala agenta Americké tajné služby Charlese Vasqueze. Ještě před čtyřiadvaceti hodinami o jeho existenci vůbec netušila, ale nyní ho zařadila do své pečlivě sestavené posloupnosti svědků a důkazů. Mohl jsem podat proti jeho svědecké výpovědi námitku s odůvodněním, že jsem nedostal příležitost Vasqueze vyslechnout a připravit se na jeho výslech, ale dospěl jsem k závěru, že bych tím pokoušel trpělivost soudce Perryho. A tak jsem se rozhodl, že si nejprve poslechnu, co dá agent k lepšímu během přímého výslechu, a podle toho zvážím, jestli námitku vznesu.

Vasquezovi bylo asi čtyřicet let, měl tmavou pleť a černé vlasy. Během úvodních otázek na sebe prozradil, že dříve působil jako agent Úřadu pro potírání drog, odkud přešel do Americké tajné služby. Nejprve pronásledoval drogové dealery a poté padělatele, až se mu před časem naskytla příležitost vstoupit do týmu vyšetřujícího nekalosti kolem propadlých hypoték. Meziagenturní tým měl podle jeho výpovědi vedoucího a deset agentů pocházejících z tajné služby, FBI, poštovního úřadu a finančního úřadu. Na jejich práci dohlížel žalobce z Úřadu ministerstva spravedlnosti, avšak agenti přiřazení do dvojic pracovali v podstatě nezávisle a měli volnou ruku k vyšetřování jakýchkoliv osob, které uznali za podezřelé.

„Agente Vasquezi, osmnáctého ledna tohoto roku jste napsal takzvané oznámení o federálním vyšetřování a adresoval ho muži jménem Louis Opparizio. Dopis tehdy podepsal žalobce z Úřadu ministra spravedlnosti Reginald Lattimore. Vzpomínáte si na to?“

„Ano, vzpomínám.“

„Než se k tomuto konkrétnímu dopisu dostaneme, můžete porotě vysvětlit, co ,oznámení o federálním vyšetřování‘ přesně znamená?“

„Je to nástroj, který používáme, abychom vykouřili pachatele trestných činů a podezřelé osoby.“

„Jak?“

„V podstatě je informujeme, že prověřujeme jejich záležitosti – jejich obchodní praktiky a kroky, které podnikli. Oznámení o federálním vyšetřování vždy adresáta vyzývá, aby přišel prodiskutovat situaci s agenty. Vysoké procento adresátů to opravdu udělá. Někdy to vede k otevření nového případu, jindy k jiným vyšetřováním. Stal se z toho užitečný nástroj, protože vyšetřování stojí spoustu peněz. A my nemáme rozpočet. Takže pokud je výsledkem takového dopisu sdělení obvinění, spolupráce svědka nebo solidní vyšetřovací stopa, je to pro nás dobrá investice.“

„Takže vrátíme-li se k dopisu adresovanému Louisi Oppariziovi, co vás vedlo k tomu, abyste mu ho napsal?“

„Můj kolega a já jsme Oppariziovo jméno dobře znali, protože se často objevovalo v případech, na kterých jsme pracovali. Nemuselo to být nutně ve špatném světle – šlo spíše o to, že Oppariziova firma je tím, co nazýváme vyvlastňovací mlýn. Vyřizuje veškeré písemnosti a úkony související s propadlými hypotékami a mezi jejich klienty patří řada bank působících v jižní Kalifornii. Mají několik tisíc případů. Takže jsme se s firmou ALOFT neustále setkávali a někdy jsme narazili i na stížnosti na její metody.

Proto jsme se s kolegou rozhodli, že se na tu firmu podíváme detailněji. A poslali jsme ten dopis, abychom zjistili, s jakou reakcí se setkáme.“

„Takže jste se naslepo snažili vyprovokovat reakci?“

„Tady šlo o víc než o provokaci. Jak už jsem řekl, kolem téhle firmy byla spousta kouře. My jsme hledali požár a někdy vám reakce adresáta na oznámení o federálním vyšetřování napoví, jakým směrem byste se měli ubírat.“

„Měl jste v době, kdy jste ten dopis napsal a odeslal, k dispozici nějaké důkazy o nezákonném počínání Louise Opparizia nebo jeho firmy?“

„Ne, v té době ne.“

„Co se stalo po odeslání toho dopisu?“

„Prozatím nic.“

„Reagoval Louis Opparizio na ten dopis nějak?“

„Přišla nám odpověď od jeho advokáta, v níž se konstatuje, že pan Opparizio vyšetřování vítá, protože mu poskytne příležitost ukázat, že jeho podnikání je čisté.“

„Využil jste této vstřícné reakce a vyšetřoval pana Opparizia nebo jeho firmu dále?“

„Ne, na to nebyl čas. Máme několik dalších probíhajících vyšetřování, která se jeví jako slibnější.“

Freemanová se podívala do poznámek a poté výslech uzavřela.

„A nakonec bych se vás ráda zeptala, agente Vasquezi, zda jsou Louis Opparizio nebo firma ALOFT v současné době předmětem vyšetřování vašeho týmu.“

„Technicky vzato ne. Ale máme v plánu na ten dopis navázat.“

„Takže odpověď zní ,ne‘?“

„Přesně tak.“

„Děkuji vám, agente Vasquezi.“

Freemanová se posadila. Celá zářila a evidentně ji těšilo, jak krásnou výpověď z agenta vytáhla. Vstal jsem a odešel k pultíku se svým zápisníkem. Během přímého výslechu jsem si do něj zapsal pár poznámek.

„Agente Vasquezi, tvrdíte porotě, že osoba, která nezareaguje na váš dopis tím, že se okamžitě dostaví a přizná, je nutně nevinná a ničím se neprovinila?“

„Ne, to netvrdím.“

„Protože Louis Opparizio nic takového neučinil, pokládáte ho v tuto chvíli za očištěného?“

„Ne, nepokládám.“

„Je vaší běžnou praxí posílat oznámení o federálním vyšetřování osobám, u nichž se domníváte, že se nepodílely na žádné trestné činnosti?“

„Ne, není.“

„Jaké je tedy kritérium, agente Vasquezi? Co je potřeba k tomu, aby člověk takové oznámení dostal?“

„V podstatě to probíhá tak, že pokud se mi objevíte v hledáčku a budete mi jakkoliv podezřelý, provedu předběžné šetření, jehož výsledkem může být ten dopis. Rozhodně však ty dopisy nerozesíláme zbůhdarma. Víme, co děláme.“

„Mluvil jste vy, váš kolega nebo kterýkoliv jiný člen vašeho týmu s Mitchellem Bondurantem o praktikách firmy ALOFT?“

„Ne, nemluvil. Nikdo s ním nemluvil.“

„A patřil by k lidem, se kterými byste mluvili?“

Freemanová vznesla námitku a označila otázku za vágní.

Soudce námitku přijal. Rozhodl jsem se, že nechám otázku viset ve vzduchu nezodpovězenou.

„Děkuji vám, agente Vasquezi.“

Po agentově výslechu se Freemanová vrátila k předem naplánovanému scénáři a předvolala zahradníka, který našel vražedné kladivo v křoví před domem stojícím půldruhého bloku od místa vraždy. Zahradníkův výslech proběhl rychle a v poklidu – jeho výpověď byla sama o sobě málo významná, ale později na ni měly navázat výpovědi soudních kriminalistů. Přesto se mi podařilo zaznamenat drobné vítězství, když jsem zahradníka donutil přiznat, že v tom křoví a kolem něj pracoval nejméně dvanáctkrát předtím, než si toho kladiva všiml. Bylo to malé semínko, které mělo v hlavách porotců klíčit – vyvolat u nich představu, že skutečný pachatel nastražil to kladivo do křoví až dlouho po vraždě.

Po zahradníkovi přišlo na řadu několik krátkých svědeckých výpovědí majitele domu a policistů, kteří s kladivem manipulovali, než se ocitlo v kriminalistické laboratoři. U těchto lidí jsem se s křížovým výslechem neobtěžoval. Neměl jsem v úmyslu zpochybňovat řádnou manipulaci s kladivem ani skutečnost, že je to opravdu vražedná zbraň. Hodlal jsem souhlasit nejen s tím, že Mitchell Bondurant byl zavražděn tímto kladivem, ale i s tím, že kladivo patřilo Lise Trammelové.

Možná to byl překvapivý postup, ale jako jediný odpovídal hypotéze obhajoby, podle níž se skutečný pachatel pokusil svést vinu na moji klientku. Tvrzení Jeffa Trammela, že kladivo mohlo zůstat v kufru BMW, které nechal odstavené, když utekl do Mexika, jsme nakonec nepoužili. Ciskovi se sice podařilo auto vypátrat – stále ho používali v autosalonu, kde Jeff Trammel před útěkem pracoval –, jenže v kufru po Jeffovi žádné kladivo nezůstalo a pracovník zodpovědný za údržbu vozového parku Ciskovi řekl, že tam nikdy žádné nebylo. Vyložil jsem si tedy Jeffovo tvrzení jako snahu získat peníze za informace, které by mohly jeho opuštěné manželce pomoci.

Svědecké výpovědi točící se kolem vražedné zbraně pokračovaly až do oběda a soudce opět – jak začínalo být jeho zvykem – vyhlásil přestávku o patnáct minut dřív.

Otočil jsem se ke své klientce a pozval ji na oběd.

„A co Herb?“ řekla Lisa. „Slíbila jsem mu, že půjdu na oběd s ním.“

„Herb může jít taky.“

„Vážně?“

„Jistě, proč ne?“

„Protože jsem si myslela, že spolu… No nic, každopádně mu to řeknu.“

„Dobře. Pojedeme mým autem.“

Rojas nás vyzvedl před budovou a společně jsme sjeli do Van Nuys, do restaurace Hamlet nacházející se nedaleko od Ventura Boulevard. Tenhle lokál fungoval už hezkých pár desítek let, a přestože se z něj od doby, kdy se ještě jmenoval Hamburger Hamlet, stal lepší podnik, jídlo tu bylo víceméně stejné. Díky tomu, že nás soudce propustil tak brzy, jsme se vyhnuli polednímu návalu a bez problémů našli volný box.

„Tuhle restauraci miluju,“ pronesl Dahl. „Ale nebyl jsem tu celou věčnost.“

Posadil jsem se naproti němu a své klientce. Na Dahlovo nadšení z restaurace jsem nijak nereagoval. Momentálně mě plně zaměstnávala otázka, jak tenhle oběd sehraju.

Objednali jsme si rychle, protože jsme navzdory brzkému odchodu od soudu měli málo času. Naše konverzace se točila kolem případu a Lisina pocitu z dosavadního průběhu procesu. Zatím byla moje klientka spokojená.

„Z každého svědka vytáhnete něco, co mi pomůže,“

prohlásila. „Je to docela pozoruhodné.“

„Ale otázka zní, jestli je toho dost,“ odvětil jsem. „A taky musíte mít na paměti, že každý další svědek představuje vyšší překážku. Znáte skladbu Boléro? Je to klasická hudba. Myslím, že ji složil Ravel.“

Lisa mi věnovala prázdný pohled.

„Bo Dereková ve filmu Deset,“ řekl Dahl. „Tenhle biják miluju!“

„Přesně tak. Chci říct, že ta skladba je dlouhá, trvá nějakých patnáct minut, začíná pomalu několika tichými party, ale pak získává na dynamice a sílí v mohutné crescendo, ve velkolepý závěr, kdy se všechny nástroje v orchestru sejdou dohromady. A stejně tak se v posluchačích hromadí emoce, které ve stejném okamžiku vyvrcholí. Naše paní žalobkyně dělá u soudu přesně totéž. Zesiluje hlasitost a dynamiku. Její nejlepší chvíle teprve přijdou, protože na závěr hodlá spojit všechny motivy dohromady a doprovodit je bubny, smyčci a trubkami. Rozumíte, Liso?“

Trammelová zdráhavě přikývla.

„Já se vás nesnažím srážet na kolena. Teď jste nadšená, plná naděje a spravedlivě rozhořčená a já chci, aby vám to zůstalo. Porota to totiž dokáže vycítit, což vám pomáhá úplně stejně jako všechno, o co se u soudu snažím já. Musíte však mít na paměti, že laťka se pořád zvyšuje. Freemanová teď začne předkládat vědecké důkazy a porotci vědecké důkazy milují, protože jim dávají možnost o něco se opřít, na něco se vymluvit. Lidé si myslí, že není nic snazšího než vystupovat v porotě. Nemusíte do práce, sledujete z první řady zajímavý případ, před očima se vám odehrává drama ze skutečného života, žádný kašírovaný odvar, na jaké jste zvyklá z televize. Jenže nakonec se musí porotci odebrat do své místnosti, podívat se jeden na druhého a rozhodnout.

Musí rozhodnout o životě jiného člověka. A věřte mi, že není mnoho lidí, kterým by se do toho chtělo. Věda jim to usnadňuje. ‚No jasně, jestli souhlasí DNA, tak to nemůže být špatně. Vinna ve všech bodech obžaloby.‘ Chápete?

Tenhle vývoj nám pořád hrozí, Liso, a já nechci, abyste si v této věci dělala jakékoliv iluze.“

Dahl galantně položil Lise ruku na paži, ta se k němu naklonila a on ji konejšivě stiskl.

„A co tedy budeme s tou DNA dělat?“ zeptala se Trammelová.

„Nic,“ odpověděl jsem. „S tou nic dělat nemůžu. Před procesem jsem vám říkal, že jsme si nechali provést nezávislé testy a výsledky byly stejné. Ta DNA není omyl.“

Lise se zakalily oči skepsí a já viděl, že má slzy na krajíčku. Přesně to jsem chtěl. Servírka si vybrala právě tento okamžik, aby nám přinesla talíře s jídlem. Počkal jsem, až budeme zase sami, a teprve pak jsem pokračoval.

„Hlavu vzhůru, Liso. Ta DNA je jen mlžná pára.“

Moje klientka se na mě zmateně podívala.

„Vždyť jste říkal, že to není omyl.“

„To není. Ale to ještě neznamená, že pro ni neexistuje vysvětlení. Tu DNA nějak zvládnu. Jak jste řekla, když jsme sem přišli, mým úkolem je vrhnout stín pochybností na každý kousek jejich skládanky. A pak budeme doufat, že až obžaloba sestaví ze všech kousků výsledný obraz a zvedne ho před porotu, všechna naše drobná semínka pochybností, která jsme během procesu zaseli, vzklíčí a vyroste z nich něco, co ten obraz změní. Pokud to dokážeme, můžeme osmahnout.“

„Co že můžeme?“

„Můžeme jet domů. Vyrazíme se na pláž opálit.

Osmahnout.“

Usmál jsem se a ona mě napodobila. Slzy jí však už stačily rozmazat make-up, který si ráno tak pracně nanesla.

Zbytek oběda jsme nenuceně konverzovali a moje klientka a její amant se mi svěřovali se zkreslenými či přímo nesmyslnými postřehy o fungování trestněprávního soudnictví. Tohle jsem u svých klientů zažíval často.

Neznají zákony, ale mají okamžitě jasno, v čem jsou tyto zákony špatné. Čekal jsem, až si Trammelová nabere do úst poslední sousto salátu.

„Liso, na začátku našeho rozhovoru se vám trochu rozmazala řasenka. Je velmi důležité, abyste zůstala silná a vypadala silná. Takže teď běžte na toaletu a upravte se tak, aby z vás čišela síla, dobře?“

„A nemůžu to udělat až u soudu?“

„Ne, protože bychom se mohli vrátit současně s některými porotci nebo reportéry. Nikdy nevíte, kdo vás uvidí. Nechci, aby si kdokoliv myslel, že jste celý oběd proplakala, chápete? Takže to udělejte hned. Já zatím zavolám Rojasovi, ať pro nás přijede.“

„Možná mi to pár minut potrvá.“

Podíval jsem se na hodinky.

„Dobře, nemusíte spěchat. Chvilku s Rojasem počkám.“

Dahl vstal, aby mohla Lisa vyjít z boxu. A pak už jsme osaměli. Odsunul jsem talíř na stranu a opřel se lokty o stůl.

Prsty jsem si sepnul před ústy jako hráč pokeru, který drží karty těsně před obličejem, aby si ho jimi částečně zakrýval.

Každý dobrý právník je v podstatě vyjednavač. A nyní přišel čas, abych vyjednal podmínky Dahlova zmizení.

„Takže Herbe…, je čas, abyste odešel.“

Dahl se na mě nechápavě usmál.

„Jak to myslíte? Přijeli jsme přece spolu.“

„Ne, já myslím od případu. Od Lisy. Je čas, abyste zmizel.“

Dahl si stále zachovával nechápavý výraz.

„Já nikam nepůjdu. Lisa a já… k sobě máme velmi blízko. A navíc jsem do té věci investoval spoustu peněz.“

„O ty peníze přijdete. A pokud jde od Lisu, je to celé šaráda, která se právě teď chýlí ke konci.“

Sáhl jsem do vnitřní kapsy saka, vytáhl jsem fotografii s Herbem a bratry Mackovými, kterou mi včera večer předal Cisco, a poslal ji přes stůl Dahlovi. Ten se na ni rychle podíval a nejistě se zasmál.

„Dobrá, nechám se poddat. Kdo to je?“

„Bratři Mackovi. Ti, které jste si najal, aby mě dořídili.“

Dahl zavrtěl hlavou a ohlédl se přes rameno na zadní chodbu vedoucí k toaletám. Vzápětí se ke mně otočil zpátky.

„Promiňte, Mickey, ale nevím, o čem mluvíte. Asi byste měl mít na paměti, že spolu máme smlouvu na ten film.

Jsem si jistý, že okolnosti té smlouvy by velmi zajímaly kalifornskou advokátní komoru, ale jinak…“

„Vy mi vyhrožujete, Dahle? Protože jestli ano, tak děláte chybu.“

„Ne, nevyhrožuju. Jen se snažím přijít na to, kde jste tohle všechno vzal.“

„Tohle všechno jsem vzal v jedné tmavé kobce, kde jsem vedl podnětný rozhovor s bratry Mackovými.“

Dahl složil fotografii a vrátil mi ji.

„Myslíte tyhle dva? Ti se mě jen ptali na cestu, nic víc.“

„Tak na cestu, jo? A víte jistě, že vás nežádali o peníze?

Protože tyhle fotky taky máme.“

„Možná jsem jim pár dolarů dal. Žádali mě o pomoc a připadali mi docela příjemní.“

Musel jsem se usmát.

„Jste opravdu dobrý, Herbe, jenže já znám i jejich verzi.

Takže radši nechte těch keců a kápněte božskou.“

Dahl pokrčil rameny.

„Jasně, ovšem tenhle rozhovor jste začal vy. Takže si musíte sám říct, co ode mě chcete.“

„To už jsem řekl na začátku. Abyste odprejskl, Herbe.

Rozloučíte se s Lisou. Rozloučíte se s tou smlouvou na film.

A rozloučíte se se svými penězi.“

„To je nějak moc loučení najednou. Co z toho budu mít?“

„Budete z toho mít to, že nepůjdete do vězení.“

Zavrtěl hlavou a znovu se ohlédl přes rameno.

„Takhle to nefunguje, Micku. To nebyly moje peníze.

Nepocházely ode mě.“

„A od koho pocházely, od Jerryho Castillea?“

Jeho oči udělaly rychlý pohyb a pak se zastavily.

Vyslovení Castilleova jména ho zasáhlo jako neviditelný úder. Teď už s jistotou věděl, že bratři Mackové vyměkli a začali mluvit.

„Jo, vím o Jerrym a vím taky o Joeym v New Yorku. Ti dnešní bouchači nemají kouska cti v těle, Herbe. Bratři Mackovi jsou připravení začít zpívat jako Sonny a Cher. A jejich písnička má refrén: ‚Mám tě v hrsti, bejby‘. A já vás teď mám taky v hrsti – držím vás zabaleného v papírovém pytlíku, a jestli ještě dneska nevycouváte z Lisina a mého života, vysypu celý obsah pytlíku na státním zastupitelství, kde shodou okolností pracuje moje bývalá manželka. Dělá tam státní zástupkyni a moje přepadení ji velice zasáhlo.

Takže bych si tipl, že ten případ během jediného dopoledne protlačí až k velké porotě a ty, kreténe, půjdeš bručet za přepadení s TUZ. To znamená ‚těžké ublížení na zdraví‘ a přihazují se za to tři roky k trestu. Na čemž budu já jako poškozený trvat. Už za tu obrácenou kouli. Řekl bych, že když se to vezme kolem a kolem, koukají z toho pro tebe zhruba čtyři roky natvrdo, Herbe. A měl bys vědět ještě jednu věc: v Soledadu ti nedovolí nosit ten mírovej symbol.“

Dahl si položil lokty na stůl a předklonil se. Vůbec poprvé jsem spatřil v jeho očích zoufalství.

„Vy vůbec nevíte, která bije. Nemáte ponětí, s kým máte tu čest.“

„Poslouchej, kreténe – můžu ti říkat kreténe? Mně je úplně u prdele, s kým mám tu čest. Teď koukám na tebe a říkám ti, abys odprejskl z mého případu a…“

„Ne, ne, ty to nechápeš. Já ti můžu pomoct. Myslíš si, že víš, o co v tomhle případu jde? Nevíš ani hovno. Ale já tě můžu zasvětit, Hallere. Pak můžem jít všichni na pláž a osmahnout.“

Odvrátil jsem se od něj a přehodil ruku přes čalouněné opěradlo boxu. Teď jsem byl zmatený já. Mávl jsem rukou, jako by to byla naprostá ztráta času.

„No tak mě zasvěť.“

„Myslíš, že jsem jí jen tak zastoupil cestu a řekl: ‚Hele, pojďme natočit film‘?“ To jseš teda pěknej pitomec! Poslali mě. S Lisou jsem se sbližoval ještě předtím, než Bonduranta zavraždili. Myslíš, že je to náhoda?“

„Kdo tě poslal?“

Upřeně jsem na něj hleděl a cítil, jak se všechny aspekty případu slévají dohromady jako horské potoky v řeku.

Hypotéza o nevině nebyla hypotéza. Na Lisu to opravdu nastražili.

„Opparizio,“ hlesl jsem.

Dahl jedenkrát zlehka kývl. A přesně v tom okamžiku jsem viděl, jak se Lisa vrací k nám a oči má opět jasné a zářivé. Přesunul jsem pohled zpátky na Dahla. Chtěl jsem mu položit řadu otázek, ale neměli jsme čas.

„Dneska v sedm večer. Přijď ke mně do kanceláře. Sám.

Tam mi řekneš o Oppariziovi. Řekneš mi o všem…, jinak půjdu na státní zastupitelství.“

„Ale nikdy nebudu o ničem vypovídat. Nikdy.“

„V sedm hodin.“

„Mám mít večeři s Lisou.“

„Tak ti do toho zkrátka něco vlezlo. Něco si vymysli.

Prostě buď tam. A teď jdeme.“

Když k nám Lisa dorazila, začal jsem se soukat z boxu.

Vytáhl jsem telefon a zavolal Rojasovi.

„Vycházíme,“ řekl jsem. „Vyzvedni nás před vchodem.“

34. kapitola

Když soudce opět zahájil jednání, předvolala obžaloba na svědeckou lavici Cynthiu Longstrethovou. Tím, že si Freemanová vybrala za dalšího svědka Kurlenovu parťačku, mi bezděky potvrdila, co jsem stále intenzivněji předpokládal: totiž že její verze Boléra vyvrcholí vědeckými důkazy. Byla to chytrá taktika. Zakončit obžalobu něčím, co nelze zpochybnit ani popřít. Nastínit verzi obžaloby prostřednictvím detektivů Kurlena a Longstrethové a pak výsledný obraz podepřít kriminalistikou. Závěrečné takty skladby měl obstarat soudní patolog v doprovodu DNA.

Hezké finále.

Longstrethová nevypadala tak tvrdě a nekompromisně jako první den případu, kdy jsem se s ní setkal na oddělení ve Van Nuys. Především měla na sobě šaty, ve kterých vypadala spíš jako školačka než jako inspektorka. Podobné proměny vizáže už jsem zažil a vždycky mě dopalovaly. Ať už to tyhle ženy dělaly na pokyn žalobce, nebo z vlastní prohnanosti, mnohokrát se mi stalo, že se policistka na svědecké lavici proměnila v křehotinku, aby lépe hrála na city porotě. Kdybych se ovšem já – nebo kdokoliv jiný, když na to přijde – opovážil na to před soudcem upozornit, hrozilo by mi, že ze mě udělají nepřítele žen.

A tak mi většinou nezbývalo než zatnout zuby a překousnout to.

Freemanová využívala Longstrethovou k tomu, aby nastínila kontury druhé poloviny vyšetřování. Detektivčina výpověď se měla točit převážně kolem prohlídky Lisina domu a nalezených předmětů. V tomto směru jsem neočekával žádná překvapení. Po úvodních otázkách, které měly porotu přesvědčit o bezúhonnosti svědkyně, přešla Freemanová rovnou k věci.

„Obdržela jste od soudce povolení k prohlídce, které vám umožňovalo přístup do domu Lisy Trammelové?“

zeptala se.

„Ano, obdržela.“

„Jak ten proces probíhá? Jak přimějete soudce, aby takové povolení vydal?“

„Podáte žádost, která obsahuje prohlášení o důvodné příčině, to znamená soupis skutečností a důkazů, které u vás vyvolaly potřebu daný objekt prohlédnout. To jsem udělala i v tomto případě – použila jsem přitom výpověď svědkyně, která viděla podezřelou v blízkosti banky, a také nesrovnalosti ve výpovědi podezřelé během úvodního rozhovoru. Soudce Companioni naši žádost schválil a podepsal a my jsme pak odjeli do domu ve Woodland Hills.“

„Kdo to je ,my‘?“

„Můj kolega detektiv Kurlen a já – a také jsme se rozhodli vzít s sebou kameramana a ohledávací tým, který byl připraven okamžitě zpracovat všechno, co během prohlídky najdeme.“

„Takže celá prohlídka je zdokumentovaná na videozáznamu?“

„No, neřekla bych, že je tam celá prohlídka. Rozdělili jsme si totiž s kolegou úkoly, aby nám to šlo rychleji.

Kameraman však byl jen jeden a nemohl být s námi oběma současně. Takže jsme to dělali tak, že kdykoliv jsme našli něco, co vypadalo jako důkaz nebo co jsme si chtěli odnést k dalšímu prověření, zavolali jsme si k tomu kameramana.“

„Aha. A přinesla jste si ten záznam dnes s sebou?“

„Ano. Už je v přehrávači a je připravený ke spuštění.“

„Výborně.“

Porota pak musela zhlédnout devadesátiminutový videozáznam s komentářem Cynthie Longstrethové. Kamera sledovala policejní tým, který po příjezdu obešel celý dům a teprve pak vstoupil dovnitř. Když kameraman zabíral zahradu za domem, Longstrethová upozornila porotce na bylinkový záhon ohrazený železničními pražci a na čerstvě rozrytou hlínu. Význam jejího sdělení měl vyjít najevo až později, jakmile se kamera ocitne v garáži.

Nemohl jsem se na výpověď Longstrethové soustředit.

Dahlovo přiznání, že má vazby na Opparizia, na mě zapůsobilo jako šrapnel. Stále jsem musel myslet na možné scénáře a jejich dopady na případ. Nemohl jsem se dočkat, až jednání skončí a bude sedm hodin.

Na videu právě detektivové vytáhli klíč, který po zatčení sebrali Lise Trammelové, a bez použití síly vstoupili do domu. Uvnitř pak začali systematicky prohledávat objekt – zjevně postupovali podle protokolu založeného na zkušenostech. Zaměřili se na výlevky sprchového koutu a vany, kde hledali stopy krve. Stejnou proceduru absolvovali i u pračky a sušičky na prádlo. Nejdelší část prohlídky strávili ve skříních, kde pečlivě ohledali každou botu a kus oblečení a podrobili je chemickým a světelným analýzám, které měly odhalit krevní důkazy.

Nakonec vyšla Longstrethová bočními dveřmi ven a přešla přes malou zastřešenou verandu k dalším dveřím. Ty byly odemčené, a tak do nich vstoupila a kamera ji následovala. Ocitli se v garáži.

Na tomto místě Freemanová video zastavila. Jako zručná hollywoodská scenáristka vzbudila očekávání diváků a nyní je připravovala na velké finále.

„To, co se v té garáži našlo, bylo pro vyšetřování velmi důležité, je to tak?“

„Ano.“

„A co jste tam našli?“

„Tedy, v jednom případě šlo spíš o to, co jsme tam nenašli.“

„Můžete nám vysvětlit, jak to myslíte?“

„Ano. Byl tam pracovní stůl, který se táhl přes celou zadní stěnu garáže. Vypadalo to, že je plný nářadí. Většina věcí visela na háčcích zabitých do tabule nad stolem. Místa pro jednotlivé nástroje byla označená jmenovkou. Všechno mělo na tabuli svoje místo.“

„Dobře, můžete nám to ukázat?“

Videozáznam se znovu rozběhl a kamera záhy zabrala pracovní stůl. V tu chvíli Freemanová znovu záznam pozastavila.

„Takže to je ten pracovní stůl, ano?“

„Ano.“

„Vidíme, že na tabuli skutečně visí nářadí. Chybí tam něco?“

„Ano, chybí tam kladivo.“

Freemanová požádala soudce o svolení, aby mohla Longstrethová sestoupit dolů a laserovým ukazovátkem naznačit na obrazovkách, které místo na tabuli bylo vyhrazené pro kladivo. Soudce jí vyhověl. Longstrethová ukázala na obou obrazovkách příslušné místo a vrátila se na svědeckou lavici.

„Takže tato část tabule byla výslovně označená jako místo, na němž má viset kladivo?“

„Ano, přesně tak.“

„Čili to kladivo tam chybělo.“

„Nenašlo se nikde v garáži a v domě taky ne.“

„Podařilo se vám v některé fázi vyšetřování identifikovat značku a model nářadí visícího na tabuli?“

„Ano, prostřednictvím nástrojů, které na tabuli stále visely, se nám podařilo stanovit, že Trammelovi používali sadu nářadí Craftsman, která se prodávala v určitém konkrétním balení. Jednalo se o sadu s názvem Carpenter’s Tool Package a obsahovala dvě stě třicet devět položek.“

„Dalo se kladivo z této sady koupit samostatně?“

„Ne, nedalo. Toto konkrétní kladivo se vyrábělo výhradně pro tuto konkrétní sadu.“

„Ovšem mezi nářadím v garáži Lisy Trammelové chybělo.“

„Přesně tak.“

„Nastala v průběhu vyšetřování chvíle, kdy někdo odevzdal policii kladivo nalezené poblíž místa zavraždění Mitchella Bonduranta?“

„Ano, jeden zahradník našel kladivo v křoví půldruhého bloku od garáže, kde k vraždě došlo.“

„Podrobili jste toto kladivo rozboru?“

„Zběžně jsem ho ohledala a pak ho předala k analýze na oddělení vědeckého vyšetřování.“

„O jaký typ kladiva šlo?“

„O tesařské kladivo s rozštěpeným nosem.“

„A víte, kdo to kladivo vyrobil?“

„Vyrobila ho firma Sears Craftsman.“

Freemanová se odmlčela, jako by očekávala, že porota nad tímto odhalením kolektivně vydechne úžasem, přestože všichni v soudní síni věděli, co Longstrethová odpoví. Státní zástupkyně pak přistoupila ke stolu obžaloby, otevřela hnědý důkazní sáček a vytáhla z něj kladivo zabalené v průhledném igelitovém pytlíku. Zvedla je do vzduchu a vrátila se k pultíku.

„Ctihodnosti, smím přistoupit ke svědkyni s důkazem?“

„Smíte.“

Freemanová došla s kladivem k Longstrethové a podala jí ho.

„Paní svědkyně, žádám vás, abyste identifikovala kladivo, které teď držíte v ruce.“

„Jedná se o kladivo, které zmíněný zahradník našel a předal mi ho. Na tomto důkazním sáčku jsou moje iniciály a číslo odznaku.“

Freemanová si vzala kladivo zpátky a požádala o jeho zaprotokolování coby předmětu doličného obžaloby. Soudce Perry jí vyhověl. Freemanová vrátila kladivo na stůl obžaloby, opět zamířila k pultíku a pokračovala ve výslechu.

„Vypověděla jste, že to kladivo putovalo na oddělení vědeckého vyšetřování ke kriminalistické analýze, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Obdrželi jste poté vědeckou zprávu o tom kladivu?“

„Ano, mám ji tady u sebe.“

„Na co kriminalisté přišli?“

„Za zmínku stojí dvě věci. Za prvé zjistili, že se daný typ kladiva vyrábí výlučně pro sadu Craftsman Carpenter’s Tool Package.“

„Tedy pro stejnou sadu, která se našla v garáži obžalované?“

„Ano.“

„Ovšem bez kladiva.“

„Přesně tak.“

„A druhou zaznamenáníhodnou věcí bylo co?“

„Že na rukojeti toho kladiva byla krev.“

„Přestože se kladivo našlo v křoví, kde leželo několik týdnů?“

Vstal jsem a vznesl námitku, že z žádné svědecké výpovědi ani předložených důkazů nevyplývá, jak dlouho to kladivo v křoví leželo.

„Ctihodnosti,“ reagovala Freemanová. „To kladivo se našlo několik týdnů po vraždě. Bylo by proti zdravému rozumu předpokládat, že po celou tu dobu leželo jinde než v tom křoví.“

Než stačil soudce rozhodnout, vzal jsem si opět slovo.

„Znovu opakuji, pane soudce, že obžaloba nepředložila žádný důkaz ani svědeckou výpověď, ze kterých by vyplývalo, že to kladivo leželo po tak dlouhou dobu v křoví.

Muž, který ho našel, přece sám vypověděl, že od spáchání Bondurantovy vraždy pracoval v okolí toho křoví nejméně dvanáctkrát a toho kladiva si všiml až zmíněného dne ráno.

Takže to kladivo tam klidně mohl někdo nastrčit večer předtím, než…“

„Námitka, Ctihodnosti!“ vykřikla Freemanová. „Pan obhájce využívá námitky k tomu, aby předestřel porotě verzi obhajoby, protože ví, že…“

„Tak dost!“ zahřímal soudce. „Oba. Námitka se přijímá.

Paní Freemanová, musíte svou otázku přeformulovat, aby nepodsouvala porotcům fakta, která nejsou podložená důkazy.“

Freemanová se podívala do poznámek a uklidnila se.

„Paní Longstrethová, viděla jste na tom kladivu krev, když vám ho předali?“

„Ne, neviděla.“

„Kolik krve tedy na tom kladivu bylo?“

„Ve zprávě se o tom mluví jako o ‚stopové krvi‘. Jedná se o malé množství, které se našlo pod horním okrajem gumového madla nasazeného na konec rukojeti.“

„Dobrá, co jste tedy udělala, když jste tu zprávu obdržela?“

„Objednala jsem test vzorku krve z kladiva v soukromé laboratoři DNA v Santa Monice.“

„Proč jste nevyužila regionální kriminalistické laboratoře na Kalifornské státní univerzitě? Copak se to tak běžně nedělá?“

„Obvykle se to tak dělá, ale my jsme chtěli celý proces uspíšit. Měli jsme v rozpočtu peníze, takže jsme si řekli, že by bylo dobré postupovat rychleji. Výsledky jsem pak nechala ověřit naší laboratoří.“

Freemanová se na tomto místě odmlčela a pak požádala soudce, aby zařadil kriminalistickou zprávu a kladivo mezi předměty doličné obžaloby. Nic jsem proti tomu nenamítl a soudce žádosti vyhověl. Freemanová pak změnila kurz – zřejmě se rozhodla, že informace o identifikaci DNA probere s expertem na DNA, kterého si předvolá až jako posledního.

„Vraťme se teď do té garáže, paní Longstrethová. Našli jste tam i další významné věci?“

Znovu jsem vznesl námitku, tentokrát proti formě otázky, která předpokládala, že už v garáži k nějakému významnému nálezu došlo, přestože to zatím žádné důkazy nepotvrzovaly. Bylo to jen plácnutí do vody, ale já si ho nenechal ujít, protože jsem si všiml, že tahanice o mou minulou námitku vyvedla Freemanovou z tempa. Chtěl jsem v této taktice pokračovat. Soudce Freemanovou vyzval, aby otázku přeformulovala, a ona ho poslechla.

„Paní detektivko, až dosud jste mluvila o předmětu, který jste v garáži nenašla. O tom kladivu. Můžete nám teď říct, co jste v té garáži našla?“

Freemanová se ke mně po vyslovení otázky otočila, jako by se mě chtěla zeptat, jestli jsem takto spokojen. Kývl jsem na ni a usmál se. Skutečnost, že na mě vůbec reagovala, pro mě byla potvrzením, že jsem se jí posledními dvěma námitkami dostal pod kůži.

„Našli jsme pár pracovních bot, a když jsme na nich provedli luminolový test, vyšla nám pozitivní reakce na krev.“

„Luminol je jedno z činidel, která pod ultrafialovým světlem reagují na krev, je to tak?“

„Přesně tak. Používá se k odhalování míst, kde někdo smýval nebo stíral krev.“

„Kde přesně se ta krev našla?“

„Na tkaničce levé boty.“

„Proč jste prováděli luminolový test právě na těchto botách?“

„Tak především se běžně testují všechny boty a svršky, pokud někde hledáte případné stopy krve. Na místě činu bylo krve velké množství, takže se dalo předpokládat, že část ulpěla i na útočníkovi. A za druhé jsme si za domem všimli, že na zahradě nedávno někdo pracoval. Byla tam rozrytá půda, a ty boty přitom byly naprosto čisté.“

„A nemohl si někdo ty pracovní boty jednoduše očistit, než vstoupil do domu?“

„To možná mohl, jenže my jsme nebyli v domě. Byli jsme v garáži a ty boty ležely v lepenkové krabici, kde byla spousta napadané hlíny, pravděpodobně ze zahrady, a přesto byly docela čisté. To upoutalo naši pozornost.“

Freemanová posunula videozáznam na záběr zachycující pracovní boty. Stály vedle sebe v krabici s nápisem COCACOLA, která byla umístěna na polici pod pracovním stolem. V žádném případě nebyly ukryté. Prostě se nacházely v místě, kam je jejich majitelka pravděpodobně běžně ukládala.

„To jsou ty boty?“

„Ano. A tady vidíte jednoho kriminalistu, jak je odebírá.“

„Takže tvrdíte, že vám ty boty připadaly podezřelé, protože jejich čistota kontrastovala s faktem, že se nacházely ve špinavé krabici?“

Vznesl jsem námitku, že žalobkyně používá návodnou otázku. I tentokrát jsem vyhrál, ale otázka už byla položená a červíček v myslích porotců hlodal. Freemanová pokračovala.

„Co vás vedlo k přesvědčení, že ty boty patří Lise Trammelové?“

„Byly malé, evidentně ženské, a navíc jsme v domě našli zarámovanou fotografii zachycující Lisu Trammelovou při práci na zahradě. Na nohou měla tyto boty.“

„Děkuji za odpověď. Co se pak stalo s botama a s místem na jedné tkaničce, u nichž počáteční test odhalil krev?“

„Tkaničku jsme poslali do regionální kriminalistické laboratoře k testům DNA.“

„Proč jste znovu nevyužili služeb soukromé laboratoře?“

„Protože vzorek krve byl docela malý. Rozhodli jsme se neriskovat, že o něj v externí laboratoři přijdeme. A tak jsme ho s kolegou osobně odvezli do laboratoře na Kalifornské státní univerzitě. A také jsme rozeslali další exempláře k porovnání.“

„Další exempláře k porovnání – co se tím myslí?“

„Nezávisle na tomto vzorku jsme do laboratoře odeslali vzorek krve oběti, abychom zjistili, jestli se shoduje s nálezem na botě.“

„A proč nezávisle?“

„Abychom vyloučili možnost křížové kontaminace.“

„Děkuji vám, inspektorko Longstrethová. V tuto chvíli nemám dalších otázek.“

Před zahájením křížového výslechu vyhlásil soudce odpolední přestávku. Moje klientka, která neznala pravý důvod mého pozvání na oběd, se mě zeptala, jestli si nechci zajít s ní a s Dahlem na kávu. Odmítl jsem to se zdůvodněním, že si musím připravit otázky na křížový výslech. Ve skutečnosti už jsem je měl připravené. Před procesem jsem si sice myslel, že Freemanová použije k výpovědi o kladivu, botách a prohlídce Lisina domu detektiva Kurlena, ale otázky, které jsem měl původně připravené pro něj, jsem mohl bez problémů položit i jeho kolegyni, zvláště když její přímý výslech probíhal přesně tak, jak jsem očekával.

A tak jsem nakonec strávil přestávku telefonátem s Ciskem, jehož jsem připravil na schůzku s Dahlem v sedm hodin večer. Řekl jsem mu, ať do celé záležitosti zasvětí i Bullocksovou a ať pro všechny případy postaví před budovu Tommyho Gunse a Bam Bama. Netušil jsem, jestli se mnou Dahl bude chtít hrát rovnou hru, nebo znovu vymyslí nějakou křivárnu, ale v každém případě jsem na něj hodlal být připravený.

35. kapitola

Po přestávce Cynthia Longstrethová znovu usedla na svědeckou lavici a soudce mi dal slovo. Vynechal jsem obvyklé oťukávání a přešel rovnou k věcem, na které jsem chtěl porotu upozornit. Tak především se porotci z této svědecké výpovědi dozvěděli, že policie v den vraždy prohledávala okolí banky WestLand National. Do okruhu prohledávání přitom patřil dům a pravděpodobně i zahrada, kde se kladivo nakonec našlo.

„Paní inspektorko,“ začal jsem, „netrápilo vás, že se to kladivo našlo až tak dlouho po vraždě, a přitom tak blízko u místa činu a navíc v lokalitě spadající do okruhu poměrně důkladného policejního pátrání?“

„Ne, vůbec ne. Když se to kladivo našlo, prohlédli jsme si ještě jednou křoví před tím domem. Je vzrostlé a velmi husté. Ani trochu mě nepřekvapilo ani netrápilo, že v něm to kladivo mohlo celou dobu ležet. Spíš jsem pokládala za veliké štěstí, že se vůbec našlo.“

Dobrá odpověď. Začínal jsem chápat, proč Freemanová rozdělila témata mezi Kurlena a Lonstrethovou. Cynthia Longstrethová odváděla na svědecké lavici po čertech dobrý výkon, možná ještě lepší než její zkušený parťák. Přešel jsem na jiné téma. Jedním z pravidel této hry je distancovat se od vlastních chyb. Nezvýrazňovat je tím, že se v nich budu pitvat.

„Dobrá, přesuňme se tedy do domu ve Woodland Hills.

Souhlasila byste s názorem, že prohlídka toho domu skončila krachem?“

„Krachem? Nejsem si jistá, jestli bych ji označila za krach. Já…“

„Našli jste zkrvavené šaty obžalované?“

„Ne, nenašli.“

„Našli jste krev oběti ve výlevce sprchového koutu nebo vany?“

„Ne, nenašli.“

„A co pračka?“

„Ne.“

„Předložila obžaloba během tohoto procesu jakékoliv důkazy získané v domě obžalované? Teď nemluvím o garáži. Mluvím o domě.“

Následovalo několik okamžiků ticha, během něhož Longstrethová lovila v paměti. Nakonec zavrtěla hlavou.

„Momentálně si na nic nevzpomínám. Ale to ještě neznamená, že ta prohlídka skončila krachem. Nenalezení důkazů je někdy stejně užitečné jako jejich nalezení.“

Odmlčel jsem se. Longstrethová mi kladla návnadu.

Chtěla, abych ji požádal o vysvětlení. Já ovšem netušil, co by následovalo, kdybych to udělal. Rozhodl jsem se tedy zůstat při zdi, nechňapnout po návnadě a pokračovat.

„Dobře, ale skutečný poklad – tedy důkazy, které jste našli – se nacházel v garáži, že? Důkazy, který byly nebo možná ještě budou předloženy soudu.“

„Ano, řekla bych, že ano.“

„Mluvíme teď o té botě se stopou krve a o té sadě nářadí bez kladiva, říkám to správně?“

„Ano, říkáte.“

„Vynechal jsem ještě něco?“

„Myslím, že ne.“

„Dobrá. Dovolte mi tedy, abych vám zde na těchto obrazovkách rovněž něco ukázal.“

Sebral jsem dálkový ovladač, který Freemanová nechala na pultíku. Začal jsem posouvat videozáznam prohlídky zpátky a sledoval přitom ubíhající obrázky. Přejel jsem hledanou pasáž, zastavil rychloposuv, vyhledal správné místo a pozastavil záznam.

„Mohla byste říct porotě, co se na záznamu děje v tuto chvíli?“

Stiskl jsem tlačítko přehrávání a záběr na obrazovce se dal do pohybu. Zachycoval Longstrethovou a jednoho kriminalistu, jak vycházejí z domu a míří přes krytou verandu ke dveřím vedoucím do garáže.

„Eh, tady vcházíme do garáže,“ řekla Longstrethová.

Vtom se na nahrávce ozval její hlas.

„Možná budeme od Kurlena potřebovat klíč,“ řekla.

Pak ovšem chytila rukou v gumové rukavici kouli u dveří a ta se otočila.

„Dobrý, je otevřeno.“

Nechal jsem video běžet až do chvíle, kdy Longstrethová s kriminalistou vstoupili do garáže a rozsvítili světlo. V tu chvíli jsem záznam opět pozastavil.

„To bylo poprvé, co jste vešli do garáže?“

„Ano.“

„Vidím, že jste tam rozsvítila. Vstoupil před vámi do garáže kterýkoliv jiný člen pátracího nebo ohledávacího týmu?“

„Ne, nevstoupil.“

Pomalu jsem vrátil nahrávku na místo, kde Longstrethová otevřela dveře. Zapnul jsem přehrávání a do běžícího záznamu začal klást otázky.

„Všiml jsem si, že jste při vstupu do garáže nepoužila klíč. Z jakého důvodu?“

„Zkusila jsem otevřít dveře, jak tady vidíte, a ty nebyly zamčené.“

„Víte proč?“

„Nevím, prostě byly odemčené.“

„Byl v domě někdo, když policejní tým dorazil na místo?“

„Ne, dům byl prázdný.“

„A dveře do samotného domu byly zamčené, je to tak?“

„Ano, paní Trammelová je za sebou zamkla, když souhlasila, že s námi pojede do Van Nuys.“

„Zamkla je sama od sebe, nebo jste jí k tomu museli vyzvat?“

„Ne, zamkla je sama.“

„Takže sice zamkla samotný dům, ale vnější dveře vedoucí do garáže nechala odemčené, je to tak?“

„Vypadá to tak.“

„Můžeme tedy bez obav prohlásit, že ty dveře byly v době, kdy jste spolu s ostatními dorazila do domu, odemčené?“

„Myslím, že ano.“

„To znamená, že do garáže mohl proniknout kdokoliv, zatímco její majitelka Lisa Trammelová vypovídala na policii, je to tak?“

„Ano, myslím, že je to možné.“

„Mimochodem, když jste vy a detektiv Kurlen odjížděli toho rána s paní Trammelovou na policejní stanici, nechali jste u domu policistu, aby dohlížel na to, že se uvnitř nebude s ničím hýbat a nic se odtamtud neztratí?“

„Ne, nenechali.“

„Nenapadlo vás, že by to bylo moudré vzhledem k faktu, že se v tom domě mohly nacházet důkazy významné pro vyšetřování vraždy?“

„Ale ona v té době nebyla podezřelá. Byla to prostě osoba, se kterou jsme chtěli hovořit.“

Téměř jsem se usmál a Longstrethová se také téměř usmála. Právě se vyhnula pasti, kterou jsem jí nastražil. Byla dobrá.

„Ach tak,“ řekl jsem. „Jistě, ona vlastně nebyla podezřelá. Jak dlouho tedy podle vás zůstaly ty boční dveře odemčené a celá garáž přístupná komukoliv, kdo do ní chtěl vstoupit?“

„To já neumím posoudit. Nevím totiž, odkdy byla odemčená. Je možné, že obžalovaná garáž nezamykala vůbec.“

Přikývl jsem a podtrhl její odpověď odmlkou.

„Nařídila jste vy nebo detektiv Kurlen některému členovi kriminalistického týmu, aby zjistil, zda se na dveřích vedoucích do garáže nacházejí otisky prstů?“

„Ne, nenařídila.“

„Proč ne?“

„Nepokládali jsme to za nutné. Prohledávali jsme dům, neohledávali jsme místo činu.“

„Dovolte, abych vám položil hypotetickou otázku.

Myslíte si, že někdo, kdo pečlivě naplánoval a poté spáchal vraždu, by po ní nechal ve své neuzamčené garáži pár zkrvavených bot? Zejména poté, co si dal tu práci a zbavil se vražedné zbraně?“

Freemanová vznesla námitku – jednak jsem prý svědkyni položil několikanásobnou otázku, a jednak jsem svůj dotaz založil na faktech nepodepřených důkazy. Mně to však bylo jedno. Moje otázka nebyla určená Longstrethové.

Směřovala k porotcům.

„Beru otázku zpět, Ctihodnosti,“ oznámil jsem. „A nic dalšího na tuto svědkyni nemám.“

Odešel jsem od pultíku a posadil se. Významně jsem se zadíval na porotce a přejel pohledem přes jednu i druhou řadu. Nakonec jsem zabodl oči do Furlonga sedícího na židli číslo tři. Furlong můj pohled opětoval a neuhnul. Vyložil jsem si to jako velmi dobré znamení.

36. kapitola

Herb Dahl přišel sám. Cisco na něj počkal u dveří a doprovodil ho do mé kanceláře, kde už jsem čekal já.

Nalevo ode mě seděla Bullocksová a pro Dahla jsme měli vyhrazené místo přímo před mým stolem. Cisco zůstal stát, což byl úmysl. Chtěl jsem, aby zadumaně přecházel sem a tam, a vyvolával tak v Dahlovi neklid – pocit, že jediné nesprávně zvolené slovo by mohlo tohoto urostlého muže v přiléhavém černém tričku vyprovokovat.

Nenabídl jsem Dahlovi kávu, limonádu ani minerálku.

Náš rozhovor jsem nezahájil plytkými frázemi a nesnažil jsem se jakkoliv náš napjatý vztah uvolnit. Prostě jsem přešel rovnou k věci.

„Na této schůzce, Herbe, přesně zjistíme, co jsi učinil, jaký byl nebo dosud je tvůj vztah k Louisi Oppariziovi a co v této věci budeme dělat my. Pokud je mi známo, nikdo na mě až do devíti hodin ráno nečeká, takže pokud to bude nutné, máme na to celou noc.“

„Než začneme, chci vědět, že z toho pro mě něco kouká, pokud s tebou budu spolupracovat.“

„U oběda už jsem ti řekl, co z toho pro tebe kouká: šance nejít do vězení. Jinak ti nebudu nic slibovat. A ty mi musíš říct všechno, co víš.“

„Nebudu nikde o ničem svědčit. Tohle je jen informativní schůzka. A navíc ti můžu nabídnout něco lepšího než svědeckou výpověď.“

„To se uvidí. Ale co kdybychom začali od začátku?

Dneska jsi mi řekl, žes dostal pokyn se s Lisou Trammelovou sblížit. Tak co kdyby ses odpíchl od tohohle?“

Dahl přikývl, ale pak projevil nesouhlas.

„Myslím, že budu muset začít ještě předtím. Celá ta věc se táhne od začátku loňského roku.“

Zvedl jsem rozevřené dlaně.

„Jak je libo. Máme celou noc.“

Dahl mi začal vyprávět dlouhý příběh o filmu s názvem Blood Racer, který v předchozím roce produkoval. Byl to dojímavý rodinný film o dívce, která dostane koně jménem Chester. Po nějaké době mu najde na vnitřní straně dolního pysku vytetované číslo, které naznačuje, že jde o bývalého závodního plnokrevníka, který měl před několika lety zahynout při požáru stáje.

„A tak po tom začne se svým tátou pátrat a zjistí…“

„Tak hele,“ skočil jsem mu do řeči, „ten příběh zní sice moc hezky, ale můžeme se bavit o Louisi Oppariziovi? Mám na tebe sice celou noc, ale stejně bych byl radši, kdybys mluvil k věci.“

„Ale to je právě ono. Ten film. Měl být nízkorozpočtový, jenže já miluju koně. Už odmala. A u tohohle filmu jsem si vážně myslel, že bych s ním nemusel jít rovnou na stojany.“

„Na stojany?“

„Tak se to říká u sraček, které se vůbec neobjeví v kinech, ale jdou přímo na DVD. Myslel jsem si, že tenhle biják je diamant uprostřed hlušiny, a že jestli něco nepoděláme, mohli by nás masivně hrát v kinech. Jenže na to potřebuješ pořádnou produkci a na tu potřebuješ peníze.“

Nakonec se vždycky všechno smrskne na peníze.

„A ty sis ty peníze půjčil?“

„Půjčil jsem si je a vrazil je do filmu. Blbost, já vím.

Navíc jsem ještě dlužil investorům, kteří do toho se mnou šli hned na začátku. Režisér byl bohužel perfekcionistickej pitomec odněkud ze Španělska. Nemluvil ani pořádně anglicky, ale my jsme ho najali. Každou scénu nechal několikrát přetáčet – jednu scénu v pitomém snackbaru natočil až na třicátý pokus! Takže nám nakonec došly peníze a já potřeboval čtvrt melounu jen na to, abych ten film dokončil. Jenže to už jsem byl totálně vycinkaný a všichni kolem mě dělali zadarmo. Ovšem ten biják jsem pořád miloval. A pořád jsem věřil, že bysme s ním mohli prorazit, chápete?“

„A tak jste si půjčil prachy na ulici,“ prohodil Cisco zpoza Dahlovy židle.

Dahl se otočil, podíval se na něj a přikývl.

„Jo, od jednoho známého. Od chlapa s přeraženým nosem.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se.

„Jeho jméno znát nepotřebujeme,“ odtušil Dahl.

„Ale ano, potřebujeme. Jak se jmenuje?“

„Danny Greene.“

„Myslel jsem, žes říkal…“

„Jo, já vím. Je u nich, ale jmenuje se Greene – co k tomu dodat? ‚Greene‘ s ‚é‘ na konci.“

Naznačil jsem Ciskovi pohledem, že tohle jméno se musí prověřit.

„Dobře, takže jsi přijal čtvrt milionu od Dannyho Greenea – a co se stalo pak?“

Dahl naznačil zvednutím dlaní frustraci.

„To je právě to, že se nestalo nic. Ten film jsem dokončil, ale nemohl jsem ho prodat. Objel jsem s ním všechny festivaly v Severní Americe, ale nikdo ho nechtěl.

Vzal jsem ho na American Film Market, pronajal si apartmá v tom pitomém hotelu Loews v Santa Monice, a stejně jsem ho prodal jen do Španělska. Jediná země, která měla o ten film zájem, byla země původu toho kreténského režiséra.“

„Takže Danny Greene neměl moc velkou radost, co?“

„Ne, to teda neměl. Uhradil jsem z jeho peněz všechny platby, jenže půjčka zněla na půl roku a on chtěl svoje peníze zpátky. A já mu nemohl dát ani vindru. Poslal jsem mu sice příjmy ze Španělska, ale většina jich měla přijít se zpožděním, protože se ten film musel ve Španělsku nadabovat a tak dál. To znamená, že většinu španělských příjmů uvidím až někdy na konci tohohle roku, až se tam ten film dostane do kin. A tak jsem byl zkrátka totálně v prdeli.“

„A co bylo dál?“

„No, jednoho dne za mnou Danny přišel. Prostě se objevil a já si myslel, že mi přišel zpřerážet hnáty. Jenže on mi místo toho řekl, že by mě na něco potřeboval. Je to prý dlouhodobá práce, a jestli ji vezmu, restrukturalizuje moji půjčku, a dokonce mi odpustí slušnou část z nesplacené jistiny. A tak jsem tam seděl a věděl, že nemám na vybranou. Co jsem měl jako dělat, říct Dannymu Greeneovi ‚ne‘? E-e, tahle možnost vůbec nepřipadala v úvahu.“

„A tak jsi řekl, že ano.“

„Přesně tak. Řekl jsem, že ano.“

„Co to bylo za práci?“

„Měl jsem se dostat do blízkosti lidí, kteří agitují a protestují proti zabavování domů s propadlou hypotékou.

Lidí angažujících se v organizaci s názvem FLAG. Danny chtěl, abych pronikl do jejich tábora. A tak jsem to udělal a seznámil se s Lisou. Byla jejich hlavní agitátorkou.“

Znělo to šíleně, ale zatím jsem nic nenamítal.

„Sdělil ti Danny důvod?“

„Vlastně ani ne. Řekl mi jenom, že tam mají nějakou paranoidní ženskou a on chce vědět, co má ta ženská v plánu. Prý má rozjednaný nějaký obchod a nechce, aby mu ho tihle lidi překazili. Takže jsem měl zjistit, jestli Lisa plánuje nějaký protest nebo něco podobného, a případně říct Dannymu, kde se bude konat, proti komu bude vedený a tak.“

Dahlovo vyprávění začínalo znít pravdivě. Vzpomněl jsem si na obchod s firmou LeMure. Opparizio v té době chystal prodej své firmy ALOFT této veřejně obchodované společnosti. Bylo přitom běžnou obchodní praxí pečlivě sledovat vše, co by mohlo podobnou transakci – obchod měl být dokončen v únoru – ohrozit. A mezi hrozby rozhodně patřila i Lisa Trammelová. Špatná publicita mohla celý prodej překazit. Akcionáři vždy chtějí, aby byly akvizice křišťálově čisté.

„Dobrá, co dál?“

„V podstatě se nic dalšího nedělo. Jen jsem sbíral informace. Dostal jsem se do Lisiny blízkosti, ale zhruba o měsíc později ji zabásli za vraždu. V tu chvíli se znovu objevil Danny. Myslel jsem si, že naši dohodu zruší, protože Lisa sedí ve vazbě, ale on prohlásil, že chce, abych ji odtamtud dostal. A rovnou mi předal tašku s penězi – dvě stě táců. A když jsem ji pak dostal ven, dal mi stejný úkol jako prve, jenže tentokrát s vámi. Měl jsem proniknout do tábora obhajoby, zjistit, co se děje, a podat o tom hlášení.“

Pohlédl jsem na Ciska. Jeho zadumaný výraz už nebyl hraný. Oba jsme věděli, že Dahl by mohl být špičkou ledovce, který dokáže prorazit díru v kýlu obžaloby a potopit ji. A také jsme věděli, že v Lise Trammelové možná máme klientku, která je sice veskrze nesympatická, ale nevinná.

A jestli je nevinná…

„Jakou roli v tom hraje Opparizio?“ zeptal jsem se.

„Vlastně svým způsobem žádnou – aspoň ne přímo. Ale kdykoliv zavolám Dannymu, abych mu řekl, co je nového, vždycky chce vědět, co máte na Opparizia. Přesně takhle to říká: ‚Co mají na Opparizia?‘ Ptá se na to úplně pokaždé.

Takže si myslím, že ve skutečnosti možná dělám tuhle práci pro něj.“

Chvíli jsem neodpovídal. Jen jsem se otáčel na židli a promýšlel tuhle historku ze všech stran.

„Víš, co nechápu, a co jsi v tom svém povídání vynechal, Dahle?“ zeptal se Cisco.

„Co?“

„To, jak sis najal ty dvě gorily, aby šly po Mickovi. Na tuhle pasáž jsi nějak zapomněl, sráči.“

„Jak to teda bylo?“ dodal jsem.

Dahl rezignovaně zvedl ruce, jako by tím chtěl ukázat svou nevinu.

„Prostě mi řekli, ať to udělám. A poslali mi tamty dva.“

„Ale proč mě mlátili? V čem to komu pomohlo?“

„Zpomalilo tě to, ne? Oni si přejí, aby porota Lisu usvědčila, a začali mít pocit, že jsi příliš dobrý. A tak tě chtěli zpomalit.“

Aby se mi Dahl nemusel dívat do očí, horečně si během řeči odstraňoval ze stehna imaginární smítko. Působilo to na mě dojmem, že mi možná o skutečném důvodu útoku lže.

Byl to první falešný tón, který jsem během jeho zpovědi zachytil. Tipoval jsem, že moje přepadení bylo ve skutečnosti Dahlovou soukromou akcí – že to byl on, kdo mě chtěl vyřadit ze hry zraněním.

Pohlédl jsem na Bullocksovou a pak na Ciska. Bez ohledu na moje pochybnosti o Dahlově poslední odpovědi se nám tu nabízela příležitost. Bylo mi jasné, co nám Dahl nabídne. Sebe jako dvojitého agenta. Nakrmí Opparizia falešnými zprávami, a tím nám umožní dostat se mu na kobylku.

Musel jsem si to promyslet. Poskytnout Dahlovi zavádějící informace, a dostat je tak k Dannymu Greeneovi byla hračka. Takový manévr by však byl riskantní, nehledě na etické ohledy.

Vstal jsem a ukázal Ciskovi ke dveřím.

„Zůstaňte chvilku sedět. Chci si promluvit se svým vyšetřovatelem.“

Vyšli jsme na recepci, já za sebou zavřel dveře a zamířil k Lornině stolu.

„Ty víš, co to znamená?“ zeptal jsem se.

„To znamená, že tenhle posranej případ vyhrajem.“

Otevřel jsem prostřední zásuvku Lornina stolu a vytáhl z ní hromádku nabídek místních restaurací a fast-foodů nabízejících donášku jídla do domu.

„Ne, to znamená, že ti dva chlapi u vás v klubovně mohli být klidně Bondurantovi vrazi a my jsme to pěkně zvorali, když jsme je v té temné komoře nechali zmydlit.“

„No já nevím, šéfe.“

„Jasně. Co s nimi ti tvoji dva hoši udělali?“

„Přesně to, co jsem jim nařídil: odvezli je pryč. Později mi ohlásili, že se oba chtěli nechat vysadit v nějaké nálevně v centru. A tím to skončilo. Vážně, Micku.“

„Ale stejně je to průser.“

Sebral jsem nabídky jídel a zamířil ke dveřím své kanceláře. Cisco promluvil za mými zády.

„Věříš Dahlovi?“

Než jsem otevřel dveře, ohlédl jsem se na něj.

„Do jisté míry.“

Vstoupil jsem do kanceláře a položil nabídky doprostřed stolu. Znovu jsem se posadil a podíval se na Dahla. Byl to křivák každým coulem. A já s ním měl tuhle hru dohrát až do konce.

„Neměli bychom to dělat,“ ozvala se Aronsonová.

Pohlédl jsem na ni.

„Co myslíš?“

„Posílat přes něj Oppariziovi falešné informace. Měli bychom ho posadit na svědeckou lavici a přinutit ho, ať tu historku převypráví porotě.“

Dahl začal okamžitě protestovat.

„Já nebudu vypovídat! Co je ta ženská sakra zač, že tady bude vykládat, jak…“

Uklidnil jsem ho zvednutím ruky.

„Vypovídat nebudeš,“ řekl jsem. „I kdybych tě u soudu chtěl, na svědeckou lavici tě už nedostanu. Nemáš v ruce nic, co by Opparizia přímo spojovalo s případem. Setkal ses s ním vůbec někdy?“

„Ne.“

„Viděls ho někdy předtím?“

„Jo, u soudu.“

„Myslím ještě dřív.“

„Ne, a jeho jméno jsem poprvé uslyšel až ve chvíli, kdy se mě na něj začal ptát Danny.“

Pohlédl jsem na Bullocksovou a zavrtěl hlavou.

„Jsou příliš chytří, než aby po sobě nechávali takhle přímou stopu. Soudce by Dahla na svědeckou lavici nikdy nepustil.“

„A co ten Danny Greene? Tak předvolejme jeho.“

„A čím ho přinutíme vypovídat? Než stačíme vyslovit jeho jméno, odvolá se na pátý dodatek. Kdepak, tady je jen jeden možný postup.“

Očekával jsem další protest, ale Bullocksová jen rozmrzele mlčela. Přesunul jsem pohled na Dahla. Ten člověk se mi bytostně protivil a věřil jsem mu zhruba stejně, jako jsem věřil, že má vlastní vlasy. Ani to mi však nemohlo zabránit, abych učinil následující krok.

„Jak s Dannym Greenem navazuješ kontakt, Dahle?“

„Obvykle mu kolem desáté volám.“

„Každý večer?“

„Jo, během procesu to tak je. Chce, abych se mu ozýval.

Většinou mi to vezme, a když ne, tak mi docela rychle zavolá zpátky.“

„Dobrá, teď si objednáme nějaké jídlo. A dneska večer mu budeš volat odtud.“

„A co mu mám říct?“

„To vymyslíme do deseti večer, kdy mu budeš volat. Ale v podstatě asi Dannymu Greeneovi oznámíš, že se Louis Opparizio nemusí vůbec ničeho bát, pokud se posadí na svědeckou lavici. Řekneš mu, že na něj nic nemáme, že jen blafujeme a že vzduch je čistý.“

37. kapitola

Čtvrtek měl být dnem, kdy se všechny nástroje v orchestru sejdou dohromady a vytvoří pro obžalobu jedno velké crescendo. Andrea Freemanová od pondělního rána pečlivě spřádala souvislosti případu, dovedně žonglovala s proměnnými a nepředvídatelnými faktory – s trhlinami, které se mi podařilo v její argumentaci vytvořit, nebo s oznámením o federálním vyšetřování – a budovala si strategickou pozici, která získávala na dynamice a nevyhnutelně směřovala k dnešnímu vyvrcholení. Čtvrtek byl dnem vědy – dnem, kdy nezničitelné pojivo vědeckého faktu slepí dohromady všechny důkazní položky a všechny svědecké výpovědi.

Byla to dobrá strategie, ale já hodlal právě dnes obrátit všechny plány obžaloby vzhůru nohama. Existují tři věci, které musí právník v soudní síni vždy brát v úvahu: známé známé, známé neznámé a neznámé neznámé. Ať už sedí za stolem obžaloby nebo obhajoby, jeho úkolem je získat kontrolu nad prvními dvěma věcmi a být vždy připraven na třetí. A já měl ve čtvrtek v plánu stát se jednou z neznámých neznámých. Já jsem strategii Andrey Freemanové rozpoznal na míle daleko. Ona měla naopak mou strategii uvidět teprve ve chvíli, kdy do ní vstoupí jako do bažiny a její crescendo umlkne.

Prvním čtvrtečním svědkem obžaloby byl doktor Joachim Gutierrez, asistent soudního patologa, který provedl pitvu Mitchella Bonduranta. S využitím morbidní fotogalerie, proti jejímuž představení jsem vlažně a neúspěšně vznesl námitku, absolvoval Gutierrez s porotci bizarní exkurzi po těle oběti, při níž katalogizoval každou podlitinu, oděrku a vyražený zub. Nejvíce času pochopitelně strávil popisem a obrazovou prezentací devastujících škod způsobených třemi údery vražedné zbraně. Ukázal, který úder byl zasazen jako první a proč byl smrtelný. Zbylé dva údery, které vrah oběti uštědřil, když ležela na břiše na betonové podlaze, označil Gutierrez za neúměrnou sílu a dosvědčil, že podle jeho zkušeností bývá použití neúměrné síly známkou citového rozrušení. Tři brutální údery vypovídaly o tom, že vrah choval vůči oběti osobní nevraživost. Mohl jsem podat proti příslušné otázce i odpovědi námitku, ale obojí pěkně nahrávalo mému dotazu, který jsem hodlal během křížového výslechu vznést.

„Pane doktore,“ zeptala se Freemanová svědka po chvíli, „na temeni se nacházely tři brutální rány, všechny zasazené v okruhu zhruba deseti centimetrů. Jak poznáte, který úder byl vedený jako první a který byl smrtelný.“

„Identifikační proces je namáhavý, ale současně velmi jednoduchý. Údery do lebky vytvořily dva frakturní obrazce.

Nejbezprostřednější a nejničivější úder se nacházel v kontaktní oblasti, kde každý úder zbraně vytvořil takzvanou depresní kalvariální frakturu, což je v podstatě jen honosný způsob, jak říct, že v lebce vznikla vtlačenina nebo důlek.“

„Důlek?“

„Všechny kosti mají určitou pružnost. U podobných zranění, tedy u násilných a traumatických úderů se lebeční kost promáčkne v souladu s tvarem dopadnuvšího nástroje a pak se stanou dvě věci. Za prvé se na povrchu vytvoří rovnoběžné linie prasknutí – říká se jim terasovité fraktury – a za druhé vznikne na vnitřní straně hluboká depresní fraktura – to je onen důlek. Na vnitřní ploše lebky způsobí tato deprese frakturu, které říkáme pyramidová vštěpenina.

Tato vštěpenina pronikne tvrdou plenou mozkovou, což je jakási vnitřní výstelka, a odtud přímo do mozku. Často se stává, a bylo tomu tak i v tomto případě, že se některý úlomek odtrhne a vletí hluboko do mozkové tkáně jako kulka. Tam způsobí okamžité přerušení mozkové funkce s následnou smrtí.“

„Řekl jste ‚jako kulka‘. Ty tři údery do hlavy oběti byly tedy podle vás tak prudké, že jejich výsledek byl stejný, jako by pachatel třikrát střelil oběť do hlavy?“

„Ano, přesně tak. Ale v tomto případě stačil na zabití i jediný úlomek. Hned ten první.“

„To mě přivádí zpět k původní otázce. Jak můžete poznat, který úder byl zasazen jako první?“

„Můžu to demonstrovat?“

Soudce dal Gutierrezovi svolení zobrazit na videomonitorech diagram lebky. Jednalo se o pohled shora; snímek zachycoval tři místa, na něž dopadlo kladivo. Tato místa byla nakreslena modře, zatímco ostatní fraktury měly barvu červenou.

„Chceme-li

u

mnohočetných

zranění

stanovit

posloupnost úderů, zaměříme se na takzvané sekundární fraktury. To jsou ty nakreslené červenou barvou. Označil jsem tyto rovnoběžné linie prasknutí za terasovité, protože jak už jsem řekl dříve, podobají se schodům vedoucím směrem od místa dopadu. Taková fraktura nebo prasklina se může táhnout přes celou kost a zde vidíte, že v případě naší oběti se tyto frakturní linie táhnou přes temenní a spánkovou oblast. Když však taková fraktura dospěje k jiné, již existující fraktuře, vždy na tomto místě skončí. Její energii jednoduše pohltí již existující fraktura. Studiem lebky oběti a sledováním terasovitých fraktur lze tedy stanovit, která z těchto fraktur vznikla jako první. A fraktury lze pak samozřejmě zpětně vysledovat k místu úderu a podle toho snadno stanovit pořadí úderů.“

Na diagramu na obrazovce byly jednotlivé údery označené čísly 1, 2 a 3, takže bylo zřejmé, jakým způsobem dopadalo kladivo na hlavu Mitchella Bonduranta. První ránu – smrtelný úder – mu útočník zasadil přímo do temene.

Freemanová pak změnila téma a téměř celé dopoledne dojila ze svědka všechny možné informace, přičemž se Gutierreze často ptala na očividné věci a kladla mu opakující se nebo nepodstatné otázky. Dvakrát ji musel soudce vyzvat, ať přejde k dalšímu tématu. Začínal jsem věřit, že státní zástupkyně hraje na čas. Musela s Gutierrezem strávit celé dopoledne, protože se její příští svědek buďto nedostavil, nebo jí úplně vybouchl.

Pokud však Freemanovou trápil nějaký zádrhel, rozhodně to nedávala najevo. Plně se soustředila na Gutierreze, suverénně ho navigovala svědeckou výpovědí a na závěr otevřela téma, které bylo ze všech nejdůležitější – dokazování, že rány na hlavě oběti způsobilo kladivo Craftsman nalezené v křoví.

K tomuto účelu použila několik rekvizit. Gutierrez nechal po pitvě vyrobit odlitek Bondurantovy lebky. Kromě toho pořídil sérii fotografií bankéřova temene a nechal si vyrobit zvětšeniny, které zachycovaly jednotlivé rány v měřítku jedna ku jedné.

Freemanová mu předala kladivo, které již figurovalo mezi důkazními položkami obžaloby, Gutierrez ho vytáhl z igelitového sáčku a zahájil demonstraci, jež prokazovala, že tvar úderové plochy kladiva dokonale odpovídá vtlačeninám v lebce. Kladivo mělo na horním okraji úderové plochy zářez, který se dal použít k přidržení hřebíku. Na jedné vtlačenině v lebce byl tento zářez zcela jasně patrný.

Všechno do sebe krásně zapadalo. Freemanová jen zářila, když viděla, jak se tento klíčový důkaz daří představit a vysvětlit porotě.

„Pane doktore, váhal byste sdělit porotě, že tento nástroj mohl způsobit smrtelné zranění oběti?“

„Ne, neváhal.“

„Uvědomujete si, že takových nástrojů je mnoho?“

„Samozřejmě. Já netvrdím, že zranění způsobilo toto konkrétní kladivo. Tvrdím jen, že to bylo buď toto kladivo, anebo jiný nástroj téhož tvaru. Konkrétnější být nemohu.“

„Děkuji vám, pane doktore. Pohovořme si nyní o tom zářezu na úderové ploše kladiva. Co nám můžete říct o jeho poloze na vtlačeninách?“

Gutierrez zvedl kladivo a ukázal na zářez.

„Ten zářez je situovaný na horním okraji úderové plochy. Tato část je zmagnetizovaná. Vložíte sem hřebík, kladivo ho udrží a vy ho pak vrazíte do materiálu, se kterým pracujete. A protože víme, že se ten zářez nachází na horním okraji, můžeme se podívat na rány a stanovit, ze kterého směru byly vedené.“

„A z jakého směru to bylo?“

„Zezadu. Vrah napadl oběť zezadu.“

„Takže pan Bondurant možná vůbec neviděl, že se k němu útočník blíží.“

„Přesně tak.“

„Děkuji, doktore Gutierrezi. Nemám dalších otázek.“

Soudce předal svědka mně. Když jsem cestou k pultíku procházel kolem Freemanové, adresovala mi mrtvolný pohled obsahující skryté sdělení: A teď se ukaž, sráči.

Přesně to jsem měl v úmyslu. Položil jsem zápisník na pultík, utáhl si kravatu, upravil manžety a podíval se na svědka. Než křížový výslech skončí, chtěl jsem nad ním mít absolutní převahu.

„Na soudní patologii vám přezdívají ‚doktor Střevo‘, není-liž pravda?“

Byla to dobrá otázka na rozhození tázaného. Svědek musel chtě nechtě přemýšlet, jakými interními informacemi disponuju a co všechno bych na něj případně mohl prozradit.

„Eh, ano, někdy ano. Dá se říct, že je to takové neformální oslovení.“

„Proč vám tak říkají, doktore?“

Freemanová vznesla námitku proti nerelevantnosti otázky, a tím upoutala soudcovu pozornost.

„Nechcete mi říct, jak to souvisí s důvody, pro které tu dnes jsme, pane Hallere?“ zeptal se mě.

„Ctihodnosti, domnívám se, že pokud umožníte položení otázky, pak vám odpověď pana Gutierreze prozradí, že je to expert na jinou oblast patologie než na zranění hlavy a tvary úderů různými typy nástrojů.“

Perry se zamyslel a pak přikývl.

„Nechť svědek odpoví na otázku.“

Upřel jsem pozornost zpátky na Gutierreze.

„Můžete mi odpovědět na otázku, pane doktore. Proč vám říkají ‚doktor Střevo‘?“

„Je to proto, že se, jak jste sám řekl, specializuji na onemocnění gastrointestinálního traktu neboli střev.“

„Děkuji vám, pane doktore. Můžete nám teď říci, kolik máte za sebou případů, kdy jste porovnával kladivo s ranami v lebce oběti?“

„Tenhle případ byl můj první.“

Přikývl jsem, abych jeho slova zdůraznil.

„Takže pokud jde o vraždy kladivem, jste svým způsobem začátečník.“

„To ano, ale moje porovnávání bylo důkladné a pečlivé.

A moje závěry platí.“

Klasický komplex nadřazenosti. Já jsem doktor, já se nemůžu plést.

„Mýlil jste se někdy, když jste jako svědek vypovídal u soudu?“

„Všichni dělají chyby. Takže určitě ano.“

„A co případ Stoneridge?“

Freemanová rychle vznesla námitku, což jsem očekával.

Požádala o konzultaci a soudce si nás mávnutím přivolal k sobě. Věděl jsem, že je to slepá ulička, ale bylo důležité, že jsem do ní před porotou vstoupil. I z toho mála museli porotci vyrozumět, že Gutierrez někdy v minulosti vypovídal u soudu a byl usvědčen z omylu. Víc jsem toho nepotřeboval.

„Pane soudce, oba víme, kam pan advokát míří, a musím říct, že to nejen s naším případem nesouvisí, ale že v případu Stoneridge stále probíhá šetření a žádný oficiální závěr prozatím nepadl. Jak by…“

„Stahuji otázku.“

Freemanová se na mě podívala se spalující nevraživostí v očích.

„Žádný problém. Mám jinou otázku.“

„No jistě, vám je úplně jedno, jaká bude odpověď. Stačí, když si porota vyslechne otázku. Pane soudce, chci, abyste pana advokáta v této věci poučil, poněvadž to, co dělá, rozhodně není správné.“

„Postarám se o to. Vraťte se na místa. A pane Hallere?

Vy se kontrolujte.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti.“

Soudce nařídil porotcům, aby nebrali moji otázku v potaz, a připomněl jim, že by od nich bylo nespravedlivé, kdyby při pozdějším rokování o rozsudku zohledňovali cokoliv jiného než důkazy a svědectví. Nato mě soudce vyzval, ať pokračuji, a já zabrousil jiným směrem.

„Pane doktore, zaměřme se teď na smrtelnou ránu a zkusme být trochu detailnější. Vy jste ji označil za depresní frakturu, říkám to správně?“

„Přesněji za depresní kalvariální frakturu.“

Vždycky miluju, když mě svědci obžaloby opravují.

„Dobrá, takže v místě úderu vznikla vtlačenina nebo důlek. Měřil jste ho?“

„Jak myslíte, jestli jsem ho měřil?“

„Například hloubku. Měřil jste, jak je hluboký?“

„Ano, měřil. Mohu nahlédnout do poznámek?“

„Jistě, pane doktore.“

Gutierrez se podíval do své kopie pitevního protokolu.

„Ano, tu smrtelnou ránu jsme označovali jako ,jedna-A‘.

A ano, skutečně jsme měřili její ohraničení. Mám vám sdělit míry?“

„To bude moje příští otázka. Prozatím nám řekněte, doktore, jak jste tu ránu měřil.“

Gutierrez během výkladu nakukoval do zprávy.

„Měření byla provedena ve čtyřech bodech kruhové plochy dopadu. Kdybych použil analogii s ciferníkem, pak jsme provedli měření v bodě tří, šesti, devíti a dvanácti hodin. Dvanáctka byla zároveň místem, kde se na úderové ploše nacházel zářez.“

„A co vám ta měření řekla?“

„Že mezi jednotlivými hodnotami existuje velmi malá odchylka. Při čtyřech měřeních jsme zaznamenali odchylku necelého čtvrt centimetru. Rány byly hluboké v průměru sedm milimetrů.“

Gutierrez zvedl hlavu od poznámek. Zapisoval jsem si jeho čísla, přestože už jsem je znal z pitevního protokolu.

Letmo jsem pohlédl k boxu porotců a všiml si, že několik z nich si rovněž cosi zapisuje. Bylo to dobré znamení.

„Pane doktore, všiml jsem si, že tuto část vaší práce paní Freemanová během přímého výslechu neprobírala. Co vám tato měření prozradila, pokud jde o úhel dopadu vražedného nástroje?“

Gutierrez pokrčil rameny. Vrhl kradmý pohled na Freemanovou a obdržel od ní sdělení. Tady opatrně.

„Z těchto údajů nelze v podstatě žádný závěr vyvodit.“

„Opravdu? Copak vám skutečnost, že ta vtlačenina v kosti – ten důlek, jak jste to nazval – měla ve všech bodech měření téměř stejnou hloubku, neprozradila, že kladivo dopadalo na temeno oběti téměř zpříma?“

Gutierrez se zadíval do poznámek. Byl to vědecky založený muž. Já mu právě položil otázku vědeckého charakteru a on dobře věděl, jak na ni odpovědět. Zároveň však věděl, že se ocitl v minovém poli. Netušil jak nebo proč, ale cítil, že státní zástupkyně sedící pět metrů od něj je silně nervózní.

„Pane doktore? Chcete, abych otázku zopakoval?“

„Ne, to není nutné. Musíte mít na paměti, že desetina centimetru může být z vědeckého hlediska docela velký rozdíl.“

„Tvrdíte tedy, že kladivo neudeřilo pana Bonduranta zpříma, pane?“

„Ne!“ vyhrkl Gutierrez podrážděným tónem. „Říkám jen, že to není tak jednoznačné, jak si lidé myslí. Ano, vypadá to, že kladivo udeřilo oběť rovnoměrně celou plochou, jestli vám to takhle stačí.“

„Děkuji, pane doktore. A když se teď podíváte na měření hloubky druhého a třetího úderu, ta už není tak rovnoměrná, viďte?“

„Ano, to je pravda. U obou těchto úderů se odchylka liší až o tři milimetry.“

Měl jsem ho v hrsti. Jel jsem na vlně. Odstoupil jsem od pultíku a odšoural se nalevo do otevřeného prostoru mezi pultíkem a boxem porotců. Zasunul jsem si ruce do kapsy a zaujal pózu naprosto sebejistého muže.

„Takže jsme, pane doktore, zjistili, že smrtelný úder byl zasazen zpříma do temene oběti. Následující dva údery už byly vedené jinak. Co by mohlo tento rozdíl vysvětlovat?“

„Orientace lebky. První úder během vteřiny zastavil mozkovou funkci. Oděrky a další zranění na těle – například vyražené zuby – naznačují okamžitý pád již mrtvého těla ze vzpřímené polohy. Je pravděpodobné, že druhý a třetí úder zasadil pachatel oběti ve chvíli, kdy už ležela na zemi.“

„Právě jste řekl, že ostatní zranění naznačují ,okamžitý pád mrtvého těla ze vzpřímené polohy‘. Proč jste si tak jistý, že oběť stála, když na ni pachatel zezadu zaútočil?“

„Naznačují to oděrky na obou kolenou.“

„Nemohl tedy v době útoku klečet?“

„Zdá se to nepravděpodobné. Oděrky na kolenou vypovídají o něčem jiném.“

„A co podřep na způsob baseballového chytače?“

„I to se zdá vyloučené, pokud se podíváte na poranění kolenou. Na obou jsme našli hluboké oděrky a oběť navíc utrpěla zlomeninu levé čéšky.“

„Takže ani trochu nepochybujete, že oběť v době zasazení smrtelného úderu stála?“

„Ani trochu.“

Pravděpodobně to byla nejdůležitější odpověď ze všech, které až dosud v tomto procesu padly, ale já pokračoval, jako by se nechumelilo.

„Děkuji, pane doktore. Vraťme se ještě na chvíli k té lebce. Jak pevná je podle vás lidská lebka v místě, kam dopadl smrtelný úder?“

„To záleží na stáří subjektu. Lidská lebka postupem let sílí.“

„Naším subjektem je Mitchell Bondurant, pane doktore.

Jak silná byla jeho lebka? Měřil jste ji?“

„Měřil. V oblasti dopadu měla tloušťku nula celá osm desetin centimetru.“

„A provedl jste nějakou studii nebo test, který by stanovil, jak velkou sílu muselo kladivo vyvinout, aby dokázalo v našem případě vytvořit vtlačeninu odpovídající hloubky?“

„Ne, neprovedl.“

„Víte, zda nějaké studie v této oblasti obecně existují?“

„Některé studie se tím zabývají. Ale jejich závěry mají velký rozptyl. Já osobně si myslím, že každý případ je unikátní. Nemůžete se řídit obecnými studiemi.“

„Neplatí však rozšířený úzus, že minimální hodnota tlaku potřebného k vytvoření depresní fraktury činí sedmdesát kilogramů na centimetr čtvereční dopadové plochy?“

Freemanová vstala a vznesla námitku s odůvodněním, že moje otázka přesahuje rámec znalostí doktora Gutierreze.

„Pan Haller během křížového výslechu sám promptně poukázal na skutečnost, že se svědek specializuje na onemocnění gastrointestinálního traktu, nikoliv na pružnost kostí a depresní fraktury.“

Pro státní zástupkyni to byla bezvýchodná situace, protože si musela vybrat jedno ze dvou zel: buď svého svědka odepíše, anebo mi umožní, abych mu dál kladl otázky, na které nezná odpověď. Freemanová se rozhodla pro první možnost.

„Námitka se přijímá,“ prohlásil soudce. „Pokračujte, pane Hallere. Položte další otázku.“

„Ano, Ctihodnosti.“

Obrátil jsem v zápisníku několik stránek a předstíral, že čtu. Hodlal jsem tím získat několik okamžiků, během nichž budu moci promyslet další krok. Nakonec jsem se otočil a podíval se na hodiny na zadní stěně soudní síně. Do oběda chybělo patnáct minut. Pokud jsem chtěl poslat porotce na oběd s vážným námětem k přemýšlení, musel jsem jednat hned.

„Pane doktore,“ řekl jsem. „Zaznamenal jste si výšku oběti?“

Gutierrez se podíval do poznámek.

„Pan Bondurant měřil v době smrti sto osmdesát dva centimetry.“

„Takže temeno jeho hlavy se nacházelo právě v této výšce. Lze to takto formulovat, pane doktore?“

„Ano, to lze.“

„Pokud měl pan Bondurant na nohou boty, pak byl dokonce ještě o něco málo vyšší, je to tak?“

„Ano, přibližně o tři centimetry – podle výšky podpatku.“

„Pokud tedy známe výšku oběti a víme, že smrtelný úder byl zasazen zpříma do jejího temene, co nám to říká o úhlu útoku?“

„Nejsem si jistý, co myslíte úhlem útoku.“

„Určitě si tím nejste jistý, pane doktore? Mluvím o úhlu kladiva vůči oblasti dopadu.“

„Ale ten přece nemůžeme stanovit, protože neznáme polohu oběti, nevíme, jestli před útokem neuhýbala nebo v jaké situaci se přesně v době úderu nacházela.“

Gutierrez zakončil svou odpověď přikývnutím, jako by byl hrdý na to, jak elegantně mi vyklouzl z pasti.

„Nesdělil jste však během přímého výslechu paní státní zástupkyni, že přinejmenším podle vašeho názoru se stal pan Bondurant obětí překvapivého útoku zezadu?“

„To ano.“

„Není to v rozporu s tím, co jste právě řekl o uhýbání před útokem? Jak to tedy je, pane doktore?“

Gutierrez měl pocit, že jsem ho zahnal do kouta, a proto reagoval tak, jak v podobné situaci reaguje většina lidí.

Arogantně.

„Moje výpověď zní tak, že nevíme přesně, co se v té garáži stalo, v jaké poloze se oběť nacházela nebo jak byla její lebka orientovaná, když inkasovala smrtelný úder.

Nimrat se v téhle fázi v jednotlivostech je prostě bláznovství.“

„Tvrdíte, že je bláznovství snažit se pochopit, co se v té garáži stalo?“

„Ne! To vůbec netvrdím. Chytáte mě za slovíčka a překrucujete je.“

Freemanová musela něco udělat. Vstala a namítla, že svědka terorizuju. Nebyla to pravda, což vzápětí potvrdil i soudce, ale toto malé přerušení Gutierrezovi stačilo, aby se trochu sebral a znovu se začal chovat klidně a povýšeně.

Rozhodl jsem se, že jeho výpověď podtrhnu a sečtu.

Výpověď doktora Střeva mi beztak sloužila jen jako odrazový můstek pro svědectví mého vlastního experta, kterého jsem hodlal předvolat během fáze vyhrazené pro obhajobu. Věřil jsem, že jsem téměř u cíle.

„Pane doktore, souhlasil byste s názorem, že kdybychom dokázali stanovit polohu oběti a orientaci její lebky v době první a smrtelné rány, získali bychom tím bližší informace o úhlu, v němž pachatel držel vražednou zbraň?“

Gutierrez se nad otázkou zamyslel na delší dobu, než jakou jsem já potřeboval k jejímu vyslovení, a nakonec zdráhavě kývl.

„Ano, nějaké informace by nám to poskytlo. Ale je vylou…“

„Děkuji, pane doktore. Moje následující otázka zní: Pokud bychom všechny tyto věci znali – polohu těla, orientaci lebky, úhel zbraně –, nedokázali bychom vyvodit nějaké závěry ohledně výšky útočníka?“

„To nedává smysl. Tyhle věci znát nemůžeme.“

Gutierrez frustrovaně zvedl obě ruce a obrátil se k soudci o pomoc. Žádné se nedočkal.

„Vy mi neodpovídáte na otázku, pane doktore. Zeptám se vás ještě jednou. Pokud bychom všechny tyto faktory skutečně znali, mohli bychom vyvodit závěry o výšce útočníka?“

Svědek svěsil ruce v gestu, které mělo znamenat: Vzdávám to.

„Jistě, jistě. Ale my tyhle faktory neznáme.“

„,My‘, pane doktore? Nechtěl jste spíš říct, že vy tyhle faktory neznáte, protože jste po nich nepátral?“

„Ne, já…“

„Nechtěl jste spíš říct, že jste ani nechtěl tyto faktory znát, protože by odhalily, že je fyzicky nemožné, aby obžalovaná, která měří sto padesát osm centimetrů, spáchala…“

„Námitka!“

„… tento zločin na muži o pětadvacet centimetrů vyšším než ona?“

Naštěstí se už v kalifornských soudních síních nepoužívají kladívka. Perry by ho po mně jinak zaručeně mrštil.

„Přijímá se! Přijímá se! Přijímá se!“

Sebral jsem zápisník a vrátil všechny obrácené stránky zpět. Z mých pohybů čišelo rozčarování a ukřivděnost.

„Nemám dalších otázek na…“

„Pane Hallere,“ vyštěkl soudce, „opakovaně jsem vás upozorňoval, abyste před porotou nehrál divadlo. Pokládejte to za poslední varování. Příště už ponesete následky.“

„Beru na vědomí, Ctihodnosti. Děkuji.“

„Porota nebude brát v úvahu poslední výměnu názorů mezi obhajobou a svědkem. Škrtá se ze záznamu.“

Když jsem usedal za stůl, neodvážil jsem se pohlédnout do boxu porotců. Ale nevadilo mi to – jejich vibrace jsem cítil. Věděl jsem, že mě upřeně sledují. A že stojí za mnou.

Ne všichni, ale dost z nich.

38. kapitola

Polední přestávku jsem strávil poučováním Lisy Trammelové o tom, co by měla během odpoledního jednání očekávat. Herb Dahl přítomen nebyl, protože musel vyřizovat jednu vymyšlenou záležitost, a tak jsem mohl být se svou klientkou sám. Snažil jsem se jí co nejlépe vysvětlit rizika, která budeme podstupovat v okamžiku, kdy skončí výslech posledního svědka obžaloby a do centra dění nastoupí obhajoba. Lisa měla strach, ale důvěřovala mi a nic víc nemůže advokát od svého klienta žádat. Pravdu? Ne. Ale důvěru? Ano.

Když soud opět zasedl, předvolala Freemanová na svědeckou lavici doktorku Henriettu Stanleyovou. Ta se představila jako vedoucí bioložka Losangeleské regionální kriminalistické laboratoře působící při Kalifornské státní univerzitě v Los Angeles. Tipoval jsem, že to bude poslední svědkyně obžaloby a že její výpověď bude obsahovat dva velmi významné aspekty. Za prvé Stanleyová potvrdí, že testy DNA nalezené na kladivu prokázaly dokonalou shodu s DNA Mitchella Bonduranta, a za druhé potvrdí, že s krví oběti se shodovala také krev nalezená na pracovní botě Lisy Trammelové.

Svědecké výpovědi založené na vědeckých faktech tak měly opsat dokonalý kruh, jehož spojovacím článkem byla krev Mitchella Bonduranta. Mým jediným záměrem pro tuto chvíli bylo nedopřát obžalobě, aby tohoto cíle dosáhla.

„Doktorko Stanleyová,“ začala Freemanová. „Vy jste buďto sama prováděla anebo dohlížela na všechny analýzy DNA související s vyšetřováním smrti Mitchella Bonduranta, je to tak?“

„Ověřila a schválila jsem jednu analýzu vypracovanou externí laboratoří. Další analýzu jsem provedla sama. Ale musím dodat, že mám v laboratoři dva asistenty, kteří mi pomáhají a velkou část práce odvádějí pod mým dohledem sami.“

„V jedné fázi vyšetřování jste byla požádána, abyste provedla analýzu DNA u malého množství krve nalezeného na kladivu a poté vzorek porovnala s krví oběti, je to tak?“

„Pro tuto analýzu jsme využili služeb externí laboratoře, protože vyšetřovatele tlačil čas. Já jsem na tento proces dohlížela a později jsem potvrdila výsledná zjištění.“

„Ctihodnosti?“

Postavil jsem se za stolem. Soudce se zatvářil otráveně, že přerušuji výslech.

„Co je, pane Hallere?“

„Ve snaze ušetřit soudu čas a porotě nutnost absolvovat sáhodlouhý popis procedur spojených s analýzou a porovnáváním DNA se obhajoba rozhodla souhlasit.“

„S čím souhlasit, pane Hallere?“

„S tvrzením, že krev na kladivu patřila Mitchellu Bondurantovi.“

Soudce nezaváhal. Šance popohnat proces o hodinu nebo i více dopředu pro něj byla vítaná – s jistou výhradou.

„No dobrá, pane Hallere, ale během fáze vyhrazené pro obhajobu už nedostanete příležitost toto tvrzení obžaloby napadnout. Jste s tím srozuměn?“

„Jsem, pane soudce. Nebude potřeba ho napadat.“

„A vaše klientka proti této taktice nic nenamítá?“

Lehce jsem se natočil k Lise Trammelové a kývl jejím směrem.

„Moje klientka o této taktice ví a plně s ní souhlasí. Je také ochotná uvést to do záznamu, pokud se jí chcete zeptat přímo.“

„Myslím, že to nebude nutné. Jak se na tuto věc dívá obžaloba?“

Freemanová se tvářila podezíravě, jako by hledala past.

„Pane soudce,“ řekla, „chtěla bych jasně slyšet, že obžalovaná uznává, že krev nalezená na kladivu skutečně patřila Mitchellu Bondurantovi. A chci, aby se zřekla možnosti odvolat se v budoucnu na nedostatečnou právní pomoc.“

„Myslím, že zřeknutí se nebude nutné,“ reagoval Perry.

„Ale osobní souhlas obžalované s taktikou obhajoby si vyslechnout můžeme.“

Položil Lise několik otázek, z nichž vyplynulo, že moje klientka s mým postupem opravdu souhlasí.

Když Freemanová prohlásila, že jí to stačí, Perry se otočil na židli a přejel na konec soudního stolce, aby mohl oslovit porotu.

„Dámy a pánové, tato svědkyně vám chtěla vysvětlit postup při rozboru a porovnávání DNA a postupně vyvodit závěr, podle něhož laboratorní testy krve nalezené na kladivu představujícím jednu z našich důkazních položek potvrdily, že tato krev patřila naší oběti, Mitchellu Bondurantovi. Obhajoba svým posledním krokem vyjádřila s těmito závěry souhlas a nebude proti nim nic namítat.

Můžete tedy brát za bernou minci, že krev nalezená na rukojeti kladiva, které se našlo v křoví nedaleko od banky, skutečně patřila oběti Mitchellu Bondurantovi. Od této chvíle se to považuje za prokázanou skutečnost, což vám potvrdím i písemně, jakmile začnete jednat o rozsudku.“

Soudce jedenkrát přikývl, přesunul se zpět a vyzval Freemanovou, ať pokračuje. Státní zástupkyni můj nečekaný krok vyvedl z rytmu, takže požádala soudce o pár okamžiků strpení, než se zorientuje a najde místo, od kterého chce ve svém výslechu pokračovat. Nakonec zvedla hlavu a podívala se na svědkyni.

„Doktorko Stanleyová, ta krev z kladiva nebyla v tomto případu jediným krevním vzorkem, o jehož analýzu jste byla požádána, je to tak?“

„Ano, je to tak. Dostali jsme také samostatný vzorek krve odebrané z boty, která se našla v objektu patřícím obžalované. Myslím, že v garáži. Provedli jsme…“

„Ctihodnosti,“ řekl jsem a znovu se zvedl ze židle, „obžaloba si i v tomto bodě dovoluje vyjádřit souhlas.“

Tentokrát zavládlo v soudní síni absolutní ticho. Nikdo nešvitořil na galerii, soudní sluha si nezakrýval rukou ústa, protože právě telefonoval, a prsty soudní zapisovatelky zůstaly nehybně viset nad klávesami. Naprosté ticho.

Soudce právě seděl s prsty obou rukou propletenými pod bradou. V této poloze ještě dlouho setrval a teprve pak oběma rukama přivolal mě a Freemanovou k soudnímu stolci.

„Pojďte sem, kolegové.“

Postavili jsme se s Freemanovou před stolec a soudce začal šeptat.

„Pane Hallere, když jste v tomto případu vstupoval do mé soudní síně, předcházela vás výborná pověst. Několik zdrojů najednou mi řeklo, že jste po čertech dobrý právník a neúnavný advokát. Musím se vás však zeptat, jestli opravdu víte, co děláte. Vskutku se chcete zřeknout možnosti napadnout tvrzení obžaloby, že se na botě vaší klientky našla krev oběti? Jste si tím naprosto jistý, pane Hallere?“

Přikývl jsem, jako bych připouštěl, že soudce zpochybněním mé procesní strategie udeřil hřebíček na hlavičku.

„Pane soudce, nechali jsme si zhotovit vlastní analýzu a rovněž se nám potvrdila shoda. Věda nelže a obhajoba nemá zájem snažit se balamutit soud nebo porotu. Je-li proces hledáním pravdy, pak nechť tato pravda vyjde najevo.

Obhajoba vyjadřuje souhlas s obžalobou. Později prokážeme, že tu krev na botu někdo nanesl záměrně. Zde se skrývá skutečná pravda, ne v tahanicích o to, jestli ta krev patřila oběti, nebo ne. My uznáváme, že patřila, a jsme připraveni jít dál.“

„Ctihodnosti, mohu k tomu něco říci?“ ozvala se Freemanová.

„Prosím, paní Freemanová.“

„Obžaloba vznáší proti tomuto souhlasu námitku.“

Státní zástupkyně se konečně chytila. Soudce se zatvářil zděšeně.

„Tomu nerozumím, paní Freemanová. Dostala jste, co jste chtěla. Krev na obuvi obžalované patřila oběti.“

„Ctihodnosti, doktorka Stanleyová je můj poslední svědek. Pan obhájce se snaží podkopat argumentaci obžaloby tím, že mě zbaví možnosti prezentovat důkazy tak, jak je prezentovat chci. Svědectví této svědkyně je pro obhajobu zničující. A pan obhájce si pouze přeje zmírnit jeho dopad na porotu. S takovým postupem však musí souhlasit obě strany. V případě toho kladiva jsem udělala chybu, když jsem na souhlas obhajoby přistoupila, ale tentokrát už takovou chybu neudělám. U těch bot ne.

Obžaloba vznáší námitku.“

Soudce se nedal odradit. Měl před očima urychlení procesu nejméně o půl dne a nehodlal se této možnosti vzdát.

„Paní žalobkyně, vězte, že soud může vaši námitku zamítnout s ohledem na hospodárnost procesu. Ale raději bych to nedělal.“

Soudce Freemanovou mezi řádky varoval, aby v této věci nešla proti němu. Aby s mým souhlasem korespondovala.

„Je mi líto, Ctihodnosti, ale obžaloba na námitce trvá.“

„Zamítá se. Můžete se vrátit na místa.“

A bylo to. Stejně jako v případě kladiva vysvětlil soudce okolnosti mého souhlasu porotcům a slíbil jim, že nejpozději do počátku rokování od něj dostanou dokument s výčtem všech důkazů a fakt, na nichž se obě strany shodly. Podařilo se mi umlčet crescendo obžaloby. Namísto břinkotu činelů, dunění bubnů a jekotu důkazů volajících ONA TO

UDĚLALA! ONA TO UDĚLALA! ONA TO UDĚLALA!

zakončila obžaloba své vystoupení kňouráním. Freemanová pěnila vzteky. Věděla, jak je důležité, aby postupná gradace tempa a intenzity vyvrcholila velkolepým závěrem. Člověk neposlouchá deset minut Boléro proto, aby ho v posledních dvou minutách vypnul.

Nejenže jsem useknutím obžaloby zasadil těžkou ránu Freemanové, ale současně jsem účinně proměnil jejího posledního a nejdůležitějšího svědka v prvního svědka obhajoby. Vyjádřením souhlasu jsem vyvolal zdání, jako by analýzy DNA byly základním stavebním kamenem mé obhajoby. A Freemanová s tím nemohla nic dělat. Odehrála všechny trumfy a nic jí nezbylo. Když ukončila výslech doktorky Stanleyové, posadila se za stůl obžaloby a začala listovat v poznámkách – pravděpodobně přemýšlela, zda má povolat Kurlena či Longstrethovou zpět na svědeckou lavici a jejich prostřednictvím úhledně shrnout veškeré důkazy.

Tento postup však měl svá rizika. Původní výslechy obou detektivů měla Freemanová pečlivě nacvičené. Tentokrát už by tomu tak nebylo.

„Paní Freemanová?“ zeptal se soudce nakonec. „Chcete předvolat dalšího svědka?“

Státní zástupkyně upřela pohled do boxu porotců.

Musela věřit, že má rozsudek v kapse. Co na tom, že se jí nepodařilo prezentovat všechny důkazy takovou formou, jakou si předem nacvičila? Důkazy stále existovaly a byly řádně zaprotokolované. Krev oběti na kladivu a na botách obžalované. To muselo stačit. Rozsudek nemohl vyznít jinak než v její prospěch.

Pomalu vstala a nespouštěla přitom oči z porotců.

Teprve pak se otočila a oslovila soudce.

„Obžaloba skončila, Ctihodnosti.“

Byl to svým způsobem slavnostní okamžik a v soudní síni opět zavládlo mlčenlivé ticho, které tentokrát vydrželo téměř celou minutu.

„Dobrá tedy,“ řekl soudce nakonec. „Nikdo z nás asi nečekal, že se do tohoto bodu dostaneme tak brzy. Pane Hallere, jste připraven zahájit prezentaci argumentů obhajoby?“

Vstal jsem.

„Ctihodnosti, obhajoba je připravena.“

Soudce přikývl. Zdálo se, že je stále trochu omráčený z rozhodnutí obhajoby připustit a akceptovat jako důkaz krev oběti na botách obžalované.

„Uděláme si tedy odpolední přestávku o něco dříve,“

prohlásil, „a až se zde opět sejdeme, začne druhá fáze procesu – fáze vyhrazená pro obhajobu.“

DÍL ČTYŘI

PÁTÝ SVĚDEK

39. kapitola

Pokud byla taktika obhajoby během pozdní fáze argumentace obžaloby překvapivá, pak ani první vykročení z rohu během fáze vyhrazené pro obhajobu neumenšilo pochybnosti některých pozorovatelů, zda je dotyčný advokát při smyslech. Jakmile se totiž všichni vrátili po odpolední přestávce na místa, přistoupil jsem k pultíku a přihodil do procesu další polínko nevyzpytatelnosti.

„Obhajoba

předvolává

obžalovanou

Lisu

Trammelovou.“

Soudce požádal o klid, zatímco moje klientka vstala a zamířila ke svědecké lavici. Skutečnost, že jsem ji předvolal, byla šokující a v soudní síni vyvolala vlnu šeptání a šuškání.

Advokáti obhajoby totiž zpravidla jen neradi posílali na svědeckou lavici vlastní klienty. Z hlediska možných přínosů a rizik vycházela tato taktika velice špatně. Člověk si nikdy nemůže být jistý, co jeho klient řekne, protože nemůže nikdy zcela věřit čemukoliv, co kdy řekl jemu. A když je klient vypovídající před dvanácti lidmi, kteří rozhodují o jeho vině či nevině, přistižen během výpovědi pod přísahou při jediné lži, mívá to pro jeho případ zničující následky.

Tentokrát to však bylo jinak. Lisa Trammelová ve svých prohlášeních, že je nevinná, ani jednou nezakolísala. Ani jednou nezaváhala v reakci na důkazy hovořící proti ní. A ani jednou neprojevila sebemenší zájem o jakoukoliv dohodu. S ohledem na to – a také s ohledem na vývoj událostí ve vztahu mezi Herbem Dahlem a Louisem Oppariziem – jsem se na ni díval jinak než při začátku procesu. Trvala na tom, že chce mít příležitost sdělit porotě, že je nevinná, a mě včera v noci napadlo, že by měla tuto příležitost dostat hned, jak to bude možné. A tak se stala mým prvním svědkem.

Přísahu složila s lehkým úsměvem na rtech. Leckomu možná připadl nemístný. Když se posadila a zapisovatelka zaprotokolovala její jméno, přešel jsem rovnou k věci.

„Liso, když jste přísahala, že budete mluvit pravdu, všiml jsem si, že se trochu usmíváte. Proč jste se usmívala?“

„No, to víte, z nervozity. A taky úlevou.“

„Úlevou?“

„Ano, úlevou. Konečně můžu říct, jak se na to dívám já.

Říct pravdu.“

Začalo to dobře. Rychle jsem s ní prošel standardní katalog základních otázek typu, jak se jmenuje, čím se živí nebo jaký je její rodinný stav, a nevynechali jsme ani otázku vlastnictví jejího domu.

„Znala jste oběť tohoto strašlivého zločinu, pana Mitchella Bonduranta?“

„Že bych ho znala, to ne. Ale věděla jsem, kdo to je.“

„Můžete to upřesnit?“

„No, když jsem zhruba v posledním roce začala mít problémy s hypotékou, občas jsem ho vídala. Párkrát jsem zašla do banky a chtěla jsem mu vysvětlit svou situaci.

Nikdy mě s ním nenechali mluvit, ale viděla jsem ho vzadu v jeho kanceláři. Ta měla všechny stěny skleněné, což bylo legrační – člověk ho viděl, ale nemohl s ním mluvit.“

Prohlédl jsem si porotce. Nezaznamenal jsem žádné otevřené přitakání, ale měl jsem pocit, že odpověď i obraz, který moje klientka vylíčila, jsou dokonalé. Bankéř ukrývající se za skleněnou zdí, zatímco utlačovaní a znevýhodnění zůstávají za branami.

„Viděla jste ho i někde jinde?“

„Ráno před vraždou. Zahlédla jsem ho v kavárně, kde se občas zastavím. Stál ve frontě o dva lidi za mnou. Proto jsem byla zmatená, když jsem mluvila s detektivy. Ptali se mě na pana Bonduranta a já ho toho rána doopravdy viděla.

Ale nevěděla jsem, že je mrtvý. Nedošlo mi, že mě vyšetřují kvůli vraždě, o které jsem vůbec nevěděla.“

Zatím to bylo dobré. Lisa hrála svou roli přesně tak, jak jsme si ji probrali a nacvičili – včetně toho, že o oběti zásadně hovořila s naprostou úctou, i když ne se sympatiemi.

„Mluvila jste toho rána s panem Bondurantem?“

„Ne, nemluvila. Bála jsem se, že by si mohl myslet, že ho šmíruju nebo něco podobného, a poslat mě k soudu. A taky jste mě varoval, ať se vyhýbám jakémukoliv střetu nebo konfrontaci s lidmi z banky. A tak jsem si rychle koupila kávu a odjela.“

„Liso, zavraždila jste pana Bonduranta?“

„Ne! Samozřejmě že ne!“

„Přikradla jste se k němu zezadu s kladivem ze své garáže a udeřila ho do hlavy tak tvrdě, že byl mrtvý, ještě než stačil dopadnout na zem?“

„Ne, to jsem neudělala!“

„Udeřila jste ho pak ještě dvakrát, když už ležel na zemi?“

„Ne!“

Odmlčel jsem se a předstíral, že se dívám do poznámek.

Chtěl jsem, aby její popření viny rezonovalo v soudní síni i v myslích všech porotců.

„Liso, vy jste se stala dost známou osobností, když jste se bránila proti zabavení svého domu, je to tak?“

„To jsem neměla v úmyslu. Chtěla jsem jen udržet svůj dům pro sebe a pro svého syna. Dělala jsem, co jsem považovala za správné. A zkrátka jsem si tím získala velkou pozornost.“

„Tato pozornost nebyla pro banku vítaná, nebo ano?“

Freemanová vznesla námitku, protože jsem prý položil Trammelové otázku, na kterou nemůže znát odpověď.

Soudce námitku přijal a vyzval mě k položení další otázky.

„V jisté době se banka pokusila zastavit vaše protesty a další aktivity, je to tak?“

„Ano, dali můj případ k soudu a nechali mi vystavit soudní zákaz styku. Nemohla jsem už organizovat protesty před bankou. A tak jsem je začala dělat před soudní budovou.“

„A lidé se k vám přidávali?“

„Ano, založila jsem webovou stránku a postupně se ke mně připojily stovky lidí – spousta z nich na tom byla podobně jako já, taky přišli o domy.“

„A jako hlavní osobnost této skupiny jste se docela zviditelnila, viďte?“

„To asi ano. Ale já nikdy nechtěla poutat pozornost na sebe. Šlo mi o to, co se kolem děje, o podvody, které bankéři páchají, když berou lidem domy, byty a všechno.“

„Kolikrát jste podle vás vystupovala v televizních zprávách nebo v novinách?“

„Nevedla jsem si záznamy, ale několikrát jsem byla v celostátním vysílání. Dávali mě na CNN a na Fox News.“

„Procházela jste ráno v den vraždy kolem banky WestLand National v Sherman Oaks?“

„Ne, neprocházela.“

„Takže na tom chodníku pouhého půl bloku od banky jste nebyla vy?“

„Ne, nebyla.“

„Znamená to, že svědkyně, která vypověděla, že vás tam viděla, lhala pod přísahou?“

„Nechci označovat někoho za lháře, ale já tam nebyla.

Třeba se jenom spletla.“

„Děkuji, Liso.“

Zadíval jsem se do poznámek a změnil směr. Tím, že jsem zdánlivě vyváděl vlastní klientku z míry neustálými změnami tématu, jsem ve skutečnosti vyváděl z míry porotce, což byl můj záměr. Nechtěl jsem, aby mysleli dopředu. Chtěl jsem si získat jejich bezvýhradnou pozornost a chtěl jsem je krmit naší historkou po částech a v takové podobě, jakou sám uznám za vhodné.

„Míváte obvykle garáž zamčenou?“ zeptal jsem se.

„Ano, vždycky.“

„Z jakého důvodu?“

„Ta garáž totiž není připojená k domu. Když se chcete dostat do garáže, musíte vyjít z domu. Takže ji vždycky zamykám. Mám tam převážně harampádí, ale některé věci jsou cenné. Pro mého manžela mělo nářadí vždycky velkou hodnotu a podle toho se k němu choval – a taky mám v garáži uskladněnou heliovou bombu na balonky a oslavy a nechci, aby se k ní dostaly starší děti ze sousedství. Navíc jsem kdysi četla o ženě, která měla samostatnou garáž jako já a nikdy nezamykala dveře. Jednoho dne vešla do garáže a přistihla nějakého chlapa, jak tam krade. A on ji pak ještě znásilnil. Takže tam zkrátka vždycky zamykám.“

„Máte tušení, proč byly ty dveře odemčené, když vám policie v den vraždy prohledávala dům?“

„Ne, já je vždycky zamykala.“

„Kdy naposledy před tímto procesem jste viděla kladivo ze sady nářadí na svém místě v garáži?“

„Nevzpomínám si, že bych ho tam vůbec kdy viděla. O

veškeré nářadí se staral můj manžel. Já na to moc nejsem.“

„A co zahradnické náčiní?“

„Aha, jestli myslíte tohle nářadí, tak to je jiná. Hodně pracuju na zahrádce a tohle je moje nářadí.“

„Máte tušení, jak se mikrotečka krve pana Bonduranta ocitla na jedné vaší pracovní botě?“

Lisa nasadila zkroušený výraz a upřeně se zahleděla dopředu. Brada se jí během odpovědi lehce třásla.

„Nevím. Neumím si to vysvětlit. Ty boty jsem dlouho neměla na nohou a pana Bonduranta jsem nezabila.“

Poslední větu vyřkla téměř jako prosbu. Obsahovala notnou dávku zoufalství a pravdivosti. Odmlčel jsem se, abych si obojí vychutnal, a doufal jsem, že si toho všimnou i porotci.

Následující půlhodinu jsme se s Lisou věnovali těmto tématům zevrubněji a ona stále všechno popírala. Podrobněji jsem s ní probral setkání s Bondurantem v kavárně, propadlou hypotéku i její naděje, že by mohla svůj spor s bankou vyhrát.

Její vystoupení na svědecké lavici mělo trojí cíl.

Potřeboval jsem nechat zaprotokolovat její popírání i její vysvětlení. Potřeboval jsem, aby její osobnost vzbudila sympatie porotců a propůjčila soudnímu procesu v případu vraždy lidskou tvář. A konečně jsem potřeboval, aby si porotci začali klást otázku, zda tato drobná a na pohled křehká žena mohla chladnokrevně vyčkávat na kořist a pak s nesmírnou silou prorazit urostlému muži lebku kladivem.

Třikrát.

Když jsem dospěl k závěru přímého výslechu, měl jsem pocit, že jsem se velmi přiblížil ke splnění všech těchto tří cílů. A pak jsem se i já pokusil o vlastní malé crescendo.

„Nenáviděla jste Mitchella Bonduranta?“ zeptal jsem se.

„Nenáviděla jsem to, co on a jeho banka provedli mně a jiným lidem, jako jsem já. Ale k němu osobně jsem žádnou nenávist necítila. Vždyť jsem ho ani neznala.“

„Ovšem rozpadlo se vám manželství, přišla jste o práci a nyní vám hrozilo, že ztratíte i dům. Copak jste opravdu netoužila zaútočit na síly, o nichž jste byla přesvědčena, že vám ubližují?“

„Ale já už na ně útočila předtím. Protestovala jsem proti špatnému zacházení s mou osobou. Najala jsem si právníka a bojovala proti propadnutí hypotéky. Ano, měla jsem vztek.

Ale nechovala jsem se násilně. Já nejsem násilný člověk.

Jsem učitelka. Útočila jsem – když už chcete tohle slovo použít – jen takovými prostředky, jaké jsou mi vlastní.

Pokojně jsem protestovala proti něčemu, co je špatné.

Rozhodně a veskrze špatné.“

Letmo jsem pohlédl na porotu a zdálo se mi, že si jedna žena v zadní řadě utírá slzu. Vroucně jsem doufal, že se mi to nezdálo. Otočil jsem se zpátky ke klientce a rozjel velkolepý závěr.

„Ptám se vás znovu, Liso: zabila jste Mitchella Bonduranta?“

„Ne, nezabila.“

„Vzala jste kladivo a udeřila ho s ním v garáži u banky?“

„Ne, já tam nebyla. Nebyla jsem to já.“

„Jak se tedy stalo, že byl pan Bondurant zavražděn kladivem z vaší garáže?“

„Nevím.“

„Jak se stalo, že se na vašich botách našla jeho krev?“

„Nevím! Já to neudělala. Někdo to na mě hodil!“

Na chvíli jsem se odmlčel a zklidnil si hlas.

„Poslední otázka, Liso. Kolik měříte?“

Trammelová se zatvářila zmateně – vypadala jako hadrová panenka, o kterou se děti přetahují.

„Jak to myslíte?“

„Prostě nám řekněte, jak jste vysoká?“

„Metr padesát osm.“

„Děkuji vám, Liso. Nemám dalších otázek.“

Freemanovou čekal nadmíru těžký úkol. Lisa Trammelová byla solidní svědkyně a nedalo se předpokládat, že ji obžaloba zlomí. Freemanová zkusila pár triků, aby z Lisy vymámila protichůdné odpovědi, ale moje klientka si neochvějně stála na svém. Po půl hodině, během níž se státní zástupkyně pokoušela vypáčit dveře párátkem, jsem si už začínal myslet, že to moje klientka ustojí. Nikdy se však nevyplatí myslet si, že máte vyhráno, dokud klient nesedí vedle vás u stolu obhajoby. Freemanová měla v rukávu ještě nejméně jeden trumf a nyní se rozhodla ho vynést.

„Když se vás pan Haller před malou chvílí zeptal, jestli jste ten zločin spáchala, odpověděla jste, že násilí není váš styl. Řekla jste, že jste učitelka a nejste násilný člověk, vzpomínáte si na to?“

„Ano, to je pravda.“

„A není také pravda, že jste byla před čtyřmi lety nucena přejít na jinou školu a absolvovat léčbu zvládání hněvu, protože jste zbila studenta pravítkem?“

Rychle jsem vstal, podal námitku a požádal o konzultaci.

Soudce nám umožnil přistoupit ke stolci.

„Pane soudce,“ zašeptal jsem, než se Perry vůbec stačil na něco zeptat, „v nálezech, které mi předala protistrana, o žádném pravítku nic není. Odkud se tato informace vzala?“

„Pane soudce,“ zašeptala Freemanová, než se Perry vůbec stačil na něco zeptat, „je to nová informace, která se k nám dostala teprve koncem minulého týdne. Museli jsme ji ověřit.“

„Ale prosím vás,“ řekl jsem. „Chcete snad tvrdit, že jste od začátku neměla k dispozici její plný profesní záznam?

Snad nečekáte, že tomu uvěříme?“

„Vy můžete věřit, čemu chcete,“ odtušila Freemanová.

„Tu informaci jsme do nálezů nedávali, protože jsem neměla v úmyslu ji vytahovat, dokud vaše klientka nezačala vypovídat o své nenásilné minulosti. Tím se evidentně dopustila lži, což mě opravňuje k tomu, abych svou informaci použila.“

Upřel jsem pozornost na Perryho.

„Pane soudce, to je přece úplně vedlejší. Paní Freemanová prostě nehraje podle pravidel o předávání nálezů. Otázka by se měla vyškrtnout a obžaloba by neměla mít možnost pokračovat v této linii dotazování.“

„Pane soudce, to je…“

„Pan obhájce má pravdu, paní Freemanová. Můžete si tu informaci nechat na vyvracení důkazů, pokud k němu seženete svědky, ale tady s ní operovat nebudete. Měla jste ji vložit do nálezů.“

Vrátili jsme se na svá místa. Musel jsem pověřit Ciska, ať ten incident prošetří, protože bylo naprosto jasné, že se s ním Freemanová ještě vytasí. Trápilo mě to, protože jedním z prvních úkolů, které jsem Ciskovi po převzetí případu zadal, bylo důkladné prověření naší staronové klientky.

Tahle událost nám však nějak unikla.

Soudce poučil porotce, že nemají brát poslední otázku obžaloby v potaz, a vyzval Freemanovou, aby pokračovala s dotazy na jiné téma. Já ovšem věděl, že v uších porotců zřetelně a jasně zazvonil varovný signál. Ze záznamu se otázka vymazat dala, ale z myslí porotců nikoliv.

Freemanová tedy pokračovala v křížovém výslechu – ostřelovala Trammelovou ze všech stran, ale brněním jejího přímého svědectví nepronikla. Moje klientka se nenechala zviklat ve svém tvrzení, že se v den vraždy v blízkosti banky WestLand National nepohybovala. S výjimkou onoho nešťastného pravítka to byl zatraceně dobrý začátek, protože jsme dali porotě jasně na vědomí, že naše obhajoba bude aktivní a pozitivní. A že se nenecháme stáhnout ke dnu bez boje.

Státní zástupkyně neskončila s křížovým výslechem ani do pěti hodin odpoledne, čímž si ponechala možnost vytáhnout něco na Trammelovou přes noc a ráno jí to vmést do tváře. Soudce ukončil jednání a všichni se odebrali domů.

Kromě mě. Já měl namířeno zpátky do kanceláře. Měl jsem tam ještě nějakou práci.

Než jsem odešel ze soudní síně, naklonil jsem se u stolu ke své klientce a zlostně na ni zašeptal.

„Díky, že jste mi řekla o tom pravítku. Co dalšího nevím?“

„Nic, byla to blbost.“

„Co byla blbost? Že jste praštila žáka pravítkem, nebo že jste mi to neřekla?“

„Už jsou to čtyři roky a on si to zasloužil. Víc k tomu neřeknu.“

„Ale to nebude záležet na vás. Freemanová to může vytáhnout při vyvracení důkazů, takže rovnou začněte přemýšlet o tom, co tam k tomu řeknete.“

Lisa svraštila čelo do znepokojeného výrazu.

„A to ona může? Soudce přece řekl porotcům, ať zapomenou, že někdy tuhle otázku položila.“

„U křížového výslechu ji položit nemůže, ale najde si způsob, jak ji nadnést později. Pro vyvracení důkazů platí jiná pravidla. Takže mi o tom raději řekněte všechno a taky o jiných incidentech, o kterých bych měl vědět, ale vy jste se mě o nich neobtěžovala informovat.“

Trammelová se mi podívala přes rameno a já poznal, že hledá Herba Dahla. Neměla tušení, co mi Dahl prozradil nebo že teď pro nás pracuje jako dvojitý agent.

„Dahl tady není,“ řekl jsem. „Mluvte se mnou, Liso. Co bych měl ještě vědět?“

Když jsem se vrátil do kanceláře, zastihl jsem Ciska na recepci. Ruce měl v kapsách a právě klábosil s Lornou, která seděla za stolem.

„Co se děje?“ zeptal jsem se naléhavě. „Myslel jsem, že jedeš na letiště pro Shami.“

„Poslal jsem tam Bullocksovou,“ odpověděl Cisco. „Už ji vyzvedla a vrací se sem.“

„Měla zůstat tady a připravovat se na výpověď, která se nejspíš dostane na řadu zítra. Ty jsi vyšetřovatel, takže jsi na to letiště měl zajet ty. Tu figurínu spolu nejspíš ani neunesou.“

„Klid, šéfe, už to zařídily. A jsou obě v pohodě.

Bullocksová mi právě volala z auta. Takže buď v klidu a my se postaráme o zbytek.“

Přísně jsem se na něj podíval. Bylo mi jedno, jestli je o patnáct centimetrů vyšší a má na těle o čtyřicet kilo víc svaloviny. Měl jsem toho dost. Všechno jsem nesl na svých bedrech a měl jsem toho dost.

„Ty chceš, abych se uvolnil? Ty chceš, abych byl v klidu? Jdi do prdele, Cisco. Právě jsme zahájili obhajobu a náš drobný problém je v tom, že žádnou obhajobu nemáme.

Máme jen spoustu řečí a jednu figurínu. Takže pokud si teď nevyndáš ruce z těch svých posraných kapes a něco mi neseženeš, budu nakonec jako figurína vypadat já. A neříkej mi, ať jsem v klidu, oukej? Protože já jsem ten, co stojí každej blbej den před porotou.“

Jako první vyprskla smíchy Lorna a hned po ní Cisco.

„Tak vy si myslíte, že je to vtipné?“ obořil jsem se na ně rozhořčeně. „To není vtipné. Co vám na tom přijde tak vtipného?“

Cisco zvedl ruce v uklidňujícím gestu a postupně se ovládl.

„Promiň, šéfe, ale vždycky když se takhle namíchneš…

A pak ten příměr s tou figurínou.“

U Lorny to vyvolalo další bouři smíchu. Zapsal jsem si do paměti, že ji mám po procesu vyhodit. Vlastně je vyhodím oba. To se teprve nasmějeme.

„Hele,“ řekl Cisco, který zřejmě vycítil, že nesdílím jejich pobavení. „Zajdi k sobě do kanclu, povol si kravatu a posaď se do toho velkého křesla. Já si zatím posbírám podklady a ukážu ti, na čem dělám. Celý den jednám se Sacramentem, takže se to vleče, ale postupně se blížím k cíli.“

„Se

Sacramentem?

Se

státní

kriminalistickou

laboratoří?“

„Ne, s obchodním rejstříkem. S úředníky, Mickey. Proto to trvá věčnost. Ale nemusíš mít strach. Dělej svoji práci a tu mou nech na mně.“

„Dost těžko můžu dělat svoji práci, když musím čekat, až ty odvedeš tu svou.“

Zamířil jsem do své kanceláře a cestou vyslal k Lorně zlověstný pohled. Jen jsem tím vyvolal další nával smíchu.

40. kapitola

Byl jsem neohlášený a nevítaný. Protože jsem však dceru celý týden neviděl – středeční palačinky jsem musel kvůli procesu zrušit – a protože jsme se posledně s Maggií rozešli dost divoce, cítil jsem nutkavou potřebu zastavit se u nich doma v Sherman Oaks. Už když mi Maggie otevírala, byla zamračená – zřejmě mě viděla kukátkem.

„Na překvapivé návštěvy je dneska dost špatný večer, Hallere,“ řekla.

„Jen se na chvilku podívám na Hayley, jestli to nevadí.“

„To ona má špatný večer.“

Exmanželka nicméně ustoupila a nechala mě vejít do dveří.

„Vážně?“ řekl jsem. „A co se stalo?“

„Má hromadu domácích úkolů a nechce, aby ji někdo obtěžoval, dokonce ani já.“

Pohlédl jsem do obývacího pokoje, ale svou dceru jsem neviděl.

„Je ve svém pokoji a zavřela za sebou dveře. Hodně štěstí. Já budu uklízet v kuchyni.“

Nechala mě tam stát a já se podíval do patra. Hayleyin pokoj se nacházel nahoře a mně náhle připadal strašlivě vysoko. Moje dcera byla v pubertě a podléhala všemožným výkyvům nálad, které k tomuto životnímu období patří.

Člověk nikdy nevěděl, co ho u ní čeká.

Přesto jsem se vypravil po schodech nahoru a moje zdvořilé zaklepání na dveře jejího pokoje se setkalo se strohým: „Co je?“

„Tady je táta. Můžu dál?“

„Tati, mám hromadu úkolů!“

„Znamená to, že nemůžu dovnitř?“

„Jak chceš.“

Otevřel jsem dveře a vstoupil do pokoje. Hayley seděla na posteli přikrytá dekou. Obklopovaly ji složky, učebnice a notebook.

„Ale pusu mi dát nemůžeš. Jsem namazaná krémem proti beďarům.“

Obešel jsem postel a naklonil se k ní. Podařilo se mi vlepit jí polibek na temeno, než stačila zvednout ruku a odehnat mě.

„Kolik toho ještě máš?“

„Vždyť říkám, hromadu.“

Na posteli ležela učebnice matematiky obrácená stránkami dolů. Zvedl jsem ji, abych se podíval, co právě probírají.

„Neztrať mi stránku!“

V jejím hlase se ozývala ryzí panika, hotový strach z konce světa.

„Neboj. S knihama pracuju už dobrých čtyřicet let.“

Pokud jsem to byl schopen poznat, probírali právě rovnice o dvou neznámých, ve kterých jsem byl naprosto ztracený. Učili ji věci, které se vymykaly mému chápání. A nejhorší na tom bylo, že je nikdy v životě nepoužije.

„Páni, i kdybych chtěl, nedokázal bych ti s tím pomoct.“

„Já vím, máma taky ne. Jsem na celým světě úplně sama.“

„Jako my všichni, ne?“

Uvědomil jsem si, že od chvíle, co jsem vstoupil do pokoje, se na mě dcera ani jednou nepodívala. Bylo to skličující.

„No, vlastně jsem tě chtěl jen pozdravit. Tak zase půjdu.“

„Čau. Mám tě moc ráda.“

Stále žádný vizuální kontakt.

„Dobrou noc.“

Zavřel jsem za sebou dveře a sešel do kuchyně. Druhá osoba ženského pohlaví, která se mnou dokázala podle libosti manipulovat, seděla na židli za jídelním pultem. Před sebou měla sklenici chardonnay a otevřený spis.

Tato žena se na mě alespoň podívala. Neusmála se, ale navázala se mnou vizuální kontakt, což jsem v tomto domě pokládal za vítězství. Poté však upřela pozornost zpátky ke spisu.

„Na čem pracuješ?“

„Ále, jen si osvěžuju paměť. Zítra mám předběžné slyšení v případu jednoho vyděrače a od podání návrhu jsem se na to nepodívala.“

Obvyklá soudní mašinerie. Víno mi Maggie nenabídla, protože věděla, že nepiju. Opřel jsem se o linku naproti jídelnímu pultu.

„Tak mě napadlo, že bych kandidoval na šéfa okresního státního zastupitelství,“ prohodil jsem.

Maggie prudce zvedla hlavu a pohlédla na mě.

„Cože?“

„Nic, jen tady na sebe zkouším upoutat pozornost.“

„Promiň, ale mám toho dneska opravdu hodně. Musím pracovat.“

„No jo, tak já zase pojedu. Tvoje kamarádka Andy se teď zřejmě taky pořádně potí.“

„Myslím, že jo. Měly jsme si po práci zajít na skleničku, ale ona to zrušila. Cos jí udělal, Hallere?“

„Ále, u poslední svědkyně jsem jí trochu přistřihl křídýlka a pak jsem hodně dobře rozjel obhajobu. Takže teď zřejmě přemýšlí, s čím na mě vyrukovat.“

„Zřejmě.“

Maggie se vrátila ke spisu. Evidentně se mě snažila beze slova vypoklonkovat. Nejdřív moje dcera a teď bývalá žena, kterou jsem stále miloval. Nechtěl jsem však odejít do noci úplně bez boje.

„A co my?“ zeptal jsem se.

„Jak to myslíš?“

„Ty a já. Ten večer v Dan Tana’s moc dobře nedopadl.“

Maggie zavřela spis, odsunula ho stranou a podívala se na mě. Konečně.

„Některé večery už takové bývají. Nic se tím nemění.“

Odlepil jsem se od linky, přešel k jídelnímu pultu a naklonil se k ní na obou loktech. Měli jsme oči ve stejné úrovni.

„Jestli se tím nic nemění, tak jak to mezi náma bude? Jak to vyřešíme?“

Maggie pokrčila rameny.

„Chci to ještě jednou zkusit. Pořád tě miluju, Mags. To přece víš.“

„A taky vím, že to předtím neklapalo. Jsme prostě lidé, kteří si nosí práci domů. A to nedělalo dobrotu.“

„Začínám si myslet, že moje klientka je nevinná, že to na ni někdo hodil a že ji z toho možná přesto nedokážu vysekat.

Jak by se ti líbilo přinést si tohle s sebou domů?“

„Jestli tě to tak trápí, tak bys měl možná opravdu kandidovat na šéfa státního zastupitelství. To křeslo je pořád volné.“

„Jo, možná to opravdu udělám.“

„,Obžalobu zastupuje Mickey Haller.‘“

„Jo.“

Bloumal jsem tam ještě několik minut, ale poznal jsem, že naše konverzace nikam nespěje. Maggie dokázala člověka vyautovat a ještě mu to dát pocítit.

Nakonec jsem jí řekl, že tedy půjdu a ať za mě popřeje Hayley dobrou noc. Nikdo se mi nesnažil zatarasit cestu. Po chvíli však na mě Maggie přece jen zavolala něco, co ve mně zanechalo příjemný pocit.

„Dej tomu čas, Michaeli.“

Otočil jsem se k ní.

„O čem teď mluvíš?“

„Ne o čem, ale o kom. O Hayley… a o sobě.“

Přikývl jsem a řekl, že ano.

Cestou domů jsem přemýšlel o dnešním úspěchu u soudu, abych si trochu zlepšil náladu. Zároveň jsem se začal mentálně připravovat na dalšího svědka, kterého jsem hodlal předvolat po Lise. Stále mě čekal nesmírně těžký úkol, ale uvažovat tak moc dopředu nemělo žádný smysl. Lepší bylo využít dynamiky uplynulého dne a přehoupnout se s její pomocí k dalšímu dílčímu cíli.

Vyjel jsem po Beverly Glen až nahoru a zamířil jsem po Mulholland Drive k Laurel Canyonu. Na severu i na jihu se pode mnou blýskala světla. Město Los Angeles se rozprostíralo v krajině jako třpytivý oceán. Vypnul jsem hudbu, stáhl okénka a nechal si chladný vzduch pronikat do kostí jako osamělost.

41. kapitola

Všechno, co jsme předešlého dne vybudovali, jsme ztratili během dvaceti minut pátečního rána, kdy Andrea Freemanová pokračovala v křížovém výslechu Lisy Trammelové. Dostat uprostřed procesu nandáno od obžaloby nikdy není dobré, ale v mnoha ohledech je to přijatelná součást hry. Je to jedna z neznámých neznámých.

Dostat však nandáno od vlastního klienta je to nejhorší, co může advokáta potkat. Jednou z neznámých neznámých by nikdy neměl být člověk, jehož máte obhajovat.

Když Trammelová usedla na svědeckou lavici, zamířila Freemanová k pultíku s tlustým dokumentem, z něhož na jedné stránce trčela záložka v podobě růžového lístečku.

Pokládal jsem to za pouhou rekvizitu, která má rozptýlit moji pozornost, a dokumentu jsem si nevšímal. Státní zástupkyně zahájila výslech tím, čemu sám pro sebe říkám „lapací otázky“. Jejich cílem je vymoci ze svědka odpovědi, jejichž pravdivost má být později vyvrácena. Uvědomoval jsem si, že Freemanová klade mé klientce past, ale nebyl jsem si jistý, kde zaklapne.

„Včera jste zde vypověděla, že jste Mitchella Bonduranta neznala, je to tak?“

„Ano.“

„Nikdy jste se s ním nesetkala?“

„Nikdy.“

„Nikdy jste s ním nemluvila?“

„Nikdy.“

„Ale pokoušela jste se s ním setkat a hovořit s ním, že?“

„Ano, dvakrát jsem se vydala do banky, abych si s ním promluvila o svém domě, ale on mě nepřijal.“

„Vzpomínáte si, kdy jste tyto pokusy učinila?“

„To bylo ještě loni. Ale přesná data si nepamatuju.“

Freemanová pak zdánlivě změnila směr, ale já věděl, že tyhle odbočky jsou součástí pečlivě promyšleného plánu.

Položila Trammelové řadu zdánlivě neškodných otázek o organizaci FLAG a jejím účelu. Toto téma jsme přitom zevrubně probrali už během mého přímého výslechu. Stále jsem taktice Freemanové nemohl přijít na kloub. Pohlédl jsem na dokument se záložkou a postupně začínal věřit, že to není rekvizita. Maggie mi včera prozradila, že Freemanová má noční směnu. Teď už jsem věděl proč.

Očividně něco našla. Naklonil jsem se přes stůl obhajoby ke svědecké lavici, jako by menší vzdálenost od zdroje mohla urychlit moje chápání.

„A máte i webovou stránku, kterou využíváte k podpoře aktivit FLAG, viďte?“ zeptala se Freemanová.

„Ano,“ odpověděla Trammelová. „Bojujeme proti vyvlastňování tečka com.“

„A jste také na Facebooku, že?“

„Ano.“

Podle obezřetného až bázlivého způsobu, jímž moje klientka toto jediné slovo vyřkla, jsem okamžitě poznal, že past byla právě nastražena. O Lisině přítomnosti na Facebooku jsem slyšel vůbec poprvé.

„Pro ty porotce, kteří to možná nevědí, co je to přesně Facebook, paní Trammelová?“

Zaklonil jsem se, kradmo vytáhl telefon a rychle vyťukal textovou zprávu Aronsonové. Napsal jsem jí, ať všeho nechá a obstará mi co nejvíc informací o Lisině stránce na Facebooku. Zjisti, co tam je, dodal jsem.

„To je taková sociální síť, která mi umožňuje být v kontaktu s lidmi angažujícími se v organizaci FLAG.

Zveřejňuju tam aktualizované informace o tom, co se děje.

Říkám tam lidem, kde se sejdeme, kde budeme pochodovat a tak dále. Zájemci si tam mohou nastavit možnost, že kdykoliv zveřejním nový příspěvek, přijde jim zpráva na mobil nebo do počítače. Je to velmi užitečný prostředek pro komunikaci a organizaci.“

„A na svou stránku na Facebooku můžete posílat příspěvky i přímo z telefonu, je to tak?“

„Ano, to můžu.“

„A digitálnímu místu, kde tyto své příspěvky zveřejňujete, se říká ‚zeď‘, je to tak?“

„Ano.“

„Vy však svou zeď používáte i k něčemu jinému než jen ke zveřejňování zpráv o protestních pochodech, nemám pravdu?“

„Někdy.“

„Pravidelně tam například zveřejňujete aktuální informace o situaci kolem vaší propadlé hypotéky, říkám to správně?“

„Ano. Chtěla jsem, aby to byl takový osobní deník o propadlé hypotéce.“

„Používala jste Facebook také k tomu, abyste na své aktivity upozornila sdělovací prostředky?“

„Ano, to taky.“

„Takže kdyby chtěl někdo tyto informace získávat, musel by se zařadit mezi vaše přátele, je to tak?“

„Ano, takhle to funguje. Lidé, kteří se chtějí stát mým přítelem, mě o to požádají, já je přijmu a oni pak mají přístup k mé zdi.“

„Kolik přátel máte?“

Nevěděl jsem, kam to všechno spěje, ale bylo mi jasné, že z toho nic dobrého nekouká. Vstal jsem a vznesl námitku, v níž jsem soudci sdělil, že mi počínání obžaloby připadá jako střelba naslepo, bez jasného cíle nebo významu.

Freemanová soudce ubezpečila, že cíl i význam vyjdou velice brzy najevo, a Perry ji nechal pokračovat.

„Můžete odpovědět na otázku,“ vyzval Trammelovou.

„Ehm, myslím… Když jsem se dívala naposledy, měla jsem jich něco přes tisíc.“

„Kdy jste se poprvé přihlásila na Facebook?“

„Loni. Myslím, že to bylo v červenci nebo v srpnu, když jsem si nechala registrovat FLAG a založila webovou stránku. Udělala jsem to tehdy všechno najednou.“

„Takže si to ještě jednou ujasněme. Pokud jde o vaši webovou stránku, má na ni přístup každý, kdo má k dispozici počítač s internetem, je to tak?“

„Ano.“

„Ale vaše stránka na Facebooku má o něco soukromější a osobnější charakter. Aby na ni člověk získal přístup, musíte ho přijmout jako svého přítele. Říkám to správně?“

„Ano, ale já obvykle přijmu každého, kdo mě o to požádá. Neznám všechny své přátele, protože je jich příliš mnoho. Předpokládám prostě, že slyšeli o našem záměru a mají zájem se přidat. Nikoho neodmítám. Proto jsem za necelý rok získala přes tisíc přátel.“

„Dobře, a ode dne, kdy jste se přihlásila na Facebook, pravidelně na své zdi zveřejňujete příspěvky, ano?“

„Ano, docela pravidelně.“

„A kromě jiného jste zveřejnila i nějaké informace o tomto procesu, viďte?“

„Ano, jen svůj názor.“

Cítil jsem, jak mi stoupá teplota. Můj oblek jako by byl náhle z igelitu a zadržoval veškeré mé tělesné teplo. Chtěl jsem si povolit kravatu, ale věděl jsem, že kdyby se teď na mě díval některý porotce, vyslal bych mu tímto gestem katastrofální signál.

„Může někdo navštívit vaši stránku a vyvěsit příspěvek pod vaším jménem?“

„Ne, to můžu jenom já. Lidé mohou odpovídat a zveřejňovat vlastní příspěvky, ale ne pod mým jménem.“

„Kolik příspěvků jste podle svého odhadu na zdi od loňského léta zveřejnila?“

„Nemám tušení. Spoustu.“

Freemanová zvedla tlustý dokument s trčící růžovou záložkou.

„Věřila byste tomu, že jste na své zdi vyvěsila více než tisíc dvě stě příspěvků?“

„To nevím.“

„Ale já vím. Zde mám všechny vaše příspěvky vytištěné.

Ctihodnosti, mohu s tímto dokumentem přistoupit ke svědkyni?“

Než stačil soudce odpovědět, požádal jsem o konzultaci.

Perry nás mávnutím přivolal k sobě. Freemanová si s sebou vzala i tlustý dokument.

„Ctihodnosti, co se to děje?“ zeptal jsem se. „Mám stejnou námitku jako včera – obžaloba se opět záměrně vyhnula předání těchto materiálů protistraně. V nálezech obžaloby o žádné facebookové stránce nic nebylo, a náhle chce paní státní zástupkyně předložit soudu dvanáct set příspěvků? Pane soudce, to prostě není správné.“

„V nálezech nic nebylo, protože jsem o tom facebookovém účtu neměla až do včerejšího večera tušení.“

„Jestli tomu věříte, pane soudce, tak bych vám rád prodal jeden pozemek západně od Malibu.“

„Pane soudce, včera odpoledne přišel do mé kanceláře tištěný materiál obsahující všechny příspěvky, které obžalovaná zveřejnila na své facebookové stránce. Zároveň jsem byla upozorněna na skupinu příspěvků z loňského září, které souvisejí s naším případem a se svědeckou výpovědí obžalované. Budu-li moci pokračovat, pak tato skutečnost vyjde velmi jasně najevo, a to i panu obhájci.“

„,Přišel do mé kanceláře‘?“ zopakoval jsem. „Co to znamená? Pane soudce, abyste si mohl přečíst zeď mé klientky na Facebooku, musíte se stát jejím přítelem. Takže pokud stát v tomto směru použil nějakou lest…“

„Ten materiál mi předal jeden zástupce sdělovacích prostředků, který patří mezi přátele obžalované na Facebooku,“ skočila mi Freemanová do řeči. „Stát žádnou lest nepoužil. Ale otázka zdroje by zde neměla být stěžejní.

Res ipsa loquitur – ten dokument hovoří sám za sebe, pane soudce, a já jsem si jistá, že obžalovaná dokáže své příspěvky na Facebooku před porotou identifikovat. Pan obhájce se tu pouze snaží zabránit tomu, aby se porotci seznámili s důkazními materiály, protože dobře ví, že tyto důkazní materiály hovoří v neprospěch obža…“

„Pane soudce, já vůbec netuším, o čem paní státní zástupkyně mluví. O facebookové stránce své klientky jsem slyšel poprvé až u tohoto křížového výslechu. A moje stanovisko k…“

„No dobrá, paní Freemanová,“ přerušil mě Perry.

„Předejte jí ten dokument, ale přejděte rychle k věci.“

„Děkuji, Ctihodnosti.“

Když jsem usedal za stůl obhajoby, cítil jsem, jak mi v kapse vibruje telefon. Vytáhl jsem ho a přečetl si pod stolem mimo zraky soudce textovou zprávu. Aronsonová mi v ní pouze oznamovala, že získala přístup na Lisinu zeď na Facebooku a nyní pracuje na mém požadavku. Jednou rukou jsem jí odepsal, ať prověří příspěvky ze září, a strčil jsem telefon zpátky do kapsy.

Freemanová předala Trammelové dokument a nechala si u několika nejnovějších příspěvků potvrdit, že skutečně pocházejí z Lisiny zdi na Facebooku.

„Děkuji vám, paní Trammelová. Mohla byste teď přejít na stránku, kterou jsem označila tím růžovým lístečkem?“

Lisa zdráhavě uposlechla.

„Uvidíte, že jsem vám tam zvýraznila skupinu tří příspěvků pocházejících ze sedmého září loňského roku.

Mohla byste prosím přečíst porotě první příspěvek, a to včetně času zveřejnění?“

„Ehm, jedna čtyřicet šest. ‚Odjíždím do WestLand za Bondurantem. A tentokrát se jen tak odbýt nenechám.‘“

„Vy jste teď jméno ‚Bondurant‘ vyslovila správně, ale v tom příspěvku je napsáno trochu jinak, viďte?“

„Ano.“

„Jak je ve vašem příspěvku napsáno?“

„B-A-N-D-U-R-A-N-T.“

„Bandurant. Všimla jsem si, že je takto napsáno ve všech příspěvcích obsahujících nějakou zmínku o oběti. To byl úmysl, anebo omyl?“

„Chtěl mi sebrat dům.“

„Mohla byste odpovědět na otázku, prosím?“

„Ano, byl to úmysl. Říkala jsem mu ‚Bandurant‘, protože to nebyl dobrý člověk.“

Cítil jsem, jak mi zpod vlasů stéká pot. Lisina temná stránka se drala na povrch.

„Mohla byste prosím přečíst další zvýrazněný příspěvek?

Včetně času?“

„Dvě osmnáct. ‚Tak mě k němu zase nepustili. To je tak nefér.‘“

„A teď nám prosím přečtěte následující příspěvek a čas.“

„Dvě dvacet jedna. ‚Našla jsem jeho parkovací flek.

Počkám na něj v garáži.‘“

Ticho v soudní síni by se dalo krájet.

„Paní Trammelová, čekala jste sedmého září loňského roku na Mitchella Bonduranta v garáži u banky WestLand National?“

„Ano, ale ne zas tak dlouho. Uvědomila jsem si, že je to hloupost a že se pan Bondurant stejně objeví až někdy po práci. A tak jsem odešla.“

„Vrátila jste se do té garáže a čekala na něj ráno před vraždou?“

„Ne, nečekala! Vůbec jsem tam nebyla.“

„Zahlédla jste ho v té kavárně, dostala na něj vztek a věděla, kde bude parkovat, viďte? A tak jste odjela do garáže, počkala si na něj a pak…“

„Námitka!“ zaječel jsem.

„… a pak jste ho ubila tím kladivem, viďte?“

„Ne! Ne! Ne!“ zavřískala Trammelová. „Nic takového jsem neudělala!“

Z očí jí vytryskly slzy a začala hlasitě skučet jako zvíře zahnané do kouta.

„Námitka, Ctihodnosti! Obžaloba terorizuje moji…“

Perry se konečně probral z jakéhosi zasnění, s nímž až dosud Lisu Trammelovou pozoroval.

„Přijímá se!“

Freemanová se odmlčela. V soudní síni opět zavládlo ticho přerušované pouze vzlykotem mé klientky. Soudní sluha k ní přiskočil s krabičkou papírových kapesníků a Lisa konečně přestala ronit slzy.

„Děkuji vám, Ctihodnosti,“ přerušila ticho Freemanová.

„Nemám dalších otázek.“

Požádal jsem o dřívější dopolední přestávku, aby se moje klientka mohla trochu sebrat a abych získal čas na rozmyšlenou, zda mám pokračovat návazným výslechem.

Soudce mé žádosti vyhověl – zřejmě proto, že mě mu bylo líto.

Ani Lisiny slzy nemohly zakrýt skutečnost, že Freemanová nastražila svou past mistrně. Všechno však ještě nebylo ztraceno. Pokud se obhajoba rozhodne tvrdit, že se obžalovaný stal obětí spiknutí, má to tu velkou výhodu, že téměř každý usvědčující důkaz či svědectví – i když vychází z úst vlastní klientky – lze označit za součást tohoto spiknutí.

Jakmile porotci vyklidili box, došel jsem ke svědecké lavici, abych svou klientku utěšil. Vytáhl jsem z krabičky dva kapesníky a podal jí je. Trammelová si je vzala a začala si sušit oči. Zakryl jsem dlaní mikrofon, aby náš následující rozhovor nebyl slyšet po celé soudní síni, a pokusil jsem se co nejlépe ovládnout hlas.

„Liso, proč se o tom Facebooku dozvídám až teď, krucinál? Máte tušení, co by to mohlo s naším případem udělat?“

„Já myslela, že to víte! Spřátelila jsem se s Jennifer.“

„S mou Jennifer?“

„Ano!“

Není nic lepšího, než když vaše koncipientka i vaše klientka vědí víc než vy.

„Ale co ty zářijové příspěvky? Víte, jak jsou zničující?“

„No tak promiňte, no! Úplně jsem na ně zapomněla. Je to už tak dávno.“

Zdálo se, že se blíží další příval slz. Pokusil jsem ho odvrátit.

„No, ale máme štěstí. Možná se mi to podaří obrátit v náš prospěch.“

Lisa si přestala osušovat kapesníkem tvář a podívala se na mě.

„Vážně?“

„Možná. Ale teď potřebuju jít ven a zavolat Bullocksové.“

„Kdo je to Bullocksová?“

„Promiňte, takhle říkáme Jennifer. Vy zatím seďte a snažte se trochu sebrat.“

„Bude se mě ještě někdo na něco ptát?“

„Ano. Chci s vámi absolvovat návazný výslech.“

„Můžu si teda jít upravit obličej?“

„To je dobrý nápad. Ale ať vám to moc dlouho netrvá.“

Konečně jsem vyšel na chodbu a zavolal Bullocksové.

„Vidělas ty příspěvky ze sedmého září?“ zeptal jsem se místo pozdravu.

„Zrovna jsem si je přečetla. Jestli Freemanová…“

„Už to udělala.“

„Sakra!“

„Jo, bylo to špatné, ale možná z toho existuje cesta ven.

Lisa říkala, že patříš na Facebooku mezi její přátele.“

„Ano, a omlouvám se. Věděla jsem, že tu stránku má.

Ale nikdy mě nenapadlo vracet se dozadu a dívat se na její předchozí příspěvky na zdi.“

„O tom si promluvíme později. Teď potřebuju vědět, jestli máš přístup k seznamu jejích ostatních přátel.“

„Zrovna na něj koukám.“

„Fajn, takže ze všeho nejdřív všechna ta jména vytiskni, předej je Lorně a řekni Rojasovi, ať ji za mnou i s tím seznamem přiveze. Okamžitě. A pak chci, abyste s Ciskem začali na těch jménech pracovat a zjistili, co jsou to za lidi.“

„Vždyť je jich víc než tisíc. To je máme proklepávat všechny?“

„Když to bude nutné, tak ano. Hledám nějakou spojitost s Oppariziem.“

„S Oppariziem? Proč by…“

„Trammelová pro něj představovala hrozbu, stejně jako představovala hrozbu pro banku. Protestovala proti podvodům kolem propadlých hypoték. A těchto podvodů se dopouštěla Oppariziova firma. Od Herba Dahla víme, že ji měl Opparizio na mušce. Takže se dá předpokládat, že si ji někdo z jeho firmy proklepával i přes její facebookovou stránku. Lisa právě vypověděla, že přijala každého, kdo se chtěl stát jejím přítelem. Třeba budeme mít štěstí a najdeme nějaké známé jméno.“

Nastala chvíle ticha, během níž se Bullocksová dovtípila, co se mi honí hlavou.

„Sledovali ji na Facebooku, a díky tomu v kterémkoliv okamžiku věděli, co se chystá udělat.“

„A mohli si taky zjistit, že jednou čekala na Bonduranta v garáži.“

„A na tomhle příspěvku pak mohli postavit vražedný plán.“

„Strašně nerad to říkám, Bullocksová, ale ty uvažuješ jako nějaký advokát.“

„Hned se do toho pustíme.“

Uslyšel jsem v jejím hlase naléhavost.

„Dobrá, ale nejdřív mi vytiskni ten seznam a pošli ho i s Lornou sem. Zhruba za patnáct minut mi začíná návazný výslech. Řekni Lorně, ať mi ho přinese přímo do sálu. A jestli pak s Ciskem něco zjistíte, okamžitě mi to pošlete v textovce.“

„Jasně.“

42. kapitola

Když jsem se vrátil do soudní síně, Freemanová se stále ještě dmula pýchou z ranního vítězství. Rozšafně ke mně přikráčela, založila si ruce na prsou a opřela se zadkem o stůl obhajoby.

„Hallere, řekněte mi, že jste to jenom hrál a o tom Facebooku jste ve skutečnosti věděl.“

„Promiňte, ale to vám říct nemůžu.“

Státní zástupkyně obrátila oči v sloup.

„Ajajaj, tady někdo potřebuje klienta, který mu nic netají…, nebo možná nového vyšetřovatele, který na to dokáže přijít.“

Nevšímal jsem si její škodolibosti a v duchu si přál, aby už těch posměšků nechala a vrátila se ke svému stolu. Začal jsem listovat stránkami v zápisníku a předstírat, že něco hledám.

„Když jsem včera večer dostala ten materiál a přečetla si ty příspěvky, bylo to jako dar z nebes.“

„To jste ze sebe musela mít radost. Který dementní reportér vám to předal?“

„To byste rád věděl.“

„Však já se to dozvím. Byl to ten, který sesmolí příští exkluzivní článek s důvěrnými informacemi ze státního zastupitelství. Ode mě se však nedočkají ničeho jiného než ‚bez komentáře‘.“

Freemanová se uchechtla. Moje výhrůžka se jí netýkala.

Ona dostala ty příspěvky před porotu a na ničem jiném jí nezáleželo. Konečně jsem se na ni podíval a přimhouřil oči.

„Vy to pořád nechápete, že ne?“

„Co nechápu? To, že teď porota ví, že vaše klientka byla pár týdnů před vraždou na místě činu, což dokazuje, že věděla, kde oběť najde? Tak zrovna tohle chápu naprosto dokonale.“

Zadíval jsem se jinam a zavrtěl hlavou.

„Však uvidíte. A teď pardon.“

Vstal jsem a zamířil ke svědecké lavici. Lisa Trammelová se právě vrátila z toalety. Oči měla opět namalované. Když začala mluvit, znovu jsem zakryl dlaní mikrofon.

„Co se s tou štětkou vybavujete?“ obořila se na mě. „Ta ženská je příšerná.“

Tento výlev nekontrolovaného vzteku mě malinko ohromil. Podíval jsem se na Freemanovou, která už opět seděla u stolu obžaloby.

„Není příšerná a není to štětka, jasné? Jen dělá svou…“

„Ale je. Co vy o tom víte?“

Naklonil jsem se těsně k ní a zašeptal.

„A co o tom víte vy? Podívejte, Liso, s hysterií to na mě nezkoušejte. Máte před sebou ještě necelou půlhodinu svědecké výpovědi. Tak ji zkusme absolvovat bez toho, že upozorníte porotu na svá slabá místa. Dobře?“

„Nevím, o čem mluvíte, ale hodně mě to zraňuje.“

„Tak to mě mrzí. Snažím se vás hájit a příliš mi nepomáhá, když se musím o věcech, jako je Facebook, dozvídat až během vašeho křížového výslechu.“

„Už jsem se vám omluvila. Nicméně vaše kolegyně to věděla.“

„Jo, ale já to nevěděl.“

„Heleďte, ale před chvílí jste říkal, že se vám možná podaří obrátit celou tuhle záležitost v náš prospěch. Jak to chcete dokázat?“

„To je jednoduché. Jestli se na vás někdo snažil ušít vraždu, tak ta stránka na Facebooku je zatraceně dobrý začátek.“

Pokud Freemanová před chvílí mluvila o daru z nebes, pak měla teď teprve vidět moji klientku. Lisiny oči vystřelily vzhůru a obličej jí probarvila ryzí úleva – Lisa Trammelová se právě dovtípila, jakou taktiku hodlám během návazného výslechu použít. Hněv, který jí ještě před minutou zcela zatemňoval tvář, byl náhle tentam. Právě v tom okamžiku vstoupil do sálu soudce a jednání mohlo pokračovat. Kývl jsem na klientku a vrátil se ke stolu obhajoby, zatímco Perry vyzval soudního sluhu, aby přivedl do sálu porotce.

Jakmile byli všichni na svých místech, dotázal se soudce, zda si přeji předvolat svou klientku k návaznému výslechu.

Vyskočil jsem ze židle, jako bych na tuto příležitost čekal deset let. Neobešlo se to bez následků. Celým trupem mi jako blesk projela palčivá bolest. Žebra se mi sice uzdravovala, ale jakýkoliv špatný pohyb mi stále přinášel obrovské utrpení.

Právě když jsem kráčel k pultíku, otevřely se zadní dveře soudní síně a dovnitř vstoupila Lorna. Dokonalé načasování.

Rychle zamířila středovou uličkou k brance a v ruce nesla spis a motocyklovou helmu.

„Ctihodnosti, mohu na okamžik promluvit se svou asistentkou?“

„Urychlete to, prosím.“

Vyrazil jsem za Lornou k brance a ona mi podala spis.

„Tohle je seznam všech jejích facebookových přátel, ale když jsem odcházela, nenašli ještě Dennis s Jennifer žádnou vazbu na ty víš koho.“

Bylo zvláštní slyšet někoho, jak říká Ciskovi a Bullocksové skutečnými křestními jmény. Podíval jsem se na helmu, kterou Lorna držela v ruce.

„Tys sem přijela na Ciskově motocyklu?“ zašeptal jsem.

„Chtěls to mít rychle a já věděla, že s motorkou tady snadno zaparkuju.“

„A kde je Rojas?“

„Nevím. Nebral nám mobil.“

„Skvěle. Tak poslouchej, chci, abys tu Ciskovu motorku nechala stát tady a do kanceláře došla pěšky. Nepřeju si, abys jezdila na tom jeho sebevražedném stroji.“

„Jenže já už nejsem tvoje žena. Ale jeho.“

Právě když mi to zašeptala, podíval jsem se jí přes rameno a spatřil na galerii Maggii McPhersonovou.

Přemýšlel jsem, jestli sem přišla kvůli mně, nebo kvůli Freemanové.

„Hele,“ řekl jsem. „Tohle s tím nemá nic…“

„Pane Hallere?“ zahlaholil za mnou soudce. „Čekáme.“

„Ano, Ctihodnosti,“ řekl jsem hlasitě, aniž jsem se otočil. Načež jsem znovu šeptem zopakoval Lorně: „Zpátky běž pěšky.“

Vrátil jsem se k pultíku a otevřel spis. Neobsahoval nic jiného než syrová data – něco přes tisíc jmen seřazených na stránce ve dvou sloupcích –, ale já se na něj díval, jako bych právě získal Svatý grál.

„Takže, Liso, promluvme si teď o vaší stránce na Facebooku. Před chvílí jste vypověděla, že máte víc než tisíc přátel. Znáte všechny tyto lidi osobně?“

„Ne, to vůbec ne. Ale protože mě hodně lidí zná přes FLAG, kdykoliv se se mnou chce někdo spřátelit, jednoduše předpokládám, že podporuje naši věc. A tak ho přijmu.“

„Takže vaše příspěvky na zdi jsou přístupné značnému počtu lidí, kteří jsou vašimi facebookovými přáteli, ale ve skutečnosti je vůbec neznáte. Je to tak?“

„Ano, to je přesné.“

Cítil jsem, jak mi v kapse vibruje telefon.

„A kdyby se kdokoliv z těchto neznámých lidí zajímal, co jste dříve dělala a co děláte nyní, mohl by jednoduše navštívit vaši stránku na Facebooku a přečíst si příspěvky na vaší zdi, ano?“

„Ano, přesně tak.“

„Například by někdo právě teď mohl navštívit vaši stránku, prohlédnout si zpětně vaše příspěvky a zjistit, že jste se v září loňského roku zdržovala v garáži u banky WestLand National a čekala tam na Mitchella Bonduranta, je to tak?“

„Ano, to by mohl.“

Vytáhl jsem z kapsy telefon a nenápadně ho položil na pracovní plochu pultíku, který mi zároveň posloužil jako zákryt. A zatímco jsem pak jednou rukou listoval stránkami se jmény, druhou jsem si v telefonu otevřel textovou zprávu, která mi před chvílí přišla. Byla od Bullocksové.

Strana 3, pravý odstavec, 5. jméno zdola – Don Driscoll.

Zjistili jsme, že dělal IT v ALOFT. Pracujeme na tom.

Trefa. Konečně jsem měl v ruce něco, díky čemu jsem se mohl pohnout z místa.

„Ctihodnosti, chtěl bych teď svědkyni ukázat tento dokument. Je to vytištěný jmenný seznam lidí, kteří jsou jejími facebookovými přáteli.“

Freemanová viděla, že se její vítězné ráno ocitlo v ohrožení, a tak rychle vznesla námitku. Soudce ani nečekal na moje argumenty a rovnou ji odmítl se slovy, že Freemanová tyto dveře otevřela sama. Předal jsem své klientce seznam a vrátil se k pultíku.

„Můžete teď přejít na třetí stránku seznamu a přečíst jméno figurující v pravém sloupci jako páté zdola?“

Freemanová znovu podala námitku – tentokrát jí vadilo, že seznam není ověřený. Soudce jí sdělil, že pokud podle jejího názoru předkládám falešnou důkazní položku, bude mít příležitost napadnout ji u návazného křížového výslechu.

Vyzval jsem Lisu, aby přečetla jméno.

„Don Driscoll.“

„Děkuji vám. Říká vám to jméno něco?“

„Ne, vůbec ne.“

„Ale ten člověk je jedním z vašich facebookových přátel.“

„Já vím, ale jak už jsem řekla, neznám všechny své internetové přátele. Na to je jich příliš mnoho.“

„A nevzpomínáte si, jestli vás Don Driscoll někdy přímo nekontaktoval a nepředstavil se vám jako pracovník firmy s názvem ALOFT?“

Freemanová vznesla námitku a požádala o konzultaci.

Soudce si nás přivolal k sobě.

„Co to všechno znamená, Ctihodnosti? Pan obhájce nemůže jen tak žonglovat se jmény. Chci vidět nějaký důkaz, že jen nahodile nezapíchl prst do seznamu a nevybral z něj nějaké jméno.“

Perry zamyšleně přikývl.

„Souhlasím, pane Hallere.“

Můj telefon stále ležel na pultíku. Jestli mi na něj mezitím přišly od Bullocksové nové informace, momentálně mi k ničemu nebyly.

„Pane soudce, pokud si přejete, můžeme se odebrat do vaší pracovny a sehnat k telefonu mého vyšetřovatele.

Poprosil bych však soud o trochu shovívavosti. Obžaloba otevřela téma toho facebookového profilu teprve dnes ráno a já se na to snažím reagovat. Buď můžeme jednání pozastavit a počkat, až vám ten důkaz obstarám, anebo můžeme pokračovat až do chvíle, kdy obhajoba předvolá Dona Driscolla – paní Freemanová se pak do něj může pustit a sama se přesvědčit, jestli je to jen nahodilé jméno, jemuž neoprávněně přikládám důležitost.“

„Vy ho hodláte předvolat?“

„Myslím, že nemám jinou možnost vzhledem k rozhodnutí obžaloby přehrabovat se ve starých příspěvcích mé klientky na Facebooku.“

„Dobrá tedy, počkáme si na svědeckou výpověď pana Driscolla. Ale nezklamte mě, pane Hallere – ne že přijdete k soudu a prohlásíte, že jste si to rozmyslel. Pokud to uděláte, rozhodně vás nepochválím.“

„Ano, Ctihodnosti.“

Vrátili jsme se na místa a já zopakoval Lise poslední otázku.

„Kontaktoval vás Don Driscoll někdy na Facebooku nebo kdekoliv jinde a představil se jako pracovník firmy ALOFT?“

„Ne, nikdy.“

„Znáte firmu ALOFT?“

„Ano. Je to název jednoho vyvlastňovacího mlýnu, které banky jako WestLand National využívají k vyřizování veškerých písemností spojených s propadlými hypotékami.“

„Angažovala se tato firma i v případě vaší propadlé hypotéky?“

„Ano, plně.“

„Vyjadřuje zkratka ‚ALOFT‘ něco konkrétního? Víte, co znamená?“

„,A. Louis Opparizio Financial Technologies‘. Tak zní plný název této firmy.“

„Co by pro vás znamenalo zjištění, že zmíněný Donald Driscoll, který se stal jedním z vašich přátel na Facebooku, je zaměstnancem firmy ALOFT?“

„Znamenalo by to pro mě, že se někdo z firmy ALOFT

dostal ke všem mým příspěvkům.“

„Takže by tenhle pan Driscoll v podstatě v kterémkoliv okamžiku věděl, kde jste a kam se chystáte, je to tak?“

„Ano.“

„Měl by přístup i k vašim příspěvkům z loňského září, ve kterých jste uvedla, že jste našla parkovací místo pana Bonduranta a že na něj počkáte v garáži u banky, je to tak?“

„Ano, přesně tak.“

„Děkuji, Liso. Nic dalšího nemám.“

Cestou zpátky ke stolu obhajoby jsem si nemohl nechat ujít kradmý pohled na Freemanovou. Už nezářila. Jen upřeně hleděla před sebe. Přesunul jsem pohled na galerii, ale Maggie už byla pryč.

43. kapitola

Odpoledne patřilo Shamiram Arslanianové, mé expertce na soudní kriminalistiku z New Yorku. Jejích služeb jsem velmi úspěšně využil už při předchozích procesech a měl jsem v plánu si to zopakovat. Shami měla diplomy z Harvardu, MIT a Kriminalistické fakulty Johna Jaye, přičemž v posledně jmenované instituci v současnosti pracovala jako výzkumná expertka, a kromě toho měla mentalitu vítězky a fotogenickou tvář. A aby toho nebylo málo, na svědecké lavici z ní vyzařovaly poctivost a objektivita, které propůjčovaly každému jejímu slovu mimořádnou důležitost. Byla zkrátka snem každého advokáta. I ona samozřejmě pracovala za mzdu, ale zakázky přijímala s tím, že je oddaná vědě, a pouze v případě, že všemu, co řekne na svědecké lavici, plně věří. Pro mě měla navíc v tomto případě ještě jednu výhodu: byla přesně stejně vysoká jako moje klientka.

Během polední přestávky si Arslanianová přichystala před boxem porotců figurínu. Byla to mužská postava vysoká přesně sto osmdesát šest centimetrů, což odpovídalo výšce Mitchella Bonduranta v botách. Figurína měla na sobě oblek podobný tomu, ve kterém byl Bondurant zavražděn, a přesně stejné boty. Díky kloubním spojením mohla v plném rozsahu napodobovat přirozený lidský pohyb.

Když soud opět zasedl a moje svědkyně zaujala místo na svědecké lavici, dal jsem si tu práci a zrekapituloval s Arslanianovou její četné profesní úspěchy a reputaci. Chtěl jsem, aby si porotci uvědomili, čeho tato žena dosáhla, a aby se jim líbila pohotovost, s níž obvykle odpovídala na otázky.

A také jsem chtěl, aby si uvědomili, že se díky své kvalifikaci a znalostem pohybuje na jiné úrovni než experti předvolaní státem. Na vyšší úrovni.

Jakmile jsem nabyl přesvědčení, že jsme na porotce udělali náležitý dojem, přesunuli jsme pozornost k figuríně.

„Doktorko Arslanianová, požádal jsem vás, abyste zhodnotila aspekty vraždy Mitchella Bonduranta, je to tak?“

„Ano, to jste udělal.“

„Konkrétně jsem se chtěl zaměřit na fyzické parametry zločinu, viďte?“

„Ano, v podstatě jste mě požádal, ať zjistím, zda vaše klientka mohla spáchat zmíněný zločin tak, jak tvrdí policie.“

„A dospěla jste k závěru, že mohla?“

„Ano i ne. Stanovila jsem, že sice tento zločin spáchat mohla, ale že ho nemohla spáchat způsobem, jaký naznačili detektivové.“

„Můžete své závěry vysvětlit?“

„Raději bych to rovnou demonstrovala, přičemž budu představovat vaši klientku.“

„Jak jste vysoká, doktorko Arslanianová?“

„Bez bot měřím sto padesát osm centimetrů, což je, jak jsem se dozvěděla, výška shodná s výškou Lisy Trammelové.“

„A poslal jsem vám kladivo, které je přesnou kopií nástroje nalezeného policií a potvrzeného jako vražedná zbraň?“

„Ano, poslal. Mám ho tady s sebou.“

Arslanianová vytáhla kopii kladiva z regálu nacházejícího se před svědeckou lavicí.

„A obdržela jste ode mě fotografie pracovních bot zabavených z neuzamčené garáže obžalované, na nichž se později našla krev oběti?“

„Ano, ty jste mi taky poslal a mně se podařilo sehnat na internetu naprosto totožný pár. Právě mám ty boty na nohou.“

Svědkyně vystrčila na straně porotců nohu a ukázala jim gumovou botu. Soudní síní se rozlehl zdvořilý smích.

Požádal jsem soudce, aby mé svědkyni umožnil provést názornou ukázku jejích zjištění, a on mi i přes námitku obžaloby vyhověl.

Arslanianová sebrala kladivo, vstala ze svědecké lavice a zamířila k figuríně.

„Řešila jsem tedy otázku, zda mohla žena vysoká sto padesát osm centimetrů, což je shodou okolností i moje výška, zasadit smrtelný úder do temene muže měřícího v botách sto osmdesát šest centimetrů. Rukojeť kladiva zvyšuje dosah úderu přibližně o pětadvacet centimetrů, což útočníkovi jistě pomůže, ale je to dostatečná výška? Tak zněla moje otázka.“

„Pokud vás mohu přerušit, paní doktorko, můžete nám něco říct o své figuríně a o tom, jak jste ji připravila pro svou svědeckou výpověď?“

„Samozřejmě. Vážení přítomní, toto je Manny, kterého používám vždy, když vystupuji jako svědkyně v soudních procesech a když provádím testy ve své laboratoři na kriminalistické fakultě. Má všechny klouby jako opravdový člověk, v případě potřeby se dá rozebrat a ze všeho nejlepší na něm je, že mi nikdy neodmlouvá a neříká mi, že mám v těch džínech velký zadek.“

Za poslední větu si Shami opět vysloužila zdvořilý smích.

„Děkuji vám, paní doktorko,“ řekl jsem rychle, než ji soudce stačí napomenout, aby zachovávala vážnost.

„Kdybyste teď mohla přikročit k názorné ukázce.“

„Jistě. Na základě pitevní zprávy, fotografií a kreseb jsem tedy na lebce figuríny přesně lokalizovala místo, kam byl zasazen smrtelný úder. Podle zářezu v úderové ploše víme, že pachatel na pana Bonduranta zaútočil zezadu.

Podle rovnoměrné hloubky depresní fraktury lebeční kosti dále víme, že rána byla na temeno vedena rovnoměrně.

Přiložíme-li tedy kladivo takto v přímém úhlu…“

Arslanianová vylezla na malý žebřík vedle Mannyho, aby mohla přiložit úderovou plochu kladiva na horní část lebky, kam ji poté připevnila pomocí dvou gumiček natažených od brady figuríny. Slezla dolů a ukázala na kladivo a rukojeť, která trčela v pravém úhlu k ose figuríny a rovnoběžně s podlahou.

„Jak tedy vidíte, tohle nefunguje. Já měřím v těchhle botách metr šedesát, obžalovaná měří v těchhle botách metr šedesát a rukojeť je až tady nahoře.“

Natáhla ruku ke kladivu, ale v žádném případě ho nemohla pořádně uchopit.

„Závěr tedy zní, že obžalovaná nemohla vést smrtelný úder v této poloze – tedy ve chvíli, kdy oběť stála zpříma.

Nabízejí se nám tedy nějaké další polohy, které by byly v souladu s tím, co o útoku víme? Řekli jsme si, že k útoku došlo zezadu, takže pokud se oběť předkláněla – řekněme, že například upustila klíče nebo něco podobného –, pak sami vidíte, že to opět nefunguje, protože se ke kladivu nemohu dostat přes její záda.“

Během výkladu ohnula Arslanianová figurínu v pase a pak zezadu natáhla ruku ke kladivu.

„Ne, to opravdu nejde. Prozradím vám, že jsem celé dva dny v přestávkách mezi přednáškami hledala jiné způsoby, jak při těchto parametrech zasadit smrtelnou ránu, ale přišla jsem jen na dva proveditelné způsoby: buďto oběť z nějakého důvodu klečela nebo dřepěla, anebo se shodou okolností právě dívala do stropu.“

Svědkyně znovu upravila figurínu do vzpřímené polohy a pak jí zaklonila hlavu, takže se rukojeť kladiva dostala níže. Když poté Arslanianová kladivo uchopila, zdála se tato poloha přijatelná, jenže figurína v tu chvíli hleděla téměř kolmo vzhůru.

„Podle pitevní zprávy byly na obou kolenou patrné výrazné oděrky, a v jednom koleni dokonce praskla čéška.

Příčinou těchto zranění byl podle zprávy pád pana Bonduranta na zem po prvním úderu. Nejprve padl na kolena a pak se překotil obličejem k zemi. Říkáme tomu mrtvolný pád. Vzhledem k tomuto typu zranění kolenou mohu vyloučit, že oběť v době prvního úderu klečela nebo dřepěla těsně u země. Takže zbývá jen tato poloha.“

Ukázala na hlavu figuríny, která byla stále ostře zakloněná a jejíž obličej bez tváře směřoval vzhůru.

Zkontroloval jsem pohledem porotce. Všichni upřeně sledovali dění před sebou. Jako prvňáčci při maňáskovém divadle.

„Dobře, paní doktorko, když jste vrátila hlavu zpět do vzpřímené nebo jen mírně zakloněné polohy, vypočítala jste minimální a maximální výšku, kterou musel skutečný pachatel tohoto zločinu mít?“

Freemanová vyskočila a navýsost rozhořčeným tónem ze sebe vysypala námitku.

„Ctihodnosti, tohle není věda. To je pavěda. Celá tato ukázka je jen kouřová clona a on teď svědkyni žádá, aby mu sdělila výšku člověka, který to mohl udělat? Nemůžeme přece naprosto přesně vědět, v jaké poloze nebo v jakém úhlu měla hlavu oběť tohoto strašlivého…“

„Ctihodnosti, závěrečné řeči mají přijít na řadu až příští týden,“ skočil jsem jí do řeči. „Má-li obžaloba nějakou námitku, měla by ji sdělit soudci, místo aby hovořila k porotě a pokoušela se jí vsugerovat svůj…“

„Dobrá,“ řekl soudce. „Nechte toho, oba. Pane Hallere, dostal jste s touto svědkyní široký prostor. Ale ve chvíli, kdy paní Freemanová vznesla námitku, jsem s ní začínal souhlasit. Námitka se přijímá.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti,“ řekla Freemanová, jako by ji Perry právě zachránil před osamělou smrtí v poušti.

Utřídil jsem si myšlenky, pohlédl na svou svědkyni a její figurínu, zadíval se do poznámek a kývl. Získal jsem, co se dalo.

„Nemám dalších otázek,“ prohlásil jsem.

Freemanová nějaké otázky měla, ale přestože se usilovně snažila svědectví Shami Arslanianové i její závěry zviklat, ostřílená svědkyně neustoupila ostřílené státní zástupkyni ani o píď. Freemanová na ni během křížového výslechu dorážela téměř čtyřicet minut, ale nejblíže ke skórování byla ve chvíli, kdy Arslanianová připustila, že se nedá se stoprocentní jistotou říci, co přesně se v garáži během Bondurantovy vraždy stalo. Soudce nám již v průběhu týdne oznámil, že v pátek skončíme dříve, protože musí v polovině odpoledne odjet na schůzku soudců z okresu Los Angeles.

Odpolední přestávku jsme tedy vynechali a pokračovali jsme až téměř do čtyř hodin, kdy Perry jednání přerušil a popřál nám hezký víkend. Do dvoudenního volna jsem vstupoval s pocitem, že mám nad obžalobou navrch.

Podařilo se nám oslabit argumenty obžaloby tím, že jsme velkou část důkazů zpochybnili či podkopali, a jednací týden jsme zakončili dvěma klíčovými výpověďmi: při té první Lisa Trammelová popřela vinu a prohlásila, že se stala obětí spiknutí, a při té druhé moje expertka na soudní kriminalistiku dokázala, že je fyzicky vyloučeno, aby obžalovaná spáchala zločin tak, jak bylo popsáno – ledaže nějakou shodou okolností zasadila smrtelný úder právě ve chvíli, kdy oběť hleděla přímo do stropu parkovací garáže.

Věřil jsem, že jsou to silná semínka pochybností. Měl jsem zkrátka z jednání dobrý pocit, a když jsem si sbalil věci, bloumal jsem ještě chvíli u stolu obhajoby a hledal v jednom spisu něco, co tam ve skutečnosti nebylo. Napůl jsem totiž očekával, že ke mně Freemanová přistoupí a požádá mě, abych své klientce tlumočil návrh na mimosoudní dohodu.

To se však nestalo. Když jsem zvedl hlavu od předstírané práce, byla už státní zástupkyně pryč.

Sjel jsem výtahem do prvního patra. Všichni soudci dnes možná měli schůzi týkající se upadajících pravidel o zachovávání dekora v soudní síni, ale já předpokládal, že na státním zastupitelství se bude normálně pracovat. Na recepci jsem oznámil, že jdu za Maggií McPhersonovou, a byl jsem vpuštěn dovnitř. Maggie seděla v kanceláři s jiným státním zástupcem, ale ten měl naštěstí dovolenou. Byli jsme sami.

Odtáhl jsem si od stolu kolegovu židli a posadil se před Maggii.

„Dneska jsem se byla dvakrát podívat na přelíčení,“

řekla moje exmanželka. „Viděla jsem kus tvého přímého výslechu té expertky z Johna Jaye. Je to dobrá svědkyně.“

„Jo, je dobrá. Taky jsem si tě všiml. Ale nevěděl jsem, kvůli komu tam jsi – jestli kvůli mně, nebo kvůli Freemanové.“

Maggie se usmála.

„Možná kvůli sobě. Pořád se od tebe učím, Hallere.“

Tentokrát jsem se usmál já.

„Maggie McTerorsonová že se učí ode mě? Vážně?“

„No…“

„Ne, nemusíš odpovídat.“

Oba jsme se zasmáli.

„Každopádně jsem rád, že ses tam zastavila,“ řekl jsem.

„Co máte s Hay na víkend v plánu?“

„Nevím. Asi budeme doma. A ty asi musíš stejně pracovat.“

Přikývl jsem.

„Myslím, že musíme někoho vypátrat. Pondělí a úterý budou navíc nejdůležitější dny celého procesu. Ale kino nebo něco podobného bychom snad zvládnout mohli.“

„Jasně.“

Několik okamžiků jsme oba mlčeli. Měl jsem za sebou jeden z nejúspěšnějších dnů, které jsem kdy u soudu zažil, a přesto mě zachvacoval stále silnější pocit ztráty a smutku.

Pohlédl jsem na svou bývalou ženu.

„My už se nikdy nedáme dohromady, že ne, Maggie?“

„Cože?“

„Prostě mě to teď napadlo. Tobě to vyhovuje tak, jak to je teď. Když to jeden z nás opravdu potřebuje, ale zároveň už se to nikdy nevrátí tam, kde to bylo. Ty to nedopustíš.“

„Proč o tom chceš mluvit zrovna teď, Michaeli? Jsi uprostřed procesu. Máš…“

„Jsem uprostřed života, Mags. Prostě bych se chtěl nějak zasloužit o to, abyste na mě mohly být s Hayley hrdé.“

Maggie se ke mně naklonila a natáhla ruku. Na chvíli mi položila dlaň na tvář a pak ji zase odtáhla.

„Myslím, že Hayley na tebe hrdá je.“

„Jo? A co ty?“

Usmála se, ale byla v tom jistá dávka smutku.

„Myslím, že bys měl jet domů a alespoň dnes večer nepřemýšlet o tomhle, o procesu ani o ničem jiném. Prostě pusť všechny starosti z hlavy. Uvolni se.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nemůžu. V pět mám schůzku s jedním práskačem.“

„V případu té Trammelové? S jakým práskačem?“

„To je za prvé jedno a za druhé se stejně jen snažíš změnit téma. Nikdy mi úplně neodpustíš a nezapomeneš, že ne? Nemáš to v sobě, a možná proto jsi tak dobrá žalobkyně.“

„Jo, jasně, já jsem fakt strašně dobrá. Proto teď tvrdnu tady ve Van Nuys a dělám papíry k ozbrojeným loupežím.“

„To je politika. S dovednostmi a odhodláním to nemá nic společného.“

„Jenže výsledek je stejný – ale to je jedno, o těchhle věcech se teď stejně bavit nemůžu. Pořád jsem v práci a ty budeš muset odjet za tím svým práskačem. Jestli chceš vzít Hayley do kina, tak mi zítra zavolej. Zřejmě tě s ní nechám jít samotného a mezitím si vyřídím nějaké pochůzky.“

Vstal jsem. Prohranou bitvu jsem dokázal poznat.

„Dobře, tak já jdu. Zítra ti zavolám. A doufám, že do toho kina půjdeš s náma.“

„Uvidíme.“

„Jasně.“

Sešel jsem ze schodů a rychle opustil budovu. Přešel jsem přes náměstí a zamířil po Sylmar Avenue k Victory Building. Záhy jsem dorazil k motocyklu parkujícímu u obrubníku. Poznal jsem v něm Ciskovu motorku.

Drahocenný Harley-Davidson z roku 63, s motorem Panhead, černou perleťovou nádrží a stejně černými blatníky. Uchechtl jsem se. Lorna, moje druhá exmanželka, skutečně udělala, co jsem jí řekl. Vůbec poprvé.

Nechala motorku odemčenou, protože si zřejmě říkala, že před soudní budovou a přilehlou policejní stanicí jí žádné nebezpečí nehrozí. Odtáhl jsem stroj od obrubníku a vedl ho po Sylmar Avenue. Musel na mě být úžasný pohled: chlap ve svém nejlepším obleku od Cornelianiho tlačí po ulici harleje a mezi řidítky má položený kufřík.

Když jsem konečně došel do kanceláře, bylo teprve půl páté a do informativní schůzky s Herbem Dahlem mi zbývalo ještě třicet minut. Svolal jsem tedy krátkou poradu a pokusil se znovu proniknout do případu, abych tím vytlačil z hlavy myšlenky na rozhovor s Maggií. Řekl jsem Ciskovi, kde stojí jeho motorka, a požádal o nejnovější informace o seznamu facebookových přátel naší klientky.

„Ale ze všeho nejdřív mi řekněte, jak je možné, že jsem vůbec nevěděl o jejím účtu na Facebooku?“ zeptal jsem se.

„To je moje vina,“ odpověděla Aronsonová rychle. „Už jsem ti řekla, že jsem o tom účtu věděla, a že mě Lisa dokonce přijala mezi své přátele. Jen jsem si neuvědomila, jak moc je to důležité.“

„Mně to taky uniklo,“ navázal Cisco. „Se mnou se taky spřátelila. Rozhlížel jsem se po její stránce a ničeho si nevšiml. Měl jsem se dívat pozorněji.“

„Já taky,“ dodala Lorna.

Podíval jsem se na jejich tváře. Tvořili jednotnou frontu.

„To je bezvadné,“ řekl jsem. „Všem čtyřem nám to uniklo a naše klientka se nám to neobtěžovala říct. Takže máme asi všichni padáka.“

Odmlčel jsem se na efekt.

„A co to jméno, které jste objevili? Don Driscoll? Odkud se ten člověk vzal a víme o něm něco dalšího? Freemanová nám dneska ráno možná nevědomky upustila do klína klíč k celému případu, vážení. Takže co máme?“

Aronsonová pohlédla na Ciska a dala mu přednost.

„Jak víš,“ začal vyšetřovatel, „firma ALOFT byla v únoru prodána firmě LeMure Fund, přičemž Opparizio si udržel místo v jejím čele. A protože LeMure je veřejně obchodovaná společnost, na celou transakci dohlížela Federální obchodní komise a akcionáři o ní měli k dispozici veškeré informace. Včetně seznamu zaměstnanců, kteří ve firmě ALOFT zůstanou i po prodeji. Ten seznam tady mám – je z patnáctého prosince.“

„A tak jsme začali porovnávat seznam zaměstnanců ALOFT se seznamem Lisiných facebookových přátel,“

pokračovala Bullocksová. „Donald Driscoll je naštěstí vysoko v abecedě. Objevili jsme ho docela rychle.“

Přikývl jsem. Oba na mě udělali dojem.

„A co je tedy ten Driscoll zač?“

„V dokumentech Federální obchodní komise figurovalo jeho jméno v kolonce ‚informační technologie‘,“ odpověděl Cisco. „A tak jsem to prostě zkusil, zavolal jsem na ALOFT

a chtěl ho k telefonu. Řekli mi, že tam Donald Driscoll donedávna pracoval, ale k prvnímu únoru mu vypršela pracovní smlouva a kontrakt nebyl obnoven. Takže je fuč.“

„Začali jste po něm pátrat?“ zeptal jsem se.

„Začali. Jenže má dost běžné jméno, což nás zpomaluje.

Jakmile něco zjistíme, budeš první, kdo se to dozví.“

Prověřování jmen ze soukromého sektoru se vždycky trochu vleklo. Nebyla to taková hračka, jako když je člověk policajt a jednoduše zadá příslušné jméno do některé z mnoha policejních databází.

„Nepolevujte v úsilí,“ pronesl jsem. „Tohle může být klíč k celému případu.“

„Neboj, šéfe,“ ujistil mě Cisco. „Nikdo v úsilí nepolevuje.“

44. kapitola

Jednatřicetiletý Donald Driscoll, bývalý zaměstnanec firmy ALOFT, bydlel v Long Beach, ve čtvrti s názvem Belmont Shore. V neděli ráno jsem za ním s Ciskem zajel, abych mu předal soudní předvolání – doufal jsem přitom, že se mnou bude ochoten mluvit, takže ho nebudu muset předvolávat na svědeckou lavici naslepo.

Rojas souhlasil, že bude pracovat i v den volna, aby tím napravil své dřívější poklesky. Ujal se řízení lincolnu, zatímco my jsme se posadili dozadu a Cisco mě informoval o závěrech, které vyvodil ze svých nejnovějších poznatků o vraždě Mitchella Bonduranta. Nyní už nebylo pochyb o tom, že hypotéza obhajoby do sebe hezky zapadá a že by Driscoll mohl být svědkem, který tomu všemu nasadí korunu.

„Víš,“ řekl jsem, „kdyby s námi Driscoll spolupracoval a řekl to, co si myslím, že řekne, mohli bychom tenhle případ doopravdy vyhrát.“

„Jenže to je velké ‚kdyby‘,“ odvětil Cisco. „U tohohle člověka musíme být připraveni na všechno. Co my víme, třeba to nakonec udělal on. Víš, kolik měří? Metr devadesát.

Má to napsáno v řidičáku.“

Podíval jsem se na něj.

„Ten jsem sice neměl vidět, ale náhodou jsem k němu získal přístup,“ dodal vyšetřovatel.

„O žádných tvých trestných činech nechci nic slyšet, Cisco.“

„Jen ti říkám, že jsem viděl informace z jeho řidičáku, nic víc.“

„Fajn. Nic víc vědět nechci. Jaký navrhuješ postup, až tam dorazíme? Napadlo mě, že bychom jednoduše zaklepali na dveře.“

„Jo, to uděláme. Ale stejně si musíš dávat pozor.“

„Já přece budu stát za tebou.“

„Jo, seš opravdovej kamarád.“

„To jsem. A mimochodem, jestli tě zítra předvolám na svědeckou lavici, budeš se muset dostavit v košili, která má rukávy a taky límec. Abys byl trochu k světu, člověče.

Nechápu, jak může Lorna ty tvoje manýry vydržet.“

„Už teď je vydržela dýl než ty tvoje.“

„Jo, to je vlastně fakt.“

Otočil jsem se a zadíval se z okna. Měl jsem dvě bývalé manželky, které byly zároveň zřejmě mými dvěma nejlepšími kamarádkami. Ale nic víc. Kdysi jsem je měl, ale nedokázal jsem si je udržet. Co to o mně vypovídalo? Snil jsem o tom, že jednoho dne budeme Maggie, moje dcera a já zase žít společně jako rodina. Skutečnost však byla taková, že se to nikdy nestane.

„Jseš v pohodě, šéfe?“

Obrátil jsem se zpátky k Ciskovi.

„Jo, proč?“

„Já nevím. Vypadáš trochu roztřeseně. Co kdybych na ty dveře zaklepal já, a jestli bude Driscoll mluvit, prozvoním tě na mobil a ty přijdeš za mnou?“

„Ne, uděláme to společně.“

„Ty seš šéf.“

„Jo, já jsem šéf.“

Připadal jsem si však spíš jako břídil. V tom okamžiku jsem se rozhodl, že vezmu věci do vlastních rukou a najdu způsob, jak sám sebe spasit. Hned po procesu.

Belmont Shore mělo atmosféru venkovského plážového městečka, přestože bylo součástí Long Beach. Driscoll bydlel ve dvoupodlažním bytovém domě z 50. let s modrobílou fasádou, který stál nedaleko od bayshoreského mola.

Jeho byt se nacházel zhruba v polovině prvního patra, podél něhož se na čelní straně táhl venkovní ochoz. Cisco zaklepal a postavil se vedle dveří, takže jsem před bytem zůstal stát sám.

„To si děláš legraci?“ zeptal jsem se.

Vyšetřovatel se na mě jen podíval. Nedělal si legraci.

Také já jsem tedy ustoupil na bok. Čekali jsme, ale nikdo se neozýval, přestože byla neděle před desátou ranní. Cisco na mě znovu pohlédl a zvedl obočí, jako by se chtěl zeptat: Co teď chceš dělat?

Neodpověděl jsem. Otočil jsem se k zábradlí a podíval se na parkoviště před domem. Všiml jsem si několika očíslovaných prázdných míst. Ukázal jsem na ně.

„Najdeme čtyřiadvacítku a zjistíme, jestli tu má auto.“

„Zajdi tam sám,“ řekl Cisco. „Já to zatím omrknu tady.“

„Cože?“

Neviděl jsem nic, co by se tu dalo omrkávat. Stáli jsme na ochozu širokém půldruhého metru, který se táhl podél všech bytů v prvním patře. Nebyl tu žádný nábytek, žádná jízdní kola, jen betonová masa.

„Prostě běž zkontrolovat to parkoviště,“ zopakoval Cisco.

Zamířil jsem dolů. Když jsem se sklonil a podíval se pod tři auta, abych zjistil, jaké číslo je pod nimi namalované, uvědomil jsem si, že čísla parkovacích míst neodpovídají číslům bytů. V domě bylo dvanáct bytových jednotek, přičemž byty číslo 1 až 6 se nacházely v přízemí a čísla 21

až 26 v prvním patře. Parkovací místa však byla očíslovaná od jedničky do šestnáctky. Tipl jsem si, že podle tohoto schématu by měl mít Driscoll číslo 10, ovšem jen za předpokladu, že má každý byt vyhrazené jedno parkovací místo. To dávalo smysl, protože očíslovaných míst tu bylo jen šestnáct a já si všiml, že dvě místa jsou určená pro návštěvníky a dvě pro invalidy.

Stále jsem obracel tato čísla v hlavě a díval se na deset let staré BMW zaparkované na místě číslo 19, když na mě Cisco zavolal z ochozu. Zvedl jsem hlavu a on na mě mávl.

„Když jsem došel nahoru, stál vyšetřovatel v otevřených dveřích bytu číslo 24. Gestem mě uvedl dovnitř.

„Spal, ale konečně mi otevřel.“

Vstoupil jsem do bytu a spatřil neupraveného muže, který seděl na gauči ve skrovně zařízeném obývacím pokoji.

Vlasy mu trčely v rozcuchaných chomáčích na pravou stranu a přes ramena měl přehozenou deku. Navzdory jeho vyjukanému zjevu jsem poznal, že jde o muže z fotografie, kterou Cisco stáhl z facebookového účtu Donalda Driscolla.

„To je lež,“ řekl na úvod. „Já mu neotevřel. On se sem vloupal.“

„Ne, tys mě pozval,“ prohlásil Cisco. „Mám na to svědka.“

Ukázal na mě. Mladý muž kalným zrakem sledoval jeho prst a pak se na mě poprvé podíval. V jeho očích se okamžitě objevil záblesk poznání. V tu chvíli jsem věděl, že je to Driscoll a že jsme na něco kápli.

„Hej, heleďte, já nevím, co to…“

„Jste Donald Driscoll?“ zeptal jsem se.

„Neřeknu vám ani hovno, chlape. Nemůžete se sem jen tak vloupat…“

„Hej!“ zaječel Cisco hlasitě.

Muž na gauči poskočil. Dokonce i já jsem sebou trhl, protože jsem tuhle Ciskovu novou vyšetřovací taktiku nečekal.

„Odpověz mu na otázku,“ pokračoval Cisco o něco klidnějším hlasem. „Jsi Donald Driscoll?“

„Kdo to chce vědět?“

„Vy víte, kdo to chce vědět,“ řekl jsem. „Poznal jste mě, sotva jste se na mě podíval. A taky víte, proč jsme tady, Donalde, viďte?“

Přešel jsem přes pokoj a vytáhl z bundy předvolání k soudu. Driscoll byl vysoký, ale byl vychrtlý a kůži měl bílou jako upír, což bylo u člověka bydlícího jeden blok od pláže zvláštní. Hodil jsem mu složený dokument do klína.

„Co to je?“ zeptal se Driscoll a smetl papír na podlahu, aniž ho alespoň rozložil.

„To je předvolání k soudu. Klidně ho můžete hodit na podlahu a rozhodnout se ho nečíst, ale na tom už teď vůbec nezáleží. Předvolání jste řádně obdržel, Donalde. Mám na to svědka a navíc jsem právní autorita. Takže jestli se zítra v devět nedostavíte ke svědecké výpovědi, budete do oběda ve vězení za pohrdání soudem.“

Driscoll se sehnul a popadl předvolání.

„To si ze mě děláte srandu, kurva? Vždyť mě zabijete.“

Pohlédl jsem na Ciska. Jednoznačně jsme byli něčemu na stopě.

„O čem to mluvíte?“

„Mluvím o tom, že nemůžu vypovídat! Jestli se jenom přiblížím k soudní budově, tak mě zabijou. Nejspíš i teď sledujou tenhle barák.“

Znovu jsem se podíval na Ciska a pak znovu na muže na gauči.

„Kdo vás zabije, Donalde?“

„To neřeknu. Co si myslíte, kurva?“

Hodil na mě předvolání; dokument se mi odrazil od hrudníku a třepetavě se snesl na podlahu. Současně s tím vyskočil Driscoll z gauče a vyrazil k otevřeným dveřím.

Deka z něj spadla a já viděl, že má na sobě jen trenýrky a tričko. Než však stačil uběhnout tři kroky, složil ho Cisco vlastním tělem jako zkušený zadák. Driscoll naletěl do zdi a nekoordinovaně se zhroutil na podlahu. Ze stěny spadl zarámovaný plakát dívky na surfařském prkně a rozbil se na zemi vedle něj.

Cisco se klidně sklonil, vytáhl Driscolla na nohy a doprovodil ho zpátky ke gauči. Já zatím přistoupil ke dveřím a zavřel je pro případ, že by údery do zdi probudily pozornost zvědavého souseda. Nato jsem se otočil a vrátil se do obýváku.

„Před tímhle neutečete, Donalde,“ řekl jsem. „Povězte nám, co víte a co jste udělal, a my vám pomůžeme.“

„Pomůžete mi tak akorát do hrobu, kreténi. A myslím, že jste mi zlomili lopatku.“

Začal si protahovat paži a rameno, jako by se připravoval na nadhoz v deváté směně. Zašklebil se.

„Jak to vypadá?“ zeptal jsem se.

„Už jsem to říkal, mám ho asi zlomený. Cítil jsem, jak mi tam něco povolilo.“

„To bys s ním vůbec nemohl hýbat,“ odbyl ho Cisco.

Jeho hlas měl výhrůžný tón, jako by Driscolla čekaly další následky, pokud by si skutečně tu lopatku zlomil. Když jsem promluvil já, zněl můj hlas naopak klidně a vstřícně.

„Co víte, Donalde? Proč jste začal být pro Opparizia rizikem?“

„Nic nevím a to jméno jsem nevyslovil – řek jste ho vy.“

„Musíte něco pochopit. Právě jste právoplatně obdržel předvolání k soudu. Buďto se tam objevíte a budete svědčit, anebo zůstanete ve vězení tak dlouho, dokud nebudete svědčit. Ale přemýšlejte o tomhle, Donalde: když budete vypovídat o všem, co víte o společnosti ALOFT, a o tom, co jste udělal, pak budete chráněný. Nikdo vám nezkřiví ani vlásek na hlavě, protože by bylo naprosto zjevné, odkud vítr vane. Je to vaše jediná možnost.“

Driscoll zavrtěl hlavou.

„Jo, zjevný by to bylo, kdyby to udělali hned. Ale co takhle za deset let, když už si na ten váš přiblblej proces nebude nikdo pamatovat a oni se pořád budou moct skrejvat za těma svejma hromadama prachů?“

Na tohle jsem neměl odpověď.

„Podívejte, máme u soudu klientku, která v podstatě hraje o život. Má malého syna a oni se jí snaží všechno vzít.

A já nehodlám…“

„S tím běžte do prdele, vždyť to nejspíš doopravdy udělala. Mluvíme tu o dvou různejch věcech. Já jí pomoct nemůžu. Nemám důkazy. Nemám nic. Tak mě prostě nechte na pokoji, ano? A co můj život? Já chci mít taky život.“

Pohlédl jsem na něj a smutně zavrtěl hlavou.

„Já vás nemůžu nechat na pokoji. Zítra vás předvolám na svědeckou lavici. Můžete odmítnout vypovídat. A jestli jste spáchal nějaký trestný čin, můžete se dokonce odvolat na pátý dodatek. Ale budete tam a oni taky. Budou vědět, že s vámi mají těžko řešitelný problém. Vaším nejlepším řešením je všechno rovnou vyklopit, Donalde. Vysypat to ze sebe, a získat tak ochranu. Pět let, deset let nebo nejspíš nikdy se vás nebudou moct ani dotknout, protože o vaší výpovědi bude existovat záznam.“

Driscoll upřeně hleděl na popelník plný mincí na konferenčním stolku, ale ve skutečnosti zřejmě viděl něco jiného.

„Možná bych si měl obstarat právníka,“ prohodil.

Pohlédl jsem na Ciska. Přesně to jsem si nepřál. Svědek s vlastním právníkem není nikdy dobrá věc.

„Jistě, fajn, jestli máte právníka, přiveďte ho s sebou.

Ale ani právník nedokáže zabránit pokračování procesu. To předvolání je neprůstřelné, Donalde. Právník vám naúčtuje tisícovku za pokus ho napadnout, ale to mu nevyjde. Pouze tím proti sobě popudíte soudce, protože mu uberete čas vyhrazený na proces.“

V kapse mi začal bzučet telefon. V neděli takhle brzy ráno to bylo neobvyklé. Vytáhl jsem přístroj z kapsy a podíval se na displej. Maggie McPhersonová.

„Přemýšlejte, co jsem vám řekl, Donalde. Já teď musím vzít tenhle hovor, ale za chvilku jsem zpátky.“

Přijal jsem hovor a přesunul se do kuchyně.

„Maggie? Je všechno v pořádku?“

„Jasně, proč by nebylo?“

„Já nevím. Jen že na neděli je ještě trochu brzy. Hayley pořád spí?“

V neděli moje dcera vždy doháněla spánkový deficit.

Když ji nikdo nevyrušil, klidně dokázala spát přes poledne.

„Samozřejmě. Volám ti jen, že ses mi včera neozval, takže se to kino zřejmě přesouvá na dnešek.“

„Eh…“

Matně jsem se rozpomenul, že když jsem byl v pátek odpoledne u Maggie v práci, slíbil jsem jí, že si vyrazíme do kina.

„Máš moc práce.“

Do jejího hlasu se vkradl Tón. Odsuzující, pohrdlivý, shazovačný Tón.

„Momentálně ano. Zrovna jsem v Long Beach a mluvím s jedním svědkem.“

„Takže kino se nekoná? Tohle jí mám říct?“

Slyšel jsem z obývacího pokoje Ciskův i Driscollův hlas, ale byl jsem příliš rozrušený, než abych z jejich rozhovoru pochytil jediné slovo.

„Ne, Maggie, tohle jí neříkej. Jen si nejsem jistý, kdy se odsud dostanu. Dokončím to tady a zavolám ti zpátky. Dřív, než se probudí, dobře?“

„Fajn, budeme na tebe čekat.“

Než jsem stačil zareagovat, ukončila Maggie spojení.

Zastrčil jsem telefon do kapsy a rozhlédl se po místnosti.

Zdálo se, že kuchyně je nejméně používaná místnost v bytě.

Vrátil jsem se do obývacího pokoje. Driscoll stále seděl na gauči a Cisco hlídkoval tak blízko u něj, že mu znemožňoval jakýkoliv další případný pokus o útěk.

„Donald mi právě říkal, jak moc si přeje vypovídat,“

prohodil vyšetřovatel.

„Opravdu? Čím to, že jste změnil názor, Donalde?“

Prošel jsem kolem Ciska a postavil se přímo před Driscolla. Ten ke mně zvedl hlavu, pokrčil rameny a pak kývl Ciskovým směrem.

„Říkal, že jste ještě nikdy nepřišli o svědka, a že kdyby došlo na nejhorší, zná lidi, kteří si dokážou s jejich lidma bez problémů poradit. A já mu tak nějak věřím.“

Pokýval jsem hlavou a před očima se mi vybavila scéna z temné komory v klubovně Road Saints. Rychle jsem ten výjev zaplašil.

„No jo, to má pravdu,“ řekl jsem. „Takže říkáte, že chcete spolupracovat?“

„Jo. Povím vám všecko, co vím.“

„Výborně. Tak co kdybychom začali hned?“

45. kapitola

Na počátku procesu se Andree Freemanové podařilo vystrnadit Jennifer Aronsonovou od stolu obhajoby na základě skutečnosti, že jsem svou mladou kolegyni zařadil rovněž na seznam svědků. Když pak v pondělí ráno přišla řada na svědeckou výpověď Bullocksové, pokusila se státní zástupkyně zabránit i jí – jednoduše prohlásila, že nesouvisí s obžalobou. Její první námitku jsem odrazit nedokázal, ale tentokrát jsem měl pocit, že právní bohové stojí na mé straně. Kromě toho seděl v sále soudce, který mi stále dlužil kompenzaci za dvě klíčová rozhodnutí ve prospěch obžaloby v první části procesu.

„Ctihodnosti,“ začal jsem, „tuhle námitku snad obžaloba ani nemůže myslet vážně. Paní státní zástupkyně předestřela porotě motiv, který údajně vedl obžalovanou ke spáchání onoho trestného činu. Totiž že se oběť snažila sebrat obžalované dům. Že obžalovaná byla rozhněvaná a frustrovaná, a proto vraždila. Taková je v kostce argumentace obžaloby. Vznášet proto nyní námitku proti vystoupení svědkyně, která nám poskytne bližší podrobnosti o tomto údajném spouštěcím mechanismu, totiž o propadlé hypotéce obžalované, a odůvodňovat to tvrzením, že toto vystoupení nesouvisí s obžalobou, je přinejlepším klamavé a přinejhorším ryze pokrytecké.“

Soudce neztrácel s odpovědí a rozhodnutím čas.

„Námitka vůči svědkyni se zamítá. Nyní přivedeme porotu.“

Jakmile porotci usedli do boxu a Aronsonová zaujala místo na svědecké lavici, přistoupil jsem k přímému výslechu, přičemž jsem začal vyjasněním, proč je tato svědkyně expertkou obhajoby na propadlou hypotéku Lisy Trammelové.

„Slečno Aronsonová, vy jste nebyla oficiálním právním zástupcem v případu propadlé hypotéky paní Trammelové, že ne?“

„Ne, u tohoto případu jsem asistovala vám.“

Přikývl jsem.

„Ve skutečnosti jste však dělala veškerou práci, přestože na všech dokumentech figurovalo moje jméno, je to tak?“

„Ano, to je pravda. Většinu dokumentů ve spisu jsem připravila já. Byla jsem s tím případem důvěrně obeznámena.“

„Takový už je úděl koncipientky-prvoročky, viďte?“

„To asi ano.“

Vyměnili jsme si úsměv. A pak už jsem s ní krok po kroku prošel celý postup při vyřizování propadlé hypotéky.

Nikdy mě neuslyšíte říkat, že člověk musí před porotci mluvit, jako by byli natvrdlí, ale faktem je, že je třeba používat všeobecně pochopitelné výrazy. V porotě sedí dvanáct různých osobností, od makléřů až po hospodyňky, a všechny tyto osobnosti mají odlišné životní zkušenosti.

Všem musíte odvyprávět stejný příběh a máte na to jen jeden pokus. V tom je právě ten trik. Dvanáct osobností, jeden příběh. Váš příběh musí oslovit všechny současně.

Jakmile jsem nastínil, v jaké finanční a právní situaci se moje klientka nacházela, přistoupil jsem k vysvětlení, jakou hru s ní hrála banka WestLand National a její partnerská firma ALOFT.

„Takže když jste obdržela spis s tímto případem, co jste udělala jako první?“

„Řekl jste mi tehdy, abych si navykla kontrolovat všechna data a detaily. Kladl jste mi na srdce, ať se u každého případu ujistím o oprávněnosti požadavku, tedy že instituce, která v našem případě nechala označit hypotéku za propadlou, má skutečně vůči danému klientovi pohledávku.“

„Copak to v tomto případě nebylo zřejmé, když Trammelovi spláceli bance WestLand hypotéku téměř čtyři roky, než se dostali do finančních problémů, což vedlo ke změně jejich situace?“

„Nemuselo to tak být, protože jsme zjistili, že hypoteční sektor zaznamenal v polovině desetiletí explozivní růst. V té době se poskytovalo, restrukturalizovalo a opětovně prodávalo tolik hypoték, že se v mnoha případech ani nestačila řádně převést vlastnická práva. V tomto případě tedy nebylo důležité, komu Trammelovi platili hypoteční splátky. Důležité bylo, který subjekt ve skutečnosti jejich hypotéku držel.“

„Dobrá, a co jste tedy zjistila, když jste překontrolovala data a detaily u propadlé hypotéky Trammelových?“

Freemanová znovu vznesla námitku, že tato otázka s případem nesouvisí, a soudce ji znovu zamítl. Ani jsem Aronsonové nemusel dotaz opakovat.

„Když jsem tato data a detaily překontrolovala, objevila jsem nesrovnalosti a náznaky podvodu.“

„Můžete tyto náznaky specifikovat?“

„Ano. Našla jsem nezvratné důkazy, že převodní listiny byly padělané, takže banka WestLand nebyla oprávněna prohlašovat hypotéku za propadlou.“

„Máte ty dokumenty u sebe, slečno Aronsonová?“

„Ano, mám a můžeme je ukázat v naší powerpointové prezentaci.“

„Buďte tak hodná.“

Aronsonová otevřela notebook, který ležel na stolku před ní, a spustila příslušný program. Na obrazovkách pod stropem se objevil příslušný dokument a já si ho znovu nechal od Bullocksové popsat.

„Takže na co se teď díváme, slečno Aronsonová?“

„Jestli to můžu vysvětlit, tak před šesti lety si Lisa a Jeff Trammelovi koupili dům, na který si vzali hypotéku u zprostředkovatelské firmy s názvem CityPro Home Loans.

Tato firma pak zařadila jejich hypotéku do portfolia s devětapadesáti dalšími hypotékami podobné hodnoty. Toto portfolio následně koupila banka WestLand National. Nyní bylo na této bance, aby dohlédla na řádný převod vlastnických a zástavních práv souvisejících s nákupem portfolia. To se však nikdy nestalo. V případě domu Trammelových k žádnému převodu práv nedošlo.“

„Jak to víte? Copak se na ten převod práv přímo teď nedíváme?“

Vystoupil jsem zpoza pultíku a ukázal na obrazovky nad našimi hlavami.

Aronsonová pokračovala: „Tento dokument se za převod hypotéky vydává, ale když přejdete na poslední stránku…“

Zmáčkla na počítači šipku „dolů“ a proklikala se dokumentem na poslední stranu. Figurovaly na ní podpis pracovníka banky, podpis notáře a také požadovaná notářská pečeť.

„Chci upozornit na dvě věci,“ řekla Aronsonová. „Podle notářského ověření, které zde vidíte, byl tento dokument údajně podepsán šestého března dva tisíce sedm. Tedy krátce poté, co banka WestLand National odkoupila hypoteční portfolio od firmy CityPro. Za banku smlouvu podepsala jistá Michelle Monetová, jejíž podpis na dokumentu vidíte. Nám se však až dosud nepodařilo najít žádnou Michelle Monetovou, která je nebo kdy byla zaměstnankyní banky WestLand National, a to v jakékoliv funkci a na jakékoliv pobočce této banky. Druhý problém je v tom, že pokud se podíváte na notářskou pečeť, pak jasně vidíte, že notářská licence je platná do roku dva tisíce čtrnáct.“

Na tomto místě se Aronsonová podle naší předchozí dohody odmlčela, jako by podvod s notářskou pečetí musel být každému zřejmý. Dlouho jsem neříkal nic, jako bych čekal na bližší vysvětlení.

„Dobrá, a co je špatného na tom, že je licence platná do roku dva tisíce čtrnáct?“

„Ve státě Kalifornie se notářské licence prodlužují vždy o pět let. To by znamenalo, že tato pečeť byla vydána v roce dva tisíce devět, avšak datum notářského ověření tohoto dokumentu je šestý březen dva tisíce sedm. V tom roce přitom tato notářská pečeť ještě nebyla vydána. To znamená, že dokument, na který se díváme, byl zfalšován tak, aby zpětně ustanovoval zástavní právo banky WestLand National na nemovitost Trammelových.“

Vrátil jsem se k pultíku, abych se podíval do poznámek a abych nechal tvrzení Jennifer Aronsonové viset ve vzduchu přímo nad porotou. Letmo jsem pohlédl do boxu porotců a všiml si, že několik z nich stále upřeně hledí na obrazovky.

To bylo dobré.

„Jaký závěr jste tedy vyvodila, když jste tento podvod odhalila?“

„Že můžeme napadnout právo banky WestLand National prohlásit hypotéku Trammelových za propadlou. Banka WestLand totiž nebyla právoplatným vlastníkem hypotéky.

Tím byla stále firma CityPro.“

„Informovala jste Lisu Trammelovou o tomto zjištění?“

„Sedmnáctého prosince loňského roku jsme měli poradu s klientkou, které se zúčastnila Lisa, vy a já. Naše klientka na ní byla informována, že máme jasné a přesvědčivé důkazy o podvodu kolem propadnutí jejich hypotéky. Také jsme jí oznámili, že tyto důkazy použijeme jako páku při vyjednávání o pozitivním výsledku její situace.“

„Jak na to klientka reagovala?“

Freemanová vznesla námitku, protože prý kladu otázku, na kterou svědkyně nemůže znát odpověď. Prohlásil jsem, že já jsem také směl popsat stav mysli obžalované v době vraždy. Soudce se k mému názoru připojil a umožnil Aronsonové odpovědět.

„Byla velmi šťastná a spokojená. Prohlásila, že je to její předčasný vánoční dárek, když teď ví, že o dům v nejbližší době nepřijde.“

„Děkuji. Nastala někdy doba, kdy jste napsala bance WestLand National dopis a předložila mi ho k podpisu?“

„Ano, napsala jsem vaším jménem dopis, ve kterém jsem na tato zjištění o podvodu upozornila. Byl adresován Mitchellu Bondurantovi.“

„S jakým cílem jste ten dopis psala?“

„Byla to součást vyjednávání, o kterém jsme Lisu Trammelovou informovali. Měli jsme v plánu informovat pana Bonduranta, co firma ALOFT jménem jeho banky dělá. Domnívali jsme se, že pokud panu Bondurantovi záleží na tom, aby jeho banka vyšla z této věci s čistým štítem, usnadní nám to vyjednávání a pomůže nám to zajistit takový výsledek, který bude pro naši klientku výhodný.“

„Když jste mým jménem psala ten dopis, věděla jste, že ho pan Bondurant přepošle Louisi Oppariziovi do firmy ALOFT?“

„Ne, nevěděla.“

„Psala jste ho s úmyslem, aby to udělal?“

„Ne.“

„Děkuji vám, slečno Aronsonová. Nemám dalších otázek.“

Soudce vyhlásil dopolední přestávku a Aronsonová se posadila na židli obžalované, protože Lisa se šla s Herbem Dahlem protáhnout na chodbu.

„Konečně můžu sedět tady,“ prohodila moje kolegyně.

„Neboj, po dnešku už tady sedět budeš. Vedla sis skvěle.

Ale teď přijde to nejtěžší.“

Pohlédl jsem na Freemanovou, která během přestávky stála u stolu obžaloby a dokončovala svůj plán vedení křížového výslechu.

„Hlavně měj na paměti, že máš právo dát si s odpovědí načas. Když ti Freemanová položí těžkou otázku, prostě se nadechni, uklidni se a teprve pak odpověz, pokud budeš odpověď znát.“

Aronsonová se na mě podívala, jako by se mě chtěla zeptat, jestli to skutečně myslím vážně: Ty chceš, abych mluvila pravdu?

Přikývl jsem.

„Zvládneš to.“

Po přestávce nastoupila Freemanová k pultíku a otevřela spis obsahující poznámky k případu a její ručně psané otázky. Z velké části to však bylo jen divadýlko. Státní zástupkyně dělala, co mohla, ale vést křížový výslech proti kolegovi z právní branže je vždy složité, byť by to byl úplný zelenáč. Téměř hodinu se Freemanová snažila Aronsonovou na něčem nachytat, ale bez úspěchu.

Nakonec se vydala úplně jiným směrem, a kdykoliv to bylo možné, hojně používala sarkasmus. Bylo to neklamné znamení, že je frustrovaná.

„Takže po té vaší dokonale šťastné předvánoční poradě s klientkou jste se s obžalovanou znovu viděla kdy?“

Aronsonová se musela před odpovědí dlouze zamyslet.

„To bylo až po jejím zatčení.“

„A co telefonáty? Kdy jste po té poradě znovu s klientkou telefonovala?“

„Jsem si docela jistá, že si klientka několikrát telefonovala s panem Hallerem, ale já s ní měla možnost znovu hovořit až po jejím zatčení.“

„Takže v době mezi tou poradou a vraždou jste neměla tušení, v jakém duševním rozpoložení se vaše klientka nachází?“

Moje mladá koncipientka si podle pokynů dala s odpovědí načas.

„Pokud by se její pohled na případ a na jeho dosavadní vývoj býval jakkoliv změnil, myslím, že by mě o tom informovala buď přímo, nebo prostřednictvím pana Hallera.

Nic takového se však nestalo.“

„Promiňte, ale já se vás neptala, co si myslíte. Ptala jsem se vás na to, co přímo víte. Říkáte tedy porotě, že na základě vaší prosincové porady víte, v jakém duševním rozpoložení se vaše klientka nacházela o celý měsíc později?“

„Ne, to neříkám.“

„Takže tu nemůžete sedět a vykládat nám, v jakém stavu mysli se Lisa Trammelová nacházela v den vraždy, viďte?“

„Mohu vám říct jen to, co vím z naší porady.“

„A můžete nám říci, co si vaše klientka myslela, když toho rána v kavárně spatřila Mitchella Bonduranta – muže, který se jí snažil sebrat dům?“

„Ne, nemůžu.“

Freemanová se podívala do poznámek a zdálo se, že váhá. Bylo mi jasné proč. Stála teď před obtížným rozhodnutím. Věděla, že právě u poroty zaznamenala pár solidních bodíků, a musela se rozhodnout, zda se z tohoto tématu pokusí ještě něco vydolovat, nebo zda bude výhodnější v nejlepším skončit.

Nakonec dospěla k závěru, že toho získala dost, a zavřela spis.

„Nemám dalších otázek, Ctihodnosti.“

Jako další měl na svědecké lavici vystoupit Cisco, ale soudce vyhlásil předčasnou polední přestávku. Vzal jsem svůj tým na oběd do bistra Jerry’s Famous Deli ve Studio City. Lorna už na nás čekala v boxu kousek od dveří vedoucích k bowlingovým drahám za lokálem. Posadil jsem se vedle Jennifer a naproti Lorně s Ciskem.

„Tak jak to dneska dopoledne šlo?“ zeptala se Lorna.

„Myslím, že dobře,“ odvětil jsem. „Freemanová u křížového výslechu párkrát zabodovala, ale myslím, že celkově máme navrch. Jennifer si vedla moc dobře.“

Nevím, jestli si toho někdo všiml, ale já se rozhodl, že už jí nebudu říkat Bullocksová. Byl jsem přesvědčen, že svým vystoupením na svědecké lavici svou přezdívku přerostla.

Už to nebylo právnické ucho z fakulty sídlící v bývalém obchoďáku. Svou prací v soudní síni i mimo ni vtiskla případu vlastní pečeť.

„A za to teď může sedět u stolu s námi dospělými!“

dodal jsem.

Lorna se zaculila a zatleskala.

„A teď je řada na Ciskovi,“ řekla Aronsonová, které náhlá pozornost zjevně nedělala dobře.

„Možná ne,“ opáčil jsem. „Myslím, že teď se potřebuju pustit do Driscolla.“

„Jak to?“ zeptala se Aronsonová.

„Protože jsem dnes ráno informoval soudce a obžalobu o jeho existenci a o tom, že jsem ho přidal na svůj seznam svědků. Freemanová proti tomu vznesla námitku, ale byla to ona, kdo vyrukoval s tím Facebookem, takže soudce prohlásil, že Driscoll je náš. A já si myslím, že čím dřív si ho vytáhnu, tím míň času bude mít Freemanová na přípravu.

Kdybych se držel původního plánu a předvolal na svědeckou lavici Ciska, mohla by ho Freemanová celé odpoledne zpovídat, zatímco její vyšetřovatelé by horečně sháněli informace o Driscollovi.“

Pouze Lorna reagovala na mé zdůvodnění přitakáním.

Mně to však stačilo.

„Sakra, a já se kvůli tomu takhle vyfintil,“ zaskuhral Cisco.

Byla to pravda. Můj vyšetřovatel měl na sobě košili s límečkem a dlouhými rukávy, které vypadaly, že prasknou ve švech, když zapumpuje svaly. Neviděl jsem ji však na něm poprvé. Byla to jeho svědecká košile.

Jeho stížnost jsem ignoroval.

„Když už se bavíme o Driscollovi, jak to s ním vypadá, Cisco?“

„Moji lidi ho dneska ráno naložili a odvezli. Co jsem naposledy slyšel, tak metá v klubu biliár.“

Vytřeštil jsem na vyšetřovatele oči.

„Nedávají mu alkohol, že ne?“

„Jasně že ne.“

„To by mi ještě tak scházelo: opilý svědek.“

„Neboj. Řek jsem jim žádnej alkohol.“

„Tak svým lidem zavolej. Ať Driscolla dopraví na jednu hodinu do soudní budovy. Bude další na řadě.“

V bistru panoval příliš velký hluk, takže se v něm nedalo telefonovat. Cisco se tedy vysoukal z boxu, zamířil ke dveřím a cestou vytáhl mobil. Sledovali jsme, jak odchází.

„Hele, ta opravdová košile mu docela sekne,“ prohodila Aronsonová.

„Vážně?“ odvětila Lorna. „Mně se dlouhé rukávy nelíbí.“

46. kapitola

Učesaného a v obleku jsem Donalda Driscolla skoro nepoznal. Cisco ho posadil do místnosti pro svědky, která se nacházela na stejné chodbě jako soudní síň. Když jsem vešel dovnitř, podíval se na mě od stolu zděšenýma očima.

„Jak bylo v klubu Road Saints?“ zeptal jsem se.

„Radši bych byl někde jinde,“ odsekl.

Přikývl jsem ve falešném projevu účasti.

„Jste na to připravený?“

„Ne, ale jsem tu.“

„Dobrá, za pár minut si pro vás Cisco přijde a odvede vás do soudní síně.“

„Jak myslíte.“

„Heleďte, já vím, že to tak teď moc nevypadá, ale ujišťuji vás, že děláte správnou věc.“

„Máte pravdu…, moc to tak nevypadá.“

Nevěděl jsem, co na to říct.

„Fajn, takže se za chvíli uvidíme.“

Vyšel jsem z místnosti a kývl na Ciska, který stál na chodbě se dvěma muži pověřenými Driscollovým hlídáním.

Ukázal jsem přes chodbu k soudní síni a Cisco přikývl.

Vstoupil jsem do soudní síně a uviděl Jennifer Aronsonovou a Lisu Trammelovou u stolu obhajoby. Přisedl jsem si k nim, ale než jsem stačil kterékoliv z nich cokoliv říct, vešel do sálu soudce a usedl na stolec. Nechal přivolat porotce a brzy jsme opět zahájili protokolované jednání. Předvolal jsem na svědeckou lavici Donalda Driscolla. Jakmile složil přísahu, přešel jsem rovnou k věci.

„Pane Driscolle, jaké je vaše povolání?“

„Jsem ajťák.“

„A co to konkrétně znamená?“

„Pracuju v informačních technologiích. To znamená, že dělám s počítači a s internetem. Hledám nejlepší způsoby, jak využít nových technologií ke sběru informací pro klienta, zaměstnavatele nebo kohokoliv jiného.“

„Vy jste pracoval ve firmě ALOFT, viďte?“

„Ano, pracoval jsem tam deset měsíců – až do začátku tohoto roku.“

„V informačních technologiích?“

„Ano.“

„A co přesně jste tam pro firmu ALOFT dělal?“

„Měl jsem několik povinností. Tahle firma je na počítačích hodně postavená. Má spoustu zaměstnanců a obrovskou potřebu přístupu k informacím prostřednictvím internetu.“

„A vy jste pomáhal ty informace získávat.“

„Ano.“

„Znáte obžalovanou Lisu Trammelovou?“

„Nikdy jsem se s ní nesetkal. Ale znám ji.“

„Znáte ji z tohoto případu?“

„Jo, ale taky z dřívějška.“

„Z dřívějška. Jak to?“

„Jednou z mých povinností ve firmě ALOFT bylo vést o Lise Trammelové průběžné záznamy.“

„Proč?“

„To já nevím proč. Prostě mi řekli, ať to dělám, a tak jsem to dělal.“

„Kdo vám řekl, abyste vedl o Lise Trammelové průběžné záznamy?“

„Pan Borden, můj nadřízený.“

„Uložil vám, abyste vedl záznamy i o někom jiném?“

„Ano, o hromadě dalších lidí.“

„Kolik to je ‚hromada‘?“

„Myslím, že jich bylo kolem deseti.“

„Co to bylo za osoby?“

„Lidi jako Trammelová, kteří protestovali proti hypotékám. Plus zaměstnanci několika bank, se kterými jsme dělali byznys.“

„Kdo třeba?“

„Třeba ten, co ho zabili. Pan Bondurant.“

Chvíli jsem se díval do poznámek a nechal poslední Driscollova slova prostupovat porotou.

„Co přesně ‚vedení průběžných záznamů‘ obnášelo?“

„Měl jsem o těchhle lidech hledat na internetu veškeré informace, které tam jdou sehnat.“

„Řekl vám někdy pan Borden, proč vás takovým úkolem pověřil?“

„Jednou jsem se ho na to ptal a on mi řekl, že pan Opparizio chce zkrátka informace.“

„To mluvíme o Louisi Oppariziovi, zakladateli a prezidentovi firmy ALOFT?“

„Ano.“

„Vydal vám pan Borden v případu Lisy Trammelové nějaké konkrétní instrukce?“

„Ne. Prostě jsem o ní měl shánět, co se dá.“

„A kdy jste byl tímto úkolem pověřen?“

„To bylo někdy loni. Do ALOFT jsem nastoupil v dubnu, takže to mohlo být pár měsíců po tom.“

„Mohlo to být v červenci nebo v srpnu?“

„Jo, zhruba tak.“

„Předával jste získané informace panu Bordenovi?“

„Ano, předával.“

„Zjistil jste v určité fázi, že je Lisa Trammelová na Facebooku?“

„Jo, tohle je jedna z prvních věcí, které se ověřují.“

„Stal jste se na Facebooku jejím přítelem?“

„Ano.“

„Díky čemuž jste získal možnost monitorovat její příspěvky o organizaci FLAG a o propadlé hypotéce na její dům, je to tak?“

„Ano.“

„Řekl jste svému nadřízenému konkrétně o tomto?“

„Řekl jsem mu, že je Trammelová na Facebooku a že je tam docela aktivní, takže je to vhodné místo ke sledování všeho, co dělá a co plánuje ve FLAG.“

„Jak na to reagoval?“

„Řekl mi, že to mám sledovat a jednou týdně mu všechno shrnout v e-mailu. A tak jsem to dělal.“

„Když jste Lisu Trammelovou na Facebooku žádal, aby vás přijala mezi své přátele, vystupoval jste pod vlastním jménem?“

„Ano. Už jsem na Facebooku byl jako…, prostě jako já.

A tak jsem se neskrýval. Stejně jsem dost pochyboval, že bude vědět, kdo jsem.“

„Jaký typ zpráv jste panu Bordenovi předával?“

„Tak třeba když ta jejich skupina plánovala někde nějaký protest, napsal jsem jim datum a čas. A tak podobně.“

„Řekl jste ‚jim‘. Vy jste ty zprávy předával i někomu jinému než panu Bordenovi?“

„To ne, ale věděl jsem, že je Borden přeposílá panu Oppariziovi, poněvadž pan O. mi tu a tam psal e-maily o věcech, které jsem já posílal panu Bordenovi. Takže jsem věděl, že ty moje zprávy vidí.“

„Dopustil jste se při tom svém čmuchání pro Bordena a Opparizia čehokoliv nezákonného?“

„Ne, pane.“

„Obsahoval některý z vašich týdenních souhrnů o aktivitách Lisy Trammelové zmínku o jejím příspěvku, že stojí v garáži u banky WestLand National a čeká tam, až si bude moci promluvit s Mitchellem Bondurantem?“

„Ano, jednu takovou zprávu jsem posílal. WestLand National byla jedním z největších klientů naší firmy a já si říkal, že by pan Bondurant měl vědět – teda pokud to už nevěděl odjinud –, že tam na něj ta žena čekala.“

„Takže jste panu Bordenovi poslal podrobné informace o tom, že Lisa Trammelová našla parkovací místo pana Bonduranta a čekala tam na něj?“

„Ano.“

„Poděkoval vám?“

„Ano.“

„A tohle všechno jste si posílali elektronickou poštou?“

„Ano.“

„Ponechal jste si kopii e-mailu, který jste panu Bordenovi poslal?“

„Ano, ponechal.“

„Proč jste to udělal?“

„Prostě mám obecně ve zvyku si všechno zálohovat, zvláště když jednám s důležitými lidmi.“

„Nepřinesl jste náhodou kopii toho e-mailu i sem na svědeckou lavici?“

„Přinesl.“

Freemanová vznesla námitku a požádala o poradu. U

soudce pak úspěšně argumentovala tím, že neexistuje způsob, jak ověřit pravost dokumentu vydávajícího se za tištěnou verzi starého e-mailu. Soudce mi předložení tohoto důkazu neumožnil a prohlásil, že si budu muset vystačit s Driscollovým líčením.

Vrátil jsem se k pultíku a dospěl k závěru, že porota musela pochopit, co jsem se jí snažil dokázat: totiž že Borden věděl, že Trammelová před časem čekala na Bonduranta v garáži, a že přes Bordena proudily informace k Oppariziovi. Všechny prvky spiknutí tu byly jasně přítomny. Obžaloba se snažila dovést porotce k přesvědčení, že když byla Lisa poprvé v garáži, byla to jakási zkouška nanečisto na pozdější vraždu. Já se je snažil přimět k přesvědčení, že ten, kdo to na Trammelovou narafičil, měl díky Facebooku k dispozici veškeré potřebné informace.

Pokračoval jsem ve výslechu.

„Pane Driscolle, řekl jste, že také Mitchell Bondurant patřil k lidem, o nichž jste měl sbírat informace, je to tak?“

„Ano.“

„Jaké informace se vám o něm podařilo získat?“

„Většinou to byly informace o jeho osobních nemovitostech. Jaké reality vlastní, kdy je koupil a za kolik.

Kdo na ně poskytl hypotéky. A tak podobně.“

„Takže jste panu Bordenovi zhotovil jakýsi rentgenový snímek Bondurantových financí.“

„Přesně tak.“

„Narazil jste na nějaké zástavy na nemovitosti pana Bonduranta?“

„Ano, bylo jich několik. Bondurant dlužil peníze všude možně.“

„A všechny tyto informace doputovaly k Bordenovi?“

„Ano.“

Rozhodl jsem se, že už do Bonduranta nebudu šťourat.

Nechtěl jsem, aby se porota příliš vzdálila od hlavního bodu Driscollovy výpovědi: totiž že firma ALOFT sledovala Lisu Trammelovou a měla veškeré potřebné informace k tomu, aby na ni hodila vinu za vraždu. Driscoll se zatím jevil jako efektivní svědek a já se chystal zakončit jeho výpověď opravdovou bombou.

„Pane Driscolle, kdy jste z firmy ALOFT odešel?“

„Prvního února.“

„Bylo to vaše vlastní rozhodnutí, nebo vás propustili?“

„Řekl jsem jim, že odcházím, a tak mě vyhodili.“

„Proč jste chtěl odejít?“

„Protože pana Bonduranta někdo v té garáži zavraždil a já nevěděl, jestli to opravdu udělala ta paní, kterou za to zatkli, Lisa Trammelová, nebo jestli se tu děje něco jiného.

Den po tom, co se to objevilo ve zprávách a kdy už o tom všichni v práci věděli, jsem se potkal s panem Oppariziem ve výtahu. Jeli jsme nahoru, ale když jsme zastavili v mém patře a všichni ostatní vystoupili, Opparizio mě chytil za paži. Sami jsme pak vyjeli do jeho patra a on mlčel až do chvíle, kdy se otevřely dveře. Pak mi jen řekl: ‚Drž o tom hubu, kurva.‘ Načež vystoupil a dveře se zavřely.“

„Přesně tak to řekl? ‚Drž o tom hubu, kurva‘?“

„Ano.“

„Dodal ještě něco dalšího?“

„Ne.“

„A to vás vedlo k odchodu z práce?“

„Ano, zhruba o hodinu později jsem dal výpověď. Ale asi deset minut nato přišel k mému stolu pan Borden a řekl mi, že mám padáka. Normálně mě vyhodili. Měl už připravenou krabici na moje osobní věci a vedle sebe měl sekuriťáka, který na mě při balení dohlížel. A pak mě vyprovodili ven.“

„Dali vám nějaké odstupné?“

„Když jsem odcházel, předal mi pan Borden obálku. Byl v ní šek na můj roční plat.“

„Dát vám odstupné ve výši ročního platu bylo velmi velkorysé, pokud vezmeme v úvahu, že jste tam nepracoval ještě ani rok a navíc jste jim sám řekl, že odcházíte, nemáte ten dojem?“

Freemanová vznesla námitku, že otázka nesouvisí s případem, a soudce námitku přijal.

„Nemám na tohoto svědka žádné další otázky.“

Státní zástupkyně zaujala moje místo, položila si na pultík tlustospis a otevřela ho. Driscolla jsem na svůj seznam svědků zařadil až dnes ráno, ale jeho jméno už padlo během pátečních výpovědí. Byl jsem si jistý, že se Freemanová doma pečlivě připravila. Nyní jsem se měl dozvědět, nakolik účinně.

„Pane Driscolle, vy nemáte univerzitní vzdělání, viďte?“

„Eh, ne.“

„Ale studoval jste na Kalifornské univerzitě, je to tak?“

„Ano.“

„Proč jste nedostudoval?“

Vstal jsem a vznesl námitku s odůvodněním, že tyto otázky dalece přesahují rozsah Driscollova přímého svědectví. Soudce však vyjádřil názor, že jsem s tím začal já, když jsem se ptal svědka na jeho praxi a zkušenosti v oboru informačních technologií. Vyzval Driscolla, ať na otázku odpoví.

„Nedostudoval jsem, protože mě vyloučili.“

„Za co?“

„Za podvod. Naboural jsem se do počítače jednoho učitele a večer před zkouškou si z něj stáhl zkušební otázky.“

Driscoll to pronesl téměř znuděným tónem. Jako by věděl, že se to provalí. Já o tomto jeho škraloupu samozřejmě věděl také. Řekl jsem mu, že pokud se to dostane ven, má jen jednu možnost, a to být absolutně upřímný. Jinak na sebe i na nás přivolá katastrofu.

„Takže jste podvodník a zloděj, je to tak?“

„Byl jsem, ale už je to víc než deset let. Teď už nepodvádím. Není proč podvádět.“

„Skutečně? A co krádeže?“

„Pro ty platí totéž. Nekradu.“

„Není pravda, že váš zaměstnanecký poměr ve firmě ALOFT byl s okamžitou platností ukončen, když vyšlo najevo, že jste tuto společnost systematicky okrádal?“

„To je lež. Řekl jsem jim, že odcházím, a oni mě radši narychlo vyhodili.“

„A nelžete v této věci náhodou vy?“

„Ne, já mluvím pravdu. Vy si myslíte, že bych si takovou věc mohl jen tak vycucat z prstu?“

Driscoll na mě upřel zoufalý pohled a já litoval, že si ho neodpustil. Dal se totiž vykládat i tak, že mezi námi panuje tichá dohoda. Jenže Driscoll byl na svědecké lavici sám za sebe. Já mu pomoci nemohl.

„Upřímně řečeno si to opravdu myslím, pane Driscolle,“

řekla Freemanová. „Není pravda, že jste si z firmy ALOFT

udělal docela výnosnou dojnou krávu?“

„Ne.“

Driscoll podpořil své odmítnutí demonstrativním zavrtěním hlavy. Vycítil jsem z toho lež a uvědomil si, že jsem ve velkém průšvihu. To odstupné, napadlo mě. Ten roční plat. Když někdo krade, nedávají mu na rozloučenou roční plat. Poukaž na to odstupné!

„Nevyužil jste firmy ALOFT jako zástěrky pro objednání drahého softwarového programu, u něhož jste poté prolomil bezpečnostní kódy a prodával na internetu jeho pirátské kopie?“

„To není pravda. Věděl jsem, že se to stane, když někomu řeknu, co vím.“

Tentokrát se Driscoll neomezil na pouhý pohled.

Tentokrát na mě rovnou ukázal prstem.

„Řekl jsem vám, že se to stane. Řekl jsem vám, že se tihle lidi nezastaví před…“

„Pane Driscolle!“ zahřímal soudce. „Odpovídejte na otázky, které vám pokládá obžaloba. A nemluvte na pana obhájce ani na nikoho jiného.“

Freemanová nechtěla ztratit tempo, a tak rovnou přikročila k rozhodujícímu úderu.

„Ctihodnosti, mohu přistoupit ke svědkovi s dokumentem?“

„Prosím. Budete ho označovat?“

„Důkazní položka obžaloby číslo devět, Ctihodnosti.“

Státní zástupkyně měla pro každého kopii. Naklonil jsem se k Aronsonové, abychom mohli číst spolu. Byla to kopie zprávy o výsledku interního šetření ve firmě ALOFT.

„Tys o tom věděl?“ zašeptala Aronsonová.

„Samozřejmě že ne,“ zašeptal jsem zpátky.

Předklonil jsem se a soustředil se na výslech. Nechtěl jsem, aby mi koncipient-prvoročák dělal „ty ty ty“ kvůli fatálnímu selhání při prověřování vlastního svědka.

„Co je to za dokument, pane Driscolle?“ zeptala se Freemanová.

„Nevím,“ odpověděl svědek. „Nikdy jsem ho neviděl.“

„Je to souhrnná zpráva o interním šetření ve firmě ALOFT, není-liž pravda?“

„Když to říkáte…“

„Jaké nese datum?“

„Prvního února.“

„To byl váš poslední den ve firmě ALOFT, viďte?“

„Ano, to byl. Toho dne ráno jsem dal svému nadřízenému výpověď, on mi vymazal přihlašovací jméno a vyhodil mě.“

„Jistě pro to měl nějaký důvod.“

„Vůbec žádný. Proč myslíte, že mi dali na rozloučenou ten tučný šek? Prostě jsem toho hodně věděl a oni se mi snažili zavřít pusu.“

Freemanová se podívala na soudce.

„Ctihodnosti, poučil byste laskavě svědka, aby přestal odpovídat na mé otázky vlastními otázkami?“

Perry přikývl.

„Svědek bude na otázky odpovídat, ne je sám klást.“

Teď už to však bylo jedno. Driscoll řekl, co měl.

„Pane Driscolle, mohl byste prosím přečíst odstavec ve zprávě, který jsem vám vyznačila žlutou barvou?“

Vznesl jsem námitku s odůvodněním, že zpráva není zanesena mezi důkazy. Soudce námitku nepřijal a umožnil podmíněné přečtení příslušné pasáže.

Driscoll si odstavec přečetl sám pro sebe a zavrtěl hlavou.

„Nahlas, pane Driscolle,“ vybídl ho soudce.

„Ale tohle jsou přece naprosté lži. Takhle to dělají, když…“

„Pane Driscolle,“ zvýšil soudce nevrle hlas. „Přečtěte ten odstavec nahlas, prosím.“

Driscoll naposledy zaváhal a pak se konečně pustil do čtení.

„,Zaměstnanec přiznal, že zakoupil jménem společnosti softwarové balíky a po zkopírování materiálů chráněných autorskými právy je opět vrátil. Zaměstnanec přiznal, že prodává pirátské kopie tohoto softwaru na internetu a že pro tuto činnost využívá firemní počítače. Zaměstnanec přiznal, že si takto vydělal více než sto tisíc…‘“

Driscoll náhle zmačkal dokument oběma rukama do kuličky a hodil ho přes soudní síň.

Přímo na mě.

„To máte na svědomí vy!“ osopil se na mě a natáhl vztyčený prst ve stejné dráze, v jaké předtím mrštil zmuchlanou kouli. „Nic mi na světě nechybělo, než jste se objevil vy!“

I tentokrát mohl soudce Perry použít kladívko. Požádal o klid a nařídil porotě, ať se vrátí do rokovací místnosti.

Porotci rychle vyklidili soudní síň, jako by měli Driscolla v patách. Jakmile se dveře zavřely, podnikl soudce další rázný krok: přivolal k sobě člena justiční stráže.

„Jimmy, odveď svědka do zadržovací cely, než tuto záležitost prodiskutuji s oběma stranami.“

Vstal, sešel ze soudního stolce a rychle zmizel ve dveřích své pracovny, takže jsem ani nestačil podat protest proti takovému zacházení s mým svědkem.

Freemanová vyrazila za ním, ale já ještě udělal odbočku ke svědecké lavici.

„Normálně tam běžte a já to zatím vyřídím. Za chvíli jste venku.“

„Ty zasranej lháři,“ procedil Driscoll mezi zuby a z očí mu sršel hněv. „Říkals, že to bude snadný a bezpečný, a koukej, jak to dopadlo. Celej svět si myslí, že jsem nějakej pitomej zloděj softwaru. Myslíš, že ještě někdy seženu práci?“

„No, kdybych býval věděl, že kradete software, nejspíš bych vás na tu svědeckou lavici nebral.“

„Jdi do prdele, Hallere. A modli se, ať to rychle skončí, protože jestli se sem ještě budu muset vrátit, vymyslím si na tebe taky pár svinstev.“

Strážce ho odtáhl ke dveřím, které vedly do zadržovací cely sousedící se soudní síní. Když odcházeli, všiml jsem si, že Aronsonová stojí u stolu obhajoby. Její obličej mluvil sám za sebe. Veškeré její dopolední úsilí teď možná přišlo vniveč.

„Pane Hallere?“ zavolala na mě od branky soudní asistentka. „Pan soudce čeká.“

„Jo,“ řekl jsem. „Už jdu.“

A zamířil jsem ke dveřím.

47. kapitola

Ve Four Green Fields bylo v pondělí večer vždycky mrtvo. V tomto baru se scházeli lidé z právnické branže a obvykle jim na počátku týdne několik dní trvalo, než ucítili potřebu utlumit výčitky svědomí alkoholem. Mohli jsme si vybrat, kam se posadíme, ale nakonec jsme zamířili k baru.

Aronsonová se posadila mezi mě s Ciskem.

Objednali jsme si pivo, cosmopolitan a tonik s limetkou.

Stále jsem se vzpamatovával z fiaska s Donaldem Driscollem, a tak jsem po skončení jednání svolal poradu, na které probereme strategii na úterý. Kromě toho jsem měl pocit, že by mým dvěma kolegům přišlo něco ostřejšího vhod.

V televizi běžel přenos z basketbalu, ale já se ani neobtěžoval kontrolovat, kdo s kým hraje a kolik to je. Bylo mi to jedno, protože jsem teď nedokázal myslet na nic jiného než na Driscollův katastrofální výstup. Jeho svědecká výpověď po jeho výbuchu a osočování skončila. Soudce ve své pracovně sepsal vysvětlující řeč k porotcům, ve které jim sděloval, že se obžaloba i obhajoba dohodly na ukončení Driscollovy svědecké výpovědi. Jeho vystoupení bylo přinejlepším neprospěšné. Během přímého výslechu sice rozhodně podpořil tvrzení obhajoby, že za smrtí Mitchella Bonduranta stál Louis Opparizio, avšak křížový výslech totálně podkopal jeho důvěryhodnost a situaci nezlepšilo ani jeho nevyzpytatelné chování a nevraživost vůči mé osobě.

Soudce navíc odpovědnost za toto divadlo jednoznačně přikládal mně, takže v konečném součtu Driscoll nejspíš obhajobu poškodil.

„Tak co?“ řekla Aronsonová po prvním doušku koktejlu.

„Co teď podnikneme?“

„Budeme bojovat dál, to podnikneme. Prostě jsme měli jednoho špatného svědka, schytali jsme jedno fiasko. V

každém procesu někdy taková chvíle přijde.“

Ukázal jsem na televizor.

„Sleduješ americký fotbal, Jennifer?“

Věděl jsem, že Aronsonová nejprve studovala na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře a teprve pak přešla na Southwestern Law School. Z hlediska univerzitního fotbalu nic moc.

„Tohle není fotbal. To je basketbal.“

„Já vím, ale ptám se, jestli máš ráda fotbal.“

„Líbí se mi Raiders.“

„Já to věděl!“ zvolal Cisco rozpustile. „Dívka mého srdce.“

„No,“ řekl jsem. „Když někoho obhajuješ, musíš se chovat jako krajní zadák. Ten taky ví, že přes něj čas od času něco projde. Je to prostě součást hry. A když se to stane, musíš se rychle sebrat, oprášit se a zapomenout na to, protože za chvíli poletí další pas. Dneska jsme jim umožnili touchdown – já jsem jim umožnil touchdown. Ale zápas ještě neskončil, Jennifer. Ani zdaleka ne.“

„Jasně, a co teda uděláme?“

„To, co jsme celou dobu plánovali. Půjdeme po Oppariziovi. Nakonec to všechno stejně skončí u něj. Musím ho dostrkat na okraj propasti. Myslím, že mi Cisco sehnal dost zbraní na to, abych to dokázal, a doufejme, že Opparizio nebude ve střehu, protože jsme poslali Dahla, ať mu nakuká, že to vystoupení u soudu bude úplná brnkačka.

Střízlivě vzato si myslím, že skóre je teď zhruba vyrovnané.

I když to Driscoll podělal, řekl bych, že buď držíme remízu, anebo má možná obžaloba pár bodíků náskok. A to musím zítra změnit. Jestli to nedokážu, prohrajeme.“

Nastalo tíživé ticho, po němž mi Aronsonová položila další otázku.

„A co Driscoll, Mickey?“

„Co je s ním? S Driscollem jsme skončili.“

„To jo, ale uvěřils mu jeho verzi o ukradeném softwaru?

Myslíš, že to na něj upekli Oppariziovi lidé? Byla všechna ta tvrzení, že ukradl software, jen snůškou lží? Protože teď to na něj prasklo před houfem novinářů.“

„Nevím. Freemanová to každopádně navlíkla chytře.

Spojila to s něčím, co nemohl popřít – s krádeží těch zkušebních otázek. A všechno se to tak nějak slilo dohromady. Kromě toho je jedno, čemu věřím já. Jde o to, čemu uvěří porota.“

„Myslím, že se pleteš. Podle mě je vždycky důležité i to, čemu věříš ty.“

Přikývl jsem.

„Možná, Jennifer.“

Dlouze jsem upil svého chudokrevného nápoje.

Aronsonová pak změnila téma.

„Jak to, žes mi přestal říkat Bullocksová?“

Podíval jsem se na ni a pak znovu na svou sklenici.

Pokrčil jsem rameny.

„Protože sis dneska vedla tak dobře. Připadalo mi, jako bys nějakým způsobem dospěla, takže už by se ti nemělo říkat přezdívkou.“

Pohlédl jsem přes ni na Ciska a ukázal na něj.

„Ale on? Když se někdo jmenuje Wojciechowski, tak mu přezdívka zůstane na celý život. Tak to prostě je.“

Všichni jsme se zasmáli, což trochu uvolnilo napětí.

Věděl jsem, že by tomu pomohl i alkohol, ale už jsem se dva roky nenapil a cítil jsem se silný. Nepodlehl jsem.

„Cos řekl Dahlovi, že jim má dneska oznámit?“ dotázal se Cisco.

Znovu jsem pokrčil rameny.

„Obhajoba je v troskách, Freemanová zničila Driscolla, a připravila tak obhajobu o možnost něco z něj vyždímat. A pak obvyklé fráze: na Opparizia nic nemáme a jeho svědecká výpověď půjde jako na drátkách. Má mi zavolat, jakmile si promluví s prostředníkem.“

Cisco přikývl. Pokračoval jsem jiným směrem.

„Myslím, že Opparizio je správná cesta k ukončení případu. Pokud dokážeme to, co mi o něm Cisco zjistil, předložit porotě formou našich otázek a jeho odpovědí a pokud ho dotlačím k tomu, aby kápl božskou, tak si myslím, že jeho výslechem skončím a ty už, Cisco, vůbec na řadu nepřijdeš.“

Aronsonová se zamračila, jako by si nebyla jistá, že by to byl dobrý krok.

„Fajn,“ řekl vyšetřovatel. „Takže si už zítra nemusím brát tuhle opičáckou kazajku.“

Zatahal se za límec, jako by byl ze smirkového papíru.

„Ne, pro všechny případy si ji zase vezmi. Máš ještě jednu takovou košili, že jo?“

„To teda ne. Asi si ji budu muset dneska večer vyprat.“

„To si děláš legraci? Ty máš jen jednu…“

Cisco tiše hvízdl a kývl směrem ke dveřím za mými zády. Otočil jsem se právě ve chvíli, kdy Maggie McPhersonová usedla na volnou stoličku vedle mě.

„Tady jsi.“

„Maggie McTerorsonová.“

Moje exmanželka ukázala na moji sklenici.

„Doufám, že to není to, co si myslím.“

„Neboj se, není.“

„Fajn.“

Maggie si objednala u barmana Randyho opravdovou vodku s tonikem – nejspíš proto, aby mezi nás zapadla.

„Takže zapíjíš žal bez pití. Slyšela jsem, že dneska bodovali klaďasové.“

Čímž myslela obžalobu. Jako vždycky.

„Možná. Ty sis najala hlídání na pondělní večer?“

„Ne, hlídání se mi nabídlo, že bude dneska večer hlídat.

A když můžu, tak toho využiju, protože si ta holka našla přítele, takže s volnými pátky a sobotami je už nejspíš konec.“

„No jo, takže máš dneska hlídání, a přitom jdeš do baru sama?“

„Třeba jsem hledala tebe, Hallere. To tě nenapadlo?“

Otočil jsem se na židličce zády k Aronsonové a čelem přímo k Maggii.

„Vážně?“

„Možná. Napadlo mě, že by ti nějaká společnost třeba přišla vhod. A mobil jsi mi nebral.“

„Zapomněl jsem si ho po jednání zapnout.“

Vytáhl jsem z kapsy telefon a zapnul ho. Nebylo divu, že se mi Herb Dahl ještě neozval.

„Chceš jet k tobě?“ zeptala se.

Dlouze jsem se na ni před odpovědí zadíval.

„Zítřek je nejdůležitější den procesu. Měl bych…“

„Mám čas do půlnoci.“

Zhluboka jsem se nadechl, ale z plic jsem vypustil víc vzduchu, než kolik jsem ho natáhl dovnitř. Natáhl jsem se k Maggii a vytočil se tak, že jsme se dotýkali hlavami, jako když se šermíři před soubojem vzájemně dotknou kordy.

„Já takhle nemůžu dál,“ zašeptal jsem jí do ucha. „Buď se hneme z místa, anebo to ukončíme.“

Maggie mi položila ruku na prsa a odstrčila mě zpátky.

Bál jsem se, jak by můj život vypadal, kdyby z něj ona úplně zmizela. Zalitoval jsem svého ultimáta, protože jsem věděl, že kdybych ji přinutil k rozhodnutí, zvolila by si druhou možnost.

„Co říkáš, že bychom dneska večer žili jen pro dnešní večer, Hallere?“

„Dobře,“ vyhrkl jsem tak rychle, že jsme se oba rozesmáli.

Vyhnul jsem se kulce, kterou jsem vystřelil sám na sebe.

Prozatím.

„Ale někdy během večera si budu muset vyšetřit chvilku na práci.“

„Jo, uvidíme.“

Maggie natáhla ruku pro sklenici, ale omylem sebrala tu moji. Anebo možná ne omylem. Napila se a znechuceně zkřivila obličej.

„Bez té vodky to chutná příšerně. Jaký má smysl tohle pít?“

„Já vím. To měla být zkouška?“

„Ne, jen omyl.“

„Jasně.“

Tentokrát se Maggie napila ze své sklenice. Pootočil jsem se a pohlédl na Ciska s Aronsonovou. Nakláněli se k sobě, o něčem se bavili a mě si nevšímali. Obrátil jsem se zpátky k Maggie.

„Vezmi si mě ještě jednou, Maggie. Po tomhle procesu všechno změním.“

„To už jsem slyšela. Tu druhou část.“

„Jo, ale tentokrát se to opravdu stane. Už se to děje.“

„Musím ti odpovídat hned? Je to blesková záležitost, anebo o tom můžu přemýšlet?“

„Jasně, pár minut si klidně dopřej. Půjdu si vylít ledviny a pak mi to řekneš.“

Znovu jsme se zasmáli a já se pak předklonil, políbil ji a na chvíli jí zabořil tvář do vlasů. Znovu jsem zašeptal.

„Vůbec si neumím představit, že bych byl s někým jiným.“

Maggie se ke mně otočila, dala mi polibek na krk a odtáhla se.

„Nesnáším intimní projevy na veřejnosti, zejména v barech. Připadá mi to strašně laciné.“

„Promiň.“

„Tak už pojďme.“

Sklouzla ze židličky a vestoje dopila své pití. Vytáhl jsem peněženku a položil na pult tolik bankovek, že to stačilo pro všechny včetně barmana. Řekl jsem Ciskovi s Aronsonovou, že odcházím.

„Myslela jsem, že ještě probíráme toho Opparizia,“

namítla Aronsonová.

Všiml jsem si, jak se Cisco kradmo dotkl její paže a dal jí signál teď ne. Byl jsem mu za to vděčný.

„Víš co?“ řekl jsem. „Máme za sebou dlouhý den. Někdy je nejlepší příprava na něco vůbec nemyslet. Zítra před soudem přijdu do kanceláře dřív. Jestli chcete, tak se tam zastavte. Jinak se uvidíme v devět u soudu.“

Rozloučili jsme se a já vyšel se svou exmanželkou ven.

„Chceš nechat auto tady?“ zeptal jsem se.

„Ne, vracet se sem po večeři a po milování s tebou by bylo moc nebezpečné. Chtěla bych si tu pak dát posledního panáka a nemuselo by u něj zůstat. Navíc na mě doma čeká chůva a pak taky ještě musím pracovat.“

„Takže takhle se na to díváš? Jen večeře a sex a do půlnoci doma?“

V tu chvíli mě mohla Maggie ranit a říct, že kňourám úplně stejně, jako když si ženská stěžuje na chlapy. Ona to však neudělala.

„Ne,“ řekla. „Naopak to pokládám za nejlepší večer v týdnu.“

Zvedl jsem ruku a cestou k autům ji pohladil po šíji.

Tohle měla vždycky ráda. I když to byl intimní projev na veřejnosti.

48. kapitola

S každým krokem Louise Opparizia směrem ke svědecké lavici bylo cítit, jak v sále houstne vzduch. Svědek měl v toto úterní ráno na sobě světle béžový oblek s modrou košilí a kaštanově hnědou kravatou. Vypadal povzneseně a z jeho chování čišely peníze a moc. Navíc bylo zřejmé, že se na mě dívá opovržlivýma očima. Byl to můj svědek, ale evidentně jsme se neměli v lásce. Od začátku procesu jsem ukazoval obviňujícím prstem na někoho jiného než na svou klientku.

Ukazoval jsem na Opparizia a tento muž nyní seděl přede mnou. Jeho svědecká výpověď se měla stát hlavní událostí procesu, a nebylo tedy divu, že přilákala zatím největší počet diváků – novinářů i zástupců široké veřejnosti.

Výslech jsem začal srdečně, ale neměl jsem v plánu tímto tónem dlouho pokračovat. Měl jsem před sebou jediný cíl a verdikt pro moji klientku závisel na tom, zda tohoto cíle dosáhnu. Musel jsem muže na svědecké lavici dotlačit až úplně ke zdi. Seděl tam jen proto, že ho zahnala do kouta vlastní chamtivost a marnotratnost. Ignoroval rady svých právníků, odmítl se ukrýt za pátý dodatek ústavy a přijal moji výzvu rozdat si to jako rovný s rovným před sálem plným diváků. Mým úkolem bylo zajistit, aby tohoto svého rozhodnutí litoval. Mým úkolem bylo zajistit, aby se na pátý dodatek ústavy odvolal až před porotou. Kdyby to udělal, Lisa Trammelová by byla zproštěna obžaloby. V celém soudnictví totiž neexistuje pádnější důvodná pochybnost, než když se člověk, na něhož obhajoba po celou dobu procesu ukazovala prstem, ukryje za pátý dodatek a odmítne odpovídat na otázky s odůvodněním, že by tím usvědčil sám sebe. Jak by po takovém fiasku mohl kterýkoliv porotce s klidným srdcem hlasovat pro uznání mé klientky vinnou?

„Dobré ráno, pane Opparizio. Jak se vám daří?“

„Raději bych byl někde jinde. A vám?“

Usmál jsem se. Byl mrzutý hned od začátku.

„To vám řeknu za pár hodin,“ odvětil jsem. „Děkuji, že jste dnes mezi nás přišel. Všiml jsem si, že máte lehký severovýchodní přízvuk. Vy nejste z Los Angeles?“

„Narodil jsem se před jednapadesáti lety v Brooklynu.

Tady jsem vystudoval práva a už jsem tu zůstal.“

„Během tohoto procesu mnohokrát padlo vaše jméno a název vaší společnosti. Zdá se, že vaše firma vykonává lví podíl činností souvisejících s propadlými hypotékami, přinejmenším v tomto okrese. Chtěl jsem…“

„Ctihodnosti?“ skočila mi Freemanová od stolu do řeči.

„Padne už konečně nějaká otázka?“

Perry se na ni na okamžik zadíval.

„To je námitka, paní Freemanová?“

Státní zástupkyně si uvědomila, že nevstala. Soudce nás během předprocesních jednání poučil, že chceme-li vznést námitku, musíme vstát. Freemanová to rychle napravila.

„Ano, Ctihodnosti.“

„Položte otázku, pane Hallere.“

„Právě jsem se k tomu chystal, Ctihodnosti. Pane Opparizio, můžete nám svými slovy popsat, čím se přesně firma ALOFT zabývá?“

Opparizio si odkašlal a během odpovědi se otočil přímo k porotcům. Byl to uhlazený a zběhlý svědek. Čekal mě nelehký úkol.

„S radostí. ALOFT je v podstatě zpracovatelská firma.

Velcí poskytovatelé úvěrů, jako je banka WestLand National, platí mé společnosti za to, že za ně kompletně vyřídí veškeré záležitosti spojené s propadlými hypotékami.

Staráme se úplně o všechno, od sepisování dokumentů přes obesílání zúčastněných až po vystoupení před soudem, je-li to nezbytné. A to vše za jeden paušální poplatek. O

propadlých hypotékách nikdo neslyší rád. Všichni se na té či oné úrovni snažíme platit účty a udržet si vlastní domov.

Někdy se to však nepodaří a pak nezbývá než označit danou hypotéku za propadlou. A v tu chvíli nastupujeme na scénu my.“

„Řekl jste ‚někdy se to nepodaří‘. Vám se však v posledních několika letech daří docela dobře, mám pravdu?“

„Naše firma zaznamenala v uplynulých čtyřech letech obrovský růst a teprve nyní se objem nových zakázek konečně začal stabilizovat.“

„Zmínil jste, že mezi vaše klienty patří i banka WestLand National. Ta byla vaším významným klientem, viďte?“

„Byla a stále je.“

„Kolik propadlých hypoték ročně za banku WestLand přibližně vyřizujete?“

„Takhle z hlavy to nevím. Ale myslím, že nebudu daleko od pravdy, když řeknu, že vzhledem k tomu, kolik mají na západě Spojených států poboček, se to bude blížit deseti tisícům případů ročně.“

„Věřil byste tomu, že vám banka WestLand National předala v posledních čtyřech letech k vyřízení v průměru více než šestnáct tisíc případů ročně? Stojí to ve výroční zprávě banky.“

Zvedl jsem výroční zprávu, aby ji všichni viděli.

„Ano, tomu bych věřil. Výroční zprávy nelžou.“

„Jaký poplatek si firma ALOFT za jednu propadlou hypotéku účtuje?“

„U nemovitostí určených k bydlení si účtujeme dva tisíce pět set dolarů a tato částka zahrnuje úplně vše – i kdybychom museli jít s daným případem k soudu.“

„Takže když to sečteme, inkasuje vaše firma čtyřicet milionů dolarů ročně pouze od banky WestLand, je to tak?“

„Pokud jsou čísla, která jste uvedl, správná, tak zřejmě ano.“

„Předpokládám tedy, že účet banky WestLand ve firmě ALOFT byl velmi vysoký.“

„Ano, ale pro nás jsou všichni klienti důležití.“

„Takže jste musel Mitchella Bonduranta, oběť v našem případu, velice dobře znát, je to tak?“

„Samozřejmě že jsem ho dobře znal a myslím, že je strašné, co se mu stalo. Byl to dobrý člověk a snažil se odvádět dobrou práci.“

„Vašeho zármutku si jistě všichni vážíme. Ovšem v době, kdy pan Bondurant zemřel, jste s ním právě neměl nejlepší vztahy, nemám pravdu?“

„Nevím, co tím myslíte. Byli jsme obchodní partneři.

Čas od času jsme měli menší rozepře, ale to se v běžném obchodním styku stává.“

„Já ovšem nemluvím o menších rozepřích ani o běžném obchodním styku. Mluvím o dopisu, který vám pan Bondurant krátce před smrtí poslal a v němž vám vyhrožoval, že odhalí podvodné praktiky ve vaší firmě.

Přijetí tohoto doporučeného dopisu stvrdila podpisem vaše osobní sekretářka. Četl jste ho?“

„Letmo. Naznačoval mi, že jeden z mých sto osmdesáti pěti zaměstnanců si někde ulehčil práci. Byla to menší rozepře a na tom dopisu nebylo nic výhrůžného, jak tvrdíte vy. Sdělil jsem člověku, který měl onen konkrétní případ na starosti, ať svou chybu napraví. A to je všechno, pane Hallere.“

Z mé strany to ale všechno nebylo. Přinutil jsem Opparizia přečíst ten dopis před porotou a následujících třicet minut jsem mu kladl stále konkrétnější a nepříjemnější otázky o tvrzeních, která dopis obsahoval. Nato jsem přesunul pozornost k oznámení o federálním vyšetřování a nechal svědka přečíst i to. Opparizio se však ani tentokrát nedal zviklat a celé oznámení označil za výstřel do tmy.

„Přivítal jsem je s otevřenou náručí,“ prohlásil. „A víte, co se stalo? Vůbec nikdo nepřišel. Od té doby už uplynula spousta času a pořád se mi neozval ani pan Lattimore, ani agent Vasquez, ani žádný jiný federální agent. Protože jim ten jejich dopis nevyšel. Neutekl jsem, nepotil se, neosočoval je ze šikany, neukryl jsem se za právníka. Prostě jsem řekl, že jestli u nás potřebují něco prověřit, ať přijdou a prověří to. Naše dveře jsou otevřené a absolutně nemáme co skrývat.“

Byla to dobrá a hezky nacvičená odpověď a Opparizio první kolo jednoznačně vyhrál na body. Mně to ovšem nevadilo, protože jsem si nejlepší údery schovával až na konec. Chtěl jsem, aby byl sebejistý a měl pocit, že má situaci plně pod kontrolou. Prostřednictvím Herba Dahla jsem v něm upevňoval pocit, že se nemá čeho bát. Vedl jsem ho k přesvědčení, že nemám v rukou nic než pár zoufalých náznaků o spiknutí, které bude moci odbýt mávnutím ruky, jako to dělal nyní. Jeho sebedůvěra očividně sílila. Přesně ve chvíli, kdy začne být příliš sebevědomý a samolibý, jsem však k němu hodlal přiskočit a knokautovat ho. Tento souboj neměl trvat patnáct kol. Ani nemohl.

„Vy jste se však v době, kdy vám ty dopisy přišly, účastnil jistých tajných jednání, je to tak?“

Opparizio se zarazil – vůbec poprvé od chvíle, co jsem mu začal klást otázky.

„Ano, v té době jsem se účastnil soukromých obchodních diskusí, což činím téměř vždy. Nepoužil bych výraz ‚tajných‘, protože to vyvolává nesprávné asociace.

Utajování působí dojmem pokoutnosti, zatímco udržování soukromého charakteru jednání je spíše projevem diskrétnosti.“

„Dobrá, byl tedy předmětem těchto soukromých diskusí prodej vaší firmy ALOFT jisté veřejně obchodované společnosti?“

„Ano, to je pravda.“

„Společnosti s názvem LeMure?“

„Ano, správně.“

„Tento obchod by vám vynesl spoustu peněz, nemám pravdu?“

Freemanová vstala a požádala o poradu. Přistoupili jsme k soudnímu stolci a státní zástupkyně naléhavým šeptem formulovala svoji námitku.

„Jak to souvisí s případem? Kam tím pan obhájce směřuje? Najednou jsme se ocitli na Wall Street, což nemá s Lisou Trammelovou a důkazy proti ní vůbec nic společného.“

„Ctihodnosti,“ řekl jsem rychle, než mě soudce stačí utnout. „Spojitost s naším případem vyjde záhy najevo. Paní Freemanová dobře ví, kam směřuji, a nepřeje si, abych se tímto směrem vydal. Vy jste mi však poskytl velkorysý prostor k tomu, abych postavil svou obhajobu na tvrzení, že vraždu, z níž je moje klientka obžalovaná, ve skutečnosti spáchala jiná osoba. A nyní se blížíme k závěru, pane soudce. Nyní vyjdou všechny souvislosti najevo, a proto vás žádám, abyste svou velkorysost projevil i nyní.“

Perry se nemusel rozmýšlet dlouho.

„Můžete pokračovat, pane Hallere, ale byl bych rád, kdybyste s tím letadlem už brzy přistál.“

„Děkuji, pane soudce.“

Vrátili jsme se na svá místa a já se rozhodl, že věci trochu popoženu.

„Pane Opparizio, když jste v lednu vedl ta jednání s firmou LeMure, věděl jste, že pokud se ta transakce uskuteční, vyděláte na tom obrovské peníze, je to tak?“

„Byl bych štědře odměněn za léta strávená budováním firmy.“

„Kdybyste však přišel o jednoho ze svých největších klientů – o klienta, od něhož jste inkasoval plných čtyřicet milionů ročně –, byla by tato transakce v ohrožení, je to tak?“

„Žádný klient mi odchodem nehrozil.“

„Chtěl bych, abyste se ještě jednou vrátil k dopisu, který vám pan Bondurant poslal, pane. Neřekl byste, že obsahuje jednoznačnou hrozbu, že s vámi banka WestLand přestane spolupracovat? Mám za to, že kopie toho dopisu leží stále před vámi, takže pokud chcete, můžete do ní nahlédnout.“

„Nepotřebuji se na ten dopis dívat. Nikdo mi ničím nehrozil. Mitch mi prostě poslal dopis a já se s tím problémem vypořádal.“

„Stejně jako jste se vypořádal s Donaldem Driscollem?“

„Námitka,“ vyhrkla Freemanová. „Spekulativní.“

„Stahuji otázku. Pane Opparizio, ten dopis jste obdržel na chlup přesně uprostřed svých jednání se zástupci firmy LeMure, říkám to správně?“

„Ano, bylo to během těch jednání.“

„A v době, kdy jste ten dopis obdržel, jste také věděl, že se pan Bondurant nachází v osobní finanční tísni, je to tak?“

„O finanční situaci pana Bonduranta jsem nevěděl vůbec nic.“

„Copak jste neměl ve své firmě zaměstnance, který sledoval finanční zázemí pana Bonduranta i dalších bankéřů, s nimiž jste jednal?“

„Ne, to je směšné. Ten, kdo to prohlásil, je lhář.“

Přišel čas otestovat, jak dobrou práci Herb Dahl v roli dvojitého agenta odvádí.

„Když vám pan Bondurant poslal ten dopis, bylo mu známo, že vedete tajná jednání s firmou LeMure?“

Opparizio měl správně odpovědět: „Nevím.“ Já však před pár dny Dahlovi řekl, ať přes prostředníka Oppariziovi nakuká, že tým obhájců Lisy Trammelové k této klíčové části strategie obhajoby nic kloudného nevypátral.

„Ten o tom nic nevěděl,“ odvětil Opparizio. „Dokud jednání probíhala, žádného klienta naší firmy jsem o nich neinformoval.“

„Kdo je finančním ředitelem firmy LeMure?“

Opparizia jako by tato otázka a zdánlivá změna kurzu uvedla do rozpaků.

„To je asi Syd Jenkins. Sydney Jenkins.“

„Stál tento muž v čele akvizičního týmu, s nímž jste o odprodeji své firmy vyjednával?“

Freemanová podala námitku a zeptala se, kam touto otázkou směřuji. Řekl jsem soudci, že to záhy vyjde najevo, a on mi umožnil pokračovat a vybídl Opparizia, ať na mou otázku odpoví.

„Ano, o té akvizici jsem jednal se Sydem Jenkinsem.“

Otevřel jsem spis, vytáhl z něj dokument a požádal soudce, abych s ním směl přistoupit ke svědkovi.

Freemanová proti tomu podle očekávání vznesla námitku a chvíli jsme pak u soudního stolce vzrušeně debatovali o přípustnosti tohoto dokumentu. Jelikož však Freemanová včera vyhrála bitvu o předložení zprávy o interním šetření ve firmě ALOFT Donaldu Driscollovi, vyrovnal dnes soudce Perry skóre a umožnil mi podmíněně předložit zmíněný dokument Oppariziovi.

Předal jsem svědkovi kopii.

„Pane Opparizio, můžete sdělit porotě, co je to za dokument?“

„Neumím to s jistotou posoudit.“

„Není to vytištěný záznam z digitálního obchodního deníku?“

„Když to říkáte…“

„A jaké jméno figuruje v záhlaví?“

„Mitchell Bondurant.“

„A jaké datum nese tato stránka?“

„Třináctého prosince.“

„Můžete přečíst záznam o schůzce v deset hodin?“

Freemanová znovu požádala o poradu a znovu jsme se oba ocitli před soudcem.

„Ctihodnosti, toto je proces s Lisou Trammelovou. Ne s Louisem Oppariziem ani Mitchellem Bondurantem. Takhle to dopadá, když soud projeví dobrou vůli, dá někomu volnou ruku a on toho zneužije. Vznáším námitku proti tomuto směru dotazování. Pan obhájce nás vede příliš daleko od otázky, o které musí porota rozhodovat.“

„Pane soudce,“ ujal jsem se slova. „I tento dokument souvisí s prokazováním viny jiné osoby. Jde o stránku z digitálního deníku, k níž se obhajoba dostala během předávání nálezů. Odpověď na mnou položenou otázku porotě jednoznačně ozřejmí, že oběť v našem případu rafinovaně vydírala našeho svědka. A to zakládá motiv k vraždě.“

„Pane soudce, to snad…“

„To stačí, paní Freemanová. Umožním ten dokument předložit.“

Vrátili jsme se na místa a soudce Opparizia vyzval, ať na otázku odpoví. Kvůli porotě jsem ji zopakoval.

„Co stojí v deníku pana Bonduranta na stránce z třináctého prosince a v kolonce deseti hodin dopoledne?“

„Stojí tu: ‚Sydney Jenkins, LeMure‘.“

„Nevyvodil byste z této poznámky závěr, že se pan Bondurant v prosinci loňského roku dozvěděl o chystané transakci mezi firmami ALOFT a LeMure?“

„Nemůžu tušit, co si na té schůzce říkali nebo jestli se vůbec uskutečnila.“

„Z jakého důvodu by se člověk stojící v čele chystané koupě firmy ALOFT setkával se zástupcem jednoho z nejdůležitějších bankovních klientů této firmy?“

„Na to byste se musel zeptat pana Jenkinse.“

„Možná to udělám.“

Opparizio se během výslechu začal mračit. Past nastražená Herbem Dahlem sklapla dobře. Pokračoval jsem v dotazování.

„Kdy byla dohoda o prodeji firmy ALOFT firmě LeMure uzavřena?“

„Obchod byl uzavřen koncem února.“

„Za kolik se firma prodala?“

„To bych radši neříkal.“

„LeMure je veřejně obchodovaná společnost, pane. Ty informace jsou běžně přístupné. Mohl byste nám ušetřit čas a…“

„Za devadesát šest milionů dolarů.“

„A protože jste jediný vlastník firmy, většina této částky připadla vám, je to tak?“

„Ano, hodně velká část.“

„A také jste získal akcie firmy LeMure, je to tak?“

„To je fakt.“

„A zůstal jste prezidentem ALOFT, že?“

„Ano. Firmu pořád řídím. Ale teď už mám nad sebou šéfy.“

Opparizio se pokusil o úsměv, ale většinu přítomných v soudní síni tvořili normální pracující lidé, kterým jeho poznámka nepřipadala vtipná s ohledem na to, kolik milionů tenhle chlap na transakci vydělal.

„Takže se stále výrazně podílíte na každodenním chodu firmy?“

„Ano, pane, podílím.“

„Pane Opparizio, činil váš osobní výdělek z prodeje firmy ALOFT šedesát jedna milionů dolarů, jak uvedl list Wall Street Journal?“

„Ne, to měli špatně.“

„Jak to?“

„Můj podíl se téhle částce rovnal, ale nedostal jsem ho celý najednou.“

„Došlo k nějakému pozdržení plateb?“

„Něco podobného, ale opravdu nechápu, jak to souvisí s tím, kdo zabil Mitche Bonduranta, pane Hallere. Proč jsem tady? Nemám co…“

„Ctihodnosti?“

„Malý okamžik, pane Opparizio,“ řekl soudce.

Naklonil se dopředu a odmlčel se, jako by o něčem přemýšlel.

„Uděláme si teď dopolední přestávku a obě protistrany za mnou přijdou do pracovny. Jednání se přerušuje.“

Znovu jsme následovali soudce do pracovny. A znovu jsem byl já tím, kdo se měl během schůzky obhajovat. Byl jsem však na Perryho tak naštvaný, že jsem rovnou přešel do útoku. Zůstal jsem stát, přestože se Perry i Freemanová posadili.

„Při vší úctě, Ctihodnosti, během výslechu jsem pracně získal jistou dynamiku a tahle vaše předčasná přestávka mi ji spolehlivě zničila.“

„Pane Hallere, možná jste měl perfektní dynamiku, ale současně se nám odchylujete příliš daleko od případu. Vyšel jsem vám velmi vstříc, když jsem vám umožnil nastínit porotě hypotézu, že vraždu spáchala jiná osoba, ale teď začínám mít pocit, že už toho bylo dost.“

„Pane soudce, chyběly mi čtyři otázky a celý případ by se krásně spojil dohromady, jenže vy jste mě v tu chvíli zarazil.“

„Vy jste se zarazil sám, pane obhájce. Zůstal jste stát na místě. A já nemohu sedět v soudní síni a přihlížet tomuto přešlapování. Paní Freemanová vznáší námitky, a teď už vznáší námitky dokonce i svědek. A já vypadám jako hlupák. Vaříte z vody. Řekl jste mi a řekl jste i porotcům, že nejen dokážete nevinu své klientky, ale že navíc dokážete, kdo tu vraždu skutečně spáchal. Jenže teď máte na lavici pátého svědka a stále vaříte z vody.“

„Ctihodnosti, nechce se mi věřit, že… Podívejte, já z vody nevařím. Dokazuju. Bondurant tomu člověku hrozil, že ho připraví o šedesát jedna milionů. To je naprosto zjevné a každý, kdo má zdravý rozum, to vidí. A jestli tohle není pádný motiv k vraždě, tak se asi…“

„Motiv nic nedokazuje,“ ozvala se Freemanová. „Není to důkaz a vy očividně žádný jiný nemáte. Celá obhajoba je jedna velká šaráda. Co uděláte příště, označíte za podezřelou osobu každého, komu chtěl Bondurant zabavit dům?“

Ukázal jsem na ni prstem.

„To by nebyl špatný nápad. Ale faktem je, že obhajoba není žádná šaráda, a pokud mi umožníte pokračovat ve výslechu toho svědka, natotata se dostanu i k důkazům.“

„Posaďte se, pane Hallere, a hlídejte si prosím, jakým tónem se mnou hovoříte.“

„Ano, Ctihodnosti. Omlouvám se.“

Posadil jsem se a čekal, zatímco Perry zvažoval vzniklou situaci. Konečně promluvil.

„Máte ještě něco, paní Freemanová?“

„Myslím, že soudu je velmi dobře známo, co si obžaloba myslí o přístupu, jenž byl panu Hallerovi umožněn. Včas a několikrát jsem varovala, že se pan obhájce pokusí udělat z procesu divadlo, které nijak nesouvisí s projednávaným případem. Teď jsme do tohoto bodu skutečně dospěli a já musím souhlasit s vaším hodnocením, že ve světle tohoto vývoje vypadá soud hloupě a manipulovatelně.“

Freemanová zašla příliš daleko. Viděl jsem, jak se Perrymu napjala kůže kolem očí, když o něm prohlásila, že vypadá hloupě. Myslím, že už ho měla v hrsti, ale tímhle si všechno pokazila.

„Ano, děkuji pěkně, paní Freemanová. Myslím, že dám panu Hallerovi ještě jednu poslední šanci to všechno hezky spojit dohromady. Chápete, co mám na mysli pod výrazem poslední šance, pane Hallere?“

„Ano, Ctihodnosti. Budu se tím řídit.“

„To bych prosil, pane, protože mi začíná docházet trpělivost. A teď se vraťme do sálu.“

Když jsem přišel ke stolu obhajoby, seděla tam Aronsonová sama a já si uvědomil, že mě z nějakého důvodu k soudci nenásledovala. Unaveně jsem se posadil.

„Kde je Lisa?“

„Na chodbě s Dahlem. Co se stalo?“

„Dostal jsem ještě jednu šanci. Musím věci popohnat a zasadit mu poslední ránu.“

„Dokážeš to?“

„Uvidíme. Ale než začneme, musím si ještě odskočit na záchod. Proč jsi nešla k soudci se mnou?“

„Nikdo mě o to nepožádal a já nevěděla, jestli mám jít za tebou.“

„Tak za mnou příště běž.“

Soudní síně jsou navrhovány tak, aby byli účastníci jednání od sebe dobře oddělení. Porotci mají vlastní odpočívárny a rokovací místnosti a mezi oběma protistranami a jejich příznivci vedou uličky a branky. Na toaletách však veškeré bariéry padají. Jakmile vstoupíte na záchod, nikdy nevíte, koho tam potkáte. Když jsem prošel dveřmi na toaletu já, téměř jsem vrazil do Opparizia, který si právě myl v umyvadle ruce. Byl skloněný a podíval se na mě v zrcadle.

„Copak, pane obhájce, klepl vás soudce trochu přes prsty?“

„Do toho vám nic není. Najdu si jinou toaletu.“

Obrátil jsem se k odchodu, ale Opparizio mě zastavil.

„Neobtěžujte se. Já už odcházím.“

Otřepal si mokré ruce a zamířil ke dveřím, takže se dostal do mé těsné blízkosti. Náhle se zastavil.

„Jste tak ohavný, Hallere,“ řekl. „Vaše klientka je vražedkyně a vy máte tu drzost zkoušet to hodit na mě. Jak se na sebe můžete podívat do zrcadla?“

Otočil se a ukázal na řadu pisoárů.

„Přesně tam patříte,“ utrousil. „Do hajzlu.“

49. kapitola

Celý případ se smrskl na následující půlhodinu – nebo možná maximálně hodinu. Seděl jsem u stolu obhajoby, srovnával si v hlavě myšlenky a čekal. Všichni už byli na svých místech – s výjimkou soudce, který stále setrvával ve své pracovně, a Opparizia, jenž se blazeovaně vybavoval se svými dvěma advokáty v první řadě na galerii, kde měli vyhrazená místa. Moje klientka se ke mně naklonila a zašeptala tak, aby to neslyšela ani Aronsonová.

„Máte toho víc, viďte?“

„Prosím?“

„Máte toho na něj víc, Mickey, že jo? Víc věcí, které proti němu můžete použít.“

I ona věděla, že to, co jsem na Opparizia do této chvíle vytáhl, nestačí.

„Do oběda budeme mít jasno,“ zašeptal jsem zpátky.

„Buď budeme pít šampaňské, anebo si brečet do polívky.“

V tu chvíli se dveře soudcovy pracovny otevřely a do sálu vstoupil Perry. Než se stačil posadit na židli, nechal přivolat porotu a vyzval Opparizia, aby se vrátil na svědeckou lavici. O několik minut později jsem stál znovu u pultíku a upřeně hleděl na svědka. Zdálo se, že ho naše konfrontace na toaletě naplnila novým sebevědomím. Zaujal uvolněnou polohu, která oznamovala světu, že to má zdárně za sebou. Dospěl jsem k závěru, že nemá smysl čekat. Byl čas začít utahovat šrouby.

„Takže, pane Opparizio, navážeme-li na naši předchozí diskusi, nemluvil jste během své výpovědi tak úplně pravdu, je to tak?“

„Vypovídám naprosto poctivě a tato otázka se mi hrubě nelíbí.“

„Vy lžete už od začátku, že ano, pane? Například jste složil přísahu pod falešným jménem.“

„Své jméno jsem si před jednatřiceti lety právoplatně změnil. Nelhal jsem a s tímhle případem to navíc nesouvisí.“

„Jaké jméno stojí na vašem rodném listu?“

Opparizio se odmlčel a já měl dojem, že v tu chvíli začal mít vůbec poprvé tušení, kam svými otázkami mířím.

„Narodil jsem se jako Antonio Luigi Apparizio. Jméno se vůbec nezměnilo, jen se v té době psalo s ‚A‘ na začátku.

Když jsem vyrůstal, lidi mi říkali Lou nebo Louie, protože v okolí bydlela spousta chlapů jménem Anthony nebo Antonio. Nakonec jsem se rozhodl pro Louise. A nechal si změnit jméno na Anthony Louis Opparizio. Poameričtil jsem si ho. To je celé.“

„Proč jste si však nechal změnit i první písmeno svého příjmení?“

„V té době působil profesionální hráč baseballu jménem Luis Aparicio. Říkal jsem si, že naše jména jsou si strašně podobná. Louis Apparizio a Luis Aparicio. Nechtěl jsem mít jméno tak podobné slavnému člověku, a proto jsem si pár písmenek změnil. Stačí vám to takhle, pane Hallere?“

Soudce Opparizia napomenul, aby otázky nekladl, ale pouze na ně odpovídal.

„Víte, kdy Luis Aparicio ukončil profesionální baseballovou kariéru?“ zeptal jsem se a letmo pohlédl na soudce. Pokud mu docházela trpělivost předtím, tak teď už musela být úplně vyčerpaná a nade mnou se reálně vznášel trest za pohrdání soudem.

„Ne, nevím, kdy ukončil kariéru.“

„Překvapilo by vás zjištění, že to bylo osm let předtím, než jste si změnil jméno?“

„Ne, to by mě nepřekvapilo.“

„A vy přesto čekáte, že vám porota uvěří, že jste si změnil jméno proto, aby si vás lidé nepletli s baseballistou, který dávno předtím ukončil kariéru?“

Opparizio pokrčil rameny.

„Tak to prostě bylo.“

„Není spíš pravda, že jste si změnil příjmení z Apparizia na Opparizia proto, že jste byl ctižádostivý mladý muž a chtěl jste se alespoň navenek distancovat od rodiny?“

„Ne, to není pravda. Chtěl jsem mít sice americky znějící jméno, ale od nikoho jsem se nedistancoval.“

Viděl jsem, jak Opparizio rychle kmitl očima směrem ke svým advokátům.

„Původně jste se jmenoval po svém strýci, je to tak?“

zeptal jsem se.

„Ne, to není pravda,“ odpověděl Opparizio rychle.

„Nejmenoval jsem se po nikom.“

„Vy jste měl strýce jménem Antonio Luigi Apparizio, tedy stejného jména, jaké figuruje na vašem rodném listu, a přesto tvrdíte, že je to jen shoda okolností?“

Opparizio si uvědomil, že lhát v této věci byla chyba, a pokusil se ji napravit. Jen si tím však přihoršil.

„Rodiče mi nikdy neřekli, po kom mě pojmenovali nebo jestli mě vůbec po někom pojmenovali.“

„A tak bystrý muž jako vy si nedal dvě a dvě dohromady?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlel. Když mi bylo jednadvacet, odešel jsem na západ a k rodině jsem už pak neměl příliš blízko.“

„Myslíte geograficky?“

„Ve všech smyslech toho slova. Prostě jsem začal nový život. A zůstal tady.“

„Váš otec a váš strýc se angažovali v organizovaném zločinu, je to pravda?“

Freemanová rychle vznesla námitku a požádala o další poradu. Když jsme přišli k soudci, div že si neobrátila oči dovnitř hlavy, jak usilovně se snažila vyjádřit své rozhořčení.

„Co je moc, to je moc, Ctihodnosti. Pan obhájce možná nemá ani tolik cti v těle, aby neočerňoval reputaci vlastních svědků, ale tomuhle už se musí udělat přítrž. Toto je proces, pane soudce, ne okresní přebor ve střelbě od boku.“

„Ctihodnosti, řekl jste mi, že mám postupovat rychle, a já to dělám. Mám k dispozici důkaz, který jasně prokazuje, že od boku nestřílím.“

„Nuže, co to je, pane Hallere?“

Podal jsem Perrymu tlustý dokument, který jsem si přinesl k soudnímu stolci. Ze stránek trčelo několik lístečků různé barvy.

„Toto je ‚Zpráva o organizovaném zločinu‘, kterou federální ministr spravedlnosti vypracoval na žádost Kongresu. Je z roku devatenáct set osmdesát šest, kdy byl ministrem spravedlnosti Edwin Meese. Otevřete-li ho na stránce označené žlutým lístečkem, uvidíte žlutě zvýrazněný odstavec, který slouží jako můj důkaz.“

Soudce si přečetl příslušnou pasáž a pak otočil dokument tak, aby v něm mohla číst i Freemanová. Než státní zástupkyně stačila přelouskat žlutý odstavec až do konce, vyjádřil se i k její námitce.

„Položte své otázky, pane Hallere, ale dávám vám zhruba deset minut na to, abyste pospojoval tečky dohromady. Jestli to do té doby neuděláte, odeberu vám slovo.“

„Děkuji vám, pane soudce.“

Vrátil jsem se k pultíku a položil Oppariziovi stejnou otázku, pouze jinak formulovanou.

„Pane Opparizio, bylo vám známo, že váš otec a váš strýc působili v organizované zločinecké skupině známé jako Gambinova rodina?“

Opparizio viděl, jak předkládám soudci jakýsi svázaný dokument. Muselo mu tedy být jasné, že mám svoji otázku čím podložit. Proto se rozhodl nic nepopírat a zkusit to raději s mlhavou odpovědí.

„Jak už jsem řekl, když jsem nastoupil na školu, přerušil jsem se svou rodinou styky. Pak už jsem o nich neměl žádné zprávy. A předtím mi nikdo nic neřekl.“

Přišel čas být neúprosný, dostrkat Opparizia na okraj srázu.

„Neměl váš strýc přezdívku ‚Opičák‘, kterou si vysloužil za svoji brutalitu a násilné chování?“

„O tom nic nevím.“

„Nepřevzal váš strýc ve vašem životě otcovskou roli, zatímco váš biologický otec strávil většinu vašeho dospívání ve vězení za vyděračství?“

„Strýc nás finančně zajišťoval, ale rozhodně mi nenahrazoval otce.“

„Když jste se v jednadvaceti letech přesunul na západ, bylo to proto, abyste se distancoval od rodiny, anebo jste měl za úkol rozšířit obchodní příležitosti vašeho klanu i o západní pobřeží?“

„To je lež! Přišel jsem sem studovat práva. Nic jsem neměl a nic jsem si sem nepřivezl. Což platí i o rodinných vazbách.“

„Říká vám něco pojem ‚spáč‘ nebo ‚spící agent‘, který se používá v hantýrce organizovaného zločinu?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Překvapila by vás informace, že podle názoru FBI začala mafie vyvíjet v osmdesátých letech snahu přesunout se do legitimnějších oblastí podnikání, a dělala to tak, že posílala novou generaci svých členů na školy a do jiných lokalit, aby tam zapouštěli kořeny a zakládali nové firmy? A že se takovým lidem říkalo ‚spáči‘?“

„Já jsem legitimní podnikatel. Nikdo mě nikam nevyslal a během studií na právnické fakultě jsem si přivydělával jako soudní doručovatel.“

Pokýval jsem hlavou, jako bych tuto odpověď očekával.

„Když už se bavíme o soudních doručovatelích, vy vlastníte několik firem, viďte, pane?“

„Nerozumím vám.“

„Dovolte, abych vám to formuloval jinak. Když jste prodal svou firmu ALOFT fondu LeMure, ponechal jste si majetkové podíly v řadě společností, které měly s ALOFT

smluvní vztah, je to tak?“

Opparizio si dal s promýšlením odpovědi načas. Znovu přitom vrhl kradmý pohled směrem ke svým právníkům.

Vysekejte mě z toho, jako by jim sděloval. Věděl totiž, kam mám namířeno, a také věděl, že mi nesmí umožnit, abych tam zašel. Momentálně však seděl na svědecké lavici, a tak pro něj existoval jen jeden způsob, jak moje dotazování přerušit.

„Vlastním nebo spoluvlastním řadu různých podniků.

Všechny jsou legální a všechny fungují poctivě a legitimně.“

Byla to dobrá odpověď, ale tohle už nemělo stačit.

„O jaký typ podniků jde? Jaké služby poskytují?“

„Zmínil jste se o soudním doručovatelství, tak tím se zabývá jedna z nich. Pak mám personální agenturu specializovanou na pomocné právníky a koncipienty. Další firma zprostředkovává práci kancelářským silám a ještě další dodává do kanceláří nábytek. Pak…“

„Vlastníte i kurýrní službu?“

Svědek se znovu před odpovědí odmlčel. Snažil se myslet o dvě otázky dopředu, ale moje změny rytmu ho vyváděly z míry.

„Jsem investor. Nejsem jediný vlastník.“

„Pojďme se bavit o té kurýrní službě. Tak především: jak se jmenuje?“

„Wing Nuts Courier Services.“

„A sídlí v Los Angeles?“

„Ano, má tady sídlo, ale kanceláře máme v sedmi velkých městech. Firma působí po celé Kalifornii a taky v Nevadě.“

„Jak velký podíl ve Wing Nuts přesně vlastníte?“

„Jsem jedním ze spolumajitelů. Myslím, že mi patří čtyřicet procent.“

„A kdo jsou ostatní spolumajitelé?“

„Vlastně je jich několik. Někteří z nich ani nejsou fyzické osoby, nýbrž jiné firmy.“

„Patří mezi ně i firma AA-Best Consultants z Brooklynu ve státě New York, která je v obchodním rejstříku v Sacramentu vedena jako spoluvlastník Wing Nuts?“

Opparizio si dal znovu s odpovědí načas. Tentokrát zůstal pohroužený do temných myšlenek tak dlouho, až ho musel soudce pobídnout.

„Ano, domnívám se, že je to jeden z investorů.“

„Totiž, podle obchodního rejstříku státu New York je většinovým vlastníkem firmy AA-Best Consultants jistý Dominic Capelli. Znáte ho?“

„Ne, neznám.“

„Chcete říct, že neznáte jednoho ze svých partnerů ve firmě Wing Nuts, pane?“

„AA-Best tam investovali. Já tam taky investoval.

Neznám všechny zainteresované jednotlivce.“

Freemanová se vztyčila. Už bylo načase. Na její námitku jsem čekal nejméně poslední čtyři otázky. Vlastně už jsem jen šlapal vodu.

„Ctihodnosti, má tohle všechno nějakou pointu?“ zeptala se soudce.

„Právě jsem si začínal klást stejnou otázku,“ prohlásil Perry. „Nechcete nás zasvětit, pane Hallere?“

„Ještě tři otázky, Ctihodnosti, a myslím, že jejich důležitost začne být každému nad slunce jasná,“ řekl jsem.

„Prosím soud o shovívavost u posledních tří otázek.“

Po celou dobu, co jsem to říkal, jsem upřeně hleděl na Opparizia. Vysílal jsem mu vzkaz. Vytáhni ten kabel ze zásuvky, jinak se tvoje tajemství dostanou na veřejnost. Lidi z LeMure se o nich dozvědí. Tvoji akcionáři se o nich dozvědí. Ministerstvo spravedlnosti se o nich dozví. Všichni se o nich dozvědí.

„No dobrá, pane Hallere.“

„Děkuji, Ctihodnosti.“

Zadíval jsem se do poznámek. Přišel čas. Jestli jsem Opparizia přečetl správně, tak teď přišel čas. Znovu jsem na něj upřel pohled.

„Pane Opparizio, překvapila by vás informace, že Dominic Capelli, váš spolupodílník, o němž tvrdíte, že ho neznáte, figuruje v newyorském…“

„Ctihodnosti?“

Byl to Opparizio. Skočil mi do řeči.

„Na radu svých právních zástupců a v souladu s právy a výsadami uvedenými v pátém dodatku Ústavy Spojených států amerických a státu Kalifornie se vší uctivostí odmítám odpovídat na tuto nebo i další otázky.“

A bylo to.

Stál jsem naprosto klidně, ale byl to jen vnější projev.

Mým nitrem teď překotně proudila energie. Sotva jsem si uvědomoval horečné šuškání, které se neslo celou soudní síní. Vtom se za mnou ozval rozhodný hlas určený soudci Perrymu.

„Mohu oslovit ctihodný soud, prosím?“

Otočil jsem se a viděl, že je to Martin Zimmer, jeden z Oppariziových právníků.

Ve stejném okamžiku jsem uslyšel Freemanovou, jak vysokým a sevřeným hlasem podává námitku a žádá o poradu.

Věděl jsem však, že tady už žádná porada nepomůže. A Perry to věděl také.

„Můžete se posadit, pane Zimmere. Nyní si zajdeme na oběd a očekávám, že v jednu hodinu odpoledne se zde všichni opět shledáme. Porotci dostanou nařízeno, aby spolu o případu nehovořili a aby nevyvozovali žádné závěry z této svědecké výpovědi ani z žádosti pana svědka.“

Poté se soudní síň začala hlasitě vyprazdňovat, neboť zástupci médií si mezi sebou sdělovali dojmy. Když procházel dveřmi poslední porotce, odstoupil jsem od pultíku, sklonil se ke stolu obhajoby a zašeptal Aronsonové do ucha.

„Tentokrát už pojď do pracovny se mnou.“

Jennifer se právě chystala zeptat, co tím mám na mysli, když vtom jí to Perry vysvětlil z první ruky.

„Obě protistrany se za mnou odeberou do pracovny.

Bezodkladně. Pane Opparizio, vy zůstanete tady. Můžete se radit s advokátem, ale neopouštějte soudní síň.“

S těmito slovy soudce vstal a zamířil do své pracovny.

Vydal jsem se za ním.

50. kapitola

Pomalu jsem začínal důvěrně znát obrázky na stěnách, nábytek i všechny ostatní předměty v soudcově pracovně.

Očekával jsem však, že tato návštěva bude mou poslední a pravděpodobně nejobtížnější. Když jsme vešli dovnitř, svlékl si soudce talár a ledabyle ho hodil na věšák v rohu, místo aby ho pečlivě pověsil na ramínko jako při našich předchozích jednáních in camera. Nato se posadil do křesla a hlasitě si povzdechl. Zaklonil se, co to šlo, a zvedl hlavu ke stropu. Ve tváři měl nedůtklivý výraz, jako by ho nadcházející jednání zajímalo ne z hlediska zajištění spravedlnosti pro oběť vraždy, nýbrž z hlediska zachování jeho vlastní soudcovské pověsti.

„Pane Hallere,“ řekl, jako by se zbavoval obrovského břemene.

„Ano, Ctihodnosti?“

Soudce si promnul tvář.

„Řekněte mi, prosím, že jste to celou dobu neplánoval – že jste neměl v úmyslu přinutit pana Opparizia, aby se přímo před porotou odvolal na pátý dodatek.“

„Pane soudce,“ řekl jsem, „neměl jsem tušení, že se na něj odvolá. Když před časem stáhl odpor proti předvolání ke svědecké výpovědi, říkal jsem si, že teď už to v žádném případě neudělá. Tlačil jsem na něj, to jistě ano, ale chtěl jsem, aby na moje otázky odpověděl.“

Freemanová zavrtěla hlavou.

„Chcete k tomu něco dodat, paní Freemanová?“

„Ctihodnosti, myslím, že pan obhájce od začátku tohoto procesu neprojevuje k soudu a celému soudnictví nic než pohrdání. Vždyť vám ani teď neodpověděl na otázku.

Neřekl, že to neplánoval, Ctihodnosti. Řekl jen, že to netušil.

To jsou dvě různé věci a celé to jen podtrhuje skutečnost, že pan obhájce je úlisný a od počátku se snaží tento proces sabotovat. A teď se mu to podařilo. Opparizio byl od samého začátku ‚pátý svědek‘ – svědek, u kterého je zřejmé, že se před porotou odvolá na pátý dodatek ústavy, pokud se na něj dobře zatlačí. Pan Haller to takhle celou dobu plánoval, a pokud se toto nedá označit za podvracení soudního systému, pak už nevím, co jiného.“

Pohlédl jsem na Aronsonovou. Působila zmrtvěle, a možná se dokonce nechala Freemanovou zviklat.

„Pane soudce,“ řekl jsem klidně. „Na to mohu říct paní Freemanové jediné: dokažte to. Pokud si je tak jistá, že šlo z mé strany o nějaký ďábelský plán, ať se to pokusí dokázat.

Pravdou je – a zde moje mladá idealistická kolegyně mi to jistě potvrdí –, že jsme se o Oppariziových vazbách na organizovaný zločin dozvěděli až zcela nedávno. Můj vyšetřovatel o tyto informace doslova zakopl, když se snažil v dokumentech Komise pro cenné papíry a burzy zjistit, kde všude má Opparizio majetkový podíl. Policie i obžaloba měly příležitost udělat totéž, ale buďto se rozhodly tato fakta ignorovat, anebo se zastavily příliš brzy před cílem.

Domnívám se, že rozhořčení obžaloby pramení spíše z této skutečnosti, a nikoliv z taktiky, kterou jsem u soudu použil.“

Soudce, který se stále zakláněl a hleděl do stropu, mávl rukou. Nevěděl jsem, co toto gesto znamená.

„Pane soudce?“

Perry se otočil na židli, konečně se předklonil a oslovil nás všechny.

„Takže co s tím uděláme?“

Nejprve se zadíval na mě. Pohlédl jsem na Aronsonovou, abych zjistil, jestli k tomu nechce něco říct, ale Jennifer byla stále jako zcepenělá. Obrátil jsem se zpátky k soudci.

„Myslím, že tady se nic dělat nedá. Svědek se odvolal na pětku. Jeho výpověď je u konce. Nemůžeme dopustit, aby výslech pokračoval a on uplatňoval pátý dodatek, kdykoliv a kdekoliv se mu to hodí. Odvolal se na právo nevypovídat, takže nebude vypovídat. A předvoláme dalšího svědka.

Mám ještě jednoho a tím skončím. A zítra ráno budu připraven přednést závěrečnou řeč.“

Freemanová už nevydržela sedět. Vstala a začala v krátké úsečce přecházet u okna sem a tam.

„To je tak nefér, a přitom je to evidentně součást plánu pana Hallera. U přímého výslechu nechá Opparizia říct, co od něj chce slyšet, a pak ho dotlačí k tomu, aby ze sebe udělal pátého svědka. Obžaloba tak nedostane šanci na křížový výslech, nemůže uvést věci na pravou míru. Připadá vám to alespoň vzdáleně spravedlivé, Ctihodnosti?“

Perry neodpověděl. Nemusel. Všichni v pracovně věděli, že vzniklá situace je pro stát nespravedlivá. Freemanová už neměla příležitost Opparizia vyslechnout.

„Nechám vyškrtnout celou jeho výpověď,“ prohlásil Perry nakonec. „Řeknu porotě, ať ji vůbec nebere v úvahu.“

Freemanová si založila ruce na prsou a zdeptaně zavrtěla hlavou.

„Vymazat z paměti takovou kládu, to je tedy pořádné sousto,“ utrousila. „Tohle je pro obžalobu katastrofa, pane soudce. A je to absolutně nespravedlivé.“

Neřekl jsem nic, protože Freemanová měla pravdu.

Soudce sice mohl porotcům nařídit, aby nebrali v potaz nic z Oppariziovy výpovědi, ale bylo už pozdě. Okolnosti jeho vystoupení musely nutně v jejich hlavách utkvět. Přesně jak jsem zamýšlel.

„Jinou alternativu bohužel nevidím,“ konstatoval Perry.

„Teď půjdeme na oběd a já se nad tou záležitostí ještě zkusím zamyslet. Navrhuji vám třem, abyste učinili totéž.

Pokud do jedné hodiny vymyslíte jiné řešení, rozhodně o něm budu uvažovat.“

Nikdo nic neřekl. Bylo těžké uvěřit, že se to opravdu stalo. Proces se chýlil ke konci. A věci se vyvíjely přesně tak, jak jsem plánoval.

„Takže teď můžete odejít,“ dodal Perry. „Řeknu soudnímu sluhovi, že pan Opparizio je jako svědek propuštěn. Na chodbě už na něj nejspíš čeká celá mediální smečka, aby ho roztrhala zaživa. A on to pravděpodobně bude klást za vinu vám, pane Hallere. Dokud bude v soudní budově, možná byste si od něj měl zachovat odstup.“

„Ano, Ctihodnosti.“

Perry zvedl telefon, a zatímco jsme vycházeli z pracovny, vydal soudnímu sluhovi příslušné instrukce.

Kráčel jsem za Freemanovou do soudní síně. Když se ke mně náhle otočila a v očích neměla nic než ryzí a pronikavý vztek, vcelku jsem to očekával.

„Teď už to vím, Hallere.“

„Co už víte?“

„Proč se vy a Maggie nikdy znovu nedáte dohromady.“

Zastavil jsem se a Aronsonová do mě zezadu narazila.

Freemanová se otočila zpátky a pokračovala v chůzi.

„To byla rána pod pás, Mickey,“ poznamenala Jennifer.

Sledoval jsem, jak Freemanová prochází dveřmi do sálu.

„Ne,“ řekl jsem. „Nebyla.“

51. kapitola

Mým posledním svědkem byl můj věrný vyšetřovatel.

Dennis Wojciechowski řečený „Cisco“ se na svědeckou lavici posadil hned po obědě – poté co soudce sdělil porotcům, že celá výpověď Louise Opparizia se škrtá ze záznamu. Cisco musel soudní zapisovatelce hláskovat své jméno dvakrát, ale to se dalo očekávat. Skutečně měl na sobě stejnou bleděmodrou košili jako předchozího dne, ale tentokrát si nevzal sako ani kravatu. Pod napjatými rukávy se mu ve fluorescenčním světle v soudní síni zřetelně rýsovaly černé vytetované řetízky kolem bicepsů.

„Jestli vám to nevadí, budu vám říkat jen ,Dennisi‘,“

poznamenal jsem. „Pro paní zapisovatelku to tak bude snazší.“

V soudní síni se ozval zdvořilý smích.

„Mně to nevadí,“ reagoval svědek.

„Dobrá. Nuže, Dennisi, vy pro mě pracujete jako vyšetřovatel, je to tak?“

„Ano, tím se živím.“

„A velmi intenzivně jste pro obhajobu pracoval i v případu vyšetřování vraždy Mitchella Bonduranta, říkám to správně?“

„Velmi správně. Dalo by se říct, že jsem svůj postup založil na policejním vyšetřování – kontroloval jsem, jestli policii něco neuniklo nebo jestli něco neudělala špatně.“

„Pracoval jste i s vyšetřovacími materiály, které obhajobě předala obžaloba?“

„Ano, pracoval.“

„Mezi těmito materiály figuroval i seznam registračních značek automobilů, viďte?“

„Ano, nad vjezdem do garáže u banky WestLand National byla umístěná kamera. Detektivové Kurlen a Longstrethová zkoumali záznamy z této kamery a pořídili seznam registračních značek všech automobilů, které vjely dovnitř mezi sedmou hodinou, kdy se garáž otevírá, a devátou hodinou, kdy už byl pan Bondurant podle závěrů vyšetřování mrtvý. Zmíněná čísla pak vložili do policejních databází, aby zjistili, jestli někdo z majitelů nemá záznam v trestním rejstříku nebo by neměl být dále vyšetřován z jiných důvodů.“

„A vyplynula z tohoto seznamu nějaká potřeba dalšího vyšetřování?“

„Podle jejich vyšetřovacích záznamů ne.“

„Před chvílí jste se zmínil, Dennisi, že jste vycházel z policejního vyšetřování. Znamená to, že jste si vzal i tento seznam a prověřil všechny registrační značky znovu?“

„Ano, přesně tak. Všech osmasedmdesát čísel. Dělal jsem, co jsem mohl, i když do policejních databází jsem samozřejmě neměl přístup.“

„A zasluhovalo podle vás některé číslo další pozornost, anebo jste dospěl ke stejnému závěru jako detektivové Kurlen a Longstrethová?“

„Ano, jedno auto si podle mého názoru zasloužilo bližší pozornost, a tak jsem na něm pracoval dál.“

Požádal jsem o svolení předat svědkovi kopii seznamu čítajícího sedmdesát osm registračních značek. Soudce mi vyhověl. Cisco si vytáhl z kapsy košile brýle na čtení a nasadil si je.

„Kterou registrační značku jste chtěl prověřit blíže?“

„W-N-U-T-Z-devět.“

„Proč vás zaujala právě ona?“

„Protože v době, kdy jsem se na ten seznam díval, už jsem byl hluboko ponořený v našich jiných směrech vyšetřování. Věděl jsem, že Louis Opparizio je spolumajitelem firmy s názvem Wing Nuts. Napadlo mě, že registrační značka se nápadně podobá názvu téhle firmy a že by mezi nimi mohla existovat spojitost.“

„A co jste tedy zjistil?“

„Že to auto je skutečně registrované na firmu Wing Nuts, což je kurýrní služba, mezi jejíž vlastníky patří i Louis Opparizio.“

„Znovu se vás zeptám, proč to zasluhovalo pozornost.“

„Jak už jsem říkal, měl jsem výhodu časového odstupu.

Kurlen s Longstrethovou sestavili tenhle seznam ještě v den vraždy. Neznali všechny klíčové faktory ani všechny osoby s případem spojené. Já to prověřoval o několik týdnů později. A v tu dobu už jsem věděl, že oběť, pan Bondurant, poslala panu Oppariziovi štvavý dopis a…“

Freemanová se námitkou ohradila proti označení dopisu a soudce nechal škrtnout ze záznamu slovo štvavý. Vyzval jsem Ciska, ať pokračuje.

„Z našeho pohledu stavěl ten dopis Opparizia do nepříznivého světla, a tak jsem se tomuto člověku hodně věnoval. Zjistil jsem, že přes firmu Wing Nuts udržuje styky s mužem jménem Dominic Capelli. Toho newyorská policie zná jako člena organizované zločinecké rodiny vedené mužem jménem Joey Giordano. Capelli má různé vazby i na další nechutné…“

Freemanová opět vznesla námitku a soudce ji opět přijal.

Nasadil jsem svůj nejlepší rozhořčený výraz a tvářil jsem se, že soudce a státní zástupkyně upírají porotě právo dozvědět se pravdu.

„Dobrá, vraťme se tedy k tomu seznamu a jeho důsledkům. Co vyšlo najevo o přítomnosti automobilu vlastněného firmou Wing Nuts v garáži u banky WestLand?“

„Ukázalo se, že to auto vjelo do garáže v osm nula pět.“

„A v kolik hodin odjelo?“

„Podle kamery umístěné na výjezdu odjelo v osm padesát.“

„Takže tento vůz vjel do garáže před vraždou a odjel po vraždě. Říkám to správně?“

„Naprosto.“

„A tento vůz patřil firmě vlastněné mužem s přímými vazbami na organizovaný zločin. I tohle říkám správně?“

„Ano, říkáte.“

„Dobrá, podařilo se vám zjistit, zda existoval nějaký legitimní důvod, proč automobil patřící společnosti Wing Nuts vjížděl právě do této garáže?“

„Samozřejmě pro to existoval důvod, koneckonců je to kurýrní služba. Společnost ALOFT ji pravidelně využívá k dopravě dokumentů do banky WestLand National. Mě však na tom zarazilo, proč tam to auto vjelo v osm nula pět a odjelo před devátou hodinou, když banka má otevřeno od devíti.“

Dlouze jsem se na Ciska zadíval. Instinkt mi napovídal, že víc není třeba dodávat. Na téhle kosti bylo ještě maso, ale někdy je lepší nechat jídlo nedojezené. Nasadit porotcům do hlavy otazník a skončit.

„Nemám dalších otázek,“ řekl jsem.

Svůj přímý výslech jsem vedl velmi precizně, abych Ciskovu svědeckou výpověď omezil striktně na informace o registračních značkách. Freemanová tak měla u křížového výslechu velmi malý manévrovací prostor. Přesto se jí podařilo jeden bod zaznamenat, když z Ciska vyloudila informaci, že banka WestLand National obývá pouze tři patra v desetipodlažní budově. Kurýr z firmy Wing Nuts tak mohl jet někam jinam než do této banky, což by vysvětlovalo i jeho brzký příjezd do garáže.

Byl jsem si jistý, že pokud existuje záznam o návštěvě kurýrní služby v některé jiné firmě sídlící ve stejné budově jako banka WestLand National, pak si Freemanová tento záznam obstará – nebo jí ho opět nějakým způsobem vyčarují Oppariziovi lidé – a předloží ho během vyvracení důkazů.

O půl hodiny později hodila Freemanová ručník do ringu a posadila se. Soudce se mě zeptal, jestli chci předvolat dalšího svědka.

„Ne, Ctihodnosti,“ odpověděl jsem. „Obhajoba skončila.“

Soudce poslal porotce domů a připomněl jim, ať jsou všichni zítra v devět hodin ráno připraveni v místnosti porotců. Jakmile odešli, začal si Perry připravovat půdu pro závěrečnou fázi procesu – dotázal se obou protistran, zda budou mít nějaké svědky pro vyvracení důkazů. Odpověděl jsem, že ne. Freemanová řekla, že si do zítřejšího rána vyhrazuje právo tyto svědky předvolat.

„Dobrá, na dopolední jednání si tedy naplánujeme vyvracení důkazů, pokud nějaké bude,“ prohlásil Perry.

„Závěrečné řeči pak začnou hned po obědě a obě strany budou mít na svou řeč hodinu. Při troše štěstí a při absenci dalších překvapení bude porota zítra v tuto dobu moci zahájit rokování.“

Perry opustil soudní stolec a já zůstal u stolu obhajoby s Aronsonovou a Trammelovou. Lisa se ke mně natáhla a položila mi dlaň na hřbet ruky.

„To bylo geniální,“ řekla. „Celé dopoledne bylo geniální.

Myslím, že už to konečně došlo i porotcům. Sledovala jsem je. Myslím, že už znají pravdu.“

Pohlédl jsem na Trammelovou a poté na Aronsonovou.

Obě ženy měly ve tvářích odlišné výrazy.

„Děkuji, Liso. Myslím, že se to brzy dozvíme.“

52. kapitola

Ráno mě Andrea Freemanová překvapila tím, že mě nepřekvapila. Postavila se před soudce a řekla, že žádné svědky pro vyvracení důkazů nemá. Načež prohlásila argumentaci obžaloby za skončenou.

Trochu mě to zarazilo. K soudu jsem se dostavil plně připravený nejméně na jedno poslední měření sil. Na svědeckou výpověď vysvětlující přítomnost automobilu firmy Wing Nuts v garáži u banky, na výpověď Driscollova nadřízeného, který do něj bude kopat, nebo i na experta na propadlé hypotéky, jenž zpochybní tvrzení Jennifer Aronsonové. Jenže se nestalo nic. Státní zástupkyně to zabalila.

Pochopil jsem, že sází na krev. Možná jsem ji připravil o bolérovské crescendo, ale ona se stále spoléhala na jediný nesporný aspekt celého procesu: na Bondurantovu krev.

Soudce Perry ukončil dopolední jednání, aby mohly obě strany doladit své závěrečné řeči, zatímco on se uchýlí do své pracovny a začne sepisovat poučení pro porotu – závěrečnou sadu pokynů, s nimiž se porotci odeberou na rokování o verdiktu.

Zavolal jsem Rojasovi a nechal se vyzvednout na Delano Street. Do kanceláře jsem se vracet nechtěl. Bylo tam příliš mnoho rozptýlení. Řekl jsem Rojasovi, ať prostě někam jede, a rozložil jsem si spisy a poznámky k případu přímo na zadním sedadle. Tady se mi přemýšlelo nejlépe, tady jsem se dokázal ideálně připravit.

Přesně v jednu hodinu soud zasedl znovu. Stejně jako všechno ostatní v trestněprávním soudnictví byla i pravidla pro závěrečné řeči šitá na míru státu. Obžaloba měla první a poslední slovo. Na obhajobu zbyl prostředek.

Připadalo mi, že Freemanová zvolila standardní formát závěrečné řeči obžaloby. Postavit dům na faktech a pak ho vyzdobit emocionálním nábojem.

Cihlu po cihle probírala důkazy proti Lise Trammelové, a jak se zdálo, nevynechala nic, co bylo od začátku procesu předloženo. Její výklad byl suchý, ale měl kumulativní efekt. Freemanová znovu porotcům vysvětlila prostředky a motiv a na závěr všechno zarámovala krví. Krví na kladivu, krví na botách, nezpochybnitelným rozborem DNA.

„Na začátku tohoto procesu jsem vám řekla, že o jeho výsledku rozhodne krev,“ prohlásila. „A opravdu to tak dopadlo. Všechno ostatní můžete zlehčit, ale důkazy v podobě nalezené krve samy o sobě volají po verdiktu ‚vinna dle obžaloby‘. Jsem si jistá, že dáte na hlas svého svědomí a přesně takový verdikt vynesete.“

Posadila se a byla řada na mně. Postavil jsem se do prostoru před boxem porotců a přímo oslovil všech dvanáct apoštolů. Nestál jsem však před nimi sám. Na základě předchozího souhlasu soudce jsem si s sebou přinesl i Mannyho. Někdejší společník doktorky Shamiram Arslanianové teď stál vzpřímeně, k temeni měl připevněné kladivo a hlavu měl zakloněnou v nepřirozeném úhlu, který by musela zaujímat, aby Lisa Trammelová mohla oběti zasadit smrtelný úder.

„Dámy a pánové porotci,“ začal jsem, „mám pro vás dobrou zprávu. Ještě dnes odpoledne bychom měli být všichni doma a znovu se vrátit ke svému normálnímu životu.

Velmi si vážím vaší trpělivosti a pozornosti věnované tomuto procesu. Vážím si i vaší vnímavosti k důkazům.

Nebudu vás dnes příliš zdržovat, protože chci, abyste se co nejdříve dostali domů. Dnešek by měl být snadný. Toto je rychlá záležitost. Celý případ si zasluhuje to, čemu říkám ‚verdikt za pět minut‘. Případ, kdy důvodné pochybnosti tak silně prostupují celou obžalobou, že k jednomyslnému verdiktu bezpochyby dospějete hned při prvním zkusmém hlasování.“

Nato jsem začal brát jeden důkaz obžaloby za druhým a u každého jsem poukázal na rozpory a nedostatky v argumentaci protistrany. Kladl jsem nezodpovězené otázky.

Proč byl kufřík otevřený? Proč trvalo tak dlouho, než se objevilo kladivo? Proč se garáž Lisy Trammelové našla odemčená a proč by vůbec měl na Bonduranta útočit někdo, kdo byl zjevně na nejlepší cestě vyhrát bitvu o dům s hypotékou, která byla nezákonně označena za propadlou?

Nakonec jsem se dostal k těžišti své závěrečné řeči – k figuríně.

„I pouhá demonstrace v podání doktorky Arslanianové stačí k usvědčení obžaloby z nepravdivosti. Aniž bychom museli brát v úvahu jakoukoliv jinou součást argumentace obžaloby, už zde samotný Manny vyvolává dostatek důvodných pochybností. Podle zranění na kolenou víme, že oběť v době smrtelného úderu stála. A pokud stála, pak je toto jediná poloha, při níž mohla být útočníkem Lisa Trammelová. Poloha s hlavou zvrácenou dozadu a očima směřujícíma kolmo ke stropu. Je něco takového možné?

musíte si klást otázku. Je tato poloha pravděpodobná? Proč by Mitchell Bondurant hleděl přímo vzhůru? Nač by se tam díval?“

Odmlčel jsem se, strčil si ruku do kapsy a zaujal nenucenou a sebevědomou pózu. Pohlédl jsem porotcům do očí. Všichni do jednoho je upírali na figurínu. Po chvíli jsem se natáhl k rukojeti kladiva a pomalu ji tlačil vzhůru, až se plastový obličej vrátil do přirozené polohy a rukojeť zůstala trčet v pravém úhlu k ose těla, příliš vysoko na to, aby na ni Lisa Trammelová vůbec dosáhla.

„Odpověď zní tak, dámy a pánové, že se pan Bondurant vzhůru nedíval, protože Lisa Trammelová jeho vraždu nespáchala. Lisa Trammelová jela s kávou domů, zatímco někdo jiný uskutečnil plán eliminace hrozby, kterou představovala osoba Mitchella Bonduranta.“

Znovu jsem se odmlčel a nechal působit ticho.

„Svým dopisem Louisi Oppariziovi píchl Mitchell Bondurant do sršního hnízda. A ať už to byl záměr, či nikoliv, jeho dopis ohrožoval dvě věci, které dávají sršňům sílu a agresivitu: peníze a moc. Ohrožoval transakci, jejíž objem přesahoval Louise Opparizia i Mitchella Bonduranta.

Ohrožoval obchod, a proto musel být odstraněn.

A tak se i stalo. Jako obětní beránek byla vybrána Lisa Trammelová. Pachatelé tohoto zločinu věděli o její existenci, sledovali její pohyb a uvědomovali si, že tato žena by měla k vraždě přesvědčivý motiv. Byla to dokonalá náhradní oběť. Nikdo jí neuvěří, až řekne: ‚Já to neudělala.‘

Nikdo se nad tím pořádně nezamyslí. Pachatelé zosnovali plán a pak ho drze a efektivně uskutečnili. Mitchell Bondurant zůstal ležet mrtvý na betonové podlaze garáže a přímo vedle něj se povaloval jeho zdánlivě vybrakovaný kufřík. Pak přijela policie a začala se chovat přesně tak, jak si pachatelé přáli.“

Rozčarovaně jsem zavrtěl hlavou, jako bych byl znechucený celou společností.

„Policie měla klapky na očích. Stejné klapky, jaké se nasazují koním, aby nesjeli z cesty. Policie byla na cestě vedoucí k Lise Trammelové a nikam jinam se neměla dívat.

Lisa Trammelová, Lisa Trammelová, Lisa Trammelová… A co firma ALOFT a desetimiliony dolarů, které Mitchell Bondurant ohrožoval? Nic, o to zájem nemáme. Lisa Trammelová, Lisa Trammelová, Lisa Trammelová. Kůň byl na žádoucí cestě a oni s ním dojeli až do cíle.“

Odmlčel jsem se a chvíli rázoval před porotou. Vůbec poprvé jsem se rozhlédl po soudní síni. Byla plná lidí, z nichž někteří museli vzadu stát. Spatřil jsem mezi nimi i Maggii McPhersonovou a vedle ní svou dceru. Uprostřed kroku jsem se zarazil, ale pak jsem se opět rychle vzpamatoval. Jejich přítomnost mě hřála u srdce, když jsem se naposledy obracel k porotě.

„Ale vy vidíte to, co oni neviděli nebo odmítali vidět.

Vidíte, že byli celou dobu na nesprávné cestě. Vidíte, že s nimi někdo chytře manipuloval. Vidíte pravdu.“

Ukázal jsem na figurínu.

„Fyzické důkazy nehrají. Nepřímé důkazy nehrají. Celá obžaloba se při bližším zkoumání hroutí jako domeček z karet. Jediné, co do sebe zapadá, jsou důvodné pochybnosti.

Říká vám to zdravý rozum. Říkají vám to instinkty. A proto vás naléhavě vyzývám, abyste Lisu Trammelovou osvobodili. Pusťte ji. Je to jediný správný postup.“

Poděkoval jsem a vrátil se na místo, přičemž jsem cestou poplácal Mannyho po rameni. Když jsem se posadil, Lisa Trammelová mi podle předem smluveného plánu pevně stiskla paži a výrazným pohybem úst mi naznačila slova Děkuji vám tak, aby je všichni porotci mohli snadno odezřít.

Podíval jsem se pod stolem na hodinky a zjistil, že mi závěrečná řeč trvala pouhých pětadvacet minut. Naladil jsem se na druhou část závěrečné řeči obžaloby, když Freemanová požádala soudce, aby mi řekl, že mám odnést ze soudní síně figurínu. Soudce mě k tomu vyzval a já se znovu postavil.

Odnesl jsem Mannyho k brance, kde už si ho převzal Cisco, který rovněž seděl mezi diváky.

„Mám ho, šéfe,“ zašeptal. „Odnesu ho na vzduch.“

„Dík.“

„Vedl sis dobře.“

„Dík.“

Freemanová předstoupila před porotce, aby pronesla druhou část své závěrečné řeči. Neztrácela čas a rovnou napadla tvrzení obhajoby.

„Já nepotřebuji žádné pomůcky, abych se vás pokusila ošálit.

Nepotřebuji

žádné

teorie

spiknutí,

žádné

nejmenované či neznámé pachatele. Mám k dispozici fakta a důkazy, které jasně a bez jakýchkoliv důvodných pochybností dokazují, že Mitchella Bonduranta zavraždila Lisa Trammelová.“

A pak to začalo. Freemanová spotřebovala všechen vyhrazený čas tím, že se pokoušela vyvrátit argumenty obhajoby a současně podpořit důkazy předložené obžalobou.

Byla to naprosto tuctová a suchopárná závěrečná řeč.

Snůška fakt či údajných fakt předkládaných v jednotvárném rytmu obžalovacího tamtamu. Nebyla špatná, ale také nebyla dobrá. Všiml jsem si, že pozornost některých porotců v průběhu projevu upadá, což se dalo vykládat dvěma způsoby. Buď porotci argumenty Freemanové nebaštili, anebo je zbaštili už předtím a nepotřebovali je slyšet znovu.

Státní zástupkyně setrvale zvyšovala tempo až k velkému finále, které mělo podobu běžného shrnutí, jak je stát silný a jak velkou má moc vynášet soudy a vykonávat spravedlnost.

„Fakta tohoto případu jsou nezvratná. Fakta nelžou.

Důkazy jasně ukazují, že obžalovaná stála v garáži za sloupem a čekala na Mitchella Bonduranta. Důkazy jasně ukazují, že když pan Bondurant vystoupil z auta, obžalovaná na něj zaútočila. Jeho krev se našla na jejím kladivu a jeho krev se našla na její botě. Toto jsou fakta, dámy a pánové.

Toto jsou nezpochybnitelná fakta. Jsou to základní stavební kameny důkazního procesu. Procesu, který nade vši pochybnost stanovuje, že Mitchella Bonduranta zavraždila Lisa Trammelová. Že k němu přistoupila zezadu a brutálně ho udeřila kladivem. A že ho pak udeřila znovu a pak ještě jednou, přestože už ležel mrtvý na zemi. Nevíme přesně, v jaké poloze se nacházel on a v jaké se nacházela ona.

Obžalovaná je jediná, kdo to ví. Ale víme, že to udělala ona.

Důkazy předložené v tomto případu ukazují na jedinou osobu.“

A Freemanová samozřejmě musela ukázat na moji klientku prstem.

„Na ni. Na Lisu Trammelovou. Ona to udělala a ona vás nyní prostřednictvím triků svého advokáta žádá, abyste ji pustili na svobodu. Nedělejte to. Dopřejte Mitchellu Bondurantovi spravedlnost. Shledejte jeho vražedkyni vinnou z tohoto zločinu. Děkuji vám.“

Freemanová se posadila. Dal jsem její závěrečné řeči dvojku, ale předtím jsem sám sebe jako správný egoista ohodnotil jedničkou. Přesto obžalobě obvykle stačil výkon na trojku, aby v případu slavila vítězství. Podmínky jsou zkrátka vždycky výhodné pro stát, a i kdyby advokát obhajoby odvedl sebelepší práci, někdy to na překonání státní moci a síly jednoduše nestačí.

Soudce Perry pak rovnou přistoupil k poučení pro porotu a přečetl porotcům závěrečné instrukce. Nebyla mezi nimi jen obecná pravidla rokování o verdiktu, ale i pokyny určené pro tento konkrétní případ. Značnou pozornost věnoval soudce Louisi Oppariziovi a znovu porotce upozornil, že jeho svědeckou výpověď nemají brát během rokování v potaz.

Nakonec bylo poučení téměř stejně dlouhé jako moje závěrečná řeč, ale krátce po třetí hodině soudce konečně poslal porotce do rokovací místnosti, kde se měli chopit svého úkolu. Když jsem je sledoval, jak vycházejí ze dveří, byl jsem přinejmenším uvolněný, ne-li přímo sebejistý.

Předložil jsem jim nejlepší obhajobu, jakou jsem jim předložit mohl. Jistě, některá pravidla jsem si vyložil po svém, některé hranice jsem vědomě posunul. A dokonce jsem i ohrozil sám sebe. Z hlediska zákona, ale i z hlediska něčeho důležitějšího. Ohrozil jsem se tím, že jsem uvěřil v možnost Lisiny neviny.

Když se dveře rokovací místnosti zavřely, podíval jsem se na Lisu. Neviděl jsem v jejích očích žádný strach a musel jsem s ní souhlasit. Ona si byla verdiktem jistá už teď. Na tváři se jí nezračily žádné pochybnosti.

„Tak co myslíš?“ zašeptala mi Aronsonová.

„Myslím, že máme padesátiprocentní šanci, což je pro obhajobu nadprůměrný výsledek, a zvlášť u vraždy.

Uvidíme.“

Soudce se ujistil, že soudní sluha má kontakt na všechny zúčastněné, ukončil jednání a jedním dechem nás požádal, ať se nevzdalujeme na víc než na patnáct minut chůze, kdyby náhodou padl rozsudek. Moje kancelář se v tomto okruhu nacházela, a tak jsme se rozhodli, že tam zamíříme.

Byl jsem tak plný optimismu a velkomyslnosti, že jsem dokonce řekl Lise, ať pozve i Herba Dahla. Cítil jsem morální povinnost informovat ji někdy později o proradnosti jejího anděla strážného, ale tento rozhovor jsem si chtěl nechat na jindy.

Když členové našeho týmu vyšli na chodbu, začali nás obletovat novináři a snažili se vyloudit nějaký komentář od Lisy nebo alespoň ode mě. Podíval jsem se skrz jejich těla a zahlédl Maggii – opírala se o zeď, zatímco Hayley seděla na lavičce vedle ní a datlovala do mobilu textovku. Řekl jsem Aronsonové, ať reportéry vyřídí za mě, a oddělil jsem se od hloučku.

„Já?“ podivila se Aronsonová.

„Však ty víš, co máš říct. Hlavně nenech mluvit Lisu.

Dokud nebudeme znát verdikt, tak ne.“

Odehnal jsem mávnutím ruky pár reportérů, kteří se vydali za mnou, a došel jsem k Maggii a Hayley. Naznačil jsem pohyb na jednu stranu, učinil výpad na druhou a vlepil dceři polibek na tvář dřív, než přede mnou stačila uhnout.

„Tatííí!“

Napřímil jsem se a pohlédl na Maggii. Ve tváři jí pohrával drobný úsměv.

„Tys ji kvůli mně vzala ze školy dřív?“

„Říkala jsem si, že by tu měla být.“

Tohle byl velký ústupek.

„Děkuju,“ odpověděl jsem. „Tak co ty na to?“

„Já na to, že bys mohl prodávat led na Antarktidě,“ řekla Maggie.

Nasadil jsem úsměv.

„Ale to ještě neznamená, že ten případ vyhraješ,“ dodala.

Zamračil jsem se.

„Tak to pěkně děkuju.“

„Hele, co ode mě chceš? Já jsem státní zástupkyně.

Nerada vidím, když viníci odcházejí od soudu bez trestu.“

„No, tak to v tomhle případě nebude problém.“

„Ty zřejmě musíš věřit tomu, co děláš.“

Znovu jsem se usmál. Podíval jsem se na dceru a zjistil, že už zase někomu píše a náš rozhovor s Maggie jde jako obvykle zcela mimo ni.

„Mluvila s tebou včera Freemanová?“

„Myslíš, jak jsi to skoulel s tím pátým svědkem? Ano.

Nehraješ fér, Hallere.“

„Celá tahle hra není férová. Prozradila ti taky, co mi řekla potom?“

„Ne, co ti řekla?“

„To je jedno. Stejně se pletla.“

Maggie svraštila čelo. Byla strašně zvědavá.

„Řeknu ti to později,“ dodal jsem. „My teď jdeme všichni čekat k nám do kanceláře. Nechcete se přidat?“

„Ne, asi budu muset odvézt Hayley domů. Má úkoly.“

V kapse mi zadrnčel telefon. Vytáhl jsem ho a podíval se na displej. Stálo tam:

Vrchní soud LA

Přijal jsem hovor. Byla to asistentka soudce Perryho.

Chvíli jsem poslouchal a pak zavěsil. Rozhlédl jsem se po chodbě, abych se ujistil, že Lisa Trammelová je stále někde poblíž.

„Co se děje?“ zeptala se Maggie.

Upřel jsem na ni pohled.

„Už máme verdikt. Verdikt za pět minut.“

DÍL PĚT

POKRYTECTVÍ NEVINY

53. kapitola

Dostavily se jich zástupy, sjeli se sem z celé jižní Kalifornie. Přilákal je zpěv sirén v podobě Facebooku, kde Lisa Trammelová ráno po verdiktu oznámila, že se odpoledne koná oslava. U baru se mačkali snad v deseti řadách. Mávali americkými vlajkami a všichni měli na sobě nějakou kombinaci červené, bílé a modré. Boj proti zabavování domů v čele s vůdkyní, která se téměř stala mučednicí, se více než kdy dříve vydával za projev amerického vlastenectví. U každého vchodu a v pravidelných intervalech také na zahradě před domem a za domem stály velké kbelíky na dobrovolné příspěvky, které měly pokrýt Lisiny výdaje a umožnit pokračování boje.

Odznáčky s logem FLAG za dolar, laciná bavlněná trička za deset. A pokud se chtěl někdo nechat s Lisou vyfotografovat,

musel

dát

do

kbelíku

nejméně

dvacetidolarový příspěvek.

Nikdo si však nestěžoval. Lisa Trammelová vyšla z pekla falešného obvinění zocelená a zdálo se, že brzy přeroste z aktivistky v ikonu. A zjevně jí to nijak nevadilo.

Šuškalo se, že o její roli ve filmu se vedou jednání s Julií Robertsovou.

Já a členové mého týmu jsme seděli za domem u piknikového stolku opatřeného slunečníkem. Přišli jsme brzy a dostali tohle místo. Cisco s Lornou pili pivo z plechovky a já s Aronsonovou jsme cucali balenou vodu. U

stolu panovalo mírné napětí a já z různých narážek vyrozuměl, že to nějak souvisí s pondělním večerem ve Four Green Fields, kde se Cisco s Aronsonovou zdrželi po mém odchodu s Maggií McTerorsonovou déle, než bylo zdrávo.

„Šmarjá, koukejte na ty davy,“ prohodila Lorna. „Copak ti lidi nevědí, že verdikt ‚nevinen‘ ještě neznamená, že je člověk nevinen?“

„Tohle se nehodí, Lorno,“ napomenul jsem ji. „Takové věci bys nikdy neměla říkat, zvlášť když mluvíš o naší vlastní klientce.“

„Já vím.“

Moje druhá exmanželka se zamračila a zavrtěla hlavou.

„Ty tomu nevěříš, Lorno?“

„No, neříkej mi, že ty tomu věříš.“

Byl jsem rád, že mám na očích sluneční brýle. Nechtěl jsem se v této věci prozradit. Pokrčil jsem rameny, jako že nevím nebo že na tom nezáleží.

Jenže na tom záleželo. Člověk musí sám se sebou žít. A vědomí, že si Lisa Trammelová osvobozující rozsudek skutečně zasloužila, by mi při pohledu do zrcadla docela dost pomohlo.

„No, ale jednu věc ti řeknu,“ pokračovala Lorna. „Od chvíle, kdy oznámili verdikt, nám v kanceláři nepřestal zvonit telefon. Už jsme zase ve velkým byznysu.“

Cisco souhlasně kývl. Byla to pravda. Vypadalo to, že si každý obžalovaný zločinec v tomto městě najednou chce najmout mě. Což by bylo skvělé, kdybych ovšem chtěl, aby věci pokračovaly tak jako dosud.

„Koukal ses na NASDAQ na cenu akcií LeMure včera na konci obchodování?“ zeptal se mě Cisco.

Upřel jsem na něj pohled.

„Ty už sleduješ i Wall Street?“

„Jen jsem se chtěl přesvědčit, jestli nám někdo věnuje pozornost, a vypadá to, že jo. Hodnota akcií LeMure spadla za dva dny o třicet procent. Moc jim nepomohl ani článek ve Wall Street Journal, který odhalil vazby mezi Oppariziem a Joeym Giordanem a položil si otázku, jak velká část z té jednašedesátimilionové výslužky spadla do kapsy mafii.“

„Nejspíš úplně všechno,“ poznamenala Lorna.

„Tak povídej, Mickey,“ oslovila mě Aronsonová. „Jak jsi to věděl?“

„Co jak jsem věděl?“

„Že se Opparizio schová za pětku.“

Znovu jsem pokrčil rameny.

„Já to nevěděl. Jen jsem si říkal, že jakmile začne být zjevné, že u veřejného soudu vyjde najevo jeho napojení na mafii, bude muset chtě nechtě udělat něco, čím tomu zabrání. A v dané situaci se mu nabízela jen jedna možnost.

Pátý dodatek.“

Aronsonová se tvářila, jako by ji moje odpověď příliš neuspokojila. Odvrátil jsem se od ní a zadíval se na přeplněnou zahradu. U nedalekého stolu seděl syn mé klientky s její sestrou. Oba působili znuděně, jako by je k přítomnosti na oslavě někdo nutil. U terasovitého bylinkového záhonu se shromáždila velká skupina dětí. Žena uprostřed hloučku jim z pytlíku rozdávala bonbony. Na hlavě měla červenobílomodrý cylindr jako Strýček Sam.

„Jak dlouho tu musíme zůstat, šéfe?“ zeptal se Cisco.

„Nejsi ve službě,“ odpověděl jsem. „Ale říkal jsem si, že bychom se tu měli ukázat.“

„Já tu chci ještě být,“ prohlásila Lorna nejspíš jen proto, aby Ciskovi udělala naschvál. „Třeba se tu objeví někdo z Hollywoodu.“

O několik minut později vyšla ze zadních dveří hlavní hvězda dne v doprovodu reportéra a kameramana. Vybrali si místo s hroznem návštěvníků v pozadí a Lisa Trammelová poskytla reportérovi rychlý rozhovor. Ani jsem se neobtěžoval snažit se něco odposlechnout. Stejných rozhovorů jsem v uplynulých dvou dnech slyšel a viděl dost.

Když Lisa odpověděla na všechny otázky, oddělila se od novinářů, podala si s pár lidmi ruku a zapózovala pro několik snímků. Nakonec zamířila k našemu stolu, přičemž se cestou zastavila u syna a dovádivě mu rozcuchala vlasy.

„Tady jsou. Vítězové! Jak se má můj tým?“

Vykouzlil jsem úsměv.

„My se máme dobře, Liso. A vy vypadáte taky výborně.

Kde je Herb?“

Lisa se rozhlédla, jako by hledala Dahla v davu.

„Nevím. Měl tady být.“

„To je škoda,“ utrousil Cisco. „Bude nám scházet.“

Lisa si jeho sarkasmu zjevně nevšimla.

„Totiž, potřebovala bych pak s vámi mluvit, Mickey,“

řekla. „Chci znát váš názor, do kterého pořadu mám jít. Je lepší Good Morning America, anebo Today? Do obou mě na příští týden pozvali, ale já si musím vybrat, protože oba chtějí exkluzivitu.“

Mávl jsem rukou, jako že na odpovědi nezáleží.

„Já nevím. S tímhle vám nejspíš pomůže Herb. To on je mediální mág.“

Lisa se ohlédla k hloučku dětí a začala se usmívat.

„Ó, vždyť já tu pro ty děti vlastně něco mám. Omluvte mě, prosím.“

Odchvátala pryč a zmizela za rohem domu.

„Ta si to teda vychutnává, co?“ prohodil Cisco.

„Já bych se nechovala jinak,“ odtušila Lorna.

Pohlédl jsem na Aronsonovou.

„Proč jsi tak zticha?“

Mladá advokátka pokrčila rameny.

„Já nevím. Nejsem si jistá, jestli se mi trestní právo ještě líbí. Kdybys chtěl náhodou brát některé z těch lidí, kteří ti teď volají, tak já radši zůstanu u hypoték. Pokud ti to nevadí.“

Přikývl jsem.

„Myslím, že vím, co se teď v tobě odehrává. Jestli chceš, můžeš pokračovat v propadlých hypotékách. I těch bude ještě nějakou dobu spousta, zvlášť pokud se budou v téhle branži dál pohybovat lidi jako Opparizio. Ale ten pocit, který teď v sobě máš, ten časem přejde. Věř mi, Bullocksová. Přejde.“

Aronsonová nereagovala ani na opětovné použití přezdívky, ani na cokoliv jiného, co jsem jí řekl. Otočil jsem se a znovu se rozhlédl po zahradě. Lisa právě vytahovala z garáže heliovou bombu. Řekla dětem, ať jdou k ní, a začala nafukovat balonky. Televizní kameraman se k ní pohotově přichomýtl a rovnou začal točit. Dokonalý záběr do zpráv o šesté.

„Hele, dělá to pro ty děti, anebo pro kameru?“ dotázal se Cisco.

„Opravdu se musíš takhle ptát?“ odvětila Lorna.

Lisa sundala z hubice heliové bomby modrý balonek a dovedně ho zaškrtila provázkem. Podala balonek asi šestileté holčičce, která chytila provázek a nechala balonek vystoupat asi dva metry nad sebe. Usmála se a zaklonila hlavu, aby se podívala na svou novou hračku. A já v tu chvíli pochopil, nač Mitchell Bondurant hleděl, když ho Lisa udeřila kladivem.

„Ona to udělala,“ hlesl jsem.

Cítil jsem, jak se mi do krku a do ramenou zabodává milion jehliček.

„Proč to říkáš?“ zeptala se Aronsonová.

Podíval jsem se na ni, ale neodpověděl jsem a místo toho jsem dál hleděl na naši klientku. Ta naplnila plynem další balonek, utáhla uzel a podala provázek chlapci. Totéž se opakovalo znovu. Chlapec uchopil provázek a obrátil radostnou tvářičku vzhůru k červenému balonku.

Instinktivní, přirozená reakce. Podívat se nahoru na balonek.

„Proboha,“ řekla Aronsonová

I ona se dovtípila.

„Tak takhle to provedla.“

To už se k nám otočili i Cisco s Lornou.

„Ta svědkyně uvedla, že Lisa nesla na chodníku velkou nákupní tašku,“ řekla Aronsonová. „Dost velkou na to, aby se do ní vešlo kladivo, ale taky dost velkou na balonky.“

Navázal jsem na její výklad.

„Vkradla se do garáže a vypustila balonky nad Bondurantovým parkovacím místem. Možná na konec každého provázku připevnila nějaký vzkaz, aby měla jistotu, že si jich Bondurant všimne.“

„Jo,“ přisadil si Cisco. „Třeba: ,Ty jsi taky takhle nafoukaný.‘“

„A pak se ukryla za sloup a čekala,“ pokračoval jsem.

„A když Bondurant zvedl hlavu a podíval se na balonky,“ zakončil naši kolektivní dedukci Cisco, „prásk – a trefila ho zezadu přímo do temene.“

Přikývl jsem.

„A ty dvě rány, které někdo pokládal za výstřely, ale policie pak usoudila, že šlo o střílení z výfuku, nebyly ve skutečnosti ani jedno,“ řekl jsem. „To jen Lisa na zpáteční cestě praskla dva balonky.“

U stolu se rozhostilo děsivé ticho. Až nakonec promluvila Lorna.

„Počkejte. Takže ty tvrdíš, že to takhle plánovala? Že ho od začátku chtěla trefit do temene, protože věděla, že tím zmate porotu?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, to bylo prostě štěstí. Ona ho chtěla jen zneškodnit.

Ty balonky použila proto, aby měla jistotu, že se u nich Bondurant zastaví a ona na něj bude moci zaútočit zezadu.

Všechno ostatní bylo jen pitomé štěstí…, štěstí, se kterým si už mazaný advokát uměl poradit.“

Nedokázal jsem pohlédnout kolegům do očí. Místo toho jsem upřeně hleděl na Lisu, jak nafukuje balonky.

„Takže… jsme jí dopomohli k tomu, aby jí to prošlo.“

Od Lorny to nebyla otázka. Bylo to konstatování.

„A jsme zpátky u pátého dodatku,“ prohlásila Aronsonová. „,Nikdo nesmí být dvakrát souzen pro týž poklesek.‘ Takže je z toho navždycky venku.“

V tu chvíli se na nás Lisa jakoby na povel podívala.

Zaškrtila provázkem konec bílého balonku a podala ho dalšímu dítěti.

A usmála se na mě.

„Cisco, kolik tady účtují za pivo?“

„Pět babek za plechovku. Těžká zlodějna.“

„Mickey, ne,“ řekla Lorna. „Nestojí to za to. Vedl sis moc dobře.“

Odtrhl jsem oči od klientky a pohlédl na bývalou manželku.

„Dobře? Chceš říct, že už jsem skoro klaďas?“

Vstal jsem, nechal je sedět u stolu a zamířil k zadnímu baru, kde jsem se řádně postavil do fronty. Čekal jsem, že za mnou přijde Lorna, ale místo ní se ke mně došourala Aronsonová.

„Hele, co děláš?“ promluvila velmi hlubokým hlasem.

„Sám jsi mě nabádal, ať si nepěstuju svědomí. Chceš říct, že ty sis ho vypěstoval?“

„Já nevím,“ zašeptal jsem. „Já jen vím, že to se mnou sehrála jako Paganini – a víš, co je na tom nejhorší? Ona ví, že to vím. Právě se na mě usmála tím svým vědoucím úsměvem. Viděl jsem jí to v očích. Je na to pyšná. Tu heliovou bombu vytáhla na zahradu proto, abych ji viděl a došlo mi, že…“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Od prvního dne si mě vodila jako loutku. Všechno patřilo k jejímu plánu. Do posledního…“

Zarazil jsem se, protože jsem si něco uvědomil.

„Co je?“ zeptala se Aronsonová.

Mlčel jsem a dál si to všechno skládal dohromady.

„Co je, Mickey?“

„Ten její manžel vůbec nebyl její manžel.“

„Jak to myslíš?“

„Ten, který mi volal a který se potom i objevil. Kde je teď, když se rozdává sladká odměna? Není tu, protože to nebyl on. Byla to jen součást její hry.“

„A kde je tedy její skutečný manžel?“

To byla otázka. Jenže já odpověď neznal. Žádné odpovědi už mi nezbyly.

„Jdu pryč.“

Vystoupil jsem z řady a zamířil k zadním dveřím.

„Mickey, kam jdeš?“

Neodpověděl jsem. Rychle jsem prolétl domem a vyšel předními dveřmi ven. Na oslavu jsem přijel dost brzy, takže jsem chytil místo u obrubníku pouze o dva domy dál. Byl jsem už skoro u lincolnu, když jsem za sebou uslyšel, jak někdo volá mé jméno.

Byla to Lisa. Spěchala po ulici za mnou.

„Mickey! Vy už odcházíte?“

„Ano, odcházím.“

„Proč? Vždyť oslava teprve začíná.“

Přistoupila až těsně ke mně a zastavila se.

„Odcházím, protože to vím, Liso. Vím to.“

„Co si myslíte, že víte?“

„Že jste mě využila, jako využíváte každého. Dokonce i Herba Dahla.“

„Ale prosím vás, vždyť jste přece advokát. Kouká z toho pro vás víc zakázek, než kolik jste jich v životě měl.“

Bez mrknutí oka. Bez mrknutí oka se mi ke všemu přiznala.

„A co když ty zakázky nechci? Co když chci jen věřit něčemu, co je pravda?“

Lisa se zarazila. Tohle nechápala.

„Vzpamatujte se, Mickey. Probuďte se.“

Přikývl jsem. Byla to dobrá rada.

„Kdo to byl, Liso?“ zeptal jsem se.

„Koho myslíte?“

„Toho chlapa, kterého jste za mnou poslala a který se vydával za vašeho muže.“

Spodní ret se jí zkroutil do pyšného úsměvu.

„Sbohem, Mickey. A díky za všechno.“

Otočila se a vyrazila zpátky k domu. Já nasedl do lincolnu a odjel pryč.

54. kapitola

Náš lincoln právě projížděl tunelem na Třetí ulici, když mi v kapse zazvonil telefon. Na displeji stálo, že je to Maggie. Řekl jsem Rojasovi, ať vypne hudbu – z reproduktorů se linula skladba „Judgement Day“ z nejnovějšího alba Erika Claptona –, a přijal jsem hovor.

„Tys to fakt udělal?“ zeptala se Maggie místo pozdravu.

Vykoukl jsem z okna, neboť jsme právě vyjeli z tunelu a ulici zaplavilo jasné sluneční světlo. Přesně to odpovídalo mému současnému rozpoložení. Od vynesení rozsudku uplynuly tři týdny, a čím delší doba mě od toho dne dělila, tím lepší jsem měl pocit. Byl jsem na cestě k něčemu novému.

„Udělal.“

„Páni! Tak to blahopřeju.“

„Ale pořád jsem zdaleka největší outsider. Startovní pole je plné a já nemám peníze.“

„Na tom nezáleží. V tomhle městě jsi pojem a navíc máš v sobě určitou čestnost, kterou lidé vnímají a reagují na ni.

Já to tak alespoň cítila. A navíc jsi člověk zvenčí. A lidi zvenčí pokaždé vyhrávají. Takže si nic nenamlouvej, peníze přijdou.“

Nebyl jsem si jistý, zda slova čestnost a já patří do stejné věty. Se zbytkem jsem však souhlasil a navíc jsem Maggii McTerorsonovou už dlouho, předlouho neslyšel tak šťastnou.

„No, uvidíme,“ řekl jsem. „Ale pokud mi dáš hlas ty, je mi jedno, jestli se k tobě někdo přidá.“

„To je milé, Hallere. Co teď budeš podnikat?“

„Dobrá otázka. Předně si musím jít založit bankovní konto a dát dohromady…“

Začal mi pípat telefon. Druhý příchozí hovor. Podíval jsem se na displej, ale číslo bylo blokované.

„Momentíček, Mags, jen vyřídím tenhle telefonát.“

„Není problém.“

Přepnul jsem na druhý hovor.

„Tady Michael Haller.“

„To jste udělal vy.“

Poznal jsem rozlícený hlas Lisy Trammelové.

„Co jsem udělal?“

„Je tady policie! Rozkopali mi zahradu a hledají ho. A poslal jste je vy!“

Předpokládal jsem, že zájmenem „ho“ má Lisa na mysli svého pohřešovaného chotě, který se do Mexika nikdy nedostal. V jejím hlase se ozýval mně důvěrně známý pronikavý tón, který se objevoval vždy, když Lisa ztrácela nervy.

„Liso, já…“

„Potřebuju vás tu! Potřebuju právníka. Oni mě zatknou!“

Zřejmě věděla, co policie na zahradě najde.

„Liso, já už nejsem váš právník. Můžu vám doporučit…“

„Nééé! Nemůžete mě jen tak opustit! Teď ne!“

„Vždyť jste mě právě obvinila, že jsem na vás poslal policii, Liso. A teď chcete, abych vás zastupoval?“

„Já vás potřebuju, Mickey. Prosím.“

Lisa Trammelová se dala do pláče. V telefonu se ozvalo táhlé pronikavé štkaní, které už jsem slyšel tolikrát.

„Sežeňte si někoho jiného, Liso. Já jsem skončil. Při troše štěstí bych dokonce mohl být váš žalobce.“

„O čem to mluvíte?“

„Právě jsem si podal přihlášku. Kandiduju na okresního státního zástupce.“

„To nechápu.“

„Měním svůj život. Už mě unavuje být obklopen lidmi, jako jste vy.“

Nejdřív jsem se nedočkal žádné odpovědi, jen jsem ve sluchátku slyšel její dech. Když Lisa konečně promluvila, zněl její hlas suše a nevzrušeně.

„Měla jsem říct Herbovi, ať vás nechá rovnou zmrzačit.

Nic jiného si nezasloužíte.“

Tentokrát jsem se odmlčel já. Dobře jsem věděl, o čem Lisa mluví. Bratři Mackovi. Dahl mi zalhal a prohlásil, že si moje zbití objednal Opparizio. To se ovšem neslučovalo s ostatními aspekty případu. Narozdíl od této verze. Tu nakládačku pro mě objednala Lisa. Neštítila se nechat zmlátit vlastního advokáta, pokud tím odvede pozornost jinam a pomůže své obhajobě. Pokud mě tím přiměje uvěřit jiným hypotézám.

Po chvíli jsem konečně našel hlas a adresoval jí poslední slova.

„Sbohem, Liso. A hodně štěstí.“

Trochu jsem se vzpamatoval a přepnul zpátky na první hovor.

„Promiň,“ řekl jsem své exmanželce. „To byl jeden klient. Bývalý klient.“

„Je všechno v pořádku?“

Naklonil jsem se k okénku. Rojas právě odbočoval na Alvarado Street a mířil na dálnici 101.

„V pohodě. Chceš si dneska večer někam vyrazit a promluvit si o kampani?“

„Totiž, když jsi vyřizoval ten druhý hovor, napadlo mě, že by ses mohl stavit k nám. Můžeme si dát večeři s Hayley a pak si o tom promluvit, zatímco ona bude psát úkoly.“

Pozvání k nim domů bylo velmi vzácné.

„Takže chlap musí kandidovat na státního zástupce, abys ho pozvala k sobě?“

„Nepokoušej štěstí, Hallere.“

„Nebudu. Takže v kolik?“

„V šest.“

„Těším se.“

Ukončil jsem hovor a chvíli se díval z okna.

„Pane Hallere?“ zeptal se Rojas. „Vy kandidujete na státního zástupce?“

„Jo. Máš s tím nějaký problém, Rojasi?“

„Ne, šéfe. Ale budete pak ještě potřebovat řidiče?“

„Jasně, Rojasi, tvoje pracovní místo nezanikne.“

Zavolal jsem do kanceláře a telefon mi zvedla Lorna.

„Kde jsou všichni?“

„Tady. Jennifer má ve tvé kanceláři pohovor s novým klientem. Propadlá hypotéka. A Dennis něco dělá na počítači. Kde jsi ty?“

„Byl jsem v centru. Ale už se vracím. Řekni jim, ať nikam neodchází. Chci svolat celofiremní poradu.“

„Dobře, vyřídím.“

„Fajn. Zhruba za půl hodiny se uvidíme.“

Zaklapl jsem telefon. Vyjížděli jsme po rampě na dálnici 101. Všech šest pruhů bylo ucpaných plechem, který se setrvale, ale pomalu soukal vpřed. Jinak bych si to ani nepřál. Tohle bylo moje město a přesně takhle mělo fungovat. Můj černý lincoln s Rojasem za volantem se přesouval z pruhu do pruhu a unášel mě vstříc novému osudu.

*