MICHAEL CONNELY

Poslední kojot

„Napadá vás něco, čím byste chtěl začít?”

„Co něco?”

„No, cokoliv. O tom incidentu.”

„O tom incidentu? Jo, něco mě napadá.”

Psycholožka vyčkávala, ale Bosch nepokračoval. Ještě než šel do Čínské čtvrti, rozhodl se, že bude takový. Že z něj bude muset tahat každé slovo.

„A mohl byste se mi s tím svěřit, detektive Boschi?”

zeptala se konečně psycholožka. „To je totiž smyslem celého…”

„Napadá mě, že je to jen jedna velká buzerace. Totální buzerace. To je smyslem tady toho všeho. Nic jiného.”

„Ne, počkejte. Jak to myslíte buzerace?”

„Dobrá, tak jsem do toho chlapa strčil. A myslím, že jsem ho i praštil. Nevím úplně přesně, co se stalo, ale vůbec nic nepopírám. Takže fajn, můžete mě suspendovat, přeložit, poslat mě před komisi, jak libo. Ale jít touhle cestou je pitomost. Celé to volno je pitomost. Nechápu, proč sem musím třikrát týdně chodit a mluvit s váma, jako bych byl nějaký… Vždyť mě ani neznáte, vždyť o mně vůbec nic nevíte. Proč s váma musím mluvit? Proč do toho musí zatahovat vás?”

„No, z technického hlediska jste si vlastně odpověděl sám. Oddělení vás nechce potrestat, ale spíše se vám snaží pomoci. Dostal jste nedobrovolné zátěžové volno, což znamená…”

„Já vím, co to znamená, a právě v tom je ta buzerace.

Někdo si svévolně rozhodne, že jsem pod značnou stresovou zátěží, a oddělení to dává pravomoc držet mě mimo službu na neomezeně dlouhou dobu, přinejmenším do chvíle, než absolvuju tu vaši drezuru.”

„Žádné rozhodnutí nebylo svévolné. Oddělení k němu dospělo na základě vašeho jednání, které podle mého názoru vykazuje jasné známky…”

„To, co se stalo, nemá se stresem vůbec nic společného. Šlo mi jenom…, to je vlastně fuk. Jak říkám, hotová buzerace. Takže co kdybysme nechali těch keců a šli rovnou k věci? Co musím udělat, abych se mohl vrátit do práce?”

Viděl, jak se jí v ocích zablýskl vztek. Naprosté odmítnutí celého jejího oboru ranilo její pýchu. Ale její zloba se velmi rychle vytratila. Člověk, který neustále jedná s policisty, na to musí být zvyklý.

„Copak vy nevidíte, že to vše je jen pro vaše dobro?”

zeptala se: „Lze předpokládat, že nejvyšší šéfové oddělení ve vás vidí velký přínos, protože jinak byste tu nebyl. Mohli vám uložit disciplinární řízení a byl byste na nejlepší cestě přijít o práci. Ale oni místo toho dělají, co mohou, aby vám nepřerušili profesní růst a z něj vyplývající přínos pro celé oddělení.”

„Přínos? Já jsem policajt, já nejsem žádný přínos. A když jste venku na ulici, nikdo o žádných vyplývajících přínosech, nepřemýšlí. Co to vůbec znamená? Opravdu tady budu muset poslouchat takové žvásty?”

Psycholožka si odkašlala a řekla přísně: „Vy máte problémy, detektive Boschi. A tyto problémy sahají daleko za incident, kvůli němuž jste dostal nucené volno. O tom a pouze o tom budou naše schůzky. Rozumíte? Ten incident nebyl nahodilý. Měl jste problémy již dříve. A já se teď snažím, a musím toho dosáhnout, než se budu moci podepsat pod váš návrat do služby v jakékoliv funkci, a chci vás přimět, abyste se na sebe podíval. Co děláte? Čeho chcete dosáhnout? Proč vás podobné problémy potkávají?

Chci, aby se naše schůzky změnily v otevřený dialog, během něhož vám položím několik otázek, a vy mi řeknete, co máte na srdci, ovšem s jistým cílem. Ne abyste napadal mě a mé povolání nebo vedení policie, ale abyste hovořil o sobě. Ty schůzky jsou o vás, o nikom jiném.”

Harry Bosch se na psycholožku pouze tiše zadíval. Měl chuť na cigaretu, ale nikdy by se jí nezeptal, jestli tu může kouřit. Nikdy by před ní nepřiznal, že tímto zlozvykem trpí.

Kdyby to udělal, mohla by začít mluvit o orálních fixacích nebo nikotinových berličkách. A tak se jen zhluboka nadechl a pohlédl na ni přes stůl. Carmen Hinojosová byla malá žena s přátelským obličejem i chováním. Bosch věděl, že není špatná. Od lidí, kteří už v Čínské čtvrti byli, na ni dokonce zaslechl chválu. Dělala prostě jen svou práci a Boschův vztek nebyl namířen proti ní. Pravděpodobně byla dost chytrá na to, aby to chápala.

„Dobrá, omlouvám se,” řekla. „Neměla jsem začínat náš rozhovor tak otevřenou otázkou. Vím, že je to pro vás citová záležitost. Pokusme se začít znovu. Mimochodem, jestli chcete, můžete kouřit.”

„To mám taky ve spise?”

„Nemáte to ve spise. Ani to není potřeba. Prozrazuje vás vaše ruka, jak si ji pořád přikládáte na ústa. Pokoušíte se přestat?” „Ne. Ale tohle je veřejná budova. Znáte předpisy.” Byla to chabá výmluva. Na hollywoodské stanici Bosch tento zákon děno denně porušoval.

„Tady ty předpisy neplatí. Nechci, abyste si myslel, že jsme tady součástí Parker Center nebo městské správy. To je také hlavní důvod, proč jsou naše kanceláře tak odříznuté.

Žádná podobná pravidla zde neplatí.”

„Je úplně jedno, kde jste. Stejné pracujete pro LAPD.”

„Pokuste se uvěřit, že jste mimo policejní oddělení Los Angeles. Pokuste se uvěřit, že když jste tady, přišel jste pouze navštívit přítelkyni. Poklábosit. Tady můžete říct cokoliv.”

Bosch ovšem věděl, že se na Hinojosovou nemůže dívat jako na přítelkyni. Nikdy. V sázce zde bylo příliš mnoho. Přesto Bosch přikývl, aby ji uspokojil.

„To není příliš přesvědčivé.”

Bosch pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že se na víc nezmůže, což byla pravda.

„Mimochodem, jestli chcete, mohla bych vás zhypnotizovat a zbavit vás té závislosti na nikotinu.”

„Kdybych s tím chtěl přestat, dokázal bych to. Lidé jsou buďto kuřáci, anebo nekuřáci. Já jsem kuřák.”

„Ano. Což je zřejmě nejnápadnější příznak sebedestruktivní povahy.”

„Promiňte, ale mám snad nucené volno, protože kouřím? To kvůli tomu jsem tady?”

„Myslím, že víte, proč jste tady.”

Bosch se odmlčel, protože si vzpomněl na své rozhodnutí mluvit co nejméně.

„No, takže pokračujme,” řekla psycholožka. „Vy máte volno…, moment…. v úterý to bude týden?”

„Jo.”

„Co jste ve volném čase dělal?”

„Většinou jsem vyplňoval formuláře FEMA.”

„FEMA?”

„Zapečetili mi dům.”

„Ale zemětřesení bylo před třemi měsíci. Proč jste tak dlouho čekal?”

„Měl jsem napilno. Pracoval jsem.”

„Chápu. Měl jste pojistku?”

„Neříkejte, chápu, protože nic nechápete. Ani náhodou nemůžete vidět věci tak, jak je vidím já. Ne, neměl jsem pojistku. Jako většina ostatních jsem žil ve vzdoru. Takhle tomu lidi jako vy říkají, ne? Vsadím se, že vy jste pojistku měla.”

„Ano. Jak vážně byl váš dům poškozen?”

„To záleží, koho se ptáte. Městští inspektoři tvrdí, že je totálně zničený a že už nemůžu dovnitř. Já myslím, že mu nic není. Akorát ho musím trochu opravit. V domácích potřebách už mě znají jménem. A zbytek mi udělá firma.

Brzo to bude hotové a pak se odvolám. Už na to mám právníka.”

„Vy tam pořád bydlíte?” Bosch přikývl.

„Ale to je přece vzdor, detektive Boschi. Myslím, že byste to neměl dělat.”

„A já myslím, že mi nemáte co mluvit do toho, co dělám ve svém volném čase.”

Hinojosová zvedla dlaně, jako by se od Bosche chtěla distancovat.

„No, přestože nic podobného neschvaluji, zároveň se domnívám, že svému účelu to slouží. Myslím, že je dobře, že se teď máte čím zaměstnat. A i když bych byla daleko raději, kdyby to byl nějaký sport nebo koníček nebo třeba plány na výlet za město, myslím, že je důležité, abyste měl pořád co dělat a odpoutal se v myšlenkách od toho incidentu.”

Bosch se zaculil.

„Co je?”

„Já nevím. Všichni tomu pořád říkají incident. Trochu mi to připomíná, jak lidi nikdy neříkali, válka, ale vždycky jen vietnamský konflikt.”

„Jak byste tedy nazval, co se stalo?”

„Já nevím. Ale incident…, to zní jako…, já nevím.

Jako nějaké antiseptikum. A pokud jde o to, co jste říkala, doktorko… Nechystám se na žádný výlet za město, jasné? Já dělám vraždy. Je to moje práce. A docela rád bych se k ní zase vrátil. Třeba bych zase mohl být přínosem, víte?”

„Pokud vám to oddělení umožní.”

„Pokud mi to umožníte vy. Vy víte, že to bude záležet na vás.”

„Možná. Všiml jste si, že o své práci hovoříte, jako by to byla nějaká mise nebo poslání?”

„Však to taky souhlasí. Něco jako Svatý grál.”

Bosch to řekl s notnou dávkou sarkasmu. Začínalo to být nesnesitelné, a přitom to byla teprve první schůzka.

„Opravdu? Takže vy věříte, že vaším životním posláním je řešit vraždy a posílat zloduchy za mříže?”

Bosch pokrčil rameny, aby dal najevo, že neví. Postavil se, přešel k oknu a podíval se pod sebe na Hill Street.

Chodníky byly přecpané chodci. Pokaždé, když toto místo navštívil, byly stejně přecpané. Všiml si dvojice bílých žen, které kráčely vedle sebe. Vyčnívaly z moře asiatských obličejů jako hrozinky z rýže. Prošly kolem výkladu čínského řeznictví a Bosch si všiml řady uzených kachen, které tam visely vcelku za krk.

O kus dál spatřil nadjezd Hollywood Freeway, potemnělá okna věznice v bývalém sídle šerifa a budovu trestního soudu za nimi. Nalevo od ní se pak tyčil věžák městského úřadu s horními patry potaženými černou stavební plachtou. Vypadalo to jako smuteční sukno, ale Bosch věděl, že plachta má zabránit v padání sutin během oprav po zemětřesení. Když se pak podíval za budovu, spatřil skleněný dům. Parker Center, policejní ústředí.

„…tak mi řekněte, jaké je vaše poslání,” ozvala se za ním tiše Hinojosová. „Ráda bych to od vás slyšela vlastními slovy.”

Bosch se opět posadil. Pokusil se vymyslet způsob, jak se ospravedlnit, ale nakonec jen zavrtěl hlavou.

„Nemůžu.”

„Chci, abyste o tom přemýšlel. O svém poslání. Jaké ve skutečnosti je? Přemýšlejte o tom.”

„A jaké je vaše poslání, doktorko?”

„To sem nepatří.”

„Samozřejmě že patří.”

„Podívejte, detektive, toto je jediná osobní otázka, na kterou vám odpovím. Náš vzájemný dialog se nemá týkat mě. Má se tykat vás. Domnívám se, že mým posláním je pomáhat mužům a ženám z tohoto oddělení. To je můj bezprostřední cíl. Přitom ovšem v širším měřítku pomáhám také společnosti, pomáhám lidem v tomto městě. Čím lépe na tom budou policisté na ulici, tím lépe na tom budeme i my. Tím budeme bezpečnější, jasné?”

„Takže když já přemýšlím o svém poslání…, chcete, abych to zkrátil na pár vět jako vy a nacvičil si to tak, že to bude vypadat, jako bych to četl ze slovníku?”

„Ehm, detektive Boschi, pokud si chcete hrát celou dobu na vtipného a trucovat, nikam se nedostaneme, což znamená, že se hned tak do práce nevrátíte. Jedná se vám snad o to?”

Bosch odevzdaně zvedl ruce. Hinojosová se podívala na žlutý blok na stole. Jelikož se teď na Bosche nedívala, mohl si ji prohlédnout. Carmen Hinojosová měla drobné hnědé ruce, které držela neustále položené na stole před sebou. Prsty jí nezdobily žádné prstýnky, v pravé ruce držela draze vyhlížející pero. Bosch si vždycky myslel, že drahá pera používají jen lidé, kterým nadměrně záleží na vlastním imidži. Ale možná se v ní pletl. Tmavě hnědé vlasy měla Hinojosová sepnuté dozadu a na očích měla okuláry s tenkými želvovinovými obroučkami. Jako dítě určitě nosila sponky, ale nyní žádné neměla. Zvedla oči od bloku a jejich pohledy se setkaly.

-„Bylo mi řečeno, že ten inci…, totiž že se ta situace časově shoduje s dobou, kdy se vám rozpadl milostný vztah.”

„Kým to bylo řečeno?”

„Je to v osobním materiálu, který mi byl předán. Zdroj není důležitý.”

„Je důležitý, protože máte špatné zdroje. Nemělo to s tím nic společného. K tomu rozpadu, jak to nazýváte, došlo téměř před třemi měsíci.”

„Zármutek z podobných událostí může trvat daleko déle. Vím, že je to vaše osobní záležitost a může být pro vás nepříjemná, ale myslím si, že bychom o ní měli hovořit. A to proto, že mi pomůže vytvořit základnu pro hodnocení vašeho citového stavu v době, kdy k onomu napadení došlo.

Je to pro vás problém?”

Bosch mávl rukou.

„Jak dlouho ten vztah trval?”

„Asi rok.”

„Vzali jste se?”

„Ne.”

„Mluvili jste o sňatku?”

„Ne, vlastně ne. Nikdy ne otevřeně.”

„Bydleli jste spolu?”

„Někdy. Ale oba jsme si drželi vlastní byty.”

„Je ten rozchod konečný?”

„Myslím, že jo.”

Když Bosch vyřkl poslední větu, zřejmě vůbec poprvé si připustil, že Sylvia Mooreová nadobro odešla z jeho života.

„Došlo k rozchodu po vzájemné dohodě?”

Bosch si odkašlal. Nechtěl o tom mluvit, ale zároveň to chtěl

mít za sebou.

„Snad by se dalo říct, že to bylo po vzájemné dohodě, ale já o tom nevěděl až do chvíle, kdy měla sbalené věci.

Víte, ještě před třemi měsíci jsme se navzájem objímali v posteli, zatímco dům se otřásal v základech. Řekněme, že odešla, než ustaly poslední záchvěvy.”

„Ony ještě neustaly,”

„To byl jen takový příměr.”

„Takže tvrdíte, že příčinou rozpadu vašeho vztahu bylo zemětřesení?”

„Ne, to netvrdím. Já vám jen říkám, kdy se to stalo.

Hned potom. Ona učí ve Valley a její škola se prakticky zřítila. A tak děti rozmístili do jiných škol a nepotřebovali už tolik učitelů. Nabídli jí roční volno a ona si ho vzala.

Odjela pryč z města.”

„Měla strach z dalšího zemětřesení, nebo měla strach z vás?”

Hinojosová se na něj ostře podívala.

„Proč by ze mě měla mít strach?”

Bosch věděl, že to znělo až příliš defenzivně.

„Já nevím. Pouze se ptám. Dával jste jí důvod, aby se vás obávala?”

Bosch zaváhal. Když se probíral okolnostmi rozchodu, tato otázka ho vůbec nenapadla.

„Pokud myslíte ve fyzickém slova smyslu, tak ne.

Nebála se mě a já jí k tomu nedával důvod.”

Hinojosová přikývla a zapsala si něco do bloku.

Bosche značně rozrušilo, že si právě o tomhle dělá poznámky.

„Podívejte, s tím, co se stalo minulý týden na stanici, to nemá vůbec nic společného.”

„Proč od vás odešla? Jaký byl pravý důvod?”

Bosch se podíval jinam. Měl vztek. Dopadlo to, přesně jak čekal. Ta ženská se ho vyptávala, na co chtěla. Pronikala do něj každou sebemenší trhlinou.

„Já nevím.”

„Taková odpověď zde není přijatelná. Myslím, že to víte nebo alespoň máte vlastní názor na to, proč odešla.

Musíte ho mít.”

„Zjistila, kdo jsem.”

„Zjistila, kdo jste? Co to znamená?”

„To se musíte zeptat jí. Řekla mi to. Jenže je teď v Benátkách. V Itálii.”

„A co si myslíte, že tím myslela?”

„Na tom nezáleží, co si myslím. Řekla mi to ona a odešla taky ona.”

„Nebojujte se mnou, detektive Boschi. Prosím vás o to.

Nepřeji si nic jiného, než abyste se vrátil do práce. A jak jsem již řekla, je to mé poslání. Dostat vás zpátky, bude-li to možné. Vy mi to však ztěžujete, když jste tak svéhlavý.”

„Možná o mně zjistila právě tohle. Možná zjistila, že jsem svéhlavý.”

„Pochybuji, že by ten důvod byl tak prostý.”

„Já někdy ne.”

Hinojosová se podívala na hodinky a předklonila se.

Ve tváři se jí zračilo zklamání ze schůzky.

„Dobrá, detektive, chápu, jak je to pro vás nepříjemné.

Budeme pokračovat, ale mám za to, že se k tomuto tématu stejně budeme muset vrátit. Chtěla bych, abyste o něm popřemýšlel. A pokusil se slovně zformulovat své pocity.”

Cekala, že něco řekne, ale Bosch mlčel.

„Pokusme se tedy znovu probrat, co se stalo minulý týden. Vyrozuměla jsem, že to všechno vyplynulo z případu vraždy jedné prostitutky.”

„Ano.”

„Byla ta vražda brutální?”

„To je jenom slovo. Pro různé lidi znamená různé věci.”

„Jistě, ale z vašeho pohledu: byla to brutální vražda?”

„Ano, byla brutální. Myslím, že jsou brutální skoro všechny. Když někdo umře, je to brutální. Pro něj.”

„A vy jste vzal podezřelého do vazby?”

„Ano, můj parťák a já. Totiž ne. On přišel dobrovolně, aby nám odpověděl na pár otázek.”

„Ovlivnil vás ten případ více než… řekněme jiné případy v minulosti?”

„Možná, já nevím.”

„A proč to tak podle vás bylo?”

„Myslíte, proč jsem se zabýval nějakou prostitutkou?

Já jsem se jí nijak zvláště nezabýval. Ne více než kteroukoliv jinou obětí. Ale u vražd, které se mi dostanou na stůl, dodržuju jedno pravidlo.”

„Jaké pravidlo?”

„Bud záleží na všech, nebo na nikom.”

„Vysvětlete to.”

„Přesně jak říkám. Bud záleží na všech, nebo na nikom. Tečka. Znamená to, že se přetrhnu, abych chytil vraha, ať už půjde o prostitutku, nebo o starostovu ženu. To je moje pravidlo.”

„Rozumím. Takže přejděme k onomu konkrétnímu případu. Ráda bych slyšela váš popis toho, co se stalo po zatčení onoho muže, a ráda bych znala také zdůvodnění vašeho násilného chování na hollywoodském oddělení.”

„Nahrává se to?”

„Ne, detektive, vše, co mi zde řeknete, je důvěrné. Na konci schůzek pouze učiním doporučení zástupci náčelníka Irvingovi. Podrobnosti našich schůzek nebudou nikdy vyzrazeny. Mé doporučení obvykle sestává z necelé půlstrany textu a neobsahuje žádné podrobnosti z rozhovorů.”

„To máte na té půlstraně obrovskou moc.”

Hinojosová neodpověděla. Bosch se na ni podíval a na chvíli se zamyslel. Pomyslel si, že by jí mohl věřit, ale přirozený instinkt a zkušenost mu napovídaly, že by neměl věřit nikomu. Zdálo se, že Hinojosová jeho dilema vycítila a nyní vyčkává.

„Tak chcete slyšet mou verzi?”

„Ano, chci.”

„Dobrá, řeknu vám, co se stalo.”

2

Bosch cestou domů kouřil, ale uvědomil si, že vlastně nemá chuť na cigaretu, nýbrž na panáka, který by mu umrtvil nervy. Podíval se na hodinky a dospěl k závěru, že na panáka v baru je ještě příliš brzy. Spokojil se tedy s další cigaretou a návratem, domů.

Když konečně projel celou Woodrow Wilson Drive, zaparkoval u obrubníku půl bloku od domu a pěšky se vrátil zpátky. Zaslechl slabou hru na klavír, nějakou klasiku -, jež vycházela z domu jednoho ze sousedů, ale Bosch nedokázal říci, ze kterého. Vlastně žádného souseda neznal a netušil, ve které rodině mohou mít klavíristu. Podlezl žlutou pásku nataženou před pozemkem a vešel do domu dveřmi z přístěnku pro auto.

Takhle to dělal vždycky. Parkoval na ulici, aby zakryl skutečnost, že ve svém domě stále bydlí. Dům byl po zemětřesení zapečetěn jako neobyvatelný a městský inspektor nařídil jeho demolici. Bosch ovšem oba příkazy ignoroval, přeřezal zámek na rozvodné skříni a už tři měsíce v domě bydlel.

Byl to malý dům obložený sekvojovým dřevem, jenž stál na ocelových pylonech zakotvených v sedimentárním podloží, které se vytvořilo a zvrásnilo během druhohor a třetihor, kdy se z pouště postupně zvedlo pohoří Santa Monica. Pylony se sice během zemětřesení udržely v kotvišti, ale dům se na nich celý posunul, takže se od nich částečně odtrhl. Jednoduše sklouzl Sice o pouhých pět centimetrů, ale stačilo to. Sklouznutí bylo malé co do délky, ale obrovské co do napáchaných škod. Dřevem obložený dům se uvnitř celý prohnul a rámy oken a dveří ztratily pravoúhlý tvar. Sklo se roztříštilo a hlavní dveře zůstaly navždy zavřené v zárubni, která sebou smýkla i se zbytkem domu k severu. Kdyby chtěl Bosch hlavní dveře otevřít, pravděpodobně by si musel vypůjčit policejní tank s beranidlem. Už tak musel po zemětřesení otevřít dveře z přístěnku krumpáčem. Nyní mu tyto dveře sloužily jako hlavní vchod do domu.

Bosch zaplatil jedné stavební firmě pět tisíc dolarů, aby dům nadzvedla a posunula zpět o pět centimetrů, o které sklouzl. Dům byl posazen na původní místo a opětovně ukotven k pylonům. Kdykoliv pak měl Bosch chvíli času, sám se spokojeně zabýval opravami okenních rámů a vnitřních dveří. Nejprve přišlo na řadu sklo a v dalších měsících Bosch přestavěl a převěsil všechny vnitřní dveře.

Pracoval podle příruček o tesařství a často musel nějaký projekt jednou či dvakrát přepracovat, než byl alespoň trochu správný. Zjistil však, že ho práce baví a dokonce má na něj léčebné účinky. Manuální činnost pro něj představovala vítaný oddech po práci na oddělení vražd.

Hlavní dveře ponechal, jak byly, protože měl pocit, že je to tak správně, že je to jakýsi projev úcty k síle matky přírody.

A spokojil se s používáním bočních dveří.

Veškerá jeho snaha však dům neuchránila před zařazením na seznam budov určených k demolici. Stavební inspektor Gowdy, který dostal přidělenu tuto část pohoří, nechal dům zapečetěný a určený k demolici i přes všechny Boschovy opravy, a tak začala hra na schovávanou, při níž Bosch odcházel a vracel se do domu stejně kradmo jako špion na zahraniční ambasádu. Zevnitř přibil přes čelní okna černé fólie, aby z oken nevycházelo žádné světlo. A neustále sledoval, zda se neblíží Gowdy. Gowdy byl jeho osudem.

Kromě toho si Bosch najal právníka, aby se proti nařízení inspektora odvolal.

Boční dveře vedly přímo do kuchyně. Když Bosch vešel dovnitř, otevřel ledničku a vytáhl si plechovku koly.

Chvíli pak stál ve dveřích stařičké ledničky, nechal se ochlazovat studeným vzduchem a zkoumal její obsah, aby našel něco vhodného k večeři. Přesně věděl, co se nachází v jednotlivých patrech i v šuplících, ale přesto se díval. Jako by doufal v nějaké překvapivé zjevení zapomenutého steaku nebo kuřecích prsíček. Tuto činnost prováděl u ledničky často. Byl to rituál muže, který je sám, a Bosch to dobře věděl.

Na zadní terase vypil Bosch kolu a snědl sendvič skládající se z pět dní starého chleba a balených plátků salámu. Kéž by měl doma hranolky, protože bude mít bezpochyby později hlad, když měl k večeři pouze sendvič.

Stál u zábradlí a díval se na Hollywood Freeway, která v pondělní večerní špičce téměř praskala ve švech. Dostal se z centra těsně předtím, než propukla vlna dopravních zácp.

Musí si dát pozor, aby ty schůzky s policejní psycholožkou příliš neprotahoval. Měl na ně docházet vždy v pondělí, ve středu a v pátek o půl čtvrté odpoledne. Jestlipak Carmen Hinojosová někdy přetáhne schůzku? Napadlo ho. Nebo plní své poslání jen od devíti do pěti?

Ze svého výhodného místa na kopci viděl téměř všechny, pruhy dálnice v severním směru, které se táhly přes Cahuenga Pass do údolí San Fernando. Přehrával si v duchu, co kdo během schůzky řekl, a snažil se posoudit, zda byla schůzka dobrá, či špatná, avšak brzy se tím přestal zabývat a začal pozorovat místo, kde se dálnice vynořovala zpoza vrcholku. Nepřítomně si vybrat dvě auta, která se vyhoupla na obzoru zhruba vedle sebe, a sledoval je po celém jeden a půl kilometrovém úseku dálnice, na nějž z terasy dohlédl.

Zvolil si jedno, či druhé auto a pozoroval nevyhlášený závod až do cíle, který tvořil výjezd na Lankershim Boulevard.

Po několika minutách si uvědomil, co dělá, a otočil se zády k dálnici.

„Ježíši,” řekl hlasitě.

Věděl, že dokud bude mimo službu, se zaměstnáváním rukou dlouho nevystačí. Vrátil se dovnitř a vytáhl z ledničky láhev piva. Sotva ji otevřel, zazvonil telefon. Byl to Boschův parťák Jerry Edgar a jeho telefonát znamenal vítané přerušení mrtvolného ticha.

„Tak jak bylo v Čínský čtvrti, Harry?”

Jelikož se každý policista tajně obával, že by mohl jednoho dne sám podlehnout tlakům své práce a stát se horkým kandidátem na terapeutické seance v Oddělení behaviorálních věd, málokdo toto oddělení nazýval oficiálním jménem. Schůzkám na OBV se daleko častěji říkalo „návštěva Čínské čtvrti”, a to s ohledem na sídlo oddělení na Hill Street, několik ulic od Parker Center. Když se někdy proslechlo, že nějaký policista dochází na schůzky, říkalo se, že „tančí Hill Street blues”. Šestipatrová budova, v níž OBV sídlilo, pak byla známá pod názvem „barák Padesát-jedna-padesát”. To ovšem nebyla adresa. Byl to policejní kód označující pomatenou osobu. Podobné kódy tvořily součást ochranného štítu, jenž měl umenšit a tím i lépe zvládnout obavy samotných policistů.

„V Číně bylo skvěle,” řekl Bosch sarkasticky. „Měl by sis to někdy vyzkoušet. Vzalo mě to tak, že tu teď sedím a počítám auta na dálnici.”

„No aspoň nevyjdeš ze cviku.”

„Jo. A co ty?”

„Pounds se konečně odhodlal.”

„K čemu?”

„Přidělil mi nového chlapa.”

Bosch chvíli mlčel. Zpráva v něm vyvolala pocit, že je definitivně po všem. Do hlavy se mu vloudila myšlenka, že se možná už nikdy nevrátí do práce.

„Vážně?”

„Jo, konečně to udělal. Dneska ráno jsem dostal případ, a tak mi přidělil jednoho ze svých vlezdoprdelků. Burnse.”

„Burnse? Toho od aut? Vždyť ten nikdy vraždy nedělal. Dělal vůbec někdy osoby?”

Detektivové na oddělení si obvykle vybírali jedno ze dvou zaměřeni. Prvním byly majetkové trestné činy a druhým zločiny proti osobám. Druhé zaměření zahrnovalo vraždy, znásilnění, přepadení a loupeže. Detektivové na osobách řešili prestižnější případy a své kolegy z majetkového obvykle pokládali za obyčejné byrokraty.

Majetkových trestných činů bylo totiž ve městě tolik, že vyšetřovatelé trávili většinu času sepisováním zpráv a dokumentací příležitostných zatčení. Skutečné detektivní prácí se prakticky nevěnovali. Nebyl čas.

„Burns se vždycky jenom hrabal v papírech,” řekl Edgar. „Ale to je Poundsovi celkem jedno. Hlavně když bude mít na vraždách někoho, kdo mu bude baštit ty jeho kecy. A Burns je přesně ten člověk. Nejspíš začal na tvýho fleká někoho tlačit, jen co se to o tobě rozkřiklo.”

„No jo, ať jde do prdele. Vrátím se do práce a on zas půjde na auta.”

Edgar si dal s odpovědí načas, jako by Bosch řekl něco, co mu nedávalo smysl.

„Ty si to vážně myslíš, Harry? Pounds nehne ani prstem, aby ses vrátil. Po tom, cos mu provedl? Když mi sdělil, že budu dělat s Burnsem, řekl jsem mu, že se nechci nikoho dotknout, ale radši počkám, až se vrátí Harry Bosch.

A on na to, že jestli to vidím takhle, mohl bych čekat do soudnýho dne.”

„To že řekl? Tak ať jde do prdele taky. Pořád mám ještě na oddělení pár přátel.”

„Irving ti má pořád co vracet, že jo?”

„Myslím, že to teprve zjistím.”

Bosch to dále nerozváděl. Chtěl změnit téma. Edgar byl jeho parťák, ale nikdy se nedostali tak daleko, že by jeden druhému bezvýhradně důvěřoval. Bosch hrál v tomto vztahu roli mravokárce a nevadilo mu, když na Edgarovi závisel životem. Takové pouto však fungovalo na ulici.

Uvnitř oddělení to bylo něco jiného. Tam Bosch nikdy nikomu nevěřil a nikdy se na nikoho nespoléhal. A nehodlal s tím začínat ani teď.

„Tak co to máte za případ?” zeptal se, aby nasměroval rozhovor jinam.

„Jo, vidíš, akorát jsem ti to chtěl říct. Celý to bylo divný, člověče. Nejdřív byla divná ta vražda a pak i to, co se semlelo potom. Přišlo hlášení z nějakého domu na Sierra Bonita. To bylo zhruba v pět ráno. Ten člověk volá, že zaslechl zvuk podobný výstřelu z brokovnice, jen takový tlumený. Popadl teda ze skříně pušku na jeleny a šel ven, aby to omrknul. To místo si totiž v poslední době vybrali feťáci. Jen tenhle měsíc došlo v jejich ulici ke čtyřem vloupačkám. A tak měl pušku hezky po ruce. Vyšel s ní na příjezdovou cestu, garáž měl vzadu, a vidí, jak z otevřených dveří jeho auta trčí dvě nohy. Auto měl zaparkované přímo před garáží.”

„A zastřelil ho?”

„Ne, to je právě to nejšílenější. Vyrazil k autu s puškou, jenže ten chlápek v autě už byl mrtvý. Propíchl si hrudník šroubovákem.”

Bosch to stále nechápal. Věděl příliš málo. Ale neříkal nic.

„Zabil ho airbag, Harry.”

„Jak to myslíš, že ho zabil airbag?”

„Airbag. Ten zatracenej feťák mu kradl z volantu airbag a ten mu nějak vybuchl. Rychle se nafoukl přesně tak, jak má, a vrazil mu šroubovák přímo do srdce, člověče.

Nikdy jsem nic podobného neviděl. Ten chlap musel ten šroubovák držet obráceně, možná bouchal druhým koncem do volantu. To jsme zatím úplně přesně nezjistili. Ale mluvili jsme s jedním chlápkem od Chrysleru. Říkal, že když sundáš ochranný kryt, jako to udělal ten ňouma, může airbag spustit dokonce i statická elektřina. A ten náš mrtvěj měl na sobě svetr. Co já vím, třeba to bylo tím. Burns prohlásil, že je to první úmrtí od statické jiskry.”

Zatímco se Edgar chechtal humoru svého nového parťáka, Bosch o celém případu přemýšlel. Vzpomněl si na loňský informační bulletin, který byl věnován krádežím airbagů. Ty se na černém trhu staly vysoce žádaným zbožím a jejich zloději dostávali od bezskrupulózních autoservisů až tři sta dolarů za kus. Servisy je kupovaly za třista a za instalaci zákazníkům si pak účtovaly devětset. Dosahovaly tím dvojnásobného zisku, než kdyby si airbagy objednávaly od výrobce.

„Takže se to prohlásí za nehodu?” zeptal se Bosch.

„Jo, za náhodné úmrtí. Ale to ještě není všecko. To auto mělo otevřené oboje dveře.”

„Ten mrtvý měl komplice.”

„Přesně to si myslíme. Takže kdybychom toho hajzla chytli, mohli bychom ho obvinit za nepřímé zabití. A tak jsme vnitřek auta projeli laserem a sebrali všecky otisky.

Odnesl jsem je na oddělení a přemluvil jednoho technika, aby je naskenoval a projel databází AFIS. A bác!”

„Chytli jste toho komplice?”

„Rovnou za koule. Ten počítač AFIS má pěkně dlouhý prsty, Harry. Jednu z jeho databází tvoří Identifikační středisko americké armády v St. Louis. Tam jsme našli totožný otisk. Ten chlápek sloužil před deseti lety v armádě.

Z databáze jsme získali číslo jeho identifikačního průkazu, v registru motorových vozidel jsme našli jeho adresu a ještě dneska jsme ho sebrali. Vyklopil to už cestou na oddělení.

Chvilku si pobude v chládku.”

„Takže se vám docela dařilo.”

„To ještě není konec. Pořád jsem ti neřekl to nejšílenější.”

„Tak povídej.”

„Vzpomínáš, jak jsem říkal, že jsme sjeli laserem auto a sebrali všecky otisky?”

„Jo.”

„V databázi jsme našli ještě jednu shodu. Tentokrát v seznamu trestných činů. Byl to nějaký případ z Mississippi.

Člověče, kdyby se nám takhle dařilo vždycky…”

„Co to bylo za shodu?” zeptal se Bosch. Začínal být netrpělivý, jak Edgar svou historku kouskuje.

„Sada otisků, které někdo před sedmi lety vložil do databáze zvané Kriminální identifikační báze jižanských států. To je nějakých pět států, které mají dohromady zhruba tolik obyvatel jako půlka Los Angeles. No a jeden z našich otisků z toho auta odpovídal pachateli dvojnásobné vraždy v Biloxi někdy v šestasedmdesátém. Noviny mu tehdy přezdívaly Sváteční řezník, protože zavraždil dvě ženské přesně čtvrtého července.”

„A nebyl to ten majitel auta? Ten chlap s puškou?”

„Přesně tak. Nechal tehdy otisky na sekáčku, který zůstal v lebce jedné z těch holek. Byl trochu překvapenej, když jsme se k němu odpoledne vrátili. Povídám mu: ,Hele, chytli jsme parťáka toho chlapa, co vám umřel v autě. A mimochodem, seš zatčenej za dvojnásobnou vraždu, dobytku.’ Zdálo se, že to s ním na místě sekne, Harry. Přál bych ti tam být.”

Edgar se do telefonu hlasitě zasmál a Bosch pochopil, jak moc mu po pouhém týdnu mimo službu tato práce schází.

„Vyklopil to?”

„Ne, mlčí jako zařezanej. Není to žádný pitomec, když mu skoro dvacet let procházela dvojnásobná vražda. To je slušný výkon.”

„Jo. A co celou tu dobu dělal?”

„Zdá se, že sekal dobrotu. Má železářství v Santa Monice. Oženil se a má dítě a psa. Dokonalá proměna. Jenže teď půjde zpátky do Biloxi. Doufám, že má rád jižanskou kuchyni, protože semhle se hned tak nevrátí.”

Edgar se znovu zasmál. Bosch mlčel. Celá historka pro něj byla skličující, protože mu připomněla něco, co už sám nedělal. A také mu připomněla, na co se ho Hinojosová ptala, když měl definovat své poslání.

„Zítra sem přiletí dva státní policajti z Mississippi,”

pokračoval Edgar. „Před chvilkou jsem s nima mluvil. Jsou šťastní jako blechy.”

Bosch chvíli mlčel.

„Harry, seš tam?”

„Jo, jen mě tak něco napadlo… No to vypadá jako velký den boje se zločinností. A jak to přijal náš neohrožený vůdce?”

„Pounds? Ježíši, ten z toho měl erekci jako baseballovou pálku. Víš, co dělá? Snaží se přijít na způsob, jak si připsat všechna tři odhalení. Snaží se zahrnout ty vraždy v Biloxi do našeho procenta.”

Bosche to nijak nepřekvapilo. Mezi náčelníky oddělení a statistiky bylo rozšířenou praxí připisovat si kladné body za dopadení, kdykoliv a kdekoliv to bylo možné. V případu s airbagem k žádné skutečné vraždě nedošlo. Byla to obyčejná nehoda. Protože však k úmrtí pachatele došlo během páchání trestného činu, podle kalifornských zákonů mohl být ze smrtí spolupachatele obviněn jeho komplic.

Bosch věděl, že jelikož byl komplic mrtvého muže zatčen za vraždu, bude mít Pounds v úmyslu připsat si čárku do kolonky vyřešených vražd. Tu však rozhodně nehodlal vyrovnat tím, že připíše čárku i do kolonky spáchaných vražd, protože zabití airbagem byla pouhá nehoda. Tento malý statistický taneček se odrazil v drobném, leč milém zvýšení procenta objasněnosti hollywoodského oddělení, které v posledních letech ustavičně hrozilo sklouznout pod hranici padesáti procent.

Pounds se však s tímto skromným nárůstem nespokojil a hodlal si směle přičíst k dobru také obě vraždy z Biloxi.

Koneckonců se dalo tvrdit, že jeho oddělení vražd vyřešilo dva další případy. Kdyby tedy připsal celkem tři vyřešené případy do jedné kolonky, aniž by přičetl jedinou vraždu do kolonky druhé, zřejmě by to znamenalo obrovské zlepšení procenta objasněnosti a potažmo by také stoupla Poundsova imidž ve funkci velitele oddělení vražd. Bosch věděl, že Pounds je teď pravděpodobně nadšen sám sebou a dnešními skvělými úspěchy.

„Povídal, že nám objasněnost vyskočí o šest procent,”

pokračoval Edgar. „Byl velmi potěšen, Harry. A můj nový parťák byl zas hrozně rád, že potěšil svého šéfa.”

„Takové blbosti nebudu poslouchat,”

„To jsem si myslel. Tak co děláš, aby ses neukousal?

Kromě toho, že počítáš auta na dálnici? Musíš se k smrti nudit, Harry.”

„Ani ne,” zalhal Bosch. „Minulý týden jsem dodělal tu opravu terasy. A tento týden chci…”

„Harry, říkám ti, že jen marníš čas a peníze. Inspektoři tě tam stejně najdou a vykopnou tě. Strhnou ti dům a pošlou ti účet. A ta tvoje terasa a celý barák se pak povezou někde se sutinama na korbě náklaďáku,”

„Najal jsem si právníka, aby tomu zabránil.”

„A co chce dělat?”

„Já nevím. Chci se odvolat proti tomu zákazu užívání.

Ten chlap dělá pozemkové právo. Říkal, že to zařídí.”

„To doufám. Ale stejně si myslím, že bys měl ten barák strhnout a začít znovu.”

„Ještě jsem nevyhrál v loterii.”

„Federálové dostávají mimořádnou půjčku. Mohl bys ji taky dostat a…”

„Už jsem o ni požádal, Jerry, ale mám rád svůj dům takový, jaký je.”

„No dobrá, Harry. Doufám, že to ten tvůj právník zařídí. Hele, musím končit. Burns mě pozval na pivo do Short Stopu. Čeká tam na mě.”

Když byl Bosch naposledy ve Short Stopu, zavšiveném policajtském baru nedaleko akademie a stadionu Dodgerů, byly na stěnách pořád ještě nálepky s nápisem PODPORUJI NÁČELNÍKA GATESE. Pro většinu policistů byl Gates skomírajícím symbolem minulosti, ale Short Stop navštěvovala hlavně stará garda, aby tu popíjela a vzpomínala na oddělení, které už dávno neexistovalo.

„Jo, tak si to užij, Jerry.”

„Drž se, kámo.”

Bosch se opřel o kuchyňskou linku a vypil pivo.

Dospěl k závěru, že Edgarův telefonát byl jen dovedně maskovanou fintou, jak Boschovi sdělit, že se Edgar přidal k nim a pouští Bosche k vodě. Vlastně je to v pořádku, pomyslel si Bosch. Edgar musí být věrný především sám sobě, aby přežil na místě, jež může být zrádné. Bosch mu to nemohl vyčítat.

Pohlédl na svůj odraz ve skle mikrovlnné trouby. Byl tmavý, ale Bosch viděl ve stínu své oči a linii brady. Bylo mu čtyřiačtyřicet, ale v jistém ohledu vypadal starší. Stále měl na hlavě hustou kudrnatou kštici, ale hnědé vlasy i knírek mu pomalu začínaly šedivět. Hnědočerné oči připadaly jemu samotnému vyčerpané a prázdné a pleť měl sinalou jako noční hlídač. Bosch byl poměrně štíhlý, ale někdy na něm šaty visely, jako by mu je darovali v nějakém charitativním spolku nebo jako by byl nedávno vážně nemocen.

Přestal se věnovat svému odrazu a vytáhl z ledničky další pivo. Venku na terase si všiml, že obloha je nyní jasně osvětlená pastelovými barvami soumraku. Za chvíli se mělo stmívat, ale dálnice pod ním stále připomínala třpytivou řeku plnou pohyblivých světel, jejichž proud ani na jediný okamžik nevyschne.

Pozoroval rušný provoz pondělního večera a napadlo ho, že mu připomíná mraveniště s mravenci pohybujícími se po určených stezkách. Brzy však přijde někdo nebo něco a opět mraveniště rozkopne. Dálnice se rozpadnou, domy se zřítí, ale mravenci všechno zase postaví a srovnají se do rady.

Bosche cosi rozrušilo, ale nebyl si zcela jistý, co to je.

Myšlenky se mu v hlavě honily a mísily. Začal se dívat na Edgarovo vyprávění o případu v kontextu svého rozhovoru s Hinojosovou. Byla zde nějaká souvislost, nějaká spojnice, ale Bosch ji nedokázal odhalit.

Dopil pivo a rozhodl se, že dvě mu budou stačit.

Posadil se do jedné z lenošek a dal si nohy nahoru. Ze všeho nejvíce si teď přál dát si úplný pohov. Duši i tělu. Podíval se z okna a viděl, že zapadající slunce nyní zbarvilo mraky do oranžova. Vypadaly jako rozžhavená láva, která se pomalu táhne po nebi.

Těsně před usnutím pronikla k Boschovi skrz tuto lávu myšlenka. Buď záleží na všech, nebo na nikom. A pak, v posledním okamžiku bdělosti před spánkem, Harry Bosch pochopil, co je onou spojovací nitkou, která se mu honila hlavou. A v tu chvíli věděl, co je jeho posláním.

3

Ráno se Bosch převlékl, aniž by se vysprchoval, takže mohl okamžitě začít pracovat na domě a zahnat nekonečné myšlenky z předešlé noci potem a soustředěním.

Vyčistit si mysl však nebylo tak snadné. Když si Bosch oblékl staré džínsy se skvrnami od laku, zahlédl se v rozpraskaném zrcadle nad sekretářem a všiml si, že má tričko naopak. Na prsou se mu skvěl slogan oddělení vražd, který se měl správně táhnout přes záda.

NÁŠ DEN ZAČÍNÁ, KDYŽ VÁŠ DEN KONČI.

Bosch si svlékl tričko, obrátil ho a znovu si ho oblékl.

Nyní v zrcadle viděl správný obrázek. Repliku policejního odznaku na levé straně trička a menší nápis LAPD

VRAŽDY pod ní.

Uvařil si konvici kávy a odnesl ji spolu s hrnkem na terasu. Nato vytáhl krabici s nářadím a nové dveře do ložnice, které koupil v domácích potřebách. Když byl konečně připraven a nalil si do hrnku kouřící černou kávu, posadil se na trnož lenošky a postavil dveře na hranu před sebe.

Původní dveře se během zemětřesení vyštíply v pantech. Bosch se před pár dny snažil pověsit na panty náhradní dveře, ale ty byly příliš velké a nevešly se do zárubní. Bosch odhadoval, že postačí ohoblovat otevírací stranu o pouhé tři milimetry, aby dveře zapadly. Popadl hoblík a pomalu jím přejížděl sem a tam po hraně dveří. Od nástroje padaly k zemi zkroucené hobliny tenké jako papír.

Co chvíli se Bosch zastavil, zkontroloval, jak je daleko, a přejel rukou po hoblované hraně. Měl radost, že vidí výsledek své práce. Bylo jen málo životních úkolů, o kterých mohl říci totéž.

Přesto se nedokázal příliš dlouho soustředit. Pozornost věnovanou dveřím brzy přerušila vtíravá myšlenka, která ho pronásledovala již předešlou noc. Bud záleží na všech, nebo na nikom. Přesně tak to říkal Hinojosové. Říkal jí, že tomu věří. Ale věřil tomu skutečně? A co to pro něj znamená? Byl to jen pouhý slogan, jaký teď nosil vzadu na tričku, anebo šlo o něco, podle čeho se snažit žít? Tyto otázky se v něm mísily s ozvěnou rozhovoru, který včera večer vedl s Edgarem. A s jednou nutkavou myšlenkou, o níž věděl, že ji v sobě nosí odjakživa.

Sundal hoblík z hrany dveří a znovu přejel rukou po hladkém dřevě. Zdálo se mu, že dveře by už mohly sedět, a tak je odnesl dovnitř. Nad látkou v koutku obývacího pokoje, který si vyhradil pro práci s dřevem, pak přejížděl jemným smirkovým papírem po hraně dveří tak dlouho, až byl povrch na omak dokonale hladký.

Postavil dveře nastojato, pověsil je na panty a zajistil závlačkami. Musel závlačky zatlouci kladívkem, ale zajely do pantů snadno. Již dříve závlačky i panty naolejoval, takže se dveře do ložnice otevíraly i zavíraly téměř nehlučně. Ze všeho nejdůležitější však bylo, že zapadaly do zárubní.

Bosch dveře několikrát otevřel a zavřel a pak si je jen tak prohlížel, potěšen výsledkem své práce.

Radost z úspěchu však neměla dlouhého trvání, neboť po splnění úkolu začala jeho mysl opět bloudit. Když se vrátil na terasu, aby zametl dřevěné hobliny na hromádku, dostavily se opět vtíravé myšlenky.

Hinojosová mu říkala, že se má neustále zaměstnávat.

A on teď věděl, jak to udělá. V tom okamžiku si uvědomil, že i kdyby se zabavil bezpočtem nejrůznějších prací, stále před ním zůstává jeden konkrétní úkol. Opřel koště o zeď a vešel do domu, aby se připravil.

4

Sklad losangeleské policie se stejně jako ústředí letecké brigády zvané Piper Tech nacházel v centru města na Ramirez Street, nedaleko Parker Center. Bosch v obleku a kravatě dorazil ke vstupní bráně krátce před jedenáctou.

Vystrčil z okénka identifikační průkaz losangeleské policie a vrátný ho rychle vpustil dovnitř. Zbyl mu už jen ten průkaz.

Když dostal před týdnem nucené volno, sebrali mu ho spolu se zlatým odznakem a služební zbraní, ale později mu ho vrátili, aby měl přístup do budovy Oddělení behaviorálních věd a mohl navštěvovat protistresovou terapii s Carmen Hinojosovou.

Bosch zaparkoval a věšel do béžově natřeného skladiště, které obsahovalo dějiny zločinu v tomto městě. Ve čtvrtakrové budově byly uskladněny spisy ze všech případů losangeleské policie, vyřešených i nevyřešených. Právě sem se posílaly policejní spisy, když už se o ně nikdo nezajímal.

U přepážky právě nějaká civilní zaměstnankyně nakládala spisy na vozík, aby mohly být odvezeny do hlubin s regály a zapomenuty. Podle toho, jak si ho žena prohlížela, Bosch okamžitě poznal, že je dosti nezvyklé, aby sem někdo chodil osobně. Vše se vyřizovalo telefonicky a městskou kurýrní službou.

„Jestli hledáte zápisy z městské rady, tak to je budova A, naproti parkoviště. Ta s hnědým soklem.”

Bosch zvedl identifikační průkaz.

„Ne, chtěl bych si vytáhnout případ.”

Strčil ruku do kapsy kabátu, zatímco žena přešla k přepážce a sklonila se nad průkazem. Byla to drobná černoška s brýlemi a Šedivějícími vlasy. Visačka na halence prozrazovala jméno Geneva Beaupreová.

„Hollywood,” řekla. „Proč jste si ho radši nenechal poslat? Tyhle případy obvykle nespěchají.”

„Byl jsem ve městě v Parker Center… A chtěl jsem ten spis vidět co nejdříve.”

„No a máte číslo?”

Bosch vytáhl z kapsy kus papíru s číslicí 61-743.

Černoška se sklonila, aby číslo prozkoumala, a pak se škubnutím zvedla hlavu.

„Devatenáct set šedesát jedna? Vy chcete případ z roku… Já vůbec nevím, kde jedenašedesátý je.”

„Máte ho tady. Už jsem se na ten spis díval. Myslím, že mi ho tehdy dával někdo jiný, ale byl tady.”

„No, já se podívám. Počkáte si?”

„Jo, počkám.”

Zdálo se, že ji to zklamalo, ale Bosch se na ni usmál nejpřátelštějším úsměvem, jaký dokázal vykouzlit. Černoška si vzala lístek a zmizela v haldách papírů. Bosch několik minut přecházel po malé čekárně před přepážkou a pak vyšel ven, aby si zapálil cigaretu. Byl nervózní, aniž by pořádně chápal proč. Neustále se ošíval a chodil sem a tam.

„Harry Bosch!”

Bosch se otočil a spatřil muže, který se k němu blížil od hangáru pro vrtulníky. Bosch muže znal, ale nedokázal ho okamžitě zařadit. A pak mu to došlo: kapitán Dan Washington, bývalý velitel hollywoodské letecké hlídky, který nyní šéfoval celé letecké brigádě. Srdečně si potřásli rukama a Boschovi nezbývalo než doufat, že Washington nic neví o jeho nuceném zátěžovém volnu.

„Tak jak se vede v Hollywoodu?”

„Pořád stejně, pořád stejně, kapitáne.”

„No, docela se mi stýská.”

„Nemá proč. A jak se daří vám?”

„Nemůžu si stěžovat. Práce se mi líbí, ale dělám tu spíš správce letiště než policistu. Ovšem jako trafika je to tu stejně dobré jako kdekoliv jinde.”

Bosch si vzpomněl, že se Washington dostal do politické rozmíšky s velkými zvířaty na oddělení a přeložení přijal jako jedinou možnost přežití. Na celém oddělení byly desítky odložených lidí podobných Washingtonovi, kteří jen čekali, až se politická situace opět vychýlí na jejich stranu.

„A co tu děláte vy?”

A bylo to tu. Pokud Washington věděl, že má Bosch nucené volno, pak by se jeho přiznání, že si zde vytahuje jeden starý spis, rovnalo přiznání, že porušuje pravidla zátěžového volna. Jak ovšem dosvědčovala Washingtonova funkce v letecké brigádě, tento muž nyní nepatřil k ryzím policistům. Bosch se rozhodl riziko podstoupit.

„Vytahuju si tu jeden starý případ. Mám teď trochu času, a tak jsem si chtěl ověřit pár věcí.”

Washington přimhouřil oči a Bosch věděl, že to ví.

„Jo… No nic, tak já musím letět, ale držte se, kamaráde. Nenechte se těmi byrokraty převálcovat.”

Zamrkal na Bosche a pokračoval v chůzi.

„Nenechám, kapitáne. A vy taky ne.”

Bosch si byl téměř jíst, že se Washington o jejich setkání nikomu nezmíní. Zašlápl cigaretu a vrátil se zpátky k přepážce, přičemž se stejně v duchu plísnil, že vyšel ven, a vystavil tak na odiv svou přítomnost. O pět minut později zaslechl z jedné uličky mezi regály vrzavý zvuk. Za okamžik se objevila Geneva Beaupreová a táhla za sebou vozík s modrým pořadačem se třemi kroužky.

Byl to spis o vraždě. Byl přinejmenším pět centimetrů tlustý, zaprášený a stažený gumičkou. Za gumičkou byla zastrčená stará zelená výpůjční karta.

„Našla jsem to.”

V jejím hlase se ozýval vítězoslavný tón. Tohle bude její největší úspěch dnešního dne, pomyslel si Bosch.

„To je skvělé.”

Černoška položila těžký pořadač na přepážku.

„Marjorie Loweová. Vražda, 1961. Takže…” Černoška vytáhla výpůjční kartu a prohlédla si ji. „Ano, byl jste poslední, kdo si spis vyžádal. To bylo… před pěti lety. Byl jste tehdy na vraždách a loupežích…”

„Ano. A teď jsem v Hollywoodu. Mám se vám znovu podepsat?”

Černoška mu přistrčila kartu.

„Ano. A napište tam taky číslo průkazu, prosím.”

Bosch rychle poslechl. Cítil, že si ho černoška při psaní prohlíží.

„Vy jste levák?”

„Jo.”

Přisunul jí kartu zpátky přes přepážku.

„Díky, Genevo.”

Pohlédl na ni a chtěl ještě něco dodat, ale pak usoudil, že by to byla chyba. Černoška opětovala jeho pohled a na tváři se jí objevil babičkovský něžný úsměv.

„Nevím, co máte za lubem, detektive Boschi, ale přeju vám hodně štěstí. Určité je to důležité, když se k tomu vracíte po pěti letech.”

5

Bosch sklidil ze stolu v jídelně všechnu starou poštu a knihy o tesařství a položil na něj pořadač a zápisník. Přešel k stereosoupravě a vsunul do přehrávače cédéčko s Cliffordem Brownem. Zašel si do kuchyně pro popelník, posadil se před modrý spis o vraždě a dlouho se na něj nehybně díval. Když si spis naposledy vypůjčil, sotva do něj nahlédl, jen zběžně prolistoval jeho četné stránky. Nebyl tehdy připraven, a tak spis nakonec vrátil do archivu.

Tentokrát se chtěl před otevřením ujistit, že je připraven, a tak před spisem dlouho seděl a prohlížel si popraskaný plastikový obal, jako by obsahoval nějaký náznak jeho vlastní připravenosti. Do myšlenek se mu vkradla vzpomínka. Jedenáctiletý chlapec v plaveckém bazénu se drží ocelového žebříku po straně, lapá po dechu, pláče a jeho slzy se mísí s vodou, která mu kape z mokrých vlasů. Ten chlapec byl zděšený. Osamělý. Měl pocit, jako by byl bazén oceánem, který musí přeplavat.

Brownie se právě prokousával skladbou Willow Weep for Me a jeho trumpeta byla jemná jako štětec portrétisty.

Bosch sáhl na gumičku, kterou před pěti lety natáhl přes pořadač, a gumička při jeho doteku praskla. Bosch ještě na chvíli zaváhal a pak už pořadač otevřel a sfoukl z něj prach.

Pořadač obsahoval vyšetřovací spis o vraždě Marjorie Phillipsové Loweové z 28. října 1961. O vraždě jeho matky.

Stránky pořadače byly zažloutlé a ztuhlé věkem. Když si je Bosch prohlížel a pročítal je, zpočátku byl překvapen, jak málo věcí se za těch téměř pětatřicet let změnilo. Mnohé vyšetřovací formuláře v pořadači se stále používaly.

Předběžná zpráva a chronologický záznam vyšetřovatele vypadaly dodnes naprosto stejně s výjimkou změny některých formulací, které měly učinit zadost soudním rozhodnutím a politické korektnosti. Popisné kolonky s nadpisem BAREVNÝ se někdy v průběhu let změnily na ČERNOCH a posléze na AFROAMERIČAN. Seznam motivů v tabulce Předběžný rozbor případu zase tehdy neobsahoval položky DOMÁCÍ NÁSILÍ nebo RASOVÁ

NENÁVIST/PŘEDSUDKY jako nyní a protokol o výslechu neměl kolonky, které bylo třeba ověřit po varování Mirandy.

S výjimkou změn tohoto druhu však byly zprávy naprosto stejné a Bosch dospěl k závěru, že také vyšetřování vražd se dnes od tehdejší doby příliš neliší. Za posledních pětatřicet let samozřejmě došlo k neuvěřitelnému technickému pokroku, ale Bosch se domníval, že některé věci jsou pořád stejné a vždy stejné zůstanou. Pochůzkařina, umění výslechu a naslouchání, schopnost rozeznat, kdy lze důvěřovat instinktu nebo předtuše. Tyto věci se nikdy neměnily. Nemohly.

Případ byl tehdy přidělen dvěma vyšetřovatelům z hollywoodského oddělení vražd, Claude Enovi a Jakeu McKittrickovi. Zprávy, které sepsali, byly v pořadači seřazeny chronologicky. Již v předběžných zprávách byla oběť označována jménem, což znamenalo, že byla ihned identifikována. Text na těchto stránkách prozrazoval, že oběť byla nalezena v uličce za severní stranou Hollywoodského bulváru mezi Vistou a Gower Street.

Útočník jí roztrhal sukni a spodní prádlo. Předpokládalo se, že ji sexuálně napadl a uškrtil. Její tělo bylo odhozeno v otevřené popelnici vedle zadního východu z prodejny suvenýrů s názvem Startime Gifts Gags. V 7:35 je nalezl jistý pochůzkář, který obcházel rajón na bulváru a obvykle na počátku každé služby kontroloval zadní uličky. Kabelka oběti se nenašla, ale žena byla okamžité identifikována, neboť ji onen pochůzkář znal. Na druhé straně předběžné zprávy bylo uvedeno proč:

Oběť má za sebou několik zatčení za potulku v Hollywoodu (viz ZZ 55-002, 55-913, 56-111, 59-056, 60-815

a 60-1121). Mravnostní detektivové Gilchrist a Stano označili oběť za prostitutku, která pravidelné pracovala v oblasti Hollywoodu, a bylo jí opakované bráněno v přístupu.

Oběť bydlela v bytových jednotkách v El Rio, dvě ulice severně od místa činu. Předpokládá se, že se angažovala v aktivitách prostituce na telefon. VP 1906 dokázal oběť identifikovat vzhledem k jejímu častému výskytu v oblasti v předchozích sSetech.

Bosch se podíval na řadové číslo vyšetřujícího policisty. Věděl, že číslo 1906 patří tehdejšímu pochůzkáři, který byl dnes jedním z nejmocnějších mužů oddělení.

Zástupci náčelníka Irvinu S. Irvingovi. Jednou se Irving Boschovi svěřil, že Marjorii Loweovou znal a byl tím, kdo ji našel.

Bosch si zapálil cigaretu a četl dál. Zprávy byly napsány kostrbatě, povrchně a obsahovaly řadu

pravopisných chyb. Při jejich četbě bylo Boschovi jasné, že Eno s McKittrickem nevěnovali případu příliš mnoho času.

Smrt byla u prostitutek rizikem povolání. A oni měli na starosti jiné lahůdky.

Bosch si všiml kolonky pro příbuzné v Úmrtní zprávě.

Stálo zde:

Hieronymus Bosch (Harry), syn, l1 let, ústav pro mladistvé McClaren. Zpráva podána 28. 10. v 15:00. V

opatrovnictví Odd. veř, soc. služeb od 7/60, NM. (Viz zatykači zprávy oběti č. 60-815 a 60-1121). Otec neznámý.

Syn zůstává v opatrovnictví, kde čeká na umístění do náhr.

rodiny.

Když Bosch pročítal zprávu, dokázal snadno rozluštit veškeré zkratky a přeložit si, co je zde napsáno. Zkratka NM

znamenala nezpůsobilou matku. I po tolika letech se musel zasmát tomu paradoxu. Chlapec byl odebrán údajně nezpůsobilé matce a zařazen do stejně nezpůsobilého systému dětské péče. Bosch si ze všeho nejživěji pamatoval na hluk v dětském domově. Pořád tam byl hluk. Jako ve vězení.

Vzpomněl si, že mu zprávu o matčině smrti oznamoval právě McKitrrick. Bylo to při hodině plavání. Bazén se pěnil vlnami, jelikož v něm plavala, Šplouchala a křičela dobrá stovka chlapců. Když Harryho vytáhli z vody, přehodil si přes sebe bílý ručník, který byl tolikrát vypraný a vybělený, že ho na zádech dřel jako skelný papír. McKittrick mu sdělil smutnou zprávu, Harry se vrátil do bazénu a nechal svůj křik utápět pod vlnami.

Nyní rychle prolistoval doplňkové zprávy o předchozích zatčeních oběti a narazil na pitevní zprávu.

Většinu zprávy přeskočil, protože detaily znát nepotřeboval, a spočinul pohledem na souhrnné stránce, kde ho čekalo několik překvapení. Čas úmrtí byl stanoven na sedm až devět hodin před nálezem těla. Tedy okolo půlnoci.

Překvapivá však byla oficiální příčina smrti. Ve zprávě byla uvedena poranění hlavy způsobená hrubou silou. Popisovala se zde hluboká zhmožděnina nad pravým uchem, s otokem, ale bez tržné rány -, která způsobila smrtelné krvácení do mozku. Zpráva konstatovala, že se vrah možná domníval, že oběť nejprve omráčil a poté uškrtil, ovšem soudní patolog dospěl k závěru, že Marjorie Loweová byla mrtvá již v okamžiku, kdy jí pachatel omotal kolem krku její vlastní opasek a utáhl ho. Ve zprávě dále stálo, že ačkoliv bylo v pochvě oběti nalezeno sperma, nenašla se žádná další poranění, jež jsou všeobecně spojována se znásilněním.

Když si Bosch souhrn znovu přečetl očima vyšetřovatele, pochopil, že z pohledu obou detektivů výsledky pitvy pouze zakalily vodu. Podle původního předpokladu založeného na vzezření těla se Marjorie Loweová stala obětí sexuálně motivovaného zločinu. To vyvolávalo zdání, že k úmrtí oběti došlo po náhodném setkání, stejně náhodném jako ve všech ostatních případech u dané profese. Skutečnost, že ke skrčení došlo až po smrti oběti a že nikde neexistovaly žádné přesvědčivé fyzické důkazy o znásilnění, ovšem nevylučovala ani další možnost.

Z některých aspektů se dalo usuzovat, že vraždu spáchal někdo, kdo se poté pokusil zakrýt svou účast a motivy vyvoláním dojmu, že šlo o nahodilý sexuální zločin. Pokud tomu tak bylo, napadal Bosche pouze jediný důvod podobného maskování. Vrah svou oběť znal. Když četl dál, napadlo ho, zda McKittrick s Enem dospěli ke stejným závěrům jako on.

Dále byla ve spise založena velká obálka, která podle nadpisu obsahovala fotografie z místa činu a pitvy. Bosch se na dlouhý okamžik zamyslel a poté obálku odložil. Stejně jako naposledy, když si vypůjčil spis z archivu, ani tentokrát nedokázal do obálky nahlédnout.

Kromě toho zde ležela druhá obálka, k níž byl svorkou připnutý soupis zadržených důkazů. Soupis byl téměř prázdný.

ZADRŽENÉ DŮKAZY Případ 63-743

Skryté otisky sejmuté z koženého opasku a stříbrných lastur. Id. zpráva č. 1114 06/11/61

Vražedná zbraň, černý kožený opasek s mořskými lasturami. Majetek oběti.

Šaty oběti, majetek. Usch. v důkazním skladu, skříňka 73B, Ústř. LAPD

1 halenka, bílá, skvrny od krve 1 černá sukně, roztržená ve švu 1 pár Černých bot s vysokým podpatkem 1 pár černých průsvitných punčoch, roztržené 1 spodní prádlo, roztržené 1 par pozlacených náušnic

1 pozlacený kruhový náramek 1 zlatý řetízek na krk + křížek To bylo všechno. Bosch seznam dlouhou dobu studoval, než si konečně zapsal několik poznámek do bloku.

Cosi ho na seznamu znepokojovalo, ale Bosch na to nedokázal přijít. Ještě ne. Dostalo se mu příliš mnoha informací a on je musel nechat trochu usadit, než na povrch vyplavou jednotlivé nesrovnalosti.

Přestal se věnovat soupisu a otevřel důkazní obálku uzavřenou červenou pečetí, která stářím praskla. Uvnitř byla vložena zažloutlá otisková karta, na níž se nacházely dva kompletní otisky prstů, palce a ukazováčku, a několik částečných otisků, které byly sňaty z opasku po popráškování černým práškem. Kromě toho se v obálce nacházela růžová registrační karta svršků oběti, které byly uschovány v důkazní skříňce. Svršky nebyly nikdy vyřazeny, neboť nedošlo k uzavření případu. Bosch obě karty odložil a přemýšlel, co se se šatstvem stalo. V

polovině šedesátých let bylo postaveno Parker Center a celé oddělení se sem přestěhovalo ze starého ústředí. To mezitím dávno srovnaly se zemí demoliční stroje. Co se tedy stalo s důkazy z nevyřešených případů?

Dále se ve spise nacházely souhrnné protokoly z výslechů vedených během prvních dnů vyšetřování. Většina se jich týkala lidi s okrajovou znalostí oběti nebo zločinu -

sousedů z bytových jednotek v El Rio a dalších žen stejného řemesla, jaké provozovala oběť. Jeden krátký souhrn upoutal Boschovu pozornost. Jednalo se o výslech ženy jménem Meredith Romanová, provedený tři dny po vraždě.

Romanová byla ve zprávě označena za společnici a někdy i spolubydlící oběti. V době sepsání zprávy rovněž bydlela v El Rio, jedno patro nad obětí. Zprávu sepisoval Eno, který byl v porovnání se svým kolegou přiděleným ke stejnému případu jasným vítězem v negramotnosti.

Meredith Romanová (9. 10. 1930) byla dnes důkladně vyslýchána ve svém bytu v El Rio, kde bydlí o jedno patro nad bytem oběti. Slečna Romanová dokázala vyslýchajícímu detektivu poskytnout velmi málo užitečných informací ve vztahu k aktivitám Marjorie Loweové během posledního týdnu života.

Slečna Romanová přiznala, že se při mnoha příležitostech v posledních osmi letech účastnila prostitučních aktivit ve společnosti oběti, ale dosud nemá žádný záznam o zatčení, (později potvrzeno). Sdělila níže podepsanému detektivu, že tyto aktivity jim sjednával muž jménem Johnny Fox, (2. 2. 1933) který bydlí v Hollywoodu, Ivar 1110. Fox (28 let) nemá záznamy o zatčení, ale mravnostní oddělení potvrzuje, že je podezřelým z minulých případů kuplířství, napadení a prodeje heroinu.

Slečna Romanová uvedla, že naposledy viděla oběť 21.

10. na večírku v prvním patře Rooseveltova hotelu. Slečna Romanova se nezúčastnila večírku z obětí, ale navštívila jí tam na krátkou schůzku.

Slečna Romanová uvedla, že nyní plánuje přestat s povoláním prostitutky a odjet z Los Angeles. Uvedla, že poskytne detektivům kontaktní adresu a telefonní číslo, aby mohla být v případě potřeby kontaktována. Při výslechu spolupracovala z níže podepsaným.

Bosch okamžitě prošel ostatní souhrny a hledal zmínku o Johnny Foxovi. Nikde žádnou nenašel. Obrátil tedy pořadač na začátek k Chronologickému záznamu a snažil se najít položku, která by mu prozradila, zda policisté s Foxem vůbec hovořili. Chronologický záznam byl pouhým soupisem jednořádkových odkazů na další zprávy. Na druhé stránce našel Bosch jedinou zmínku.

3. 12. 8:00 až 20:00 Sledován Foxův byt. Fox nepřítomen.

Žádná další zmínka o Foxovi v záznamech nebyla.

Když si však Bosch pročetl Chronologický záznam do konce, upoutal jeho pozornost další odkaz.

5. 11. 9:40 A. Conklin si telefonicky dohodl schůzku.

Bosch to jméno znal. Amo Conklin byl v šedesátých letech losangeleským okresním státním zástupcem. Pokud si Bosch vzpomínal, v roce 1961 ještě Conklin pravděpodobně okresním státním zástupcem nebyl, ale mohl už tehdy být jedním z vrcholných prokurátorů okresního státního zastupitelství. Jeho zájem o vraždu prostitutky připadal Boschovi podivný. V pořadači však nebylo nic, co by obsahovalo odpověď. Žádná souhrnná zpráva o setkání s Conklinem. Nic.

Bosch si všiml, že pravopisná chyba ve slově schůzka v Chronologickém záznamu se objevila již v souhrnné zprávě o výslechu Romanové, kterou sepisoval Eno. Bosch z toho vydedukoval, že Conklin si schůzku telefonicky domlouval právě s Enem. Význam této okolnosti, pokud vůbec nějaký byl, však Bosch neznal. Zapsal si Conklinovo jméno na horní řádek stránky v zápisníku.

Upřel pozornost zpátky k Foxovi. Nemohl pochopit, proč ho Eno s McKittrickem nevypátrali a nevyslechli.

Zdálo se, že jako pasák oběti je Fox zcela evidentním podezřelým. A pokud Fox vyslechnut byl, nemohl Bosch pochopit, proč se o tak klíčové části vyšetřování neobjevila ve spise žádná zpráva.

Opřel se o židli a zapálil si cigaretu. Už teď byl celý napnutý a tušil, že v tomto případu něco nehraje. Cítil v sobě jakési chvění a věděl, že je to vztek. Čím více toho o případu četl, tím více se domníval, že celé vyšetřování bylo od počátku hrubé zanedbáno.

Naklonil se zpátky nad stůl a se zapálenou cigaretou začal znovu listovat stránkami v pořadači. Byly zde další bezvýznamné protokoly o výslechu a rozmanité zprávy.

Všechno to byla jen vata. Každý policista z oddělení vražd, který je hoden svého odznaku, by dokázal chrlit podobné zprávy po desítkách, kdyby chtěl pouze zaplnit pořadač a zároveň vyvolat dojem, že prováděl důkladné šetření. Zdálo se, že McKittrick s Enem byli v tomto oboru mistry nad mistry. Každý policista z oddělení vražd, který je hoden svého odznaku, však zároveň dokázal takovou vycpávku kdykoliv rozpoznat. A právě toto nyní Bosch viděl před sebou. Prázdný pocit v žaludku byl čím dál více znát.

Konečné Bosch narazil na první Průběžnou zprávu o vyšetřování vraždy. Byla sepsána týden po činu a jejím autorem byl McKittrick.

Vražda Marjorie Phillipsové Loweové zůstává dosud otevřená, bez odhalení možných podezřelých.

Dosavadním vyšetřováním bylo zjištěno, že se oběť věnovala prostituci v oblasti Hollywoodu a mohla se stát obětí zákazníka, který vraždu spáchal.

Předběžný podezřelý John Fox popřel účast na incidentu a byl prozatím propuštěn na základě daktyloskopického porovnání a potvrzení alibi ze strany svědků.

Žádní podezřelí nebyli dosud identifikováni. John Fox uvádí, že v pátek 30. 11. okolo 21:00 hodin odešla oběť ze svého bytu v El Rio na neznámé místo za účelem provozování prostituce. Fox uvádí, že schůzku si domluvila sama oběť a on o ní nebyl informován. Fox vypověděl, že nebylo neobvyklé, že si oběť domlouvala schůzky bez jeho vědomí.

Spodní prádlo oběti bylo nalezeno v roztrhaném stavu na těle oběti. Pár punčoch přináležejících rovněž oběti ovšem nevykazoval známky roztrhání a dle mínění vyšetřovatelů byl podle všeho svléknut dobrovolně.

Zkušenost a instinkt vyšetřovatelů vedou k závěru, že oběť dobrovolně přijela na neznámě místo, pravděpodobně si svlékla část svršků a poté se stala obětí trestného činu.

Tělo bylo následně převezeno do popelnice v uličce mezi Vistou a Gozver Street, kde bylo následujícího rána nalezeno.

Svědek Meredith Romanová byla dnes opětovně vyslechnuta a požádána, aby doplnila své původní prohlášení. Romanová informovala níže podepsaného vyšetřovatele, že se domnívá, že noc před nálezem mrtvého těla odjela oběť na večírek do Hancockova parku.

Nedokázala poskytnout adresu, ani název večírku na uvedeném místě. Slečna Romanova uvedla, že měla v plánu zúčastnit se večírku spolu s obětí, ale předchozího večera ji během sporu o peníze napadl John Fox. Nemohla se tedy večírku zúčastnit, jelikož jí přítomnost znemožňovala modřina na tváři, (Fox v následném telefonickém rozhovoru bez vytáček potvrdil, že Romanovou udeřil. Romanová se vzdala obvinění.) Vyšetřování uvízlo na mrtvém bodě, neboť dosud nebyla poskytnuta žádná další vodítka.

Vyšetřovatelé v současné době hledají pomoc u agentů mravnostního oddělení ve smyslu jejich případné znalosti podobných incidentů nebo možných podezřelých.

Bosch si znovu přečetl celou stránku a pokusil se interpretovat, co se zde skutečně o případu říkalo. Bylo zřejmé, že přestože se v pořadači nenacházel souhrnný protokol o výslechu Johnnyho Foxe, Eno s McKittrickem tohoto muže očividně vyslýchali. Byl přece propuštěn.

Otázka nyní zněla, zda vyšetřovatelé vůbec nesepsali souhrnný protokol, anebo zda ho sepsali a následné ze spisu odstranili. A pokud ho odstranili, kdo ho odstranil a proč.

Kromě toho se Bosch podivoval i nad absencí jakékoliv zmínky o Amo Conklinovi v souhrnu nebo v kterékoliv jiné zprávě s výjimkou Chronologického záznamu. Možná toho bylo ze spisu odstraněno více než jen protokol o výslechu Foxe, pomyslel si.

Vstal a přešel ke kufříku, který si odkládal na pultík vedle kuchyňských dveří. Vytáhl z kufříku telefonní adresář.

Číslo do archivu losangeleské policie neměl, a tak zavolal na informace a nechal se přepojit. Po devíti zazvoněních se v telefonu ozval ženský hlas:

„Oh, to je paní Beaupreová? Geneva?”

„Ano.”

„Dobrý den, tady Harry Bosch. Před chvílí jsem si u vás vypůjčil jeden spis.”

„Ano, z Hollywoodu. Ten starý případ.”

„Ano. Můžete mi říct, jestli máte ještě na přepážce tu výpůjční kartu?”

„Počkejte chvíli. Už jsem ji založila.”

Za okamžik se černoška vrátila.

„Ano, mám ji tady.”

„A můžete mi říct, kdo další si ten spis v minulosti půjčoval?”

„Proč to potřebujete vědět?”

„V tom spisu chybí pár stránek, paní Beaupreová. Rád bych věděl, u koho by mohly být.”

„No, ale naposledy jste si spis půjčoval vy. Říkala jsem vám, že to bylo…”

„Ano, já vím. Zhruba před pěti lety. Ale nemáte tam nějaký záznam, že si spis někdo půjčoval předtím nebo potom? Nevšiml jsem si, když jsem ráno tu kartu podepisoval.”

„Vydržte na lince. Podívám se.” Bosch počkal a černoška se rychle vrátila. „Ano, mám to. Takže podle té karty si někdo spis půjčoval jen jednou, v roce 1972. Vracíte se hodně zpátky.”

„A kdo si ho tehdy vypůjčil?”

„Je to naškrábané. Nemůžu to… Vypadá to trochu jako Jack… eh, Jack McKittrick.”

„Jake McKittrick.”

„Možná.”

Bosch nevěděl, co si má myslet. McKittrick měl spis jako poslední, ale to bylo více než deset let po vraždě. Co to znamená? Bosch cítil, jak se ho zmocňuje zmatek. Nevěděl, co vlastně očekává, ale doufal, že toho najde více než pouhé jméno naškrábané před více než dvaceti lety na výpůjční kartu.

„Dobře, paní Beaupreová, děkuji vám mnohokrát.”

„Jestli tam chybí stránky, budu muset sepsat zprávu a předat ji panu Aguilarovi.”

„Myslím, že to nebude nutné, paní Beaupreová. Možná se s těmi chybějícími stránkami pletu. Jak by tam vlastně mohly chybět stránky, když se do spisu od doby, co jsem ho měl naposledy, nikdo nedíval?”

Znovu černošce poděkoval a zavěsil. Doufal, že ji jeho pokus o humor přesvědčí, aby v otázce jeho telefonátu nic nepodnikala.

Otevřel ledničku a s myšlenkami na případ nakoukl dovnitř. Nato ledničku opět zavřel a vrátil se ke stolu.

Poslední stránky ve spise zaujímala ověřovací zpráva s datem 3. listopadu 1962. Vyšetřovací procedura na oddělení vražd nařizovala, aby veškeré nevyřešené případy po roce ověřila nová dvojice detektivů, která se měla zaměřit na vše, co mohlo původním vyšetřovatelům uniknout. V praxi se ovšem jednalo o ryze formální postup. Detektivům se příliš nezamlouvala představa hledání chyb svých kolegů. Kromě toho měli sami se svými případy práce nad hlavu. A tak si ověřovací detektivové (neboli OD, jak se jim říkalo), obvykle pouze pročetli spis, obvolali pár svědků a poslali pořadač do archivu.

Také v tomto případě dospěla zpráva dvou nových OD

jménem Roberts a Jordán ke stejným závěrům jako zprávy sepsané Enem a McKittrickem. Po dvoustránkovém výčtu stejných důkazů a výslechů, které již provedli původní vyšetřovatelé, dospěla zpráva OD k poznatku, že v případu neexistují žádná využitelná vodítka a prognóza „úspěšného uzavření” případu je zcela beznadějná. Tolik ověřovací proces.

Bosch zavřel spis. Věděl, že jakmile Roberts s Jordánem dokončili svou zprávu, byl celý pořadač odeslán do archivu jako mrtvý případ. Tam na něj sedal prach až do roku 1972, kdy si ho z neznámých důvodů vypůjčil McKittrick. Bosch si zapsal McKittrickovo jméno do zápisníku na řádek pod Conklina a připsal k němu jména několika dalších lidí, které bylo podle jeho názoru vhodné vyslechnout. Pokud jsou dosud naživu a pokud budou k nalezení.

Opřel se a uvědomil si, že hudba přestala hrát, aniž si toho všiml. Podíval se na hodinky. Půl třetí. Bosch měl před sebou skoro celé odpoledne, ale nebyl si jistý, jak s ním má naložit.

Odešel do ložnice ke skříni a vytáhl z police krabici od bot. Krabice obsahovala jeho korespondenci a byla plná dopisů, pohlednic a fotografií, které si chtěl nechat po celý život. Byly zde také staré položky, které sahaly až do doby jeho služby ve Vietnamu. Bosch se do krabice díval jen zřídkakdy, ale měl dokonalou představu o jejím obsahu. U

každé položky existoval dobrý důvod, proč ji uschovat.

Nahoře se nacházel nejnovější přírůstek. Pohlednice z Benátek. Od Sylvie. Byla to reprodukce obrazu, který Bosch již dříve viděl v Dóžecím paláci. Požehnaní a prokletí od Hieronyma

Bosche.

Obraz

zachycoval

anděla

doprovázejícího jednoho z požehnaných tunelem k nebeskému světlu. Oba se vznášeli k nebi. Pohlednice byla to poslední, co mu Sylvia poslala. Bosch si přečetl zadní stranu.

Harry, myslela jsem si, že by tě tohle dílo tvého jmenovce mohlo zajímat. Viděla jsem ho v paláci, je nádherné. Mimochodem, miluji Benátky! Myslím, že bych tu mohla zůstat navždy! S.

Benátky miluješ, ale mě ne, pomyslel si Bosch, odložil pohlednici a začal se prohrabávat dalšími věcmi v krabici.

Podruhé se už vyrušit nenechal. Zhruba v polovině krabice našel, co hledal.

6

Odpolední jízda do Santa Moniky byla zdlouhavá.

Bosch musel jet oklikou, ze stojedničky na čtyřistapětku a potom dolů, protože desítka se měla otevírat až za týden.

Než se dostal do Sunset Parku, byly už dávno tři. Dům, který hledal, se nacházel na Pier Street. Byl to malý přízemní domek zasazený do hřebenu kopce. Měl velkou terasu, po jejímž zábradlí se pnula rudá buganvílie. Bosch porovnal adresu na poštovní schránce s adresou na obálce se starou vánoční pohlednicí, která ležela na sedadle spolujezdce. Zaparkoval u obrubníku a znovu si prohlédl pohlednici. Přišla mu před pěti lety na adresu losangeleské policie. Bosch na ni nikdy neodpověděl. Až teď.

Když vystoupil z auta, ucítil vůni moře a napadlo ho, že ze západních oken domu by mohl být částečný výhled na oceán. Bylo zde asi o pět stupňů chladněji než u něj doma, a tak se Bosch natáhl do auta pro sportovní bundu, vyrazil k terase a cestou se oblékl.

Žena, která po jednom zaklepání otevřela bílé dveře, měla kolem pětašedesáti let a vypadala na ně. Měla štíhlou postavu a tmavé vlasy, u jejichž kořínků začínaly prokvétat šediny, které vyžadovaly další obarvení. Na ústech měla sytě červenou rtěnku a přes modré kalhoty jí splývala bílá hedvábná halenka s modrými mořskými koníky. Pohotově se usmála na pozdrav, ale přestože ji Bosch okamžitě poznal, viděl, že jeho tvář je jí naprosto cizí. Koneckonců to už bylo třicet pět let, co ho viděla naposledy. Bosch opětoval její úsměv.

„Meredith Romanová?”

Ženin úsměv se vytratil stejně rychle, jako se předtím objevil.

„To není moje jméno,” řekla úsečně. „Spletl jste si adresu.”

Pohnula se, aby zavřela dveře, ale Bosch je přidržel rukou, aby ženu zarazil. Snažil se přitom působit co nejpřátelštěji, ale přesto viděl, jak se v ženiných ocích objevuje panika.

„Já jsem Harry Bosch,” řekl rychle.

Žena ztuhla a pohlédla Boschovi do očí. Bosch viděl, jak z ní panika pomalu vyprchává a místo ní jí do očí vstupuje poznání a příliv vzpomínek. Do tváře se jí vrátil úsměv.

„Harry? Malý Harry?”

Bosch přikývl.

„Ach, drahoušku, pojď ke mně.” Žena Bosche pevně objala a promluvila mu do ucha: „jak ráda tě zase vidím…

Ukaž se mi.”

Odstrčila Bosche a roztáhla zeširoka ruce, jako by chtěla ocenit celou obrazárnu najednou. Její oči byly živé a upřímné. Dodávaly Boschovi pocit pohody a smutku zároveň. Neměl čekat tak dlouho. Měl ji navštívit už dříve -

i z jiných důvodů než z toho, kvůli kterému přišel dnes.

„Pojď dál, Harry. Pojď dál.”

Bosch vešel do hezky zařízeného obývacího pokoje.

Podlaha byla z červeného dubu a štukové stěny zářily bělostnou čistotou. Nábytek byl převážně z vkusného bílého ratanu. Celý pokoj působil světle a jasně, ale Bosch věděl, že sem vnáší temnotu.

„Ty už se nejmenuješ Meredith?”

„Ne, Harry, už dlouho ne.”

„A jak ti mám říkat?”

„Jmenuji se Katherine. S ,ká’ na začátku. Katherine Registerová. Čte se to ,Rýdžistrová’. ,Rý’ jako ,rýpal’. Aspoň to tak říkával můj manžel. Chlapče, ten byl teda poctivej.

Nejblíže zločinu byl, pokud pominu, že si vzal mě -, když párkrát řekl slovo /marihuana’.”

„Byl?”

„Posaď se přece, Harry. Ano, byl. Zemřel před pěti lety na Den díkůvzdání.”

Bosch se posadil na pohovku a Katherine si sedla do křesla naproti skleněnému konferenčnímu stolku.

„Omlouvám se.”

„To nic, vždyť jsi to nevěděl. Nikdys ho neznal a já už jsem dlouho úplné jiný člověk. Nedáš si něco? Kávu nebo něco silnějšího?”

Bosch si uvědomil, že mu Katherine zaslala vánoční pohlednici krátce po smrti svého muže. Zasáhla ho další vlna výčitek, že jí tenkrát neodpověděl.

„Harry?”

„Eh, ne ne, díky. Já… Chceš, abych ti říkal tvým novým jménem?”

Katherine se začala smát absurditě situace a Bosch se k ní přidal.

„Říkej mi, jak chceš, sakra.” Katherine se zasmála holčičím způsobem. Bosch si na ten smích pamatoval z dávných dob. „Je skvělé, že tě zase vidím. Víš, že vidím, co… eh…”

„Co ze mě vyrostlo?”

Katherine se opět zasmála.

„Asi jo. Totiž já věděla, že jsi u policie, protože jsem si přečetla tvoje jméno v nějakých zprávách.”

„Já vím, žes to věděla. Mám tu vánoční pohlednici, cos mi poslala na oddělení. Muselo to být krátce po smrti tvého muže. Já, ehm, mrzí mé, že jsem ti neodepsal ani tě nenavštívil. Měl jsem to udělat.”

„To je v pořádku, Harry. Vím, že máš spoustu práce, kariéru atak… Jsem ráda, žes ten pohled dostal. Máš rodinu?”

„Eh, ne. A co ty? Máš nějaké děti?”

„Ne. Nemám děti. Ale manželku máš, ne? Takový pohledný chlap jako ty…”

„Ne. Zrovna teď jsem sám.”

Katherine přikývla a zdálo se, že chápe, že ji Bosch dnes nenavštívil, aby před ní odhaloval svou osobní minulost. Dlouho po sobě jen tak pokukovali a Bosche napadlo, co si Katherine doopravdy myslí o jeho povolání policisty. Počáteční nadšení z opětovného shledání nyní ustoupilo neklidu, který přichází vždy, když na povrch vyplouvají stará tajemství.

„Myslím…”

Bosch svou myšlenku nedokončil. Zoufale hledal nějaký způsob, jak pokračovat v konverzaci. Jeho vyšetřovací talent ho zcela opustil.

„Víš, jestli tě to příliš neobtěžuje, možná bych si přece jen dal sklenici vody.”

Nic lepšího ho nenapadlo.

„Hned jsem tu.”

Katherine rychle vstala a odešla do kuchyně. Bosch slyšel, jak vyklepává z tácku led. To mu poskytlo čas k přemýšlení. Cesta sem mu trvala hodinu, ale on nevěnoval jedinou myšlenku úvaze, jaké to tu bude nebo jak se dostane k tomu, co chce říct a na co se zeptat. Katherine se po pár minutkách vrátila se sklenicí studené vody. Podala ji Boschovi a položila před něj na konferenční stolek kulatou korkovou podložku.

„Jestli máš hlad, můžu ti přinést nějaké sušenky a sýr.

Jen jsem nevěděla, jak dlouho se…”

„Ne, není třeba. To je dobrý, díky.”

Kývl na Katherine, vypil polovinu sklenice a položil ji na stůl.

„Použij tu podložku, Harry. Ty kola se pak nedají dostat ze skla.”

Bosch sklonil hlavu, aby se podíval, co provedl.

„Ach, omlouvám se.”

Položil sklenici na podložku.

„Tak ty jsi policista.”

„Ano. Pracuju teď v Hollywoodu… Eh, ale zrovna teď vlastně nepracuju. Mám takovou dovolenou.”

„Ó, to musí být příjemné.”

Zdálo se, že Katherine ožila, jako by v ní znovu vzplála jiskřička naděje, že zde Harry není pracovně. Bosch věděl, že je čas přejít k věci.

„Eh, Mer… totiž Katherine, potřebuji se tě na něco zeptat.”

„Na co, Harry?”

„Když se tak rozhlížím kolem sebe, vidím, že máš moc příjemný domov, jiné jméno a vůbec jiný život. Už nejsi Meredith Romanová a vím, že nepotřebuješ, abych ti to připomínal. Máš… Chci říct, že vím, že je pro tebe asi těžké mluvit o minulosti. Vím to podle sebe. A věř mi, že ti nechci žádným způsobem ublížit.”

„Přišel sis promluvit o své matce.”

Bosch přikývl a sklopil oči ke sklenici na korkové podložce.

„Tvá matka a já jsme byly nejlepší přítelkyně. Někdy si myslím, že jsem se na tvé výchově podílela skoro stejné jako ona. Dokud jí tě nesebrali. Nám.”

Bosch opět vzhlédl a podíval se na Katherine. Její oči se upíraly kamsi do vzdálených vzpomínek.

„Myslím, že nemine den, kdy bych si na ni nevzpomněla. Byly jsme vlastně ještě děti. Docela jsme si užily. Nikdy nás nenapadlo, že by nám mohl někdo ublížit.”

Náhle Katherine vstala.

„Pojď sem, Harry. Chci ti něco ukázat.”

Bosch ji následoval do chodby pokryté kobercem a poté do ložnice. Stála zde postel s nebesy a světlemodrým povlečením, dubový sekretář a vkusné noční stolky.

Katherine Registerová ukázala k sekretáři. Stálo na něm několik fotografií ve zdobeném rámu. Většina jich zachycovala Katherine a muže, který vypadal mnohem starší než ona. Její manžel, pomyslel si Bosch. Katherine však ukázala na fotografii na pravé straně. Fotka byla stará a barvy vybledlé. Byl to obrázek dvou mladých žen s malým tříletým či čtyřletým chlapcem.

„Tohle jsem tu měla vždycky, Harry. I když byl můj manžel naživu. Věděl o mé minulosti. Řekla jsem mu o ní.

Nevadila mu. Prožili jsme spolu třiadvacet skvělých let. Víš, minulost je taková, jakou si ji uděláš. Můžeš jí využít, abys ublížil sobě nebo druhým, anebo z ní můžeš čerpat sílu. A já jsem silná, Harry. A teď mi řekni, proč jsi mě dnes přišel navštívit.”

Bosch se natáhl po zarámované fotografii a vzal ji do ruky.

„Chci…” Přesunul pohled z fotografie na Katherine.

„Zjistím, kdo ji zabil.”

Katherine

na

okamžik

vrhla

na

Bosche

nedešifrovatelný pohled, pak mu beze slova sebrala rámeček z ruky a položila ho zpátky na sekretář. Znovu Bosche vroucně objala a položila mu hlavu na prsa. Bosch se viděl v zrcadle sekretáře, jak držel Katherine kolem pasu. Když se opět odtáhla a podívala se na něj, viděl Bosch, že jí po tváři stékají slzy. Spodní ret se jí lehce třásl.

„Pojďme se posadit,” řekl Bosch.

Katherine vytáhla z krabice na sekretáři dva papírové kapesníky a nechala se odvést zpět do obývacího pokoje ke svému křeslu.

„Mám ti přinést trochu vody?”

„Ne, to je v pořádku. Hned se uklidním, omlouvám se.”

Otřela si oči kapesníkem. Bosch se posadil na pohovku.

„Říkaly jsme si, že jsme dvě mušketýrky, jedna za obě a obě za jednu. Byla to hloupost, ale tehdy jsme byly tak mladé a měly k sobě tak blízko…”

„Začínám úplně od píky, Katherine. Vypůjčil jsem si staré vyšetřovací spisy. To se…”

Katherine si odmítavě odfrkla a zavrtěla hlavou.

„Žádné vyšetřování nebylo. Byla to fraška.”

„Taky z toho mám ten dojem, ale nechápu proč.”

„Podívej, Harry, ty víš, čím tvoje máma byla.” Bosch přikývl a Katherine pokračovala: „Obyčejná holka na telefon. Stejně jako já. A určitě taky víš, že tohle je ještě dost slušné označení. Policajtům bylo tehdy úplně fuk, že jedna z nás skončila mrtvá. Prostě celou záležitost jen tak odepsali. Vím, že ty jsi teď taky policista, ale tak to tehdy prostě chodilo. Jednoduše jim na ní nezáleželo.”

„Rozumím. A věř, nebo ne, příliš se toho od těch dob nezměnilo. Jenže za tím muselo být ještě něco dalšího.”

„Harry, já nevím, kolik toho chceš o své mámě vědět.”

Bosch na Katherine pohlédl.

„Mě taky minulost posílila,” řekl. „Zvládnu to.”

„O tom nepochybuji… Vzpomínám si na tu díru, kam tě potom umístili. McEvoy nebo tak nějak…”

„McClaren.”

„Jasně, McClaren. Pěkně skličující místo. Tvá máma se vždycky vrátila z návštěvy domů, sedla si a mohla si oči vyplakat.”

„Neodbíhej od tématu, Katherine. Co bych o ní měl vědět?”

Katherine přikývla, ale i tak před odpovědí na chvíli zaváhala.

„Mar znala pár policistů. Rozumíš mi?”

Bosch pokývl hlavou.

„Obě jsme jich pár znaly. Tak to tenkrát chodilo. Kdo chce s vlky žíti, musí s vlky výti. Tak jsme si to tehdy říkaly. A když se pak něco semele a holka skončí mrtvá, je pro poldy obvykle nejlepší zamést případ pod koberec.

Nebudou si přece pálit prsty. Nehas, co tě nepálí, jak se říká.

Nechtěli nikomu způsobit trapas.”

„Chceš snad říct. Že to podle tebe udělal policista?”

„Ne. Nic takového netvrdím. Nemám potuchy, kdo to mohl udělat, Harry. Je mi líto. Přála bych si to vědět. Ale tvrdím, že ti dva detektivové, kteří byli k případu přiděleni, dobře věděli, kam může vést stopa. Ale nehodlali se po ní vydat, protože věděli, co je pro ně na oddělení dobré. V

tomhle směru to nebyli žádní hlupáci, a jak říkám, ona byla jen holka na telefon. Nezajímala je. Nikoho nezajímala.

Prostě ji zabili a hotovo.”

Bosch se rozhlédl po místnosti a nevěděl, na co se má zeptat dál.

„Víš, co to bylo za policisty, které znala?”

„Už je to moc dávno.”

„Ale znala jsi některé policisty, které znala i ona, ne?”

„Ano. Musela jsem. Tak to tehdy chodilo. Člověk využíval kontakty, aby se nedostal do vězení. Všichni byli na prodej. Alespoň tehdy. A různí lidé vyžadovali různou formu platby. Někteří chtěli peníze. Někteří jiné věci.”

„V tom vraž…, v tom spise se píše, žes nikdy neměla záznam.”

„Ano, měla jsem štěstí. Párkrát mě sebrali, ale nikdy nic nesepisovali. Vždycky ml pustili krátce potom, co jsem se dostala k telefonu. Měla jsem čistý rejstřík, protože jsem znala spoustu policistů, drahoušku. Rozumíš mi?”

„Ano, rozumím.”

Katherine neuhnula očima, když říkala poslední větu.

Po všech těch letech poctivého života v sobě stále chovala hrdost

pouliční

šlapky.

Dokázala

mluvit

o

nejnedůstojnějších bodech svého života, aniž by přitom zaváhala nebo jen mrkla okem. Ona to období překonala, a to jí dodávalo důstojnost. Dost na to, aby s ní vystačila do konce života.

„Nebude ti vadit, když si zapálím, Harry?”

„Jen když budu moct kouřit i já.”

Oba si vytáhli cigaretu a Bosch vstal, aby Katherine zapálil.

„Můžeš použít ten popelník na bočním stolku. A snaž se, ať ti popel nepadá na předložku.”

Ukázala na malou skleněnou misku na stolku u vzdálenějšího konce pohovky. Bosch se po ní natáhl a chytil ji do jedné ruky, přičemž cigaretu držel v druhé. Mluvil a díval se přitom do misky.

„Ti policisti, které jsi znala,” začal, „a které pravděpodobně znala i ona… Nevzpomínáš si na jejich jména?”

„Říkám ti, že už je to moc dávno. A pochybuju, že měli něco společného s tím, co se stalo tvé mámě.”

„Irvin S. Irving. Vzpomínáš si na to jméno?”

Katherine na chvíli zaváhala a začala listovat v paměti.

„Znala jsem ho. A myslím, že ona taky. Dělal pochůzkáře ha bulváru. Řekla bych, že ho vlastně ani nemohla neznat…, ale nevím. Můžu se plést.”

Bosch přikývl.

„To on ji tehdy našel.”

Katherine pokrčila rameny, jako by chtěla říct: „A co to dokazuje?”

„No, někdo ji najít musel,” řekla. „Pohodili ji tam jen tak.”

„A co dva chlapi z mravnostního, Gilchrist a Stáno?”

Katherine před odpovědí zaváhala.

„Ano, znala jsem je… To byli sprosťáci.”

„A mohla je znát i moje máma? V tomhle smyslu?”

Katherine přikývla.

„Jak to myslíš, že byli sprosťáci? V jakém směru?”

„Oni se prostě…, prostě se s náma nepárali. Když něco chtěli, ať už to byla nějaká informace, kterou jsme mohli vymámit na schůzce z klienta, anebo něco… osobnějšího, tak prostě přišli a vzali si to. Dokázali být pěkně hrubí.

Nenáviděla jsem je.”

„Chtěli taky…?”

„Ale že by ji zavraždili oni? Mela jsem a dodnes mám pocit, že ne. Nebyli to žádní vrazi, Harry. Byli to policajti.

Jasně, byli koupení a muselo se jim platit, ale takoví tehdy byli snad všichni. To nebylo jako dneska, kdy čteš noviny a vidíš, že nějakého poldu soudí za vraždu, bití nebo něco takového. To se… Ach jo, omlouvám se.”

„To nic. Nikdo další tě nenapadá?”

„Ne.”

„Žádná jména?”

„Dávno jsem to všechno pustila z hlavy.”

„Dobře.”

Bosch měl chuť vytáhnout zápisník, ale nechtěl, aby to vypadalo jako výslech. Zkusil si vybavit, co dalšího se dočetl ve spise a na co by se mohl zeptat.

„A co chlap jménem Johnny Fox?”

„Jo, řekla jsem o něm těm detektivům. Byli z toho celí nadšení, ale pak se vůbec nic nestalo. Nikdy ho ani nezatkli.”

„Já myslím, že ano. Ale pak ho zase pustili. Jeho otisky se neshodovaly s otisky pachatele.”

Katherine zvedla obočí.

„No tak to je pro mě novinka. O žádných otiscích mi nikdy nic neřekli.”

„Druhý výslech s tebou vedl nějaký McKittrick.

Vzpomínáš si na něj?”

„Vlastně ne. Prostě si jen vzpomínám, že to byli policajti, rozumíš? Dva detektivové. Jeden byl chytřejší než druhý, na to si pamatuju. Ale nevzpomínám si, který byl který. Připadalo mi, že ten hloupější je velitel, což bylo tehdy docela příznačné”.

„No to je fuk, podruhé s tebou prosté mluvil McKittrick. A ten pak ve zprávě uvedl, že jsi změnila výpověď a řekla mu o tom večírku v Hancockově parku.”

„Jo, o tom večírku. Nešla jsem tam, protože… Johnny Fox mě noc předtím zmlátil a já měla na tváři modřinu. Bylo to úžasné. Hrála jsem si s makeupem, ale s tím otokem jsem toho moc nesvedla. A pro holku s boulí na puse v Hancockově parku zrovna moc práce nebylo, to ti teda povím.”

„Kdo ten večírek pořádal?”

„Nevzpomínám si. Ani nevím, jestli jsem to vůbec věděla tehdy.”

Boschovi se na způsobu, jakým odpověděla, něco nezdálo. Její tón se náhle změnil a vyzněl téměř jako nacvičená odpověď. „Víš určitě, že si nevzpomínáš?”

„Jasně, jsem si tím jistá.” Katherine se postavila.

„Myslím, že si dám taky trochu vody.”

Sebrala Boschovu sklenici, aby mu ji doplnila, a znovu odešla z pokoje. Bosch si uvědomil, že blízký vztah k této ženě a rozrušení, že ji po tak dlouhé době opět vidí, zcela zablokovalo většinu jeho vyšetřovacích instinktů. Postrádal cit pro pravdu. Nedokázal rozpoznat, zda se za jejími odpovědnu skrývá něco dalšího, anebo nikoliv. Dospěl k závěru, že bude muset zavést rozhovor zpátky k večírku.

Zdálo se mu, že Katherine toho ví více, než uvedla před lety do protokolu.

Katherine se vrátila se dvěma sklenicemi naplněnými ledové studenou vodou a položila Boschovu sklenici na podložku. Pečlivost, s jakou sklenici pokládala, toho o ní Boschovi prozradila více, než co mu o sobě mohla sama povědět. Že musela tvrdě pracovat, aby dosáhla postavení, v jakém se nyní nacházela. A že toto postavení, spolu s hmotnými statky, jako byly skleněné konferenční stolky a plyšové koberce, pro ni mnoho znamená a je třeba o ně pečovat.

Katherine se posadila a dlouze se napila ze sklenice.

„Něco ti povím, Harry,” začala. „Neřekla jsem jim všechno. Nelhala jsem, ale neřekla jsem jim všechno. Bála jsem se.”

„Čeho?”

„Začala jsem se bát toho dne, kdy ji našli. Víš, tehdy ráno mi někdo volal. Ještě než jsem zjistila, co se jí stalo.

Byl to nějaký chlap, ale jeho hlas jsem nepoznávala.

Oznámil mi, že jestli něco ceknu, budu na řadě. Vzpomínám si, že mi říkal: „Radím ti, holčičko, abys radši vypadla z Dodge“. A pak jsem se doslechla, že v budově je policie a slídí v jejím bytě. Potom mi řekli, že je mrtvá. Tak jsem toho chlapa poslechla. Odjela jsem. Čekala jsem asi týden, než mi policie řekla, že už mě nepotřebuje, a odstěhovala jsem se na Long Beach. Změnila jsem si jméno a změnila jsem celý svůj život. Seznámila jsem se s manželem a po pár letech jsme se přestěhovali sem… V Hollywoodu jsem od té doby nikdy nebyla, ani tamtudy neprojíždím. Je to úděsné místo.”

„A co jsi tedy Enovi s McKittrickem neřekla?”

Katherine sklopila oči a začala si prohlížet ruce.

„Bála jsem se, víš, a tak jsem jim neřekla všechno…

Věděla jsem, s kým se měla na tom večírku setkat. Byly jsme jako sestry. Bydlely jsme ve stejném domě, chodily ve stejných Šatech, svěřovaly si tajemství, všechno… Každé ráno jsme spolu mluvily, dávaly jsme si spolu kafe. Neměly jsme mezi sebou vůbec žádné tajnosti. A na ten večírek jsme měly jít společně. Samozřejmé, po tom…, co mě Johnny zmlátil, musela jít sama.”

„S kým se tam měla setkat, Katherine?” vyzvídal Bosch. „Vidíš, to je správná otázka, ale ti detektivové mi ji nikdy nepoložili. Chtěli jen vědět, kdo ten večírek pořádal a kde. Ale na tom vůbec nezáleželo. Důležité bylo, s kým se tam měla setkat a na to se mě nikdy nezeptali.” „A s kým tedy?”

Katherine odtrhla oči od svých rukou a podívala se ke krbu. Civěla na chladné ohořelé špalky, které tam zůstaly po starém ohni, způsobem, jakým někteří lidé fascinovaně civí na sálající plameny.

„S mužem jménem Arno Conklin. Byl to velice důležitý člověk na…”

„Já vím, kdo to byl.” „Vážné?”

„Jeho jméno se objevilo ve spise. Ale ne v této souvislosti. Jak jsi to mohla policii neříct?”

Katherine se otočila a ostře se na Bosche podívala.

„Nekoukej na mě tak. Říkám ti, že jsem měla strach. Někdo mi vyhrožoval. A oni by s tím stejně nic neudělali. Conklin je podplatil. Netroufli by si na něj jen na základě výpovědi… holky na telefon, která nic neviděla, ale znala jeho jméno. Musela jsem myslet taky na sebe. Tvá máma byla mrtvá, Harry. To už jsem změnit nemohla.”

Bosch jí zahlédl v očích ostré obrysy vzteku. Věděl, že ta zlost patří jemu, ale ještě více jí samotné. Mohla nahlas vyjmenovat tisíce dobrých důvodů, ale Bosch stejně věděl, že v hloubi duše každý den krutě pyká za to, že se tehdy nezachovala správně. „Myslíš, že to udělal Conklin?”

„Nevím, Já jen vím, že s ním byla už předtím a nikdy nedošlo k ničemu násilnému. Na tuhle otázku neznám odpověď.” „Máš ponětí, kdo ti mohl volat?” „Ne, nemám.”

„Conklin?”

„Nevím. Stejně jsem jeho hlas neznala.” „Vidělas je někdy spolu, mou mámu a Conklina?” „Jednou, na plese v Masonic. Myslím, že to bylo v tu noc, kdy se poznali.

Seznámil je Johnny Fox. Neřekla bych, že Arno… o ní něco věděl. Alespoň ne tenkrát.” „Mohl ti tehdy volat Fox?” „Ne.

Jeho hlas bych poznala.” Bosch se na okamžik zamyslel.

„Vidělas vůbec Foxe od toho osudného rána?” „Ne. Týden jsem se mu vyhýbala. Což bylo snadné, protože on se podle mě ukrýval před poldama. A pak už jsem byla pryč. Ať už mi tehdy volal kdokoliv, nahnal mi nebetyčný strach. Odjela jsem do Long Beach ještě ten den, kdy mi policie řekla, že už mě nebude potřebovat. Sbalila jsem si jeden kufr a šla na autobus… Vzpomínám si, že tvoje máma měla ve svém bytě nějaké moje šaty. Věci, které si ode mě vypůjčila. Vůbec jsem se nenamáhala se o ně přihlásit. Vzala jsem prostě, co jsem měla, a odjela jsem.” Bosch mlčel. Neměl se už na co zeptat.

„Hodně o té době přemýšlím, víš?” řekla Katherine.

„Byly jsme s tvou mámou na dně, ale byly jsme dobré kamarádky a přes to všechno jsme si užily spoustu zábavy.”

„Víš, všechny moje vzpomínky… Ve spoustě z nich se objevuješ ty. Vždycky jsi byla s mámou.”

„Přes všechno zlé jsme se tehdy hrozně nasmály,”

řekla Katherine zasněně. „A ty, tys byl světlým bodem toho všeho. Víš, když té mámě sebrali, málem ji to zabilo…

Nikdy se nepřestala snažit, aby tě dostala zpátky, Harry.

Doufám, Že to víš. Milovala tě. A já taky.”

„Ano, vím to.”

„Ale když jí tě vzali, nebyla už jako dřív. Někdy si myslím, že to, co ji potkalo, bylo nějakým způsobem nevyhnutelné. Někdy si myslím, že měla do té uličky namířeno už dlouho předtím.”

Bosch vstal a pohlédl jí do očí plných žalu.

„Radši už půjdu. Dám ti vědět, jak se mi vede.”

„To bych ráda. Ráda bych s tebou zůstala v kontaktu.”

„Já taky.”

Zamířil ke dveřím a věděl, že spolu v kontaktu nezůstanou. Čas nahlodal jejich někdejší pouto. Byli jako dva cizí lidé, které potkal stejný příběh. Na venkovním schodišti se Bosch otočil a ohlédl se za Katherine.

„Ten vánoční pohled, cos mi poslala… Chtělas už tehdy, abych se na tu vraždu podíval, že?”

Katherine opět vykouzlila vzdálený úsměv.

„Nevím. Krátce předtím mi umřel manžel a já si trochu dělala pořádek v životě, víš? Vzpomínala jsem na ni. A na tebe. A jsem pyšná na to, co z tebe vyrostlo, malý Harry.

Často přemýšlím, kolik jste si toho spolu mohli užít. A pořád jsem bez sebe vzteky. Ten, kdo to udělal, by měl…”

Nedokončila větu, ale Bosch přikývl.

„Sbohem, Harry.”

„Víš, máma v tobě měla dobrou přítelkyni.”

„To doufám.”

7

V autě vytáhl Bosch zápisník a prohlédl si seznam.

Conklin

McKittrick + Eno Meredith Romanová Johnny Fox Přeškrtl Meredithino jméno a zadíval se na jména zbylých osob. Věděl, že pořadí, v jakém si jména zapsal, neodpovídá pořadí, v jakém se je pokusí vyslechnout. Bylo mu jasné, že než bude moci oslovit Conklina, nebo možná i McKittricka s Enem, potřebuje více informací.

Vytáhl z kapsy od bundy diář a z kufříku mobilní telefon, vytočil číslo Oddělení motorových vozidel v Sacramentu a představil se jako poručík Harvey Pounds.

Sdělil operátorce Poundsovo řadové číslo a požádal o ověření řidičského průkazu na jméno Johnny Fox. Podíval se do zápisníku a uvedl operátorce Foxovo datum narození.

Přitom si spočítal, že Foxovi je dnes jedenašedesát let.

Zatímco čekal na odpověď, musel se v duchu smát, že Pounds bude mít zhruba za měsíc co vysvětlovat. Policie totiž začala v poslední době ověřovat využívání sledovací služby Oddělení motorových vozidel. Když vyšel v Daily News článek, že policisté z celého oddělení tajně využívají sledovací službu pro spřátelené reportéry a soukromé detektivy se štědrým kapesným, přijal nový náčelník přísná opatření a nařídil, aby se všechny hovory a počítačová spojení s OMV zaznamenávaly v nově zavedeném formuláři, který požadoval zdůvodnění žádosti o sledovací službu určitým případem nebo účelem. Formuláře se zasílaly do Parker Center a poté porovnávaly se seznamem sledovacích služeb, který každý měsíc poskytovalo OMV.

Jakmile se tedy poručíkovo jméno objeví při příští kontrole na seznamu OMV, aniž by figurovalo na odpovídajícím formuláři se žádostí, budou ho kontroloři okamžitě kontaktovat,

Bosch získal Poundsovo řadové číslo z jeho identifikačního průkazu, když si ho poručík nechal jednou připnutý k saku na věšáku před kanceláří. Bosch si číslo zapsal do diáře v předtuše, že by se mu jednou mohlo hodit.

Operátorka OMV se konečně vrátila na linku a sdělila Boschovi, že žádný Johnny Fox s uvedeným datem narození není v současné době držitelem platného řidičského průkazu.

„Ani nikdo podobný?”

„Ne, zlato.”

„Pro vás jsem poručík, slečno,” řekl Bosch ostře.

„Poručík Pounds.”

„A já jsem pro vás paní, poručíku. Paní Sharpová.”

„To jistě ano. Povězte mi, paní Sharpová, jak daleko do minulosti sahá vaše databáze?”

„Sedm let. Ještě něco?”

„A jak můžu ověřit dřívější data?”

„Nemůžete. Pokud požadujete ruční prohlídku záznamů, pošlete nám žádost, poručíku. Bude to trvat deset až čtrnáct dní. Vy se můžete spolehnout na čtrnáct. Ještě něco?”

„Ne, ale nelíbí se mi vaše chování.”

„Nápodobně. Sbohem.”

Bosch zaklapl telefon a hlasitě se zasmál. Byl si jist, že teď jeho tajná žádost rozhodně nespadne pod stůl. Paní Sharpová na to jistě dohlédne. Jméno Pounds se bezpochyby objeví hned na začátku měsíčního seznamu, až dorazí na Parker Center. Bosch vytočil Edgarovo číslo na oddělení vražd a zastihl Edgara těsně před odchodem z práce.

„Co se děje, Harry?”

„Máš moc práce?”

„Ne. Nic nového.”

„Můžeš mi sjet jedno jméno? Už jsem volal na OMV, ale potřebuju někoho, kdo by ho strčil do počítače.”

„Eh…”

„Hele, můžeš, nebo nemůžeš? Jestli se bojíš Poundse, tak…”

„Hej, Harry, uklidni se. Co to do tebe vjelo, člověče?

Já přece neřekl, že nemůžu. Co je to za jméno?”

Bosch nemohl pochopit, proč ho Edgarův přístup tak rozčílil. Zhluboka se nadechl a pokusil se uklidnit.

„Nějaký John Fox. Johnny Fox.”

„Sakra, tam bude nejmíň stovka Johnů Foxů. Máš datum narození?”

„Jo, mám datum narození.”

Bosch se znovu podíval do zápisníku a sdělil Edgarovi žádanou informaci.

„A co ti udělal? A vůbec, jak se vede?”

„Divně. Povím ti to později. Tak sjedeš mi ho?”

„Už jsem ti řekl, že jo.”

„Fajn, číslo na mobil máš. A jestli se mi nebudeš moct dovolat, nechej mi vzkaz doma.”

„Hned jak budu mít čas, Harry.”

„Vždyť jsi říkal, že nic nemáš.”

„To nemám, ale já taky pracuju, člověče. Nemůžu tu pořád jen lítat a vyřizovat za tebe kraviny.”

„Víš co, Jerry, vyser se na to. Zařídím si to sám.”

„Podívej, Harry, já přece netvrdím, že…”

„Ne, vážně. Pusť to z hlavy. Nechci tě kompromitovat u tvého nového kolegy nebo u našeho neohroženého vůdce.

O to ti přece hlavně jde, ne? Tak se mi nesnaž namluvit, že máš moc práce. Nemáš moc práce. Zrovna ses chystal jít domů a ty to dobře víš. Anebo počkej, možná jdeš dokonce večer na panáka s Burnsíkem.”

„Harry…”

„Měj se, Jerry.”

Bosch zaklapl telefon. Chvíli jen tak seděl a nechával ze sebe vyprchat vztek jako teplo z žeber radiátoru. Telefon mu zazvonil v ruce a on se okamžitě cítil lip. Opět telefon odklopil.

„Hele, omlouvám se, jasný?” řekl. „Zapomeň na to.”

Dlouhé ticho.

„Haló?”

Byl to ženský hlas. Bosch okamžitě upadl do rozpaků.

„Ano?”

„To je detektiv Bosch?”

„Ano, omlouvám se. Myslel jsem, že volá někdo jiný.”

„Kdo třeba?”

„Proč se ptáte? Kdo jste?”

„Tady doktorka Hinojosová.”

„Ach ne.” Bosch zavřel oči a vztek se opět vrátil. „Co si přejete?”

„Chtěla jsem vám jen připomenout, že máme zítra schůzku. O půl čtvrté. Přijdete?”

„Nemám přece na vybranou, nebo ano? A nemusíte mi volat, abyste mi připomínala schůzky. Věřte, nebo ne, ale já mám plánovací kalendář, hodinky, budík a vůbec všechno potřebné.”

Okamžitě ho napadlo, že to se svým sarkasmem přehnal.

„Zdá se, že jsem vás zastihla ve špatné chvilce.

Nebudu…”

„To teda jo.”

„…vás obtěžovat. Na shledanou zítra, detektive Boschi.”

„Sbohem.”

Bosch znovu prudce zaklapl telefon a hodil ho na sedadlo. Nastartoval auto a vyrazil přes Oceán Park na Bundy a pak nahoru směrem k desítce. Když se přiblížil k dálničnímu nadjezdu, viděl, že auta směřující na východ se nehýbou a že nájezdová rampa je ucpaná netrpělivě čekajícími vozidly.

„Do prdele,” ulevil si nahlas.

Projel rovně kolem rampy a pak pod nadjezdem. Přes Bundy se dostal na Wilshire a poté zamířil západně do centra Santa Moniky. Trvalo mu patnáct minut, než našel volné místo k parkování na Third Street promenádě.

Vícepatrovým garážím se od zemětřesení vyhýbal a nehodlal s tím přestat právě teď.

To je tedy paradox, pomyslel si, když slídil po parkovacím místě u obrubníku. Bydlíš v zapečetěném domě, který podle inspektorů každou chvíli sjede ze svahu, ale do podzemní garáže nepůjdeš. Nakonec našel místo naproti pomokinu asi jeden blok od Promenády.

Odpolední špičku strávil Bosch procházením tříblokového pásu zahradních restaurací, kin a obchodů.

Zašel do restaurace King George v Santa Monice, o níž věděl, že se tam scházejí někteří detektivové ze západního Los Angeles, ale nezahlédl tam nikoho známého. A tak si dal pizzu v jednom zavšiveném baru s výhledem na ulici.

Sledoval pouličního kejklíře, který žongloval s pěti řeznickými noži, a napadlo ho, že dobře ví, co se teď tomuto muži asi honí hlavou.

Posadil se na lavičku a sledoval, jak ho míjejí zástupy lidí. Jediným, kdo se zastavil a věnoval mu pozornost, byli bezdomovci a Boschovi záhy nezbyly žádné mince ani dolarovky, které by jim mohl dát. Cítil se sám. Vzpomněl si na Katherine Registerovou a na to, co mu řekla o minulosti.

Tvrdila, že je silná, ale Bosch věděl, že její útěcha a síla pramení ze smutku. Smutek bylo to jediné, co skutečně měla.

Bosch přemýšlel, co vlastně před pěti lety udělala.

Manžel jí zemřel, ona si chtěla utřídit život a našla ve vzpomínkách díru. A bolest. Poslala mu tedy pohlednici v naději, že by s tím mohl něco udělat. A málem to zabralo.

Bosch si skutečně vytáhl z archívu spis, ale neměl tehdy sílu, nebo to byla slabost, aby se do něj podíval.

Po setmění se vydal na Broadway, zapadl do Mr. B’s, našel si u baru stoličku a poručil si čepované pivo v doprovodu Jacka Danielse. Na malém pódiu vzadu hrál jazzový kvintet se sólistou na tenorsaxofon. Právě dokončovali skladbu Do Nothing Till You Hearfrom Me a Bosch měl pocit, že přišel na konci dlouhého programu.

Saxofon zněl unyle. Nebyl to čistý zvuk.

Bosch zklamaně odhlédl od kapely a zhluboka se napil piva. Podíval se na hodinky a usoudil, že kdyby ihned odjel, dorazil by ještě bez potíží domů. On se však rozhodl zůstat.

Sebral panáka, překlopil ho do půllitru a zhluboka si lokl výsledné brutální směsi. Kapela začala hrát What a Wonderfui World. Žádný hráč nepředstoupil před mikrofon, aby začal zpívat text, protože se žádný nemohl ani vzdáleně přiblížit hlasu Louise Armstronga. Boschovi to však nevadilo. Text dobře znal.

Vidím stromy plné zelené a taky rudé růže, vidím je kvést pro mě a pro Ann: a tak si v duchu říkám, to je nádherný svět.

Skladba v Boschovi vyvolávala pocit samoty a smutku, ale to bylo v pořádku. Osamělost byla pro Bosche ohněm v zapálené popelnici, u které se po většinu života ohříval jako bezdomovec. Stačilo si na ni znovu zvyknout. Žil tak už před Sylvií a může tak žít zase. Stačí jen překonat čas a překousnout bolest z jejího odchodu.

Za tři měsíce od doby, kdy odešla, mu poslala jen jednu pohlednici a nic jiného. Její nepřítomnost v něm přerušila pocit kontinuity vlastního života. Před Sylvií připomínal jeho život dobře zajeté koleje, byl spolehlivý jako západ slunce nad Pacifikem. Se Sylvií se Bosch pokusil přehodit výhybku a byl to nejodvážnější skok, který v životě udělal. Nějak se ovšem nezdařil, nestačil k udržení Sylvie.

Ta teď byla pryč a Bosch se nemohl ubránit dojmu, že jednoduše vykolejil. V nitru se cítil stejně poničený jako jeho město. Někdy dokonce rozlámaný ve všech směrech a úrovních.

Opodál zaslechl ženský hlas zpívat text písně. Otočil se a spatřil mladou ženu, která seděla o pár stoliček dál a se zavřenýma očima velice tiše zpívala. Zpívala si jen pro sebe, ale Bosch ji přesto slyšel.

Vidím nebe plné modři a bílá oblaka, požehnaný jasný den, posvátnou temnou noc. A tak si v duchu říkám, to je nádherný svět.

Žena měla na sobě krátkou bílou sukni, tričko a pestrobarevnou vestu. Bosch jí nehádal víc než pětadvacet a docela se mu líbila představa, že tak mladá žena tuto skladbu vůbec zná. Seděla vzpřímeně s překříženýma nohama a pohupovala zády v rytmu saxofonu. Obličej obrácený vzhůru jí lemovaly hnědé vlasy a její lehce pootevřené rty působily téměř andělským dojmem. Bosch si pomyslel, že ta dívka, tak hluboce ponořená do vznešené hudby, je až nevýslovně krásná. A ať už byl zvuk saxofonu čistý, či nikoliv, dokázal ji odpoutat a Bosch na dívce obdivoval, že se mu poddala. Napadlo ho, že stejný výraz obličeje u ní muž vidí, když se s ní miluje. Takovému obličeji říkávali policisté „propouštěcí ksicht”. Byl tak nádherný, že se dal vždy použít jako štít. Bez ohledu na to, co žena provede nebo co provedou jí, její tvář jí bude navždy sloužit jako propustka. Bude jí otevírat dveře a zavírat je těsně za ní. A všude jí zařídí snazší proklouznutí.

Skladba skončila, žena otevřela oči a zatleskala. Než začala, nikdo další netleskal. Teprve pak se k ní všichni v baru přidali, včetně Bosche. Taková byla moc propouštěcí tváře. Bosch se otočil a mávnutím si objednal další pivo a panáka. Když mu pití přistálo před očima, ohlédl se po ženě, ale ta už byla pryč. Otočil se a viděl, jak se dveře baru zavírají. Unikla mu.

8

Cestou domů najel Bosch na Sunset a dostal se po něm až do města. Provoz byl klidný. Bosch se v baru zdržel déle, než plánoval. Nyní v autě kouřil a poslouchal rádio s nepřetržitými zprávami. Oznámili, že se ve Valley konečně znovu otevírá Grantová střední škola. Právě tady učila Sylvia. Než odjela do Benátek.

Bosch byl unavený a napadlo ho, že kdyby ho zastavili, u dechové zkoušky by nejspíš neobstál. V úseku, kde Sunset protínal Beverly Hills, zpomalil na povolenou rychlost.

Věděl, že u zdejších policistů by mu vůbec nic neprošlo, a to bylo při nuceném volnu to poslední, co potřeboval.

Odbočil doleva směrem na Laurel Canyon a vydal se po klikaté cestě vzhůru. Na Mulhollandu se chystal zabočit doprava na červenou, když vtom se podíval doleva a ztuhl. Z

křoví u strouhy po levé straně cesty se vynořil kojot a ostražité se rozhlédl po křižovatce. Žádná další auta na křižovatce nestála. Bosch byl jediný, kdo kojota viděl.

Zvíře bylo vychrtlé, vypelichané a vyčerpané usilovným bojem o přežití v kopcích velkoměsta. Mlha vystupující ze strouhy zachytila odraz pouličního osvětlení a vrhla na kojota tlumené modré světlo. Chvíli se zdálo, že si kojot prohlíží Boschovo auto, a v jeho očích se zablýskl odraz ze semaforu. Na malý okamžik Bosch uvěřil, že se kojot dívá přímo na něj. Pak se zvíře otočilo a opět zmizelo v modravé mlze.

Za Boschem se vynořilo auto a začalo houkat. Bosch měl zelenou. Mávl rukou a odbočil na Mulholland. Pak ovšem zastavil u chodníku, zaparkoval auto a vystoupil.

Byl chladný večer a Bosch cítil mrazení, když kráčel přes křižovatku na místo, kde před chvílí zahlédl modrého kojota. Nebyl si jistý, co přesně dělá, ale rozhodně se nebál.

Prostě chtěl jen kojota znovu spatřit. Zastavil se na okraji srázu a podíval se do temnoty pod sebou. Namodralá mlha teď byla všude kolem něj. Vzadu projelo auto, a když zvuk motoru ustal, zaposlouchal se Bosch do ticha a pohlédl upřeně před sebe. Nespatřil však nic. Kojot byl pryč. Bosch odešel zpátky k autu a vyrazil po Mulholland na Woodrow Wilson Drive a poté domů.

Když po několika dalších skleničkách ležel s rozsvíceným světlem v posteli, zapálil si poslední večerní cigaretu a zadíval se do stropu. Světlo nechal svítit, ale myšlenkami se mu honila posvátná temná noc. A modrý kojot. A žena s propouštěcím obličejem. Záhy se však všechny tyto dojmy ztratily ve tmě.

9

Bosch se trochu prospal a probudil se před úsvitem.

Poslední večerní cigareta se málem stala poslední cigaretou jeho života. Usnul s ní mezi prsty a vzbudila ho až palčivá bolest popálenin. Obvázal si oba prsty a pokusil se znovu usnout, ale nějak se mu to nedařilo. V prstech mu pulsovala bolest a Bosch nedokázal myslet na nic jiného než na to, kolikrát už vyšetřoval smrt nešťastných opilců, kteří podobným způsobem usnuli a přišli o život. Nedokázal myslet na nic jiného, než co by tomuto kousku řekla Carmen Hinojosová. Jestlipak je to taky příznak sebedestruktivní povahy?

Když nakonec do ložnice začal pronikat rozbřesk, vzdal se Bosch pokusů usnout a vstal. Zatímco se mu v kuchyni vařila káva, odešel do koupelny a převázal si spáleniny na prstech. Přiložil si na rány čerstvou gázu, podíval se na sebe do zrcadla a spatřil tmavé kruhy pod očima.

„Sakra,” řekl si pro sebe. „Co se děje?”

Na zadní terase si dal černou kávu a díval se, jak se tiché město pomalu probouzí. Vzduch byl prosycen čerstvým chladem a z vysokých stromů v průsmyku se vznášela zemitá vůně eukalyptu. Celý průsmyk nyní zaplňovala vrstva mořské mlhy, v níž vypadaly okolní kopce jako pouhé tajemné siluety. Bosch sledoval ranní probouzení téměř hodinu a byl fascinován zjištěním, jaký má z terasy nádherný výhled.

Teprve když se vrátil do domu pro druhý šálek kávy, všiml si, že mu na záznamníku bliká červené světlo. Byly zde dva vzkazy, které mu zřejmě někdo nechal už včera a jichž si v noci po příchodu domů nevšiml. Stiskl tlačítko přehrávání.

„Boschi, tady poručík Pounds, volám v úterý ve tři třicet pět. Musím tě informovat, že po dobu tvého volna a dokud se nerozhodne o tvém… eh… postavení na oddělení, jsi povinen vrátit služební auto do garáže Hollywoodské divize. Tady stojí, že je to čtyři roky starý chevrolet Caprice, poznávací značka jedna-A-A-tři-čtyři-nula-dva. Zařiď laskavě, aby byl vůz okamžitě vrácen a odhlášen. Je to předpis z Příručky standardních postupů, odstavec tři pomlčka třináct. Porušení předpisu může být potrestáno suspendováním nebo propuštěním. Opakuji, toto je rozkaz poručíka Poundse z úterka, tři třicet šest. Jestli nějaké části vzkazu nerozumíš, zavolej mi do kanceláře.”

Displej záznamníku prozrazoval, že Pounds ve skutečnosti zanechal vzkaz v úterý ve čtyři odpoledne -

pravděpodobně krátce předtím, než odjel z práce domů. Ať mi políbí prdel, pomyslel si Bosch. To auto je stejné stará herka. Ať si ho klidně nechá.

Druhý vzkaz byl od Edgara.

„Harry, seš tam? Tady Edgar… Hele, poslyš, zapomenem na ten dnešek, dobře? Myslím to vážně.

Řekněme, že já jsem se choval jako pitomec, ty ses choval jako pitomec, takže jsme oba pitomci a zapomenem na to.

Ať už se ukáže, že seš můj parťák, nebo žes byl můj parťák, vděčím ti za spoustu věcí. A když se někdy budu chovat, jako bych na to zapomněl, tak mě prašť po hlavě jako dneska. Tak, a teď špatné zprávy. Ověřil jsem všecko o tom Johnnym Foxovi. A nemám vůbec nic, člověče. Projel jsem databázi NCIC, ministerstvo spravedlnosti, veřejná stíhání, nápravné ústavy, zatykače, všecko. Dal jsem si na něm záležet. A vypadá to, že ten chlap je čistej, jestli vůbec žije.

Říkals, že ani nemá řidičák, takže počítám, že máš buďto falešné jméno, anebo už chudák není mezi živýma. Takže tak. Nevím, co máš za lubem, ale kdybys ještě něco potřeboval, klidně mi brnkni… Tak se měj, kámo. Teď mám volno, takže mě zastihneš doma, kdybys…”

Vzkaz se přerušil. Edgar překročil časový limit. Bosch přetočil kazetu na začátek a nalil si kávu. Na terase pak přemýšlel, kde se Johnny Fox může ukrývat. Když Bosch neuspěl na Oddělení motorových vozidel, předpokládal, že by Fox mohl být ve vězení, kde se řidičáky nevydávají a nejsou ani potřeba. Tam ho však Edgar nenašel a neobjevil jeho jméno ani v žádné jiné celostátní databázi, která registruje zločince. Bosch tedy dospěl k závěru, že Johnny Fox buďto začal žít poctivě, anebo zemřel, jak naznačoval Edgar. Kdyby si měl Bosch vsadit, vsadil by na druhou možnost. Lidi jako Johnny Fox poctivě nežijí.

Zbývala možnost odjet do archivu losangeleského magistrátu a vyhledat Foxův úmrtní list, ale bez znalosti data úmrtí by to bylo hledání jehly v kupce sena. Trvalo by to celé dny. Bosch se rozhodl, že předtím vyzkouší schůdnější cestu. Los Angeles Times. Vrátil se zpátky k telefonu a vytočil Číslo reportérky jménem Keisha Russellová.

Russellová byla v rajónu nová a stále se snažila prosadit.

Před pár měsíci učinila jemný pokus získat si Bosche jako zdroj informací. Reportéři to obvykle dělali tak, že napsali nadměrný počet Článků o zločinu, který si tak velkou pozornost nezasluhoval. Přitom se dostali do stálého kontaktu s detektivy přidělenými k případu, což zvyšovalo pravděpodobnost, že se jim nějak zavděčí a získají si je jako budoucí informační zdroje.

Russellová napsala o jednom z Boschových případů pět článků během jediného týdne. Jednalo se o případ domácího násilí, kdy manžel nedbal na soudní zákaz styku a navštívil odloučenou manželku v jejím novém bytě na Franklin Street. Odvlekl ji na balkon ve čtvrtém patře a shodil ji dolů. Pak skočil za ní. Během přípravy článků Russellová s Boschem opakovaně hovořila. Výsledkem byly dosti důkladné a vyčerpávající zprávy. Russellová odvedla dobrou práci a začala si získávat Boschův respekt. Bosch ovšem věděl, že Russellová doufá, že se její články a věnovaná

pozornost

stanou

základními

kameny

dlouhodobého vztahu mezi reportérem a vyšetřovatelem. Od té doby neminul týden, kdy by mu Russellová jednou či dvakrát nezavolala. Klábosila s ním, předávala mu drby, jež pochytila od jiných policejních zdrojů, a nakonec mu vždy položila otázku, se kterou všichni reportéři žijí a umírají: „Něco nového?”

Zvedla telefon při prvním zazvonění a Bosch byl trochu překvapen, že je v práci tak brzy. Měl v plánu nechat jí vzkaz v hlasové schránce.

„Ahoj, Keisho, tady Bosch.”

„Ahoj, Boschi, jak se máte?”

„Snad dobře. Myslím, že jste to o mně slyšela.”

„Všechno ne, ale zaslechla jsem, že máte dočasné volno. Nikdo mi ale neřekl proč. Chce se vám o tom mluvit?”

„Ne, vlastně ne. Totiž ne teď. Chci vás o něco poprosit.

Jestli to klapne, dám vám ten příběh. Tak jsem to dělával s ostatními reportéry.”

„A co bych měla udělat?”

„Chci, abyste šla do márnice.”

Russellová vyjekla.

„Myslím do novinové márnice, u vás v Timesech.”

„Jo tak, to už zní lip. Co potřebujete?”

„Mám tu jedno jméno. Je staré. Vím, že ten chlap dělal neplechu v padesátých a začátkem šedesátých let. Jenže pak jsem nějak ztratil jeho stopu. A mám takové tušení, že je mrtvý.”

„Chcete projít nekrology?”

„No já nevím, jestli zrovna on je typ chlápka, kterému by v Timesech vyšel nekrolog. Pokud vím, byla to docela malá ryba. Spíš mě napadlo, že o něm mohl vyjít článek, jestli zemřel nějakou nepřirozenou smrtí.”

„Jako že ho někdo rozstřílel na cucky.”

„Přesně tak.”

„Dobře, podívám se na to.”

Bosch u ní vycítil dychtivost. Věděl, že je přesvědčena, že se touto službičkou utvrdí jejich vzájemný vztah, z něhož bude v budoucnu sklízet sladké plody. Neřekl nic, čím by jí to vymluvil.

„Jak se jmenuje?”

„Jmenuje se John Fox, Ale říkal si Johnny. Poslední záznam o něm mám z roku 1961. Byl to pasák, obyčejná lůza.”

„Byl bílý, černý, žlutý, nebo hnědý?”

„Řekněme obyčejná bílá lůza.”

„A máte datum narození? Pomůže to zúžit okruh pátrání, jestli bude ve výstřižcích více Johnů Foxů.”

Bosch jí ho předal.

„Dobře, kde vás najdu?”

Bosch sdělil Russellové číslo mobilního telefonu.

Věděl, že tím nasadil háček. Jeho číslo půjde rovnou na seznam zdrojů, který si Russellová bezpochyby uchovává v počítači jako zlaté náušnice v klenotnici. Znalost čísla, na kterém se dá Bosch téměř stále zastihnout, určitě stojí za hledání v márnici.

„Dobrá, takže poslouchejte. Teď mám schůzku s editorem, to je jediný důvod, proč jsem tu dneska takhle brzy. Ale pak se na to podívám. Zavolám vám hned, jakmile budu něco mít.”

„Jestli něco najdete.”

„Jo.”

Když Bosch zavěsil, snědl z krabice trochu ovesných vloček, které vytáhl z ledničky, a zapnul rádio se zprávami.

Noviny odhlásil krátce po zemětřesení pro případ, že by se stavební inspektor Gowdy dostavil k domu dříve a viděl noviny u dveří, což by mu mohlo prozradit, že někdo obývá neobyvatelný dům. V přehledu zpráv však nehlásili nic, co by ho zajímalo. Žádné vraždy v Hollywoodu. Takže mu nic neušlo.

Po zprávě o dopravní situaci upoutal jeho pozornost jeden příběh. Chobotnice vystavená v městském akváriu v San Pedro spáchala podle všeho sebevraždu, když jedním z chapadel vytáhla z nádrže trubici zajišťující cirkulaci vody.

Nádrž se vyprázdnila a chobotnice zahynula. Ekologické skupiny nazvaly tuto smrt sebevraždou a zoufalým protestem proti zajetí. To se může stát jenom v L.A., pomyslel si Bosch a vypnul rádio. Město tak zoufalé, že se tu zabíjejí i mořští živočichové.

Pustil si sprchu, zavřel oči a dlouho držel hlavu přímo pod proudem vody. Když se pak před zrcadlem holil, nedalo mu to a znovu si prohlédl kruhy pod očima. Zdály se mu ještě výraznější než dříve a hezky ladily s červenými žilkami v očích od včerejšího pití.

Odložil žiletku na okraj umyvadla a naklonil se blíže k zrcadlu. Pokožku měl bledou jako recyklovaný papír. Když se tak v zrcadle hodnotil, napadlo ho, že ho kdysi pokládali za pohledného muže. Už to neplatí. Teď vypadá zbědované.

Zdálo se mu, že ho dohání věk a sráží ho k zemi. Bosch si pomyslel, že připomíná některého z těch starých mužů, které viděl, když je našli mrtvé v posteli. Chlapa z penzionu.

Nebo z krabice od ledničky. Připadal si více jako mrtvola než jako živý člověk.

Otevřel skříňku, aby svůj odraz zaplašil. Prohlédl si různé předměty na skleněných poličkách a vytáhl mačkací lahvičku s očními kapkami. Nakapal si do očí koňskou dávku, otřel si nadbytečné kapky z obličeje ručníkem a odešel z koupelny. Skříňku přitom nezavřel, aby se na sebe nemusel znovu dívat.

Oblékl si nejlepší čisté oblečení, šedý dvouřadový oblek a bílou košili s knoflíky na límci. K tomu přidal kaštanovou kravatu s motivem gladiátorských helem. Byla to jeho oblíbená kravata. A taky nejstarší. Jeden okraj se třepil, ale Bosch ji nosil dvakrát až třikrát týdně. Koupil si ji před deseti lety, když mu přidělili první vraždu. Připnul si kravatu ke košili zlatou sponou, která tvořila číslici 187, což byl v Kalifornii paragraf pro vraždu. Měl pocit, že se mu vrací jistá dávka sebeovládání. Začal se znovu cítit dobře a svěže… a taky začal mít vztek. Byl připraven vyrazit do světa, ať už je na něj svět připraven, nebo ne.

10

Bosch si utáhl uzel kravaty a otevřel zadní dveře na stanici. Prošel chodbou za kancelářemi detektivů a pak zamířil do uličky vedoucí mezi stoly dopředu, kde seděl v prosklené kukani Pounds, oddělený od detektivů, jímž velel.

Nejprve se za Boschem postupně zvedaly hlavy detektivů z vloupaček, pak z loupeží a nakonec z oddělení vražd. Bosch si nikoho nevšímal, třebaže téměř klopýtl, když viděl, že na jeho židli v oddělení vražd někdo sedí. Burns Edgar seděl na svém místě, ale byl k Boschovi otočen zády, takže neviděl, jak Harry prochází místností.

Zato Pounds ho viděl. Skrz prosklenou stěnu sledoval, jak Bosch přichází k jeho kanceláři, a postavil se za stolem.

Když se Bosch přiblížil, jako první si všiml skutečnosti, že skleněná tabule, kterou před týdnem u Poundse rozbil, již byla vyměněna. Napadlo ho, jak je zvláštní, že k tomu došlo tak rychle na oddělení, na kterém si daleko důležitější opravy, například výměna rozstříleného čelního skla policejního vozu, obvykle vyžádaly měsíc papírování a formalit. „Henry!” vyštěkl Pounds. „Pojďte sem.” Starý muž, který seděl u čelní přepážky, bral telefony na veřejné lince a udílel všeobecné instrukce, vyskočil ze židle a odbelhal se do prosklené kanceláře. Byl to dobrovolník z řad civilistů -jeden z několika podobných, kteří pracovali na stanici. Vesměs se jednalo o důchodce, jimž většina policistů souhrnně říkala Kývací četa.

Bosch následoval starého muže do kanceláře a položil si kufřík na podlahu.

„Boschi!” kdákal Pounds. „Mám tady svědka.” Ukázal na starého Henryho a pak za sklo. „A venku jsou taky svědci.”

Bosch viděl, že Pounds má stále pod očima temně fialové stopy po potrhaných vlásečnicích. Ale otok mu už zmizel, to je fakt. Bosch přešel ke stolu a sáhl si do kapsy kabátu.

„Svědci čeho?”

„Toho, co tady děláš.”

Bosch se otočil a podíval se na Henryho.

„Můžete odejít, Henry. Chci si jen promluvit s poručíkem.”

„Zůstanete tady, Henry,” poručil Pounds. „Chci, abyste to slyšel.”

„Jak víte, že si to zapamatuje, Poundsi? Vždyť ani nedokáže přepojit hovor na správný stůl.”

Bosch se znovu podíval na Henryho a probodl ho pohledem, který nenechal nikoho na pochybách, kdo je ve skleněné kukani pánem.

„Zavřete dveře zvenku.”

Henry bázlivě pohlédl na Poundse a pak rychle zamířil ke dveřím a zavřel je za sebou, přesně jak mu přikázal Bosch. Bosch se otočil zpátky k Poundsovi.

Poručík se znovu posadil, pomalu jako kočka, která se snaží protáhnout kolem psa. Možná si myslel nebo ze zkušenosti věděl, že pro něj bude bezpečnější nestát Boschovi tváří v tvář. Harry se podíval dolů a vším] si, že Pounds má na stole otevřenou knihu. Natáhl se a prohlédl si obal, aby viděl, co poručík čte.

„Učíte se na kapitánské zkoušky, poručíku?”

Pounds se před Boschovou rukou přikrčil. Bosch viděl, že se nejedná o příručku na kapitánské zkoušky, nýbrž o rádce, jak v zaměstnancích probouzet a rozvíjet motivační schopnosti. Knihu napsal profesionální basketbalový trenér.

Bosch se neubránil smíchu a vrtěl přitom hlavou.

„Teda Poundsi, vy jste vážně číslo. Ale aspoň člověka pobavíte. To se musí nechat.”

Pounds popadl knihu a strčil ji do šuplíku.

„Co chceš, Boschi? Víš, že tady nemáš co dělat. Máš volno.”

„Ale vy jste mi volal, pamatujete?”

„Nevolal.”

„Kvůli autu. Říkal jste, že chcete moje auto.”

„Říkal jsem, že ho máš odevzdat v garáži. Neříkal jsem, že máš přijít sem. Tak vypadni!”

Bosch viděl, jak se na poručíkově tváři rozlévá růžový vztek. Sám zachoval klid a uvítal to jako projev snižující se hladiny stresu. Vytáhl ruku z kapsy a držel v ní klíče od auta. Upustil je na stůl před Poundse.

„Je zaparkované před vchodem do záchytky, jestli ho chcete zpátky, vemte si ho. Ale odhlášení v garáži si vemte na starost vy. To není práce pro policajta. To je práce pro byrokrata.”

Bosch se obrátil k východu a sebral si kufřík. Nato otevřel dveře kanceláře s takovou silou, že bouchly o jeden ze skleněných panelů Poundsovy kukaně. Celá kancelář se otřásla, ale nic se nerozbilo. Bosch přešel k přepážce, a aniž by se na starého muže podíval, řekl: „Omlouvám se vám, Henry.” Poté zamířil k hlavní chodbě.

O několik minut později stál na obrubníku na Wilcox Street před stanicí a čekal na taxík, který si objednal mobilním telefonem. Po chvíli přijel šedý chevrolet Caprice, téměř dokonalý duplikát auta, které Bosch právě odevzdal.

Zastavil před Boschem a ten nakoukl dovnitř. Byl to Edgar.

Usmíval se. Okénko pomalu sjelo dolů.

„Nepotřebuješ svézt, drsňáku?”

Bosch si nastoupil.

„Na La Brea poblíž bulváru je půjčovna aut.”

„Jo, já ji znám.”

Několik minut jeli mlčky a pak se Edgar zasmál a zavrtěl hlavou.

„Co je?”

„Nic… Vzpomněl jsem si na Burnse. Myslel jsem, že si nadělá do kalhot, když jsi tam mluvil s Poundsem. Byl přesvědčen, že až odtamtud vylezeš, vykopeš ho ze svý židle u stolu. Až mi ho bylo líto.”

„Sakra. To jsem měl. Jenže mě to nenapadlo.”

V autě se znovu rozhostilo ticho. Jeli po Sunset a blížili se k La Brea.

„Ty si zkrátka nemůžeš pomoct, Harry, co?”

„Asi ne.”

„Co to máš s rukou?”

Bosch zvedl ruku a zkoumavě si prohlédl obvaz.

„Ále, praštil jsem se, když jsem minulý týden dělal na terase. Bolelo to jako čert.”

„Jo, radši si dávej bacha, jinak po tobě Pounds půjde jako po vypínači.”

„Už po mně jde.”

„Člověče, vždyť je to jen pitoměj ouřada, obyčejnej trouba. Proč si prostě nedáš pokoj? Víš, že jsi jen…”

„Hele, začínáš mi připadat jako ta psycholožka, co mě k ní posílají. Možná bych si mohl střihnout hodinku i u tebe, co ty na to?”

„Třeba neříká úplné nesmysly.”

„A třeba jsem si měl vzít taxíka.”

„Myslím, že bys měl pochopit, kdo jsou tví přátelé, a aspoň jednou je vyslechnout.”

„Už jsme tu.”

Edgar zpomalil před půjčovnou automobilů. Bosch vystoupil dříve, než auto úplně zastavilo.

„Harry, počkej ještě.”

Bosch se ohlédl na Edgara.

„Co to má znamenat s tím Foxem? Co je to za chlapa?”

„Teď ti to říct nemůžu, Jerry. Takhle je to lepší.”

„Víš to jistě?”

Bosch zaslechl, jak mu v kufříku zvoní mobilní telefon. Podíval se na kufřík a pak zpátky na Edgara.

„Díky za svezení.”

Zabouchl dveře auta.

11

Volala mu Keisha Russellová z Los Angeles Times.

Oznámila mu, že našla v márnici jeden krátký článek s Foxovým jménem a chce se s Boschem setkat, aby mu ho předala. Bosch věděl, že je to součást hry, součást jejich úmluvy. Podíval se na hodinky. Mohl si na ten článek počkat. Řekl Russellové, že ji zve na oběd do Pantry.

Když tam o čtyřicet minut později dorazil, seděla už Russellová v kóji těsně u pokladny. Vklouzl do kóje naproti ní.

„Máte zpoždění,” řekla Russellová.

„Omlouvám se. Byl jsem si půjčit auto.”

„Tak oni vám sebrali i auto, jo? To musí být vážné.”

„O tom mluvit nebudeme.”

„Já vím. Víte, komu tenhle podnik patří?”

„Jo, starostovi. Ale to ještě neznamená, že se tu nedá jíst.”

Russellová našpulila rty a rozhlédla se kolem sebe, jako by byla celá restaurace prolezlá mravenci. Starosta byl republikán. A Timesy stranily demokratům. Horší však bylo, alespoň pro ni -, že starosta podporoval policejní oddělení.

A to se reportérům nelíbilo. Byla to nuda. Oni si na úrovni města přáli mocenský boj, spory, skandály. Všechno pak bylo zajímavější.

„Omlouvám se,” řekl Bosch. „Asi jsem vám měl navrhnout spíš Gorky’s nebo nějaké liberálnější prostředí.”

„S tím se netrapte, Boschi. Já jen žertovala.”

Není jí víc než pětadvacet, odhadoval Bosch. Byla to černoška s tmavou pletí a přirozeným půvabem. Bosch neměl ponětí, odkud žena pochází, ale nepředpokládal, že je z Los Angeles. Mluvila se zpěvavým karibským přízvukem, na jehož odstranění možná tvrdě pracovala. Přesto se jí v hlase ozýval. Boschovi se líbilo, jak vyslovila jeho jméno. V

jejích ústech znělo více exoticky, jako lámající se vlna.

Boschovi vůbec nevadilo, že je Keisha téměř dvakrát mladší než on a oslovuje ho pouze příjmením.

„Odkud jste, Keisho?”

„Proč?”

„Proč? Protože mě to zajímá, prostě proto. Mám vás teď v rajónu. Tak chci vědět, s kým mám tu čest.”

„Jsem odsud, Boschi. Přijela jsem z Jamajky, když mi bylo pět. Studovala jsem pak na Jihokalifornské univerzitě.

A odkud jste vy?”

„Přímo odsud. Bydlím tu celý život.”

Bosch se rozhodl, že se nebude zmiňovat o patnácti měsících strávených válčením ve Vietnamu ani o devíti měsících bojového výcviku v Severní Karolíně.

„Co to máte s rukou?”

„Pořezal jsem se při práci na domě. Když mám teď volno, dělám různé příležitostné práce. Tak jaké to je převzít místo po Bremmerovi v policajtské branži? Bremmer to dělal strašně dlouho.”

„Jo, já vím. Je to těžké. Ale pomalu se prosazuji.

Získávám si přátele. Doufám, že i vy budete můj přítel, Boschi.”

„Budu váš přítel. Když to půjde. Tak ukažte, co máte.”

Keisha vytáhla na stůl hnědou obálku, ale starý plešatý číšník s navoskovaným knírem se dostavil dříve, než ji stačila otevřít. Poručila si sendvič s vaječným salátem.

Bosch si objednal dobře propečený hamburger a hranolky.

Keisha se zamračila a Bosch pochopil proč.

„Vy jste vegetariánka, že?”

„Ano.”

„Omlouvám se. Příště vyberte místo vy.”

Jistě.”

Otevřela obálku a Bosch si všiml, že má na levém zápěstí několik náramků ze splétaných pestrobarevných provázků. Podíval se na složku a spatřil fotokopii malého novinového výstřižku. Podle velikosti výstřižku poznal, že se jedná o jeden ze článků, které obvykle zapadnou kdesi v zadní části novin. Keisha mu podala složku.

„Myslím, že tohle je váš Johnny Fox. Věk souhlasí, ale ten článek ho popisuje jinak než vy. Vy jste říkal bílá lůza.” Bosch si článek přečetl. Zpráva nesla datum 30. září

1962.

PRACOVNÍK KAMPANĚ OBĚTÍ NEHODY :Monte Kim, stálý reportér

Losangeleská policie uvedla, že devětadvacetiletý pracovník asistující při kampani jednoho z kandidátů na úřad okresního státního zástupce zemřel v sobotu poté, co ho v Hollywoodu srazilo rychle jedoucí auto.

Oběť byla identifikována jako Johnny Fox, jenž bydlel ve svém bytě na Ivar Street v Hollywoodu. Policie uvedla, že Fox rozdával na rohu Hollywoodského bulváru a La Brea Avenue předvolební tiskoviny na podporu kandidáta na úřad okresního státního zástupce Arno Conklina. Když pak okolo dvou hodin odpoledne přecházel La Brea Avenue, ve směru na jih do něj vrazilo rychle jedoucí auto. Policie uvedla, že Fox podle všeho zemřel ihned po nárazu a automobil poté vlekl jeho tělo ještě několik metrů. Vůz přitom po srážce na okamžik zpomalil, ale vzápětí se rozjel pryč. Svědkové vyšetřovatelům sdělili, že vůz pokračoval vysokou rychlostí jižně po La Brea Avenue. Policii se nepodařilo vozidlo vypátrat a svědkové navíc nedokázali poskytnout jasný popis typu a stáří vozu. Podle policejních zdrojů je vyšetřování stále v plném proudu.

Manažer Conklinovy předvolební kampaně Gordon Mittel uvedl, že Fox se kampaně účastnil teprve týden.

Arno Conklin, který v současnosti vede odbor zvláštního vyšetřování na okresním státním zastupitelství pod vedením odstupujícího státního zástupce Johna Charlese Stocka, prohlásil, že se s Foxem osobné nesetkal, ale smrti muže, který se angažoval pro jeho zvolení, hluboce lituje. Dalšího komentáře se Conklin zdržel.

Bosch si výstřižek přečetl a pak ho dlouze studoval.

„Ten Monte Kim u vás ještě pracuje?”

„To myslíte vážně? Vždyť je to dobrých tisíc let. V té době ještě sedávala v redakci hrstka bělochů v bílých košilích a kravatách.”

Bosch se podíval na svou košili a pak znovu na Keishu.

„Pardon,” řekla Keisha. „Zkrátka už tam není. A o Conklinovi taky nic nevím. Tehdy jsem ještě nebyla na světě. Vyhrál to vůbec?”

„Jo. Myslím, že sloužil dvě volební období a pak kandidoval na generálního prokurátora nebo něco podobného, jenže ho vynesli v zubech. Nějak tak to bylo. Já tu tehdy nebyl.”

„Říkal jste, že jste tady celý život.”

„Na chvilku jsem si odskočil.”

„Do Vietnamu, že?”

„Jo.”

„Jasně, byla tam spousta policistů ve vašem věku. To musel být teda výlet. To proto se z vás všech stali policajti?

Abyste mohli dál nosit zbraně?”

„Tak nějak.”

„No jo, jenže jestli je Conklin ještě naživu, pravděpodobně už je to stařík. Zato Mittel je pořád v centru dění. Ale to jistě víte. Pravděpodobně teď obědvá v jedné z těchhle budek se starostou.”

Keisha se usmála, ale Bosch si jí nevšímal.

„Jo, je to velká ryba. Co o něm víte?”

„O Mittelovi? Já nevím… Jeho jméno figuruje na prvním místě velké advokátní kanceláře v centru, přátelí se s guvernéry, senátory a dalšími mocnými lidmi. Naposledy jsem o něm slyšela, že řídí financování Roberta Shepherda.”

„Roberta Shepherda? Myslíte toho počítačového experta?”

„Spíš počítačového magnáta. Copak nečtete noviny?

Shepherd chce kandidovat, ale nechce na to věnovat vlastní peníze. A tak mu Mittel shání prostředky na průzkumnou kampaň.”

„Kam chce kandidovat?”

„Ježíšikriste, Boschi, copak nečtete noviny a nesledujete televizi?” ¦

„Mám moc práce. Kam chce kandidovat?”

„No, myslím, že jako každý megaloman se chce stát prezidentem. Ale prozatím pokukuje jen po Senátu. Chce se stát nezávislým kandidátem. Tvrdí, že republikáni jsou moc napravo a demokrati moc nalevo. Zatímco on je přesně uprostřed. A pokud vím, tak jestli mu vůbec někdo dokáže sehnat peníze na nezávislé tanečky, tak je to Mittel.”

„Takže si Mittel chce vyrobit prezidenta.”

„Myslím, že ano. Ale proč se mě na něj vůbec ptáte? Já jsem policejní reportérka. A vy jste policista. Jak to souvisí S Gordonem Mittelem?”

Keisha ukázala na fotokopii. Bosch si uvědomil, že jí možná položil příliš mnoho otázek.

„Jen se snažím dostat zpátky do obrazu,” řekl.

„Opravdu žádné noviny nečtu.”

„Ne žádné, ale naše noviny,” opravila ho Keisha a usmála se. „Doufám, že vás nepřistihnu, jak čtete Daily Hnus nebo mluvíte s někým od nich.”

„Není nic horšího než hněv zhrzeného reportéra, co?”

„Tak nějak.”

Bosch usoudil, že se mu podařilo rozptýlit její podezření. Zvedl ze stolu fotokopii.

„Nebyla k tomu žádná návazná zpráva? Nikdy nikoho nechytili?”

„Myslím, že ne, jinak by o tom napsali.”

„Můžu si to nechat?”

„Jistě.”

„Myslíte, že byste se mohla ještě jednou stavit do márnice?”

„Pro co?”

„Pro články o Conklinovi.”

„Těch budou stovky, Boschi. Říkal jste, že byl dvě volební období okresním státním zástupcem.”

„Já chci jen články z doby, než ho zvolili. A když budete mít čas, přihoďte tam i Mittela.”

„Chcete toho příliš, víte o tom? Mohla bych mít problémy, kdyby se dozvěděli, že jsem pátrala ve výstřižcích kvůli policistovi.”

Významné našpulila rty, ale Bosch si toho nevšímal.

Dobře věděl, kam Russellová míří.

„Nechcete mi říct, proč to po mně žádáte, Boschi?”

Bosch stále mlčel.

„Věděla jsem to. Tak podívejte: odpoledne mám ještě dva rozhovory. Budu celý den pryč. Ale můžu říct elévovi, aby vám ty výstřižky vyhledal a nechal vám je na recepci v hale u globusu. Budou v obálce, takže se nikdo nedozví, co to je. Stačí vám to takhle?”

Bosch přikývl. Byl na Times Square už několikrát, obvykle kvůli schůzkám s reportéry. Byla to obrovská budova se dvěma vestibuly. Uprostřed vestibulu s východy na První a Spring Street stál obrovský glóbus, který se neustále otáčel, stejně jako se neustále objevovaly nové a nové zprávy.

„To ji tam jen tak necháte na moje jméno? A nebudete mít potíže? Že se příliš přátelíte s policajtem? To přece musí být proti předpisům.”

Keisha se jeho sarkasmu usmála.

„Žádný strach. Když se mě editor nebo někdo bude ptát, prostě mu řeknu, že je to investice do budoucna.

Zapamatujte si to, Boschi. Přátelství je obousměrná ulice.”

„Nebojte se. Nikdy na to nezapomenu.”

Bosch se naklonil přes stůl, aby se přiblížil k jejímu obličeji.

„Ale vy si taky něco pamatujte. Jeden z důvodů, proč vám neříkám, nač ty věci potřebuju, je fakt, že si sám nejsem jistý, co znamenají. Jestli vůbec něco. A nebuďte příliš zvědavá. Nikam kvůli tomu nevolejte. Jestli to uděláte, mohla byste všecko zvorat. A já bych to pak mohl odskákat.

A vy koneckonců taky. Jasné?”

„Jasné.”

U stolu se objevil číšník s navoskovaným knírem a dvěma talíři v ruce.

12

„Všimla jsem si, že jste dnes přijel dříve. Mám to brát jako znamení, že zde chcete být?”

„Ani ne. Obědval jsem ve městě s jednou přítelkyní, a tak jsem přijel rovnou sem.”

„No to ráda slyším, že jste byl ve městě s přítelkyní.

Myslím, že je to dobré znamení.”

Carmen Hinojosová seděla za stolem. Zápisník měla vytažený a otevřený, ale seděla s rukama sepjatýma před sebou. Jako by se snažila neučinit žádný pohyb, který by se dal vyložit jako překážka v dialogu.

„Co to máte s rukou?”

Bosch zvedl ruku a podíval se na obvázané prsty.

„Praštil jsem se kladivem. Pracoval jsem na domě.”

„To mě mrzí. Doufám, že už je to v pořádku.”

„Přežiju to.”

„A proč jste tak oblečený? Doufám, že nemáte pocit, že se na naše schůzky musíte slavnostně oblékat.”

„Ne. Já… Já jen rád dodržuju určité návyky. I když nechodím do práce, oblékám se, jako bych tam chodil.”

„Rozumím.”

Hinojosová mu nabídla kávu nebo vodu, a když Bosch odmítl, pokračovala v dialogu.

„Tak o čem byste rád dneska mluvil?”

„Mně je to jedno. Vy jste tu šéf.”

„Ráda bych, abyste se na náš vztah nedíval tímto způsobem. Já nejsem váš šéf, detektive Boschi. Jsem jenom napomáhač, člověk, který vám pomůže mluvit, o čem chcete, a sejmout z vás jakékoliv břímě, které vás tíží.”

Bosch mlčel. Nenapadalo ho nic, co by dobrovolně navrhl. Carmen Hinojosová chvíli ťukala tužkou o žlutý blok a pak se ujala slova.

„Takže vůbec nic?”

„Nic mě nenapadá.”

„Tak co kdybychom si promluvili o včerejšku? Když jsem vám volala, abych vám připomněla naši dnešní schůzku, očividně jste se zdál být něčím rozrušený. To tehdy jste se bouchl do ruky?”

„Ne, tehdy ne.”

Bosch se odmlčel, ale Hinojosová rovněž mlčela, a tak se Bosch rozhodl trochu ustoupit. Musel si přiznat, že se mu na ní něco líbí. Nechovala se výhružně a Bosch věřil, že mluví pravdu, když mu řekla, že mu chce pouze pomoci.

„Předtím, než jste mi volala, jsem přišel na to, že můj parťák, tedy můj parťák, než mi dali volno, k sobe dostal nového chlapa. Že už mě zkrátka nahradili.”

„A jaký jste z toho měl pocit?”

„Sama jste to slyšela. Byl jsem vzteky bez sebe.

Myslím, že by to vzalo každého. Později jsem parťákovi zavolal ještě jednou a on se ke mně choval jako ke včerejším zprávám. Hodně jsem ho naučil a…”

„A co?”

„Já nevím. Prostě mě to bolí.”

„Chápu.”

„Ne, myslím, že nechápete. Musela byste být mnou, abyste to

chápala tak jako já.”

„Asi máte pravdu. Ale mohu s vámi soucítit. Na tom se snad shodneme. A teď se vás na něco zeptám. Nedalo se snad čekat, že k sobě váš parťák dostane někoho jiného?

Nestojí snad v předpisech, že detektivové pracují ve dvojicích? Vy jste dostal volno na zatím neznámou dobu.

Nebylo zákonité, že váš parťák získá nového kolegu, ať už natrvalo, nebo jinak?”

„Snad jo.”

„Copak není bezpečnější pracovat ve dvojici?”

„Snad jo.”

„Jaké s tím máte zkušenosti vy? Cítil jste se bezpečněji, když jste pracoval s parťákem, než když jste byl u případu sám?”

„Ano, cítil jsem se bezpečněji.”

„Takže to, co se stalo, bylo nevyhnutelné a nezpochybnitelné, a přesto to ve vás vyvolalo vztek.”

„Nejde přece o to, že se to stalo. Jde o způsob, jakým mi to sdělil a jak se pak choval, když jsem mu volal. Vážně jsem měl pocit, že mě nějak obešli. Požádal jsem ho o jednu laskavost a on… Já nevím.”

„On co?”

„Váhal. A to parťáci nedělají. Alespoň ne sobě. Mají si být navzájem k dispozici. Prý to hodně připomíná manželství, jenže já jsem nikdy nebyl ženatý.”

Hinojosová si napsala několik poznámek a Bosch přemýšlel, co z toho, co právě řekl, může být tak důležité.

„Zdá se,” konstatovala Hinojosová, aniž by přestala psát, „že máte nízký práh tolerance frustraci”

Její poznámka v Boschovi okamžitě probudila vztek, ale Bosch dobře věděl, že kdyby ho dal najevo, pouze by tím potvrdil její slova. Napadlo ho, že je to možná trik, který má podobnou reakci vyvolat. Pokusil se zachovat klid.

„To snad všichni, ne?” zeptal se bez známky vzrušení.

„To ano, do jisté míry. Když jsem si prohlížela vaše záznamy, všimla jsem si, že jste v době vietnamské války sloužil v armádě. Viděl jste nějaký” boj?”

„Jestli jsem viděl boj? Ano, viděl jsem boj. Byl jsem totiž uprostřed něj. Byl jsem přímo v něm. Proč se lidi vždycky ptají, jestli jsem viděl boj, jako by to byl nějaký pitomý film, na který mě chtějí vzít?”

Hinojosová dlouho mlčela. Držela pero v ruce, ale nic si nepsala. Zdálo se, že prostě čeká, až plachty jeho vzteku pomalu ztratí vítr. Bosch na ni mávl a doufal, že si to vyloží jako omluvu -jako výraz, že už ho to přešlo a mohou pokračovat.

„Pardon,” řekl, aby měl jistotu.

Hinojosová stále mlčela a její pohled začal Bosche tížit. Odhlédl od ní a podíval se na knihovnu podél jedné ze stěn. Byla plná objemných psychiatrických knih vázaných v kůži.

„Omlouvám se, že jsem se dotkla pro vás tak emocionálně citlivé oblastí,” řekla nakonec Hinojosová.

„Důvodem, proč…”

„Ale to je přece ono, ne? Vy máte povolení se mě dotýkat a já s tím nemůžu nic dělat.”

„Tak to prostě akceptujte,” řekla stroze. „Tohle už jsme si snad vyjasnili. Abych vám mohla pomoci, musíme hovořit o vás. Smiřte se s tím a možná se pohneme kupředu.

Takže jak říkám, důvodem, proč jsem se zmínila o té válce, je fakt, že jsem se vás chtěla zeptat, jestli je vám znám pojem posttraumatická stresová porucha. Slyšel jste někdy o ní?”

Bosch na ni pohlédl. Věděl, co teď přijde.

„Ano, samozřejmě. Slyšel jsem o ní.”

„Dobře, detektive. V minulosti byla spojována převážně s vojáky vracejícími se z války, ale rozhodně se nejedná pouze o válečný či poválečný syndrom. Může se objevit v jakémkoliv zátěžovém prostředí. V jakémkoliv. A já musím říci, že podle mého názoru jste přímo čítankovým příkladem této poruchy.”

„Ježíši…,” ulevil si Bosch a zavrtěl hlavou. Otočil se na židli, takže se nedíval na psycholožku ani na její knihovnu. Civěl přes okno na oblohu. Byla bez mráčku.

„Lidi jako vy si jen sedí v kanceláři a nemají ponětí…”

Uprostřed věty zmlkl a znovu zavrtěl hlavou. Sáhl si ke krku a povolil si kravatu. Jako by nemohl nabrat do plic dostatek vzduchu.

„Vyslechněte mě až do konce, detektive, ano? Stačí se podívat na fakta. Napadá vás v tomto městě někdo, kdo by byl v posledních několika letech vystaven většímu stresu než policejní důstojníci? Vezměte si třeba případ Rodneye Kinga a všechny prohlídky a zločiny, které vyvolal, vezměte si pouliční nepokoje, požáry, záplavy, zemětřesení… Každý policista by tady mohl napsat knihu o zvládání, a samozřejmě i nezvládání, stresu.”

„Zapomněla jste na zabijácké včely.”

„Já mluvím vážně.”

„Já taky. Bylo to ve zprávách.”

„A při všem, co toto město potkalo a postihlo, při všech těch pohromách a neštěstích, kdo byl po celou dobu ve středu dění? Policejní důstojníci. Ti, kteří musí reagovat.

Ti, kteří nemohou zůstat doma, strčit hlavu pod polštář a čekat, až se to přežene. Ale přejděme od obecných úvah ke konkrétním lidem. Vy, detektive.

Vy jste byl u všech těchto krizí bojovníkem v první linii. A zároveň jste se musel potýkat se svou vlastní prací. S

vraždami. Což je práce s jednou z nejvyšších stresových zátěží na celém oddělení. Řekněte mi, kolik vražd jste v posledních třech letech vyšetřoval?”

„Podívejte, já si přece nehledám výmluvu. Už jsem vám jednou řekl, že to, co jsem udělal, jsem udělal proto, že jsem to udělat chtěl. Nemělo to vůbec nic společného s pouličními nepokoji nebo…”

„Na kolik mrtvých těl jste se díval? Odpovězte mi, prosím vás. Na kolik mrtvých těl? Kolika vdovám jste sděloval tu otřesnou zprávu? Kolika matkám jste říkal o jejich mrtvých dětech?”

Bosch zvedl ruce a protřel si obličej. Věděl jen tolik, že se chce před Hinojosovou ukrýt.

„Spoustě,” zašeptal nakonec.

„Více než spoustě…”

Bosch si zhluboka povzdechl.

„Děkuji vám za odpověď. Nesnažím se vás zahnat do kouta. Smyslem mých otázek a rozboru sociální, kulturní a dokonce i geologické fragmentace tohoto města je snaha vám ukázat, že jste toho musel snést daleko více než většina lidí. A to nepočítám ještě břemeno, které s sebou dost možná stále vlečete z vietnamské války nebo ze ztráty milostného vztahu. Ať jsou ovšem důvody jakékoliv, příznaky stresu se u vás zřetelně projevují. Jsou zde, jasné jako den. Vaše nesnášenlivost, vaše neschopnost povznést se nad frustrace a především vaše napadení velícího důstojníka.”

Hinojosová se odmlčela, ale Bosch neříkal nic. Měl pocit, že ještě neskončila. A ona neskončila.

„Existují zde také další příznaky,” pokračovala. „Vaše odmítání opustit poškozený dům lze vnímat jako jistou formu vzdoru vůči tomu, co se děje kolem vás. A pak fyzické symptomy. Díval jste se na sebe v poslední době do zrcadla? Myslím, že se vás ani nemusím ptát, abych věděla, že příliš pijete. A vaše ruka… Vy jste se nebouchl kladivem.

Vy jste usnul s cigaretou v ruce. Tohle jsou popáleniny, klidně na to vsadím koncesi.”

Otevřela šuplík a vytáhla dva plastikové pohárky a láhev vody. Naplnila pohárky a přisunula jeden přes stůl k Boschovi. Nabídka příměří. Bosch ji tiše sledoval. Cítil se beznadějně vyčerpaný. Zároveň se však nedokázal ubránit úžasu, jak dovedně se jí ho podařilo otevřít jako konzervu.

Napila se trochu vody a pokračovala.

„Tyto příznaky ukazují na diagnózu posttraumatické stresové poruchy. Existuje zde však jeden problém.

Předpona post užitá u podobných diagnóz naznačuje, že doba trvání stresu již pominula. Což ovšem není váš případ.

Ne v Los Angeles. A ne při vaší práci. Harry, vy jste nepřetržitě uzavřen v tlakovém hrnci. Potřebujete si dopřát trochu prostoru k dýchání. To je smyslem vašeho nuceného volna. Dát vám prostor k nadechnutí. Dát vám čas se vzchopit a zotavit. Tak proti němu nebojujte. Popadněte ho za pačesy. To je nejlepší rada, jakou vám mohu dát.

Popadněte ho a využijte. Abyste se zachránil.”

Bosch ztěžka vydechl a zvedl ovázanou ruku. „Tu koncesi si můžete nechat.” „Děkuji.”

Chvíli si oba dopřávali odpočinku a pak Hinojosová pokračovala hlasem, který ho měl ukonejšit.

„Rovněž musíte vědět, že nejste sám. Nejde o nic, co by vás mělo uvádět do rozpaků. V posledních třech letech došlo k prudkému nárůstu stresem vyvolaných incidentů.

Oddělení behaviorálních véd před nedávném požádalo městskou radu o pět dalších psychologů. Naše pracovní vytížení narostlo z osmnácti set konzultačních schůzek v roce 1990 na více než dvojnásobek v loňském roce.

Dokonce už máme vlastní název pro to, co se tu děje.

Sklíčená úzkost. A vy jí trpíte, Harry.”

Bosch se usmál a zavrtěl hlavou. Stále se držel vzdoru, který mu ještě zůstal.

„Sklíčená úzkost. To zní jako název nějakého románu od Wambaugha, ne?”

Hinojosová neodpověděla.

„Takže chcete říct, že se do práce nevrátím.”

„Ne, to vůbec nechci říct. Chci pouze říct, že máme před sebou spoustu práce.”

„Připadám si, jako by mě zválcoval mistr světa v boxu.

Můžu vám někdy zavolat, až budu chtít vytřískat doznání ze šlapky, co se mnou nebude chtít mluvit?”

„Věřte mi, že tohle je jen začátek.” „A co mám podle vás udělat?”

„Chci, abyste sem chtěl chodit. Nic víc. Abyste se na schůzky nedíval jako na trest. Chci, abyste pracoval se mnou, ne proti mně. Když spolu hovoříme, chci, abyste mluvil o všem i o ničem. O čemkoliv, co vás napadne.

Abyste nic nezadržoval. A ještě jedna věc. Neříkám vám, abyste s tím úplně přestal, ale budete muset omezit to pití.

Musíte mít jasnou mysl. Jak jistě víte, účinky alkoholu se v člověku projevují daleko déle než pouze v noc požití.”

„Zkusím to. Všechno. Zkusím to.”

„O nic víc vás nežádám. A jelikož se náhle chováte tak vstřícně, napadlo mě ještě něco. Zítra ve tři hodiny mi odpadla jedna schůzka. Můžete přijít?”

Bosch zaváhal a neříkal nic.

„Zdá se, že konečně dobře spolupracujeme, a tak si myslím, že by to pomohlo. Čím dříve budeme s naší prací hotovi, tím dříve byste měl být schopen vrátit se do služby.

Tak co říkáte?” „Ve tři?” „Ano.” -„Dobře, přijdu.”

„Výborně. A teď se vraťme k našemu rozhovoru. Co kdybyste začal vy? Můžete mluvit, o čem chcete.”

Bosch se předklonil a natáhl se po pohárku s vodou.

Napil se, podívat se na Hinojosovou a položil pohárek zpátky na stůl. „To mám jen tak něco plácat?”

„Cokoliv. Mluvte o čemkoliv, co se odehrálo ve vašem životě či ve vaší mysli a o čem chcete hovořit.” Bosch se nadlouho zamyslel.

„Včera večer jsem viděl kojota. Nedaleko od domu.

Byl jsem… byl jsem asi opilý, ale vím, že jsem ho viděl.”

„Proč to pro vás bylo významné?” Bosch se pokusil sestavit smysluplnou odpověď. „Nejsem si jistý… Řekl bych, že jich tady ve městě v kopcích už moc nezbylo, a ze všeho nejmíň tam, kde bydlím já. Takže kdykoliv nějakého uvidím, mám pocit, že je to možná poslední kojot, který tu ještě zbyl.

Chápete? Poslední kojot. A myslím, že by mi dost vadilo, kdyby se někdy ukázalo, že je to pravda, kdybych už nikdy žádného neviděl.”

Hinojosová přikývla, jako by Bosch zabodoval v nějaké hře, o níž ani nevěděl, jak se přesně hraje.

„Kdysi žil jeden v kaňonu pod mým domem. Vídával jsem ho tam a…”

„Jak víte, že to byl on? Co když jste vídával samici?

Jak si můžete být tak jistý?”

„Nejsem si jistý. Vlastně to vůbec nevím. Je to jen můj odhad.”

„Dobře. Pokračujte.”

„Ehm, on, anebo ona, bydlel tam dole pod mým domem a já ho tam čas od času vídával. Jenže po zemětřesení zmizel. Nevím, co se s ním stalo. A pak jsem včera večer viděl tohohle. Byla taková mlha a zvláštní světlo…, vypadalo to, že má modrou srst. Měl jsem pocit, že má hlad. Oni jsou… tak nějak smutní a zároveň hroziví.

Chápete?”

„Ano, chápu.”

„Když jsem přijel domů, tak jsem pak o něm v posteli přemýšlel. A přitom jsem si právě popálil tu ruku. Usnul jsem s cigaretou. Ale než jsem se probudil, zdál se mi ten sen. Teda já myslím, že to byl sen. Ale možná to bylo jen takové to bdělé snění, protože jsem byl pořád tak trochu vzhůru. A v tom snu, nebo co to bylo, se mi ten kojot zjevil znovu. Ale tentokrát byl se mnou. Byli jsme v kaňonu nebo někde na kopci nebo co já vím, nebyl jsem si úplně jistý.”

Bosch zvedl ruku.

„A pak už jsem ucítil tu cigaretu.”

Hinojosová přikývla, ale neříkala nic.

„Tak co vy na to?” zeptal se Bosch.

„No, já interpretaci snů neprovádím příliš často. A upřímně řečeno si nejsem jistá jeho hodnotou. Skutečnou hodnotu toho, co jste mi právě řekl, však vidím ve vaší ochotě se o to se mnou podělit. Je to známka obratu o sto osmdesát stupňů ve vašem přístupu k našim schůzkám. Z

toho, co jste mi řekl, je však zcela zřejmé, že se s tím kojotem ztotožňujete. Možná již ve sboru nezůstalo příliš mnoho policistů, jako jste vy, a vy tudíž cítíte stejné ohrožení své existence nebo svého poslání. To opravdu nevím.

Ale podívejte se na svá slova. Řek] jste, že kojoti jsou smutní a zároveň hroziví. Lze říci totéž i o vás?”

Bosch se před odpovědí napil z pohárku.

„Býval jsem hodné smutný. Ale už jsem v tom našel zalíbení.”

Chvíli seděli tiše a snažili se strávit svá slova.

Hinojosová se podívala na hodinky.

„Ještě máme trochu času. Chcete ještě mluvit o něčem jiném? Třeba o něčem, co s tím příběhem souvisí?”

Bosch otázku chvíli zvažoval a pak vytáhl cigaretu.

„Kolik času máme?”

„Kolik budete chtít. S časem si nelamte hlavu. Chci s vámi hovořit dál.”

„Minule jste mluvila o mém poslání. Říkala jste mi, abych o něm přemýšlel. A sotva před minutou jste to slovo použila znovu.”

„Ano.”

Bosch zaváhal.

„To, co tu řeknu, je důvěrné, že?”

Hinojosová se zakabonila.

„Nemám na mysli nic nezákonného. Ale zajímá mé, jestli to, co tu řeknu, nebudete sdělovat dalším lidem.

Nedostane se to k Irvingovi, že ne?”

„Ne. To, co tu řeknete, zůstane pouze mezi námi. To je absolutně jisté. Už jsem vám říkala, že sepíšu pouze jediné úzce zaměřené doporučení, zda se máte, či nemáte vrátit do služby, a předám ho zástupci náčelníka Irvingovi. To je vše.”

Bosch přikývl, znovu zaváhal a pak se rozhodl. Řekne jí to.

„No, mluvila jste o mém poslání, o svém poslání a tak dále a já si myslím, že už takové poslání mám docela dlouho. Akorát jsem to předtím nevěděl, anebo… jsem ho nepřijímal. Nepřipouštěl jsem si ho. Nevím, jak to mám správně vysvětlit. Možná jsem se bál nebo něco takového.

Odsouval jsem ho. Spoustu let. Ale teď vám chci říct, že jsem to poslání přijal.”

„Nejsem si jistá, zda vám rozumím. Harry, musíte vylézt z ulity a říct mi, o čem mluvíte.”

Bosch sklopil oči k šedému koberci před sebou.

Promluvil do něj, protože nevěděl, jak jí to říct do očí.

„Jsem sirotek… Nikdy jsem nepoznal otce, a když jsem byl kluk, zavraždili mi v Hollywoodu mámu. Nikdo…, nikdy za to nikoho nezatkli.”

„A vy teď hledáte jejího vraha, že?”

Bosch se na Hinojosovou podíval a přikývl.

„Přesně to je teď mé poslání.”

Její obličej nejevil žádné známky šoku, což Bosche překvapilo. Jako by očekávala, Že řekne, co právě řekl.

„Povězte mi o tom.”

13

Bosch seděl v jídelně za stolem a před sebou měl zápisník a dvě hromádky novinových výstřižků z Los Angeles Times, které mu přes eléva opatřila Keisha Russellová. V jedné hromádce byly články o Conklinovi a ve druhé o Mittelovi. Vedle nich stála na stole láhev piva, kterou si Bosch celý večer dávkoval jako sirup proti kašli.

Jedno pivo bylo maximum, které si povolil. Popelník byl ovšem vrchovatý a kolem stolu se vznášela mlha modrého kouře. Na cigarety si Bosch žádný limit nestanovil. O

kouření neříkala Hinojosová nic.

Zato měla mnoho co říci k jeho poslání. Rovnou mu poradila, aby s pátráním přestal do doby, než bude lépe citově připraven na to, co možná zjistí. Na to jí Bosch sdělil, že už se dostal příliš daleko, než aby mohl z pátrání vycouvat. A ona pak řekla něco, na co musel Bosch myslet celou cestu domů a co se mu myšlenkami honilo i teď.

„Raději si to ještě promyslete a ujistěte se, že to opravdu chcete,” poradila mu. „Vědomě či podvědomě k tomu totiž směřujete po celý život. Může to být dokonce důvod, proč jste, čím jste. Policista, vyšetřovatel vražd. A rozptýlení záhady matčiny smrti by mohlo rovněž rozptýlit vaši potřebu být policistou. Mohlo by vám vzít elán i vaše poslání. Na to musíte být připraven, jinak raději zařaďte zpátečku.”

Bosch dospěl k závěru, že psycholožka má pravdu.

Věděl, že ta touha v něm dřímá po celý život. To, co se stalo jeho matce, pomáhalo vymezovat vše, co od té doby učinil.

V temných zákoutích jeho myslí bylo to vědomí vždy. Slib vyřešení. Slib pomsty. Nikdy to nebylo nic, co se říká nahlas nebo promýšlí s bůhvíjakým soustředěním. Neboť učinit to znamenalo plánovat a vyřešení tohoto případu nikdy nebylo součástí nějakého velkého úkolu. Přesto byl Bosch naplněn pocitem, že vše, co dělá, je nějakým způsobem nevyhnutelné, naplánované kdysi dávno nějakou neviditelnou rukou.

Odsunul v myšlenkách Hinojosovou a zaměřil se na vzpomínky. Vznášel se s otevřenýma očima pod hladinou a vzhlížel ke světlu nad bazénem. Poté však toto světlo zastínila postava sklánějící se nad ním. Temná silueta, tmavý anděl vznášející se ve vzduchu. Bosch se odrazil ode dna a vystřelil směrem k postavě.

Popadl láhev piva a jedním lokem ji dopil. Pokusil se znovu upřít pozornost na novinové výstřižky před sebou.

Zpočátku byl překvapen, kolik článků o Arno Conklinovi vyšlo ještě před jeho nástupem na trůn okresního státního zastupitelství. Když ovšem začal tyto články pročítat, všiml si, že jde většinou o obyčejné zprávy z přelíčení, u nichž Conklin vystupoval na straně obžaloby.

Přesto si Bosch dokázal udělat o tomto muži částečný obrázek z případů, v nichž figuroval, a z jeho stylu v roli žalobce. Bylo zřejmé, že Conklinova hvězda zazářila na zastupitelství i v očích veřejnosti díky sérii ostře sledovaných případů.

Články byly seřazeny chronologicky a první z nich se týkal úspěšného odsouzení ženy, která v roce 1953 otrávila oba rodiče a poté měsíc ukrývala jejich těla v kufrech v garáži, než si sousedé začali stěžovat policii na zápach.

Conklin byl v několika článcích o tomto případu obsáhle citován. Jednou byl dokonce označen za „oslnivého asistenta státního zástupce”. Případ se stal jednou z prvních vlaštovek, kdy se obhajoba opírala o duševní chorobu obviněné. Žena se totiž začala hájit sníženou inteligencí.

Soudě podle počtu článků vzbudil ovšem tento případ nebývalý rozruch a porotě trvalo sotva půl hodiny, než obviněnou odsoudila. Zena dostala trest smrti a Conklin si ve veřejné aréně zajistil povést obhájce bezpečné společnosti a muže hledajícího spravedlnost. U jednoho článku by ta fotografie, jak Conklin po rozsudku hovoří s reportéry. Označení v článku ho dokonale vystihovalo.

Conklin byl vskutku oslnivý. Měl tmavý oblek s vestou, krátké světlé vlasy a byl hladce oholen. Byl vysoký a štíhlý a měl onen zdravý všeamerický kukuč, za který platí herci plastickým chirurgům tisíce. Arno byl zkrátka hvězda se vším všudy.

Po prvním výstřižku následovaly další články o dalších vraždách. Conklin všechny případy vyhrál. A vždy přitom žádal -úspěšně, trest smrti. Bosch si všiml, že v článcích z druhé poloviny padesátých let se již Conklin honosil titulem „starší asistent státního zástupce” a na přelomu desetiletí získal titul „asistent”, což byla jedna z nejvyšších funkcí na státním zastupitelství. Tento hvězdný vzestup se přitom odehrál během pouhých deseti let.

Mezi články byla i zpráva z tiskové konference, na níž okresní státní zástupce John Charles Stock oznámil, že pověřil Conklina vedením Jednotky pro zvláštní vyšetřování a dal mu za úkol vymýtit myriády mravnostních deliktů, které naleptávají sociální strukturu losangeleského okresu.

„Vždy jsem se na Arno Conklina obracel s nejtěžšími úkoly,” prohlásil státní zástupce. „A obracím se na něj i nyní. Občané Los Angeles si přejí mít společnost čistou a dá Bůh, že ji takovou mít budou. Pro ty, kteří vědí, že půjdeme právě po nich, tedy mám jednu radu: odtáhněte. San Francisko vás strpí. San Diego vás strpí. Ale Město andělů vás rozhodné trpět nebude!”

Následovalo několik článků roztroušených do dvou set, které byly uvozeny bombastickými titulky o zátazích na hazardní herny, opiová doupata, nevěstince a pouliční prostituci. Conklin pracoval se zvlášť vyčleněnou skupinou čtyřiceti policistů, které zapůjčila všechna oddělení v okrese.

Hlavním terčem těchto „Conklinových komand”, jak skupinu nazvali v Timesech, se stal Hollywood, ovšem ruka zákona tvrdě dopadala na delikventy z celého okresu.

Všichni od Long Beach až k poušti, kteří pracovali ve službách hříchu, zděšeně prchali jinam, tedy alespoň podle novinových článků. Bosch vůbec nepochyboval, že Conklinova komanda se jako obvykle zaměřovala pouze na špičku ledovce a na háček se jím chytaly výhradně malé ryby, snadno nahraditelní poslíčci.

Poslední článek v Conklinově hromádce pocházel z 1.

února 1962 a jednalo se o oznámení, že Conklin bude kandidovat na nejvyšší místo na okresním zastupitelství.

Jeho kampaň měla klást obnovený důraz na vymýcení neřesti, jež ohrožuje jakoukoliv velkou společnost. Bosch si všiml, že součástí Conklinova státnického projevu předneseného na schodišti před starou soudní budovou v centru města byla také otřepaná policejní filozofie, kterou si Conklin, nebo pisatel jeho projevu, podle všeho osvojil jako svou původní myšlenku:

Lidé mi někdy říkají: „Proč tolik povyku, Arno? Tyhle zločiny přece nemají oběti. Pokud si chce člověk zasázet nebo se vyspat za peníze se ženou, co je na tom špatného?

Kde je nějaká oběť?” Nuže, přátelé, povím vám, co je na tom špatného a kdo je oběť. Obětí jsme my. My všichni.

Pokud dopustíme, aby k těmto činnostem beztrestně docházelo, pokud se budeme jednoduše dívat jinam, oslabí nás to všechny. Každého z nás.

Já osobně se na to dívám takto: Ony takzvané drobné zločiny jsou jako rozbité okno v opuštěném domě. Že vám to nepřipadá jako velký problém? Chyba. Pokud to okno nikdo nezasklí, velice brzy půjdou kolem děti a pomysli si, že je to každému jedno. A tak hodí pár kamenů a rozbijí několik dalších oken. Následně pojede ulici lupič, uvidí ten dům a pomyslí si, že se o něj nikdo nestará. A tak si udělá živnost z vloupaček do domů, jejichž majitelé jsou ještě v práci.

Poté půjde kolem další ničema a začne krást auta rovnou z ulice. A tak dále a tak dále. V tom okamžiku se i obyvatelé začnou dívat na vlastní okolí jinýma očima.

Pomyslí si: Každému už je to fuk, tak proč bych nemohl já?

A posekají trávu o měsíc později. Přestanou říkat chlapcům postávajícím na nároží, aby odhodili ty cigarety a vrátili se do školy. Nastává postupný rozklad, přátelé. Dochází k němu po celé naší krásné zemi. Síří se jako plevel na dvorku. Ovšem pokud se stanu státním zástupcem, půjde ten plevel ze země i s kořeny.

Článek končil zprávou, že si Conklin zvolil ze svého úřadu mladého „spolubojovníka”, který bude vést jeho předvolební kampaň. Conklin uvedl, že Gordon Mittel ukončí činnost na státním zastupitelství a okamžitě se pustí do práce. Bosch si článek přečetl podruhé a záhy ho udeřilo do očí něco, čeho si při prvním čtení nevšiml. Jednalo se o druhý odstavec.

Pro dobře známého a mediálně zběhlého Conklina to bude první kandidatura na veřejný úřad. Pětatřicetiletý starý mládenec, jenž bydlí u Hancockova parku, uvedl, že tuto kandidaturu plánoval již dlouho a těší se plné podpoře odstupujícího státního zástupce Johna Charlese Stocka, který na tiskové konferenci rovněž vystoupil.

Bosch otočil stránky v zápisníku zpět k seznamu jmen, která si poznamenal již dříve, a dopsal za Conklinovo jméno slova „Hancockův park”. Nebylo to mnoho, ale přesto se jednalo alespoň o drobné potvrzení výpovědi Katherine Registerové. A rozhodné to stačilo, aby se v Boschovi rozproudila krev. Měl pocit, že přinejmenším hodil do vody háček.

„Zasraný pokrytec,” zašeptal sám pro sebe.

Zakroužkoval v zápisníku Conklinovo jméno.

Nepřítomně ho zakroužkovával znovu a znovu a snažil se přitom rozhodnout, co by měl udělat nyní.

Posledním známým místem pobytu Marjorie Loweové byl večírek v Hancockově parku. Podle Katherine Registerové se zde měla Marjorie setkat přímo s Conklinem.

Poté, co byla zavražděna, volal Conklin detektivům přiděleným k případu, aby si s nimi sjednal schůzku, ovšem jakýkoliv záznam o rozhovoru, pokud k němu vůbec došlo -

ve spise nebyl. Bosch věděl, že jde pouze o obecný souběh skutečností, ale přesto se v něm prohloubilo a upevnilo přesvědčení, které cítil již od chvíle, kdy si poprvé prohlédl spis. S tím případem nebylo něco v pořádku. Něco zde nehrálo. A čím více o tom Bosch přemýšlel, tím více byl přesvědčen, že nepadnoucím kusem skládanky je právě Conklin.

Sáhl si do saka přehozeného přes židli za sebou a vytáhl malý adresář. Odnesl ho do kuchyně a vytočil podle něj soukromou linku asistenta státního zástupce Rogera Goffa.

Goff byl Boschův přítel, který sdílel jeho zálibu v tenorsaxofonu. Strávili společně mnoho dní, kdy vedle sebe seděli u soudního přelíčení, a také mnoho nocí, kdy vedle sebe seděli na stoličce v jazzových barech. Goff byl státním žalobcem ze staré školy, který na zastupitelství působil již téměř třicet let. Neměl žádné politické aspirace uvnitř ani vně úřadu. Prostě jen miloval svou práci. V tomto ohledu byl naprostou raritou, neboť ho práce nikdy neunavila.

Tisíce státních zástupců za Goffovy éry přišly, vyhořely na troud a zmizely v podnikové sféře, ale on stále zůstával.

U trestního soudu se stýkal s žalobci a veřejnými obhájci, jež byli o dvacet let mladší než on. Stále však byl velmi dobrý a především měl stále v hlase onen spravedlivý zápal, když předstupoval před porotu a svolával hněv Boha i společnosti na nebožáka na lavici obžalovaných. Směsice této houževnatostí a obyčejné slušností z něj učinila v losangeleských právních a soudních kruzích živoucí legendu. Kromě toho byl jedním z mála státních zástupců, ke kterým choval Bosch bezvýhradnou úctu.

„Rogere, tady Harry Bosch.”

„Nazdar, jak se vede, sakra?”

„Prima. Co zrovna děláš?”

„Koukám na bednu jako všichni ostatní. A ty?”

„Nic. Ale napadlo mě, jestli si vzpomínáš na Gloriu Jeffriesovou.”

„NaGlo… To víš, že jo, sakra. Počkej. To je… jo, to je ta, co se její manžel úplně zmrzačil na motorce, že?”

Jakmile si Goff na případ vzpomněl, vypadalo to, jako by ho četl ze svého žlutého poznámkového bloku.

„Unavovalo ji se o něj ustavičně starat. A tak mu jednou ráno sedla v posteli na obličej a udusila ho. Málem jí to prošlo jako přirozená smrt, ale jistý podezíravý detektiv jménem Harry Bosch to nechtěl nechat jen tak. Přivedl tedy svědkyni, které se Gloria se vším svěřila. Ale největší gól -

právě ten nakonec přesvědčil i porotu, byl, že Gloria té svědkyni řekla, že když svého starého dusila, prožila vůbec první orgasmus, který jí ten chudák kdy dokázal přivodit.

Tak co říkáš na mou paměť?”

„Sakra, ty seš dobrej.”

„Tak co je s ní?”

„Dobíhá jí povinná lhůta ve Fronteře. Připravuje se na podmínečné propuštění. Chtěl jsem se tě zeptat, jestli by sis nenašel čas napsat posudek.”

„Do prdele, už? Kolik je to, tři, Čtyři roky?” „Skoro pět. Slyšel jsem, že teď chodí s biblí a příští měsíc jde před komisi. Napíšu jim taky, ale bylo by dobré, kdyby tam měli posudek od státního zástupce.”

„S tím si nelam hlavu, mám standardní vzor v počítači.

Akorát změním jméno a zločin a přihodím pár hrůzyplných detailů.

Hlavním argumentem je, že zločin byl příliš ohavný, než aby se dalo v tuto chvíli uvažovat o podmínečném propuštění. Je to dobrý posudek. Pošlu ho hned zítra.

Obvykle dělá zázraky.” „Fajn. Díky.”

„Víš, asi by měli přestat rozdávat těm ženským bible.

Když je mají pustit, jsou všecky prodchnuté vírou. Byls někdy na takové komisi?” „Párkrát.”

„Jo, tak se tam někdy posad na půl dne, teda jestli máš čas a nemáš právě sebevražedné sklony. Jednou mě poslali do Frontery, když měli pustit jednu z těch Mansonových holek. U velkých případů, jako byl tenhle, tam totiž místo posudku pošlou státního zástupce rovnou. A tak jsem tam zajel a přečkal asi deset podobných žádostí, než přišla na řadu ta moje holka. A řeknu ti, všechny tam citovaly z listů Korintským, ze Zjevení, z Matouše, Marka, Jana tři šestnáct, Jana tohle, Jana tamto. A ono to zabírá! Do prdele, ono to zabírá. Ti staří páprdové v komisi jim ty žvásty baští. Navíc počítám, že mají pěkně dmutí v kalhotách, když se ty ženské před nima plazí po kolenou. Hele, tys mě teda rozkecal, Harry. Můžeš za to ty, ne já.” „Omlouvám se.”

„To nic. Tak co je jinak nového? Už jsem tě tady dlouho neviděl. Máš něco, co půjde mým směrem?”

Přesné na tuto otázku Bosch čekal, aby mohl rozhovor s Goffem nenápadně nasměrovat na Arno Conklina.

„Ále, nic zvláštního. Všechno se vleče. Ale počkej, chtěl jsem se zeptat…, znal jsi Arno Conklina?”

„Arno Conklina? Jasně, znal jsem ho. To on mě přijímal. Proč se mě na něj ptáš?”

„Jen tak. Procházel jsem nějaké staré spisy, když jsem si dělal pořádek ve skříních, a taky jsem tam narazil na staré noviny. Byly zastrčené vzadu. Psali tam o něm pár článků, a tak jsem si na tebe vzpomněl, protože zhruba v té době jsi, myslím, začínal.”

„Jo, Arno se snažil vypadat jako dobrák. Na můj vkus byl příliš vysoko a příliš mocný, ale jinak si myslím, že to byl dobrej chlap. Zvlášť když vezmeš v úvahu, že to byl právník a zároveň politik.”

Goff se své poznámce zasmál, ale Bosch mlčel. Goff totiž použil minulého času. Bosch cítil, jak mu do prsou proniká cosi těžkého, a v tu chvíli si poprvé uvědomil, jak silná může byt touha po pomstě.

„On už zemřel?”

Bosch zavřel oči. Doufal, že si Goff nevšimne naléhavosti, která se mu vloudila do hlasu.

„Ne, ne, nezemřel. Chtěl jsem říct, že byl dobrej, když jsem ho znával.”

„A nemá ještě někde nějakou advokátní praxi?”

„Kdepak. Je to starý chlap. Je v důchodu. Jednou za rok ho vyvezou na výroční recepci státních zástupců, kde osobně uděluje cenu Arno Conklina.”

„Co to je?”

„Takový kus dřeva s přitlučenou mosaznou tabulkou, kterou vždycky dostane nejlepší administrativní žalobce roku, teda jestli tomu věříš. Je to takový Arnův odkaz, výroční cena pro takzvaného státního zástupce, který do soudní siné obvykle za celý rok nevkročí. Pravidelně tu cenu dostává někdo z divizních šéfů. Ani nevím, kterého vyberou letos. Nejspíš někoho, kdo v daný rok strkal nos nejhlouběji do zadku státního zástupce.”

Bosch se zasmál. Goffova poznámka nebyla zas tak vtipná, ale Bosch zároveň cítil úlevu, že Conklin je stále naživu.

„To není veselé, Boschi. To je zatraceně smutné.“Administrativní žalobce“, kdo to kdy slyšel?

Vždyť je to protimluv. To je jako Andrew a ty jeho scénáře.

Jedná s lidmi ze studia, kteří si říkají, teď se podrž, „kreativní exekutiva“. Vždyť je v tom klasický rozpor. Hele, Boschi, zase jsi mě rozvykládal.”

Bosch věděl, že Andrew je Goffův spolubydlící, ale osobně se s ním nikdy nesetkal.

„Promiň, Rogere. Hele, jaks to myslel, že ho vyvezou?” „Myslíš Arna? No, normálně ho vyvezou. Je na vozíku. Vždyť jsem ti říkal, že už je starý. Naposledy jsem slyšel, že je v nějakém domově důchodců s celodenní péčí.

V jednom z těch luxusních v Park La Brea. Pořád si říkám, že ho jednoho dne navštívím a poděkuju mu, že mě tehdy přijal. Kdo ví, třeba se před ním můžu zmínit i o té odměně.”

„Legrační chlap. Hele, a slyšel jsem, že mu asistoval Gordon Mittel.”

„No jo, dělal mu buldoka přede dveřmi. Řídil jeho kampaně. Právě tím se Mittel vyšvihl. Je to pěkný mizera -

jsem rád, že přesedlal z trestního práva na politiku.

Vystupovat proti němu u soudu by byl pro všechny pěkný průser.”

„Jo, slyšel jsem,” řekl Bosch.

„Ať jsi slyšel cokoliv, vynásob to dvěma.”

„Ty ho znáš?”

„Ani teď, ani tehdy. Jen jsem věděl, že si s ním nemám nic začínat. Když jsem nastoupil do úřadu, on už na něm nepracoval. Ale kolovaly o něm zkazky. Údajně tam v těch raných dobách, kdy byl Arno dědicem trůnu a všichni to věděli, prováděl pěkné manévry. Víš, aby se dostal za Arna do vleku. Byl tam jeden chlápek, myslím, že se jmenoval Sinclair, který měl řídit Arnovu kampaň. A pak jednou večer našla uklízečka pod jeho podložkou pornofotky. Došlo na interní šetření, při kterém vyšlo najevo, že ty fotky někdo ukradl ze spisů jiného státního zástupce. Milého Sinclaira vyhodili. Nikdy nepřestal tvrdit, že to na něj nastražil Mittel.”

„A myslíš, že měl pravdu?”

„Jo. Tohle byl Mittelův styl… Ale kdo ví?”

Bosch vycítil, že toho již řekl a vyzvěděl dost, aby se to ještě dalo chápat jako pouhá konverzace a klevety. Kdyby se vyptával dál, mohl by ho Goff začít podezírat.

„Hele, jak to s tebou vypadá?” zeptal se. „Máš něco večer, nebo se chceš stavit do Cataliny? Slyšel jsem, že je ve městě Redman. Vsadím se s tebou o vstupné, že se tam s Branfordem zastaví, aby si zahráli poslední sadu.”

„Zní to lákavě, Harry, ale Andrew dneska dělá večeři a myslím, že zůstanem doma. Slíbil jsem mu to. Nezlobíš se?”

„Vůbec ne. Vlastně se v poslední době snažím tolik nepít. Potřebuju si dát pauzu.”

„To je ovšem hodno obdivu, sire. Myslím, že by sis zasloužil kus dřeva s mosaznou cedulkou.”

„Anebo panáka whisky.”

Když Bosch zavěsil, posadil se zpátky za stůl a zapsal si poznámky o nejdůležitějších bodech rozhovoru s Goffem.

Poté k sobě přisunul hromádku s výstřižky o Mittelovi. Tyto články byly novější než články o Conklinovi, neboť Mittel si udělal jméno až mnohem později. Conklin byl pouze jeho první příčkou na žebříku.

Většina článků se o Mittelovi zmiňovala pouze v souvislosti s tím, že se účastnil nejrůznějších slavnostních setkání v Beverly Hills, případně vystupoval jako hostitel při různých kampaních nebo charitativních večeřích. Již od počátku byl mužem velkých peněz, mužem, na kterého se obraceli politici i dobročinné organizace, kdykoliv chtěli rozhodit sítě v zámožných enklávách Westside. Pracoval pro obě strany, pro republikány, pro demokraty, jako by mu na tom vůbec nezáleželo. Jeho renomé ovšem vzrostlo, když začal pracovat pro kandidáty na vyšší posty. Mezi jeho klienty patřil i současný guvernér, stejně jako hrstka kongresmanů a senátorů z ostatních států amerického Západu.

Profil napsaný o několik let dříve, a zjevně bez jeho přičiněni, nesl titulek PREZIDENTŮV HLAVNÍ

POKLADNÍK. Stálo zde, že Mittel dostal za úkol shromáždit kalifornské přispěvatele do fondu pro prezidentovo znovuzvolení. Rovněž se zde psalo, že stát Kalifornie je jedním ze základních kamenů plánu na financování celostátní kampaně.

Autorovi článku také neunikl paradox, že Mittel je ve vysokém světě politiky spíše samotářem. Byl mužem v pozadí, kterému se světlo reflektorů zajídalo. Dokonce tak, že opakovaně odmítl práci po boku lidí, na jejichž zvolení se podílel.

Místo toho raději zůstal v Los Angeles, kde se stal zakládajícím společníkem mocné finanční a advokátní kanceláře Mittel, Anderson, Jermings Rountree. Boschovi se však zdálo, že činnost tohoto právníka z Yaleské univerzity měla jen pramálo společného s právem, jak ho znal on.

Pochyboval, že by se Mittel za poslední roky někdy objevil v soudní síni. Při této myšlence si Bosch znovu vzpomněl na Conklinovu cenu a musel se usmát. Škoda, Že Mittel odešel ze státního zastupitelství. Mohla na něj jednou přijít řada.

Součástí profilu byla i fotografie. Zachycovala Mittela u schůdků prezidentského letadla, jak vítá tehdejšího prezidenta na losangeleském letišti. A přestože byl Článek otištěn již před několika lety, Bosche zarazilo, jak mladě Mittel na fotce vypadá. Znovu si pročetl článek a zaměřil se na Mittelův věk. Jednoduchým výpočtem pak zjistil, že Mittelovi je dnes sotva šedesát let.

Odsunul novinové výstřižky na stranu a postavil se.

Dlouho stál u posuvných skleněných dveří na terasu a zíral na světla za průsmykem. Začal přemýšlet, co všechno o třiatřicet let starých událostech ví. Podle Katherine Registerové Conklin Marjorii Loweovou znal. Ze spisu bylo zřejmé, že poté z neznámého důvodu nějakým způsobem zasáhl do vyšetřování její smrti. Tento zásah byl opět z neznámého důvodu očividně zaretušován. A to vše se stalo pouhé tři měsíce předtím, než oznámil svou kandidaturu na post okresního státního zástupce, a necelý rok předtím, než klíčová postava vyšetřování Johnny Fox zemřel v jeho politických službách.

Bosche napadlo, že je zcela zřejmé, že Mittel jako šéf kampaně musel Foxe znát. Dospěl tedy k závěru, že ať už Conklin věděl či učinil cokoliv, je velmi pravděpodobné, že Mittel jako jeho pravá ruka a architekt jeho politického vzestupu bude vědět totéž.

Vrátil se ke stolu a nalistoval v zápisníku stránku se jmény. Vzal pero a zakroužkoval také Mittelovo jméno. Měl chuť na další pivo, ale spokojil se s cigaretou.

14

Ráno Bosch zavolal na osobní oddělení losangeleské policie a požádal o ověření, zda jsou Eno s McKittrickem stále v aktivní službě. Sice o tom pochyboval, ale věděl, že musí mít jistotu. Bylo by dosti trapné, kdyby po nich začal pátrat a pak zjistil, že je některý z nich či oba stále na výplatní listině LAPD. Úřednice ověřila seznam zaměstnanců a sdělila mu, že žádní takoví policisté v současnosti na losangeleské policii nepracují.

Bosch tedy usoudil, že si opět bude muset zahrát na Harveyho Poundse. Vytočil číslo Oddělení motorových vozidel v Sacramentu, uvedl poručíkovo jméno a znovu požádal o paní Sharpovou. Podle tónu, jakým vykroužila jediné slovo „haló”, když přišla k telefonu, Bosch okamžitě poznal, že si na něj pamatuje. „To je paní Sharpová?” „Chtěl jste ji k telefonu, ne?” „Ano, to chtěl.”

„Tak je to paní Sharpová. Co si přejete?” „No, chtěl jsem zakopat válečnou sekeru, abych tak řekl. Mám tu pár dalších jmen, u kterých potřebuju adresy z řidičáku, a myslel jsem si, že když budu chtít přímo vás, mohl bych celou záležitost urychlit a snad i zlepšit náš pracovní vztah.”

„My žádný pracovní vztah nemáme, můj milý. Čekejte, prosím.”

Zmáčkla tlačítko dříve, než stačil Bosch cokoliv říci.

Linka ohluchla na tak dlouhou dobu, že Bosch začal pochybovat, zda mu tato habaďúra na Poundse vůbec stojí za to. Nakonec se v telefonu ozvala jiná žena a sdělila mu, že ji poslala paní Sharpová. Bosch uvedl Poundsovo řadové číslo a pak jména Gordon Mittel, Arno Conklin, Claude Eno a Jake McKittrick. Dodal, že potřebuje jejich adresy podle řidičského průkazu.

Linka znovu ohluchla. Během čekání si Bosch přidržoval sluchátko ramenem u ucha a usmažil si na pánvi vajíčka. Naklonil se nad kuchyňskou linku a začal jíst. Právě když si otřel ústa a nalil si druhý šálek kávy, úřednice se mu konečně ozvala. „Omlouvám se, že to tak trvalo.” „To nevadí.”

Vtom si vzpomněl, že je Pounds, a zalitoval, že to řekl.

Úřednice mu vysvětlila, že nemá žádné adresy ani další informace o Enovi a McKittrickovi, a předala mu adresy Conklina s Mittelem. Goff měl pravdu. Conklin bydlel v Park La Brea a Mittel měl bydliště nad Hollywoodem na Hercules Drive v zástavbě zvané Mount Olympus.

Bosch byl příliš zaujatý problémem, než aby pokračoval v poundsovské šarádě. Poděkoval úřednici bez další konfrontace a zavěsil. Přemýšlel, jaký by měl udělat další krok. Eno s McKittrickem byli buďto mrtví, nebo za hranicemi Kalifornie. Bosch věděl, že by mohl získat jejich adresy na osobním oddělení, ale to by možná trvalo celý den. Znovu tedy zvedl telefon, zavolal na loupeže a vraždy a požádal o detektiva Leroye Rubena. Ruben pracoval na oddělení už téměř čtyřicet let a zejména právě na loupežích a vraždách. Bosche napadlo, že by mohl o Enovi s McKittrickem něco vědět. A možná taky věděl, že má Bosch nucené volno.

„Ruben, přejete si?”

„Leroyi, tady Harry Bosch. Něco nového?”

„Nic moc, Harry. Užíváš si to?”

Ruben rovnou Boschovi sděloval, že o jeho situací ví.

Bosch věděl, že mu teď nezbývá než jednat s Rubeném na rovinu. Do jisté míry.

„Není to zlé. Ale nemysli si, že ráno vyspávám.”

„Ne? A kvůli čemu vstáváš?”

„Vrtám se tak trochu v jednom starém případu, Leroyi.

Proto ti taky volám. Chci zkusit vystopovat pár starých čmuchalů. Myslel jsem si, že bys je mohl znát. Byli z Hollywoodu.”

„Jak se jmenujou?”

„Claude Eno a Jaké McKittrick. Vzpomínáš si na ně?”

„Eno a McKittrick, Ne… Vlastně jo, myslím, že na McKittricka si pamatuju. Odešel… tak před deseti patnácti lety. Myslím, že odjel zpátky na Floridu, Jo, na Floridu.

Zhruba rok dělal na loupežích a vraždách. Někdy ke konci.

Pokud jde o toho druhého…, na žádného Ena si nevzpomínám.”

„Nevadí, za pokus to stálo. Uvidím, co zjistím na Floridě. Díky, Leroyi.”

„Hele, Harry, o co vlastně jde?”

„Je to jen jeden starý případ, co jsem měl v šuplíku.

Aspoň se mám čím zabavit, než se dozvím, jak to se mnou bude.”

„Už něco víš?”

„Ještě ne, Posílají mě k psycholožce. Jestli se prokecám přes ni, vrátím se zpátky na oddělení. Uvidíme.”

„Jasně, tak hodně štěstí. Víš, když jsme tady s klukama tu historku slyšeli, mysleli jsme, že se poděláme smíchy.

Něco se k nám o tom Poundsovi doneslo. Je to vůl. Vedl sis dobře, chlapče.”

„No, doufejme, že jsem si nevedl tak dobře, že přijdu o práci.”

„Ále, to bude v pohodě. Pošlou tě párkrát do čínské čtvrti, dají tě trochu do pucu a vrátí zpátky do ringu. Ničeho se neboj.”

„Díky, Leroyi.”

Bosch zavěsil a začal se oblékat. Vzal si čistou košili a stejný oblek jako předchozího dne.

Nasedl do vypůjčeného mustanga, odjel do centra a příští dvě hodiny strávil v byrokratickém kolečku. Nejprve navštívil osobní oddělení v Parker Center, sdělil úřednici, co chce, a pak půl hodiny čekal na dozorčího úředníka, aby mu všechno znovu zopakoval. Dozorčí úředník mu sdělil, že tu jen marnil čas a že požadované informace dostane na městské radnici.

Bosch tedy přešel přes cestu k radničnímu křídlu, vyšel po schodech a zamířil přes tramvajovou dráhu na Mam Street k bílému obelisku městské radnice. Vyjel výtahem do osmého patra na finanční oddělení, ukázal u přepážky identifikační kartu a sdělil úřednici, že by měl možná v zájmu urychlení procesu hovořit nejprve s dozorčím úředníkem.

Dvacet minut čekal na chodbě v plastikovém křesílku, než byl uveden do malé kanceláře přeplněné dvěma stoly, Čtyřmi skříněmi na spisy a několika krabicemi na podlaze.

Za jedním ze stolů seděla obézní žena s bledou pletí, tmavými vlasy, kotletami a jemným náznakem kníru. Na podložce s kalendářem si Bosch všiml skvrny od jídla po nějaké dřívější nehodě. Na stole stála také litrová plastiková nádobka na pití se šroubovacím víčkem a slámkou.

Plastiková jmenovka na stole nesla jméno Mona Tozziová.

„Já jsem Carlina, dozorčí úřednice. Říkala mi, že jste policejní důstojník.” „Detektiv.”

Bosch sebral židli zpoza prázdného stolu a posadil se před tlustou ženu.

„Promiňte, ale Cassidy bude pravděpodobně tu židli potřebovat, až se vrátí. To je její stůl.” „A kdy se vrátí?”

„Každou chvíli. Šla si pro kávu.”

„No, když si pospíšíme, možná to budeme mít do té doby vyřízeno a já už tady nebudu.”

Tozziová se dala do smíchu typu „kdo si myslíš, že jsi?”, který zněl spíše jako chrochtání. Neřekla však nic.

„Poslední hodinu a půl jsem strávil snahou získat od města pár adres a místo toho jsem se jen seznámil s kupou lidí, kteří mě pořád posílají za někým jiným nebo mě nechávají čekat na chodbě. A nejhroznější na tom je, že já sám pracuji pro město, snažím se mu dát to nejlepší a ono teď na mě nemá ani chvilku času. Psycholožka mi říká, že mám tuhletu posttraumatickou stresovou nemoc a měl bych brát život trochu víc s nadhledem. Jenže já vám musím říct, Mono, že tohle mě teda neskutečně sere.”

Tozziová na něj chvíli zírala a pravděpodobně přemýšlela, zda by doběhla ke dveřím, kdyby se Bosch zbláznil a vrhl se na ni. Pak našpulila rty, čímž se náznak kníru změnil v plný knír, a dlouze potáhla ze slámky zastrčené v kelímku. Bosch viděl, jak jí přes slámku vtéká do hrdla krvavé zbarvená tekutina. Odkašlala a konejšivé promluvila.

„Víte co, detektive? Co kdybyste mi radši sdělil, co vlastně chcete zjistit?”

Bosch nasadil výraz plný naděje.

„Skvěle. Já věděl, že je tu někdo, komu na nás záleží.

Potřebuji získat adresy, na které jsou každý měsíc zasílány penze dvou bývalých policistů.”

Tozziová se zamračila a obočí se jí spojilo.

„Je mi líto, ale tyto adresy jsou přísně důvěrné.

Dokonce i v rámci města. Nemohu vám poskytnout…”

„Mono, já vám to vysvětlím. Jsem vyšetřovatel vražd.

A stejně jako vy pracuji pro město. Jsem na stopě jedné staré nevyřešené vraždy, kterou právě vyšetřuji. A potřebuji se poradit s detektivy, kteří na případu původně pracovali.

Hovoříme zde o případu, který je více než třicet let starý.

Tehdy byla zavražděna žena, Mono. Jenže já nemohu najít ty dva detektivy, kteří původně vraždu vyšetřovali, a tak mě lidé z osobního oddělení policie poslali sem. Potřebuji ty zasílací adresy. Pomůžete mi?”

„Detektive…, říkal jste Borsch?”

„Bosch.”

„Detektive Boschi, já vám taky něco vysvětlím. To, že pracujete pro město, vám ještě nedává přístup do utajených spisů. Já taky pracuji pro město a nemůžu přijít do Parker Center a říct: ,Ukažte mi tohle nebo ukažte mi tamto. Lidé mají právo na soukromí. Takže teď vám řeknu, co můžu udělat. A je to jediné, co můžu udělat. Pokud mi poskytnete ta dvě jména, zašlu oběma mužům dopis a požádám je, aby vám zavolali. Vy tím získáte potřebné informace a já ochráním jejich soukromí. Je to tak pro vás přijatelné? Ty dopisy odejdou ještě dnes. Slibuji.”

Tozziová se usmála, ale byl to nejfalešnější úsměv, jaký Bosch v poslední době viděl.

„Ne, to je pro mě zcela nepřijatelné, Mono. Vlastně jsem hluboce zklamán.”

„S tím nemohu nic dělat.”

„Ale můžete, copak to nevidíte?”

„Já tu mám práci, detektive. Jestli chcete, abych ty dopisy napsala, dejte mi ta jména. Jestli ne, je to vaše rozhodnutí.”

Bosch přikývl, že rozumí, zvedl z podlahy kufřík a položil si ho na klín. Všiml si, jak Tozziová vyskočila, když vztekle odcvakl zámky. Otevřel kufřík a vytáhl telefon.

Odklopil ho, zavolal k sobě domů a počkal, až se sepne záznamník.

Tozziová vypadala znepokojeně. „Co to děláte?”

Bosch jí gestem ruky umlčel.

„Ano, můžete mě přepojit na Whiteyho Springera?”

řekl do svého záznamníku.

Sledoval po očku reakci Tozziové, přestože se choval, jako že ho nezajímá. Poznal, že Tozziová to jméno zná.

Springer byl reportér Timesů, který psal o poměrech na radnici. Specializoval se na články o drobných úřednických rozmarech, o malém človíčkovi v soukolí byrokratického systému. Samotní úředníci si sice mohli dopřávat podobné vrtochy beztrestně, neboť se těšili ochraně zákona o státní službě, ale politici Springerův sloupek četli a měli obrovský vliv na přidělování postů, povyšování a personální přesuny na radnici. Úředník, kterého Springer ve svém sloupku potupil, si tak sice mohl být jist zaměstnáním, ale pravděpodobně se již nikdy nedočkal povýšení a nemohl ani zabránit městské radě, aby na něj poslala kontrolu nebo pozorovatele, jenž pak seděl v rohu a díval se mu přes rameno. Rozum proto napovídal držet se od Springerova sloupku co nejdál. Věděli to všichni, včetně Mony Tozziové.

„Ano, počkám,” řekl Bosch do telefonu. Obrátil se na Monu a dodal: „Tohle se mu bude líbit. Bude tam chlápek, co se snaží vyřešit vraždu, rodina oběti, která třiatřicet let čeká na pravdu o její smrti, a pak byrokratka, co sedí v kanceláři, ucucává z kelímku ovocný punč a neposkytne tomu chlápkovi adresy, které potřebuje, aby mohl promluvit s policisty, kteří na tom případu pracovali. Já nejsem novinář, ale myslím, že to bude sloupek jako řemen.

Springer se zblázní štěstím. Co myslíte vy?”

Usmál se a sledoval, jak Monin obličej červená stejně jako její ovocný punč. Věděl, že to zabralo.

„No dobrá, položte ten telefon,” řekla.

„Cože? Proč?”

„POLOŽTE HO! Zavěste a já vám ty informace poskytnu.”

Bosch zavěsil a zaklapl telefon.

„Dejte mi ty jména.”

Bosch jí předal jména policistů, Mona nasupeně vstala a mlčky odešla z kanceláře. Jen stěží se vešla vedle stolu, ale obratně se mu vyhnula jako balerína pohybem, který měla naučený častým opakováním.

„Jak dlouho to potrvá?” zeptal se Bosch.

„Až to bude, tak to bude,” odpověděla u dveří, aby se pokusila získat zpět alespoň trochu úřednické nadutosti.

„Ne, Mono, máte deset minut. Víc ne. Pak už se sem radši ani nevracejte, protože tu na vás bude čekat Whitey.”

Tozziová se zarazila a pohlédla na Bosche. Bosch mrkl.

Když odešla, vstal, obešel ze strany stůl a posunul ho asi o pět centimetrů blíže k protější zdí, čímž zúžil uličku vedoucí k její židli.

Mona se vrátila za sedm minut a nesla kus papíru.

Bosch ovšem viděl, že nastal nějaký problém. Mona měla na tváři vítězoslavný výraz. Bosch si vzpomněl na tu ženskou, kterou nedávno soudili za to, že uřízla svému manželovi penis. Když s ním vyběhla ze dveří, dost možná se tvářila stejně.

„Máte malý problém, detektive Borschi.”

„Jaký?”

Mona vyrazila kolem stolu a vrazila stehnem do umakartového rohu. Působilo to spíše rozpačitě než bolestivě. Mona musela rozhodit ruce, aby udržela rovnováhu, a síla nárazu otřásla stolem a převrhla kelímek.

Rudá tekutina začala vytékat ze slámky na podložku.

„Sakra!”

Mona rychle překonala zbytek cesty za stůl a postavila kelímek. Než se znovu posadila, podívala se na stůl v podezření, že s ním někdo pohnul.

„Jste v pořádku?” zeptal se Bosch. „Co je za problém s těmi adresami?”

Mona ignorovala jeho první otázku, zapomněla na rozpaky, pohlédla na Bosche a usmála se. Sedla si na židli a během řeči otevřela šuplík ve stole a vytáhla hrst ubrousků ukradených v jídelně.

„Problém je v tom, že v dohledné době zřejmě nebudete mluvit s někdejším detektivem Claudem Enem.

Aspoň si to nemyslím.”

„Je mrtvý.”

Mona začala utírat skvrnu.

„Ano. Penzi dostává vdova.”

„A co McKittrick?”

„S McKittrickem je to možné. Mám tu jeho adresu. Je na Floridě. Ve Venice.”

„Na Floridě,” opakoval Bosch.

„To je takový stát na druhém konci země,” dodala Mona posměšně.

„Já vím, kde to je.”

„Jo, a ještě něco. Místo adresy tu mám jen poštovní přihrádku. Je mi líto.”

„Jo, to se vsadím. A co telefon?”

Tozziová odhodila mokré ubrousky do odpadkového koše v rohu.

„Telefonní číslo nemáme. Zkuste to na informacích.”

„Zkusím. Píše se tam, kdy odešel do důchodu?”

„Na to jste se mě neptal.”

„Tak mi dejte, co máte.”

Bosch věděl, že by mohl získat víc, že tam někde určitě mají McKittrickovo telefonní číslo, jenže byl v nevýhodě, protože šlo o neschválené vyšetřování. Kdyby zatlačil na pilu příliš, mohli by jeho činnost odhalit a poté zastavit.

Mona mu poslala papír po stole a Bosch si ho prohlédl.

Byly na něm dvě adresy: McKittrickova poštovní přihrádka a domovní adresa Enovy vdovy v Las Vegas. Vdova se jmenovala Olivě.

Bosche něco napadlo.

„Kdy posíláte šeky s penzemi?”

„Zvláštní, že se ptáte.”

„Proč?”

„Protože dneska je poslední den v měsíci. A my je vždycky posíláme poslední den v měsíci.”

Tohle byl průlom a Bosch cítil, že si ho zasloužil, že se k němu poctivě dopracoval. Sebral papír, který mu Tozziová podala, vložil ho do kufříku a vstal.

„Jednat s městskými úředníky je vždycky velká radost.”

„Nápodobně. A ještě něco, detektive. Mohl byste vrátit tu židli na místo, odkud jste ji sebral? Jak říkám, Cassidy ji bude potřebovat.”

„Zajisté. Mono. Omlouvám se za zapomnětlivost.”

15

Po záchvatu byrokratické klaustrofobie dospěl Bosch k závěru, že potřebuje na vzduch. Sjel výtahem do vestibulu a vyšel hlavními dveřmi na Spring Street. Jakmile se ocitl venku, poslal ho jeden člen ostrahy podél pravé strany vchodu do budovy se širokým schodištěm, protože na levé straně se právě natáčel film. Bosch sešel ze schodů, sledoval, co filmaři dělají, a pak se rozhodl pro malou přestávku na cigaretu.

Posadil se na betonovou obrubu podél schodiště a zapálil si. Právě se natáčela scéna, během níž se skupina herců představujících reportéry vyřítila ze schodů městské radnice a zahrnula otázkami dva muže, kteří právě vystupovali z auta u obrubníku. Režisér nechal scénu dvakrát nacvičit a pak ji dvakrát natočil, zatímco Bosch stihl vykouřit dvě cigarety. Reportéři pokaždé ječeli na dvojici mužů totéž.

„Pane Barrsi, pane Barrsi, udělal jste to? Udělal jste to?”

Oba muži odmítli odpovědět, prodrali se davem a vyšli po schodišti s reportéry v závěsu. Během jedné klapky jeden z reportérů při couvání klopýtl, upadl na záda na schodiště a byl takřka ušlapán davem. Režisér však nechal záběr běžet -

snad se domníval, že reportérův pád dodá scéně nádech opravdovosti.

Bosch pochopil, že filmaři využívají schodiště a průčelí městské radnice pro natáčení záběrů ze soudní budovy. Muži vystupující z auta pak představovali obžalovaného a dobře placeného advokáta. Bosch věděl, že radnice se k podobným záběrům často využívá, protože připomíná soudní budovu více než jakákoliv skutečná soudní budova ve městě.

Po druhé klapce přestalo Bosche natáčení bavit, přestože odhadoval, že klapek bude ještě mnoho. Vstal a přes First Street došel na Los Angeles Street, odkud se vrátil do Parker Center. Cestou byl pouze čtyřikrát požádán o drobné, což bylo na centrum města nízké číslo a dost možná šlo o náznak zotavující se ekonomiky. Ve vestibulu policejní budovy minul řadu telefonních automatů, ale pak se z náhlého popudu otočil, zvedl jedno ze sluchátek z vidlice a vytočit číslo 305-555-1212. Během služby několikrát jednal s metropolitní policií v Miami a předčíslí 305 bylo jediné floridské předčíslí, které mu ihned přišlo na mysl. Když se mu ozvala spojovatelka, požádal o Venice a žena mu oznámila, že toto město má předčíslí 813.

Vytočil nové číslo a spojil se s informacemi ve Venice.

Nejprve se spojovatelky zeptal na nejbližší velké město u Venice. Spojovatelka mu sdělila, že je to Sarasota, a on se zeptal na nejbližší velké město u ní. Teprve když žena řekla St. Petersburg, začal se Bosch trochu orientovat. Věděl, kde se St. Petersburg nachází na západním pobřeží Floridy, protože si vzpomněl, že tam Dodgeři občas hrají jarní přípravné zápasy a on si to město jednou vyhledal na mapě.

Nakonec sdělil operátorce McKittrickovo jméno a záhy se mu ozval elektronický hlas se zprávou, že požadované číslo bylo na žádost uživatele vyňato ze seznamu. Bosch přemýšlel, zda by mu číslo nemohl opatřit některý z detektivů floridské policie, s nimiž telefonicky jednal. Stále neměl přesnou představu, kde se Venice nachází nebo jak daleko je od Miami. Ale pak se rozhodl, že to nechá být.

McKittrick si dal záležet, aby se dal jen těžko kontaktovat.

Používal poštovní přihrádku a jeho číslo nebylo v seznamu.

Bosch netušil, proč policista ve výslužbě přijal taková opatření ve státě vzdáleném téměř pět tisíc kilometrů od místa, kde kdysi pracoval, ale byl si jist, že nejspolehlivější bude navštívit McKittricka osobně. I kdyby totiž Bosch sehnal číslo, McKittrick se mohl telefonátu snadno vyhnout.

Když se mu však někdo postaví před dveře, je to něco jiného. Kromě toho měl Bosch jistou stopu: věděl, že McKittrickův šek s penzí je právě v poště na cestě do jeho poštovní přihrádky. Byl si jist, že toho může využít k McKittrickově nalezení.

Připnul si na oblek identifikační průkaz a vyšel na oddělení vědeckého vyšetřování. Ženě za přepážkou sdělil, že musí hovořit s někým od latentních otisků, protáhl se polovičními dveřmi a prošel chodbou do otiskové laboratoře, jak to činil vždy, aniž by čekal na ženino svolení.

Laboratoř tvořila velká místnost se dvěma řadami pracovních stolů, nad nimiž visely zářivky. Na konci místnosti se nacházely dva stoly s počítačovými terminály napojenými na databázi AFIS. Za nimi pak byla prosklená místnost se servery. Na skle se srážela voda, protože v místnosti se servery byla udržována nižší teplota než ve zbytku laboratoře.

Jelikož byla právě přestávka na oběd, seděl v laboratoři jen jediný technik, kterého Bosch neznal. Bosch měl sto chutí otočit se a vrátit se později, až bude v laboratoři někdo další, ale vtom technik zvedl hlavu od jednoho z terminálů a uviděl ho. Byl to vysoký vyzáblý muž s brýlemi a obličejem, který mu v mládí zpustošilo akné. Podobaná tvář mu propůjčovala trvale mrzutý výraz.

„Ano?”

„Totiž, nazdar, jak se vede?”

„Vede se dobře. Co si přejete?”

„Jsem Harry Bosch z hollywoodské divize.”

Natáhl ruku. Muž na chvíli zaváhal a pak mu ji zkusmo stiskl.

„Brad Hirsch.”

„Jo, myslím, že jsem už vaše jméno zaslechl. Nikdy jsme spolu nepracovali, ale to je zřejmě jen otázka času.

Dělám na vraždách, takže tady dřív nebo později pracuju prakticky s každým.”

„Zřejmě ano.”

Bosch se posadil na židli vedle počítačového modulu a položil si na klín kufřík. Všiml si, že se Hirsch dívá na modrou počítačovou obrazovku. Zdálo se, že pohled na ni je pro něj přijatelnější než pohled na Bosche.

„Vlastně jsem přišel proto, že u nás v Pozlátkové je teď docela klid. Takže procházím pár starých případů. A přitom jsem narazil na tenhle z roku šedesát jedna.”

„Šedesát jedna?”

„Jo, je starej. Jedna ženská… Příčinou smrti byla poranění způsobená hrubou silou a pak zakamuflovaná tak, aby to vypadalo jako uškrcení, jako sexuálně motivovaný zločin. Nikdy však nikoho nezatkli. Vyšetřování nikam nevedlo. Vlastně mám pocit, že od ověřovací zprávy v šedesátém druhém se na ten případ nikdo pořádně nepodíval. To je docela dlouho. No a důvod, proč jsem tady, je, že policie tenkrát sejmula na místě činu slušnou řádku otisků. Hromadu částečných a pár plných. Mám je tady s sebou.”

Bosch vytáhl z kufříku zažloutlou otiskovou kartu a podal ji Hirschovi. Hirsch se na ni podíval, ale nevzal si ji.

Otočil se zpátky k počítačové obrazovce, takže mu Bosch musel kartu položit přímo na klávesnici před něj.

„Jak jistě víte, v té době jsme ještě neměli ty fantastické počítače a všechnu tu technologii, co tady máte dneska. V té době se otisky pouze porovnávaly s otisky podezřelého. Když nesouhlasily, šel obviněný domů, otisky se prostě strčily do obálky a od té doby už jen ležely ve spise. A tak mě napadlo, že bychom mohli…”

„Chcete, abych vám ty otisky sjel přes AFIS.” „Jo, přesně tak. Chci to prostě zkusit. Roztočíme kola a uvidíme, jestli budeme mít štěstí a ulovíme stopaře na informační dálnici. Už se to tu stalo. Edgar s Burnsem od nás z Hollywoodu tento týden díky AFISu dopadli jednoho dávného pachatele. Mluvil jsem s Edgarem a on mi říkal, že podle jednoho z vašich kluků tady, myslím, že to byl Donovan, má počítač přístup k milionům otisků z celé země.”

Hirsch nevzrušeně přikývl.

„A v databázi nejsou jen soubory zločinců, že?” zeptal se Bosch. „Máte tam prý armádu, bezpečnostní složky, státní zaměstnance, všecko. Je to tak?”

„Ano, je to tak. Ale musíte pochopit, detektive Boschi…” „Harry.”

„Dobrá, Harry. Tohle je skvělá pomůcka, která se neustále zlepšuje. V tom máte sice pravdu, ale stále zde hraje roli lidský a časový faktor. Srovnávací otisky se musí naskenovat a zakódovat a jejich kódy se pak musí zadat do počítače. A právě teď máme spuštěnou záložní verzi, která trvá dvanáct dní.”

Hirsch ukázal na stěnu nad počítačem. Visela tam cedule s vyměnitelnými číslicemi. Stejná jako cedule v odborové kanceláři, která ukazovala počet dnů od posledního úmrtí při výkonu služby.

AUTOMATIZOVANÝ SYSTÉM IDENTIFIKACE

OTISKŮ

Zpracování požadavků na hledání trvá 12 dní Výjimky se nepřipouštějí!

„Takže chápejte, že nemůžeme vzít každého, kdo sem přijde, a postavit ho na začátek fronty. Jestli si chcete vyplnit žádost o vyhledání, můžu vám…”

„Podívejte, já vím, že jsou i výjimky. A zvlášť u vražd.

Bumsovi s Edgarem to taky někdo onehdy sjel. Nemuseli čekat dvanáct dní. Vyřídili jim to okamžitě a oni pak vyřešili tři vraždy. Jen tak.”

Bosch luskl prsty. Hirsch se na něj podíval a pak se otočil zpátky k počítači.

„Ano, jsou i výjimky. Ale ty přicházejí shora. Jestli si chcete promluvit s kapitánkou LaValleyovou, možná vám to schválí. Jestli…”

„Ale Burns s Edgarem s ní nemluvili. Někdo jim to zkrátka zařídil.”

„Pak to ovšem bylo proti předpisům. Museli znát někoho, kdo to pro ně udělal.”

„Já znám vás, Hirschi.”

„Tak si vyplňte tu žádost a já uvidím, co se…”

„Jak dlouho to vlastně trvá, deset minut?”

„Ne. Ve vašem případě mnohem déle. Ta vaše otisková karta je vykopávka. Je strašně zastaralá. Musel bych ji projet Hvescanem, který přiřadí jednotlivým otiskům kódy. A tyto kódy bych pak musel ručně vložit do počítače. Podle toho, nakolik byste zúžil okruh pátrání, by to pak mohlo trvat zhruba…”

„Já nechci žádné zúžení. Chci je porovnat se všemi databázemi.”

„V tom případě to může počítači trvat tak třicet čtyřicet minut.”

Hirsch si prstem posunul brýle na nose, jako by chtěl zdůraznit své odhodlání neporušit předpisy.

„Víte, Bradě,” řekl Bosch „problém je, že nevím, kolik času na to budu mít. Ale rozhodně ne dvanáct dní. To v žádném případě. Pracuji na tom případu, protože mám čas, ale stačí jeden telefonát a bude konec, odvolají mě z něj.

Tak to na vraždách chodí, víte? Takže jste si jist, že s tím opravdu nemůžeme vůbec nic udělat?”

Hirsch se ani nepohnul a jen zíral na modrou obrazovku. Připomínal Boschovi dítě v mateřské školce, které se doslova vypne jako počítač, když se mu spolužáci posmívají.

„Co právě děláte, Hirschi? Mohli bychom to vyřídit hned teď.”

Hirsch na Bosche dlouze pohlédl a pak promluvil.

„Mám práci. A poslyšte, Boschi, já vím, kdo jste, jasné? Ta vaše historka o vytahování starých případů je sice zajímavá, ale já vím, že je to lež. Vím, že máte zátěžové volno. Nějak se to tu rozkřiklo. Takže byste tu vůbec neměl být a já bych s vámi vůbec neměl mluvit. Mohl byste mě tedy laskavě nechat na pokoji? Nechci se dostat do potíží.

Nechci, aby si o mně lidé udělali špatný obrázek, víte?”

Bosch se na něj podíval, ale Hirschovy oči se opět přesunuly k počítačové obrazovce.

„Dobrá, Hirschi, řeknu vám, jak je to doopravdy.

Jednou…” „Já už opravdu nechci poslouchat žádné historky, Boschi. Co kdybyste radši…”

„Jen vám řeknu ten příběh a pak odejdu, dobře? Jen ten jeden příběh.”

„Dobrá, Boschi, dobrá. Řekněte mi ten příběh.” Bosch se na něj mlčky díval a čekal, až s ním Hirsch naváže vizuální kontakt, ale technikovy oči setrvávaly na počítačové obrazovce, jako by to byla bezpečnostní clona.

Bosch začal přesto vyprávět.

„Jednou kdysi dávno, když mi bylo necelých dvanáct, jsem se koupal v bazénu. Byl jsem pod vodou, ale měl jsem otevřené oči. Když jsem se podíval nahoru, viděl jsem skrz vodu na okraj bazénu. A najednou se tam objevila taková temná postava. Bylo docela těžké poznat, kdo to je, protože se ten obraz celý vlnil a tak. Ale poznal jsem, že je to chlap, přestože u bazénu žádný chlap neměl být. A tak jsem vyplaval na hladinu, abych se nadechl, a měl jsem pravdu.

Opravdu to byl muž. Měl na sobě tmavý oblek. Natáhl ruku a popadl mě za zápěstí. Já být jen šlachovitý malý prcek, takže mě snadno vytáhl z vody, přehodil mi přes záda ručník, odvedl mě k židličce a tam mí to řekl… Řekl mi, že mi umřela máma. Zavraždili ji. Říkal, že se neví, kdo to udělal, ale ať už to byl kdokoliv, nechal na místě činu otisky. Povídá: Neboj se, hochu, máme otisky a ty mají cenu zlata. Dostaneme ho. Přesně si na ta slova vzpomínám.

„Dostaneme ho. Jenže ho nikdy nedostali. A já to teď hodlám napravit. To je můj příběh, Hirschi.”

Hirschovy oči sklouzly k zažloutlé otiskové kartě na klávesnici.

„Poslyšte, detektive, to je sice smutný příběh, ale já vám pomoct nemůžu. Je mi líto.”

Bosch na něj chvíli zíral a pak se pomalu postavil.

„Nezapomeňte si tu kartu,” připomněl mu Hirsch, sebral kartu a podal ji Boschovi.

„Nechám ji tady. Vy uděláte, co je správné, Hirschi.

Poznám to.”

„Ne, vezměte si ji. Nemůžu vám…”

Nechávám ji tady!”

Síla Boschova hlasu šokovala i jeho samotného a zdálo se, že Hirsche přímo vyděsila. Položil kartu zpátky na klávesnici. Po několika vteřinách mlčení se Bosch předklonil a tiše promluvil.

„Každý chce mít šanci udělat správnou věc, Hirschi.

Má pak dobrý vnitřní pocit. A i když to vždycky nemusí být přesně podle předpisů, někdy se člověk musí spolehnout na vnitřní hlas, který mu napoví, co má dělat.”

Bosch se znovu napřímil a vytáhl náprsenku a pero.

Našel v náprsence vizitku, napsal na ni pár čísel a položil ji na klávesnici vedle otiskové karty.

„Tohle je číslo na mobilní telefon a tohle domů. Do kanceláře mi nevolejte, víte, že tam nebudu. Cekám na váš telefonát, Hirschi.”

Pomalu odešel z laboratoře.

16

Zatímco čekal na výtah, usoudil, že jeho snaha přesvědčit Hirsche vyzněla naprázdno. Hirsch byl typem člověka, u něhož jizvy na zevnějšku maskovaly daleko hlubší jizvy uvnitř. Na oddělení byla spousta takových lidí.

Hirsch byl od mládí zastrašován svým vlastním obličejem.

Pravděpodobně to byl poslední člověk, který by se odvážil proniknout přes hranice své práce nebo pravidel. Prostě jen další policejní automat. Udělat správnou věc pro něj znamenalo Bosche zcela ignorovat. Nebo ho rovnou udat.

Bosch znovu zmáčkl knoflík výtahu a zvažoval, co ještě může udělat. Hledání v AFISu bylo na dlouhé lokte, ale Bosch ho chtěl přesto podstoupit. Byla to střelba od pasu, ale žádné důkladné vyšetřování střelbu od pasu nepodceňovalo. Bosch se rozhodl, že dá Hirschovi den a pak na něj znovu vybafne. A když to nezabere, zkusí jiného technika. Bude je zkoušet všechny, dokud nakonec nedostane otisky pachatele do toho stroje.

Dveře výtahu se konečně otevřely a Bosch se protlačil dovnitř. Toto byla jedna z mála věcí, na které se člověk mohl v Parker Center spolehnout. Policisté, náčelníci a dokonce i politické mocenské struktury přicházely a odcházely, ale výtahy se stále pohybovaly pomalu a stále byly přeplněné, když k vám konečně dorazily. Bosch stiskl neprosvětlené tlačítko s písmenem S, dveře výtahu se pomalu zavřely a čtvercová kabina začala klesat. Zatímco všichni stáli a prázdně zírali na postupně prosvětlované Číslice nad dveřmi, Bosch se díval na svůj kufřík. Nikdo ve stěsnaném prostoru nepromluvil. Až když kabina zpomalila před další zastávkou, zaslechl Bosch zezadu své křestní jméno. Lehce otočil hlavu, neboť si nebyl jistý, zda někdo mluví k němu, nebo zda jeho jméno směřovalo k někomu jinému.

Jeho oči spočinuly na zástupci náčelníka Irvinu S.

Irvingovi, který stál v zadní části výtahu. Kývli na sebe právě ve chvíli, kdy se dveře výtahu otevřely v přízemí.

Bosch přemýšlel, zda si Irving všiml, že Bosch mačká tlačítko suterénu. Neexistoval důvod, proč by měl člověk na nedobrovolném zátěžovém volnu sjíždět do suterénu.

Bosch usoudil, že výtah byl příliš nabitý, než aby Irving viděl, jaké tlačítko Bosch zmáčkl. Vystoupil z výtahu do výklenku u hlavního vestibulu. Irving vyrazil za ním a dohonil ho.

„Dobrý den, šéfe.”

„Co vás sem přivádí, Harry?”

Irving se zeptal nenucené, ale jeho otázka naznačovala, že náčelník jeví o Bosche více než jen zdvořilostní zájem.

Vyrazili k východu a Bosch si narychlo vymyslel vhodnou historku.

„Jedu dneska do čínské čtvrti, a tak jsem se tu stavil na mzdovém. Chtěl jsem, aby mi posílali šek s výplatou domů, a ne do Hollywoodu, protože si nejsem jistý, kdy se tam vrátím.”

Irving přikývl a Bosch si byl jist, že mu to zbaštil.

Irving byl zhruba stejně velký jako Bosch, ale budil pozornost dokonale oholenou hlavou. Tento rys mu spolu s pověstí nesmlouvavosti vůči zkorumpovaným policistům získal na oddělení přezdívku „pan čistý”.

„Tak vy jdete dneska do Číny? Myslel jsem, že tam chodíte v pondělky, středy a pátky. Aspoň jsem to tak schvaloval.”

„Ano, takový mám rozvrh. Ale psycholožka tam měla dneska okno a chtěla, abych přišel.”

„No to rád slyším, že tak dobře spolupracujete. Co to máte s rukou?”

„Co, tohle?” Bosch zvedl ruku, jako by patřila někomu jinému a on si jí na konci paže všiml až nyní. „Trochu jsem během volna pracoval kolem domu a pořezal jsem se o kus střepu. Pořád ještě uklízím po zemětřesení.”

„Aha.”

Bosch usoudil, že tohle už Irving nezbaštil. Ale bylo mu to úplně fuk.

„Jdu si dát rychle oběd na náměstí,” řekl Irving.

„Nechcete jít se mnou?”

„Díky moc, šéfe. Ale už jsem jedl.”

„No dobrá, tak na sebe dávejte pozor. Myslím to doslova.”

„Budu. Díky.”

Irving vyrazil ven, ale pak se zastavil.

„Víte, postupujeme ve vaší situaci poněkud odlišně, protože doufám, že se budete moci vrátit na vraždy do Hollywoodu bez jakékoliv změny hodnosti nebo postavení.

Čekám na zprávu od doktorky Hinojosové, ale chápu, že to potrvá ještě nejméně několik týdnů.“

„Ona mi to taky tvrdí.”

„Víte, pokud se k tomu uvolíte, velmi by vám prospěla omluva ve formě dopisu poručíku Poundsovi, Pokud dojde na nejhorší, budu ho muset nějak umluvit, aby si vás na oddělení nechal. To bude ze všeho nejtěžší. Myslím, že získat doporučení od doktorky nebude takový problém.

Mohl bych dát poručíku Poundsovi vaše přijetí jednoduše rozkazem, ale tím by se napětí nezmírnilo. Raději bych to vyřešil tak, aby váš návrat přijal sám a všichni by byli spokojení.”

„Slyšel jsem, že už má za mě náhradu.”

„Pounds?”

„Dal k mému parťákovi někoho od aut. To mi moc nepřipadá, že by můj návrat očekával nebo plánoval, Šéfe.”

„No, to je pro mě novinka. Promluvím s ním o tom. A co říkáte na ten dopis? Mohl by vám v této situaci nesmírně pomoci.”

Bosch před odpovědí zaváhal. Věděl, že mu chce Irving pomoci. Oba muže spojovalo nevyslovené pouto.

Kdysi byli na oddělení úhlavními nepřáteli. Pohrdání se vsak pomalu rozplynulo v příměří, z něhož dnes zůstal už jen ostražitý vzájemný respekt.

„Budu o tom uvažovat, šéfe,” řekl Bosch nakonec.

„Dám vám vědět.”

„Výborně. Víte, Harry, pýcha vstupuje do cesty mnoha správným rozhodnutím. Nedopusťte, aby se to stalo i vám.”

„Budu na to myslet.”

Bosch sledoval, jak Irving odchází kolem fontány s památníkem věnovaným policistům zabitým při výkonu služby. Díval se, jak náčelník vyráží na Temple Street a pak přes Los Angeles Street na náměstí, kde stály celé šiky restaurací s rychlým občerstvením. Teprve pak Bosch usoudil, že je vzduch čistý, a obrátil se zpátky.

Vyhnul se dalšímu čekání na výtah a sešel do suterénu po schodech.

Většinu podzemního podlaží Parker Center zabíralo Oddělení pro sklad důkazů. Nacházelo se zde sice několik dalších kanceláří, například Oddělení pro uprchlé osoby, ale celé podlaží bylo veskrze klidné. Na dlouhé chodbě se žlutým linoleem nebyl žádný ruch a Bosch se dostal k dvojitým ocelovým dveřím OSD, aniž by potkal kohokoliv známého.

Policejní oddělení uchovávalo fyzické důkazy z vyšetřování, která dosud nebyla postoupena okresnímu či městskému státnímu zástupci. Jakmile k tomu došlo, důkazy se obvykle přesunuly na státní zastupitelství.

Díky tomu se stal z oddělení jeden velký chrám zmaru.

Za ocelovými dveřmi, které právě Bosch otevřel, se nacházely fyzické důkazy z tisíců nevyřešených zločinů.

Zločinů, které nikdy neskončily trestním stíháním. Tohle místo nezdarem dokonce páchlo. Jelikož se nacházelo v suterénu budovy, vznášel se zde vlhký zápach, který si Bosch vždy spojoval se žluklým pachem nedbalosti a rozkladu. A beznaděje.

Bosch vešel do malé místnosti, která byla v podstatě klecí obehnanou drátěným pletivem. Na druhé straně se nacházely další dveře, které však byly opatřeny cedulí s nápisem POUZE PRO ZAMĚSTNANCE OSD. Do pletiva byla vystříhána dvě okna. Jedno bylo zavřené, za druhým seděl uniformovaný policista a právě luštil křížovku. Mezi oběma

okny

visela

další

cedule

s

nápisem

NESKLADOVAT NABITÉ STŘELNÉ ZBRANĚ. Bosch přistoupil k otevřenému oknu a opřel se o pult. Policista doplnil slovo v křížovce a zvedl hlavu. Bosch si všiml, že jmenovka na jeho uniformě nese jméno Nelson. Nelson si zase přečetl Boschův identifikační průkaz, takže se ani Bosch nemusel obtěžovat s představováním. Fungovalo to bezvadně. „Hyjer… on… jak se to čte?” „Hieronymus. Jako autobus.”

„Hieronymus. Nejmenuje se tak jedna rokenrolová skupina?” „Možná.”

„A co si přejete, Hieronymusi z Hollywoodu?”

„Mám takový dotaz.”

„Spusťte.”

Bosch položil na pult růžovou kartu pro registraci důkazů. „Chci si vytáhnout box z tohoto případu. Je pěkně starý. Budete ho tu ještě někde mít?”

Policista sebral kartu, prohlédl si ji, a když uviděl rok, hvízdl. Zapsal si číslo případu do knihy žádostí a řekl: „Měl by tu být. Nevidím důvod, proč by neměl. Odsud se nic nevyhazuje. Jestli se chcete mrknout na případ černé Dahlie, máme ho tu. To je nějakých padesát let a něco. A máme tu i starší. Jestli nebyl vyřešen, máme ho tu.”

Vzhlédl na Bosche a zamrkal.

„Hned se vrátím. Zatím si vyplňte žádost.”

Ukázal perem z okna na pultík u zadní stěny, kde ležely standardní formuláře. Vstal a zmizel od přepážky.

Bosch slyšel, jak ječí na někoho vzadu.

„Charlie! Cháár-lííe!”

Z hlubin oddělení se ozvala nezřetelná odpověď.

„Pojď k okýnku!” volal Nelson. „Já jdu ke stroji času.”

Bosch již o stroji času slyšel. Jednalo se o golfový vozík, který se používal k výletům do temných zákoutí skladovacích prostor. Čím starší byl hledaný případ, čím hlouběji do minulosti se vracel, tím dále se nacházel od čelních přepážek. A stroj času k němu policisty vozil.

Bosch přistoupil k pultíku, vyplnil formulář, natáhl se do okénka a položil formulář na křížovku. Během čekání se rozhlédl kolem sebe a všiml si další cedule na zadní stěně.

NARKOTIKA SE VYDÁVAJÍ POUZE NA FORMULÁŘ

492. Bosch neměl tušení, co je to za formulář. Někdo prošel ocelovými dveřmi a v ruce držel spis. Byl to detektiv, kterého Bosch neznal. Otevřel spis na pultíku, vyhledal číslo případu a vyplnil formulář. Nato se odebral k přepážce, jenže po Charliem nebylo ani vidu, ani slechu. Po několika minutách se detektiv otočil k Boschovi.

„Pracuje tu vůbec někdo?”

„Jo, jeden chlápek mi jel pro box. A říkal druhému, aby to tu hlídal. Nevím, kde může být.”

„Sakra.”

Detektiv ostře zaklepal na přepážku. Za několik minut se v okénku objevil další uniformovaný policista. Byl to starý policajtský pes s bílými vlasy a hruškovitým obličejem. Bosch odhadoval, že ten člověk pracuje v suterénu už celá léta. Pleť měl bílou jako upír. Převzal žádost druhého detektiva a zmizel. Bosch s druhým detektivem pak museli společně čekat. Bosch poznal, že si ho druhý muž prohlíží, ale dělal, že si toho nevšímá.

„Vy jste Bosch, že?” zeptal se konečně muž. „Z

Hollywoodu.”

Bosch přikývl. Muž natáhl ruku a usmál se. „Tom North, z Pacifiku. My se ještě neznáme.” „Ne.”

Bosch si s mužem potřásl rukou, ale nebyl ze seznámení právě nadšen.

„Ještě se sice neznáme, ale než jsem se dostal na vraždy na Pacific, dělal jsem šest let vloupačky v Devonshire. A víte, kdo mi tam tehdy dělal šéfa?”

Bosch zavrtěl hlavou. Nevěděl a bylo mu to jedno, ale North jako by si toho nevšiml.

„Pounds. Poručík Harvey Pounds zvaný Docent -

sakra. Tak tenhle mi dělal šéfa. Doslechl jsem se, jak jste ho zřídil. Prý jste mu doslova prohodil ksicht oknem. To je teda skvělý, Člověče, to je vážné skvělý. Jen tak dál. Mohl jsem se umlátit smíchy, když jsem to slyšel.”

„No to jsem rád, že jsem vás pobavil.”

„Ne, vážně, já vím, že vás teď za to popotahujou. To jsem se taky doslechl. Ale chtěl jsem, abyste věděl, že jste mi tím strašně zlepšil náladu a že za váma stojí spousta lidí.”

„Díky.”

„A co tu vlastně děláte? Slyšel jsem, že jste dostal padesát-jedna-padesátku.”

Bosche znepokojovalo vědomí, že na oddělení existují lidé, jež vůbec nezná a kteří přesto vědí, co se mu stalo a v jaké je situaci. Pokusil se zachovat klid.

„Poslyšte, já…”

„Boschi! Máte tu ten box!”

Byl to cestovatel v čase Nelson. Stál u okna a prostrkával přes něj světle modrou krabici. Box byl velký zhruba jako krabice na boty a byl převázán červenou páskou, která již praskala věkem. Krabice vypadala, jako by ji někdo popráškoval. Bosch se ani nenamáhal dokončit větu. Mávl na Northa a odešel k okénku.

„Tady to podepište,” řekl Nelson a položil na krabici žlutou kartu. Z krabice se zvedl malý obláček prachu a Nelson ho odmávl rukou. Bosch podepsal kartu a oběma rukama sebral krabici. Otočil se a viděl, že si ho North pozorně prohlíží. Detektiv chápavě kývl. Zdálo se, že ví, že na otázky teď není správná doba. Bosch jeho kývnutí opětoval a zamířil ke dveřím.

„Eh, Boschi?” řekl North. „Vlastně jsem to tak nemyslel. To s tou padesát-jedna-padesátkou. Nechtěl jsem se vás dotknout, víte?”

Bosch na něj vytřeštil oči a zatlačil zády do dveří.

Neřekl však nic. Vyrazil do chodby a oběma rukama přitom svíral box, jako by obsahoval něco drahocenného.

17

Carmen Hinojosová seděla v čekárně, když tam Bosch s několikaminutovým zpožděním dorazil. Uvedla ho dovnitř a odbyla mávnutím ruky jeho omluvu za zpoždění, jako by byla zcela zbytečná. Měla na sobě tmavě modrý kostým, a když kolem ní Bosch procházel do dveří, ucítil lehkou mýdlovou vůni. Znovu si vybral místo na pravé straně stolu u okna.

Hinojosová se usmála a Bosch přemýšlel proč. Na druhé straně jejího stolu stály dvě židle. Během všech tří schůzek si Bosch vždy vybral stejnou židli, židli u okna.

Napadlo ho, jestli si toho Hinojosová všimla a co to asi znamená, pokud vůbec něco.

„Jste unavený?” zeptala se. „Vypadáte, že jste toho včera v noci moc nenaspal.”

„Myslím, že nenaspal. Ale nic mi není.”

„Změnil jste nějak názor v otázce, kterou jsme včera probírali?”

„Ne, vlastně ne.”

„Takže v tom soukromém pátrání pokračujete?”

„Zatím.”

Hinojosová kývla způsobem, který mu prozradil, že jeho odpověď očekávala.

„Dnes si chci promluvit o vaší matce.”

„Proč? To nijak nesouvisí s tím, proč jsem tady, proč mám nucené volno.”

„Myslím, že je to důležité. Myslím, že nám to pomůže dobrat se k příčině toho, co se s vámi děje a co vás přimělo zahájit vaše soukromé vyšetřování. Mohlo by to vysvětlit spoustu vašich nedávných činů.”

„To pochybuju. A co chcete vědět?”

„Když jste se mnou včera mluvil, učinil jste několik narážek na její životní styl, ale nikdy jste se neodhodlal a otevřeně neřekl, co dělala a Čím byla. Když jsem se nad tím po schůzce zamýšlela, napadlo mě, jestli vám nečiní problémy akceptovat, čím vlastně byla. A to do té míry, že nejste schopen vyslovit, že…”

„Že byla prostitutka? Tak, už jsem to vyslovil. Byla prostitutka. Já jsem dospělý muž, doktorko. Umím přijímat pravdu. Umím ji přijímat, pokud to skutečně pravda je.

Myslím, že v tomhle už docela přestřelujete.”

„Možná. Co k ní dnes cítíte?”

„Jak to myslíte?”

„Zlost? Nenávist? Lásku?”

„Já nad tím nepřemýšlím. Ale rozhodně ne nenávist.

Celou dobu jsem ji miloval. A když odešla, nic se na tom nezměnilo.”

„A co opuštěnost?”

„Na to už jsem příliš starý.”

„A tehdy? Co tehdy, když se to stalo?”

Bosch se na okamžik zamyslel.

„Tehdy tam určitě trocha opuštěnosti byla. Vlastně ji zabil její styl života, její způsob obživy. A já jsem zůstal za plotem. Myslím, že mě to tehdy šíleně štvalo a připadal jsem si opuštěný. A taky raněný. Ta zraněnost byla ze všeho nejhorší. Ona mě milovala.”

„Jak to myslíte, že jste zůstal za plotem?”

„Už jsem vám to říkal včera. Byl jsem v McClarenu, v děcáku.”

„Jistě. A její smrt vám znemožnila se odtamtud dostat, říkám to správně?”

„Na určitou dobu.”

„Na jak dlouho?”

„Až do šestnácti jsem byt chvíli tam a chvíli venku.

Dvakrát jsem bydlel pár měsíců s nějakými pěstouny, ale vždycky mě zase vrátili zpátky. Teprve v šestnácti si mě vybral jeden manželský pár. Bydlel jsem u nich až do sedmnácti. Později jsem zjistil, že na mě pobírali dávky od OVSS ještě rok potom, co jsem od nich odešel.”

„Od OVSS?”

„Oddělení veřejných sociálních služeb. Ted tomu říkají Oddělení péče o mládež. Když si prostě vezmete nějaké dítě domů jako náhradní rodič, dostáváte měsíční příspěvky.

Spousta lidí si bere děti jen kvůli těm penězům. Já netvrdím, že to dělali i mí pěstouni, ale když jsem od nich odešel, nenahlásili na OVSS, že už u nich nebydlím.”

„Rozumím. A kde jste byl?”

„Ve Vietnamu.”

„Počkejte, vraťme se ještě trochu zpátky. Říkal jste, že jste předtím dvakrát bydlel u náhradních rodičů, ale vždycky vás pak poslali zpět. Co se stalo? Proč vás vrátili?”

„Já nevím. Prostě jsem se jim nelíbil. Řekli, že by to neklapalo. A tak jsem se vrátil za plot do děcáku a čekal jsem. Myslím, že zbavit se tehdy dospívajícího kluka bylo pro děcák zhruba stejně snadné jako prodat auto bez kol.

Pěstouni vždycky chtěli mladší děti.”

„Utekl jste někdy odtamtud?”

„Párkrát. Vždycky mě chytli v Hollywoodu.”

„Pokud bylo umisťování teenagerů tak obtížné, jakto že to vyšlo napotřetí, když jste byl ještě starší, když vám bylo šestnáct?”

Bosch se falešně zasmál a zavrtěl hlavou.

„Z toho se teda pominete. Ten chlap si mě se svou ženou vybral, protože jsem levák.”

„Levák? Tomu nerozumím.”

„Byl jsem levák a dokázal jsem házet pěkně rychlé balóny.”

„Jak to myslíte?”

„Ježíši, vždyť je to… Tehdy hrál za Dodgery Sandy Koufax. To byl taky levák a klub mu platil miliony babek ročně, aby jim dělal nadhazovače. A ten můj pěstoun -

jmenoval se Earl Morse, kdysi hrával poloprofesionální soutěž nebo něco takového, ale nikdy se doopravdy neprosadil. A tak chtěl aspoň vytvořit levorukou ligovou naději. Tuším, že dobří leváci byli v té době velice vzácní.

Nebo si to aspoň myslel. Každopádně to bylo velice žádané zboží. A tak Earla napadlo, že si vybere kluka s trochou talentu, zfackuje ho do formy, a když dojde na sepisování kontraktu, bude mu dělat manažera nebo agenta. Viděl v tom způsob, jak se dostat zpátky do hry. Bylo to šílené. Asi to bylo tím, že jeho vlastní velký sen o lize se kdysi zhroutil a rozplynul. A tak přijel do McClarenu,vybral si pár kluků a vzal si je na hřišti do parády. Měli jsme tým, hráli jsme proti ostatním děcákům a někdy jsme si směli zahrát dokonce i proti školám ve Valley. Earl nás vzal ven a nechal nás házet balóny. Byla to zkouška, ale nikdo z nás to v té době nevěděl. Vůbec mě nenapadlo, co za tím je, to až mnohem později. Když viděl, že jsem levák a umím házet, přilepit se na mě. Na ostatní zapomněl jako na loňský sníh.”

Bosch při vzpomínkách znovu zavrtěl hlavou.

„A co se stalo? Odjel jste s ním?”

„Jo. Odjel jsem s ním. On měl taky ženu. Jenže ta toho nikdy moc neřekla mně ani jemu. Nutil mě házet stovky balónů denně na pneumatiku zavěšenou na dvorku. A každý večer jsme pak měli tréninkové lekce. Snášel jsem to asi rok a pak jsem vzal roha.”

„Utekl jste?”

„Tak trochu. Vstoupil jsem do armády. Musel jsem ale přimět Earla, aby to za mě podepsal. Zpočátku se vzpouzel.

Chtěl mě protlačit do ligy. Ale pak jsem mu řekl, že už nikdy v životě nevezmu do ruky baseballový míček. A tak to podepsal. A když jsem pak byl ve Vietnamu, pořád s manželkou kasíroval ty moje dávky od OVSS. Myslím, že mu ty peníze trochu kompenzovaly ztrátu nadějí.”

Hinojosová dlouho mlčela. Boschovi připadalo, že si pročítá poznámky, ale nevšiml si, že by si během dnešní schůzky cokoliv zapisovala.

„Víte,” řekl do ticha, „asi o deset let později, když jsem byl ještě u dopraváků, jsem předjel opilého řidiče, který si to razil, z Hollywood Freeway na Sunset. Šněroval to po celé silnici. Když jsem ho konečně přinutil zastavit a přišel jsem k jeho okýnku, naklonil jsem se dovnitř a uviděl tam Earla.

Byla zrovna neděle. Právě se vracel ze zápasu Dodgerů. Na sedadle mu ležel program.”

Hinojosová se na Bosche dívala, ale neříkala nic.

Bosch se stále probíral vzpomínkami.

„Myslím, že nikdy nenašel leváka, kterého hledal…

Tehdy byl tak opilý, že mě vůbec nepoznal.”

„A co jste udělal?”

„Sebral jsem mu klíčky a zavolal jeho ženě… Myslím, že to bylo poprvé, co jsem se nad ním slitoval.”

Hinojosová sklopila oči k podložce a položila Boschovi další otázku.

„A co váš skutečný otec?” „Co je s ním?”

„Dozvěděl jste se někdy, kdo to je? Měli jste spolu vůbec nějaký vztah?”

„Jednou jsem se s ním setkal. Nikdy mě to moc nezajímalo, dokud jsem se nevrátil z Vietnamu. Pak jsem ho prostě vystopoval. Ukázalo se, že je to bývalý matčin advokát. Měl rodinu a všechno. Když jsem se s ním setkal, zrovna umíral a vypadal jako kostra… Takže jsem ho vlastně nikdy neznal.”

„A on se jmenoval Bosch?”

„Ne. Moje jméno byl takový matčin nápad. Podle toho malíře, víte? Ona si myslela, že L.A. vypadá stejně jako ty jeho obrazy. Všechna ta paranoia, strach. Jednou mi dala knihu, kde byly jeho malby.”

Znovu nastalo ticho, během něhož Hinojosová přemýšlela o Boschově odpovědi.

„Ty vaše historky, Harry,” řekla nakonec, „ty historky, které mi zde vyprávíte, jsou samy o sobě srdceryvné. Vidím chlapce, který se náhle stal mužem. Vidím hloubku propasti, kterou ve vás zanechala matčina smrt. Víte, mohl byste jí vyčítat spoustu věcí a nikdo by vám to nemohl mít za zlé.”

Bosch na psycholožku ostře pohlédl, zatímco formuloval odpověď.

„Já ji z ničeho neviním. Viním chlapa, který mi ji sebral. Víte, tohle jsou příběhy o mně. Ne o ní. Nemůžete se do ní vcítit. Nemůžete ji znát tak jako já. Já jen vím, že dělala všechno možné, aby mě odtamtud dostala. Nikdy mi to nepřestala říkat. A nikdy se o to nepřestala pokoušet.

Jenže jí prostě vypršel čas.”

Hinojosová přikývla a akceptovala jeho odpověď.

Uplynulo několik okamžiků.

„Nastala někdy chvíle, kdy vám řekla, čím se… živí?”

„Ani ne.”

„A jak jste se to dozvěděl?”

„Nevzpomínám si. Myslím, že jsem nevěděl jistě, co dělá, dokud neumřela a já trochu nezestárnut. Bylo mi deset, když mě jí vzali. Vůbec jsem nevěděl proč.”

„Stýkala se s muži, když jste byli spolu?”

„Ne, to se nikdy nestalo.”

„Ale musel jste přece mít nějakou potuchu, jaký život vede, jaký život vy oba vedete.”

„Řekla mi, že je servírka. A že pracuje v noci. Obvykle mé nechávala u jedné paní, která měla pokoj ve stejném hotelu. Paní DeTorreová. Hlídala čtyři nebo pět dětí, jejichž matky dělaly totéž. A nikdo z nás to nevěděl.”

Bosch skončil, ale Hinojosová neříkala nic a on věděl, že by měl pokračovat.

„Jednou v noci, když stará paní usnula, jsem se vykradl ven a sešel jsem na bulvár do kavárny, kde měla údajně pracovat. Jenže tam nebyla. Ptal jsem se zaměstnanců a oni vůbec nevěděli, o čem mluvím…”

„Ptal jste se na to matky?”

„Ne… Příští noc jsem ji sledoval. Odešla v uniformě servírky a já ji sledoval, šla do bytu své nejlepší kamarádky o patro výš. Nějaká Meredith Romanová. Když vyšly ven, byly obě v přiléhavých šatech, nalíčené a tak. A pak obě odjely taxíkem a zmizely mi z dohledu.”

„Ale dovtípil jste se.”

„Něco jsem tušil. Jenže mi bylo devět nebo nějak tak.

Kolik jsem toho mohl vědět?”

„A to divadlo, které na vás hrála, když se každý večer oblékala jako servírka… Rozčilovalo vás to?”

„Ne. Právě naopak. Pokládal jsem to…, já nevím, bylo v tom něco vznešeného, že dělá takovou věc jenom kvůli mně. Svým způsobem mě chránila.”

Hinojosová dala kývnutím najevo, že to chápe.

„Zavřete oči.”

„Mám zavřít oči?”

„Ano, chci, abyste zavřel oči a vrátil se ve vzpomínkách do doby, kdy jste byl chlapec. Tak prosím.”

„Co to má znamenat?”

„Vyhovte mi. Prosím vás.”

Bosch zavrtěl hlavou, jako by ho to obtěžovalo, ale poslechl. Připadal si hloupě.

„Dobře.”

„Prima, a teď chci, abyste mi pověděl nějaký příběh o své matce. Jakoukoliv scénu nebo epizodu s matkou, kterou si nejzřetelněji vybavujete.”

Bosch se úporně zamyslel. Před očima se mu zjevovaly a opět mizely vzpomínky na matku. Nakonec mu jedna z nich v mysli zůstala.

„Už.”

„Dobrá, povězte mi ji.”

„Bylo to v McClarenu. Přijela mé navštívit a stáli jsme u plotu u hřiště.”

„Proč si na tu historku vzpomínáte?”

„Já nevím. Protože byla se mnou a já se s ní cítil dobře, přestože jsme nakonec vždycky oba plakali. Měla byste to tam vidět v návštěvní den. Všichni brečeli… A taky si na to vzpomínám, protože to bylo těsně před koncem. Zanedlouho potom ji zavraždili. Možná za pár měsíců.”

„Vzpomínáte si, o čem jste tehdy mluvili?”

„O spoustě věcí. Třeba o baseballu, ona fandila Dodgerům. A vzpomínám si, že mi jeden ze starších kluků sebral nové tenisky, které mi dala k narozeninám. Všimla si, že je nemám na nohou, a strašně ji to rozčililo.”

„A proč vám ten kluk ty tenisky sebral?”

„Na to se mě taky ptala.”

„A co jste jí řekl?”

„Řekl jsem jí, že mi je ten kluk sebral, protože může.

Víte, tahle místa se mohou nazývat jakkoli, ale v podstatě se vždycky jedná o vězení pro děti, ve kterém se tvoří stejné sociální vrstvy jako ve skutečném vězení. Dominantní kliky, submisivní jedinci, všechno.”

„A čím jste byl vy?”

„Já nevím. Hleděl jsem si svého. Ale když mi nějaký starší a větší kluk sebral boty, byl jsem submisivní. Jediné tak se dalo přežít.”

„Byla z toho vaše matka nešťastná?”

„No jo, ale ona nevěděla, jak to tam chodí. Chtěla si jít stěžovat nebo něco takového. Netušila, že kdyby to udělala, jenom by mi tím přihoršila. A pak si najednou uvědomila, o co tady kráčí. A začala plakat.”

Bosch zmlkl a dokonale si celou scénu v duchu vybavoval. Vzpomínal si na vlhkost ve vzduchu a na vůni oranžových květů z nedalekého hájku.

Hinojosová si odkašlala, než se mu znovu vloudila do vzpomínek.

„A co jste dělal, když začala plakat?”

„Nejspíš jsem se dal taky do pláče. Obvykle to tak dopadlo. Nechtěl jsem, aby z toho měla špatný pocit, ale zároveň mě utěšovalo vědomí, že matka ví, co se mi děje.

To dokážou pouze matky, víte? Cítíte se s nimi dobře, i když je vám smutno…”

Bosch měl stále zavřené oči a viděl pouze vzpomínky.

„A co vám řekla?”

„Ona… mi prostě řekla, že mě odtamtud dostane.

Říkala mi, že se její advokát co nevidět odvolá proti rozhodnutí o opatrovnictví a nálezu o nezpůsobilosti matky.

Tvrdila, Že by mohla vyzkoušet ještě pár dalších věcí, ale v podstatě Šlo o to, že mě dostane ven.”

„A ten advokát byl váš otec?”

„Ano, ale to jsem nevěděl… Chci tím prostě říct, že se v ní soudy mýlily. A to mě dost trápí. Byla na mě hodná a oni to neviděli… Vzpomínám si, jak mi slíbila, že udělá všechno, co bude nutné, ale dostane mě ven.”

„Jenže se jí to nikdy nepovedlo.”

„Ne. Jak říkám, vypršel jí čas.”

„To mě mrzí.”

Bosch otevřel oči a pohlédl na Hinojosovou.

„Mě taky.”

18

Bosch si vyzvedl auto z veřejného parkoviště za Hill Street. Stálo ho to dvanáct dolarů. Vyrazil na sto jedničku a pak zamířil na sever ke kopcům. Během jízdy se čas od času podíval na modrou krabici na vedlejším sedadle. Neotevřel ji však. Věděl, že musí, ale chtěl s tím počkat až domů.

Zapnul rádio a slyšel, jak moderátor uvádí skladbu Abbey Lincolnové. Bosch ji nikdy předtím neslyšel, ale okamžitě se mu zalíbil text i Abbeyin kouřově zastřený hlas.

Vysoko letí osamělý pták,

po obloze, jež je samý mrak.

Vznášejí se jeho truchlivé zvuky, nad zemí trýzněnou strašnými muky.

Jakmile se Bosch dostal na Woodrow Wilson Drive a absolvoval obvyklý postup zaparkování auta půl bloku od svého domu, vytáhl krabici a položil jí doma na jídelní stůl.

Zapálil si cigaretu a začal přecházet po místnosti, přičemž se na krabici občas podíval. Věděl, co je uvnitř, protože měl soupis důkazů z vyšetřovacího spisu. Nemohl však v sobě potlačit pocit, že otevřením krabice naruší jakési tajné soukromí a dopustí se hříchu, kterému sám nerozuměl.

Nakonec vytáhl z kapsy klíče. Malým nožíkem, který měl na kroužku, přeřezal červenou pásku, jíž byla krabice zapečetěna. Odložil nůž a bez dalšího přemýšlení zvedl z krabice víko.

Šatstvo a osobní příslušenství oběti bylo jednotlivě zabaleno v plastikových pytlících, které Bosch po jednom vytáhl z krabice a položil na stůl. Původně čirý igelit byl nyní zažloutlý, ale Bosch skrz něj viděl. Nic z pytlíků nevytahoval, ale podržel každý důkaz ve vzduchu a zkoumavě si ho prohlédl ve sterilním obalu.

Otevřel vyšetřovací spis na stránce se soupisem důkazů a ujistil se, že nic nechybí. Bylo zde vše. Přidržel na světle malý sáček se zlatými náušnicemi. Vypadaly jako zmrzlé slzy. Položil sáček zpátky na stůl a spatřil na dně krabice halenku, úhledně složenou v igelitu. Na levém ňadru asi pět centimetrů od prostředního knoflíku se přesně v souladu se soupisem důkazů nacházela krvavá skvrna.

Bosch přejel prstem po igelitu na místě skvrny. A pak si něco uvědomil. Nikde nebyla žádná další krev. Věděl, že ho tato skutečnost znepokojovala, už když četl vyšetřovací spis, ale tehdy ještě nedokázal tu myšlenku uchopit. Nyní ji však měl. Ta krev. Na spodním prádle, na sukni, na punčochách ani na lodičkách nebyla žádná krev. Pouze na halence.

Bosch rovněž věděl, že podle pitvy nebyly na těle žádné tržné rány. Odkud se tedy krev vzala? Chtěl se podívat na fotografie z místa činu a pitvy, ale věděl, že to nedokáže. Za žádnou cenu by tu obálku neotevřel.

Vytáhl pytlík s halenkou z krabice a přečetl si důkazní štítek a další položky. Nikde nebyla žádná zmínka ani referenční kód, které by prozrazovaly, že byl na krvi proveden rozbor.

Bosch ožil. Existovala dost velká pravděpodobnost, že krvavá skvrna nepocházela od oběti, nýbrž od pachatele.

Bosch neměl ponětí, zda lze u tak staré krve ještě určit krevní skupinu nebo na ní dokonce provést rozbor DNA, ale rozhodně to hodlal zjistit. Věděl však, že problémem bude porovnání. Bylo by totiž úplně jedno, zda lze krev analyzovat, pokud by ji Bosch neměl s čím porovnat. A chtěl-li k tomuto účelu získat krev od Conklina, Mittela nebo kohokoliv jiného, potřeboval soudní příkaz. A aby ho získal, potřeboval důkazy. Nejen pouhá podezření a předtuchy.

Poskládal důkazní pytlíky na hromadu, aby je vrátil do krabice, když vtom se zarazil a prozkoumal pytlík, jenž dosud unikal jeho pozornosti. Sáček obsahoval opasek, kterým byla oběť uškrcena.

Bosch ho několik okamžiků zkoumal, jako by to byl had, kterého se snaží identifikovat, a teprve pak sáhl do krabice a zvedl pytlík. Viděl důkazní štítek provlečený přes jednu z dírek v opasku. Hladká stříbrná mořská lastura na přezce byla pokryta černým práškem. Bosch viděl, jak se v prášku stále rýsují papilární linie otisku palce.

Přidržel opasek na světle. Pohled na něj mu působil bolest, ale on se přesto díval. Pásek byl vyroben z černé kůže a měřil na Šířku asi dva a půl centimetru. Přezka z mořské lastury byla největší ozdobou, ale po celé délce bylo k opasku připevněno několik menších stříbrných lasturek.

Pohled na ně vyvolal v Boschovi vzpomínky. Vlastně jí ho tenkrát matce nevybral on. Meredith Romanová ho vzala na Wilshire do May Co. Všimla si opasku mezi mnoha jinými na stojanu a řekla Harrymu, že by se jeho mámě líbil.

Zaplatila za něj a nechala Harryho, aby ho matce věnoval jako dárek k narozeninám. Meredith měla pravdu. Matka ten opasek často nosila a měla ho na sobě vždy, když ho později navštěvovala v dětském domově. A také v noci, kdy byla zavražděna.

Bosch si přečetl důkazní štítek, ale stálo na něm jen číslo případu a McKittrickovo jméno. Bosch si všiml, že druhá a čtvrtá dírka nejsou dokonale kulaté, neboť je nošením roztáhl jazýček přezky. Napadlo ho, že matka možná někdy nosila opasek upnutější, snad aby na někoho zapůsobila, a jindy volnější nebo na objemnějším oblečení.

Nyní Bosch věděl o opasku vše s výjimkou toho nejdůležitějšího: kdo ho měl v rukou naposledy, aby s ním vraždil.

Uvědomil si, že ať už tento opasek, tuto zbraň, držel před policií v rukou kdokoliv, zmařil lidský život a nesmazatelné změnil i život Boschův. Bosch opatrně vrátil pytlík do krabice a položil na něj další svršky. Nato zaklapl krabici víkem.

Po tomto zážitku nemohl zůstat doma. Cítil, že musí ven. Ani se nenamáhal s převlékáním. Prostě jen nasedl do mustangu a vyrazil. Venku už byla tma a Bosch sjel přes Cahuengu do Hollywoodu. Namlouval si, že neví, kam jede, a je mu to fuk, ale byla to lež. Bosch to dobře věděl. Když se dostal na Hollywoodský bulvár, odbočil na východ.

Po chvíli dorazil do Visty, kde se stočil na sever a zabočil do první uličky. Reflektory se prořezávaly temnotou a Bosch zahledí malé tábořiště bezdomovců. Muž a žena se choulili pod lepenkovým přístřeškem a nedaleko od nich ležela dvě další těla zabalená v přikrývkách a starých novinách. Zpoza okraje kulatého odpadkového koše vycházela mdlá záře skomírajících plamenů. Bosch pomalu projížděl kolem a díval se před sebe do bodu, který znal z náčrtku místa činu, připojeného k vyšetřovacímu spisu.

Hollywoodský obchod se suvenýry dnes fungoval jako prodejna knih a videokazet pro dospělé. Stydlivým zákazníkům sloužil vchod z uličky a podél zadní části budovy stálo několik aut. Bosch zastavil nedaleko od vchodu a zhasl světla. Seděl jen tak v autě a necítil pražádnou potřebu vystoupit. V této uličce a na tomto místě nikdy předtím nebyl. Chtěl prostě chvíli jen tak sedět, dívat se kolem sebe a sžívat se s okolím.

Zapálil si cigaretu a sledoval, jak muž s taškou v ruce rychle vychází ze vchodu do prodejny a míří k autu zaparkovanému na konci uličky.

Bosch si vzpomněl na dobu, kdy byl ještě malý chlapec a žil stále u matky. Měli tehdy malý byt na Camrose a v létě sedávali v nedělním odpoledni nebo během večerů, kdy matka nešla do práce, na zadní terase a poslouchali hudbu, která se linula přes kopec z hollywoodského amfiteátru.

Zvuk byl špatný, neboť než k nim dorazil, vloudil se do něj dopravní ruch a bílý hluk velkoměsta, ale vysoké noty byly slyšet zřetelně. Boschovi se však tehdy nejvíce nelíbila hudba, nýbrž matčina přítomnost. Byl to jejich společně strávený Čas. Vždycky mu říkala, že ho jednou vezme do amfiteátru na Šeherezádu. Byl to její oblíbený kus. Jenže k tomu nikdy neměli příležitost. Soud jí Harryho odňal a ona zemřela dříve, než ho mohla získat zpátky.

Bosch nakonec Šeherezádu slyšel až v roce, který strávil se Sylvií. Když tehdy viděla, jak se mu v koutcích očí hromadí slzy, myslela si, že je to pouze ryzí krásou hudby.

A Bosch se nikdy nedostal tak daleko, aby jí řekl, že je za tím ještě něco jiného.

Jeho pozornost teď upoutal nějaký pohyb a kdosi mu zabouchal pěstí na boční okénko. Bosch zajel instinktivně levou rukou pod sako k pasu, ale žádnou pistoli tam neměl.

Otočil se a zíral přímo do tváře staré ženy, která měla léta vepsána do obličeje jako pásky na vojenské uniformě. Zdálo se, že žena má na sobě troje různé šaty. Když přestala ťukat na okno, rozevřela dlaň a natáhla ji před sebe. Stále rozrušený Bosch rychle sáhl do kapsy a vytáhl pětidolarovku. Nastartoval auto, aby mohl stáhnout okénko, a podal ženě peníze. Neříkala nic. Prostě si je vzala a odkráčela. Bosch sledoval, jak odchází, a přemýšlel, jak asi skončila právě v této uličce. A jak on?

Vyjel z uličky a zamířil zpět na Hollywoodský bulvár.

Znovu začal jezdit sem a tam. Nejprve bezcílně, ale pak si svůj cíl našel. Na setkání s Conklinem či Mittelem zatím nebyl připraven, ale věděl, kde oba muži bydlí, a chtěl vidět jejich domy, jejich život a vůbec místa, na kterých skončili.

Jel po bulváru až k Alvarado a pak sjel na Třetí ulici, kde odbočil na západ. Cestou minul chudobu rozvojového světa v oblasti zvané Little Salvador, projel kolem zchátralých vil Hancockova parku a pak zamířil do Park La Brea, obrovského komplexu bytů, obytných domů a zotavoven s pečovatelskou službou.

Nalezl Ogden Drive a pomalu projížděl ulicí, dokud nespatřil Centrum životní péče v Park La Brea. Další paradox, pomyslel si. „Centrum životní péče”. Přitom je zřejmě nezajímá nic jiného než to, kdy zemřete, aby mohli vaše místo prodat dalšímu zájemci.

Byla to těžko popsatelná jedenáctipatrová budova z betonu a skla. Přes skleněnou fasádu vestibulu viděl Bosch příslušníka ostrahy na určeném stanovišti. V tomto městě se nemohli cítit bezpečně ani staří a nemocní. Bosch se podíval nahoru na čelní stranu budovy a viděl, že většina oken je potemnělých. Bylo teprve devět hodin večer a tohle místo už bylo úplně mrtvé. Někdo na něj zezadu zatroubil, takže Bosch přidal plyn a odjel, přičemž v duchu přemýšlel, jací asi Conklin a jeho žena mohou být. Uvažoval, zda si starý pán ve svém pokoji po tolika letech alespoň někdy vzpomene na Marjorii Loweovou.

Příští Boschovou zastávkou byl Mount Olympus, okázalá zástavba moderních domů v římském stylu nad Hollywoodem. Zástavba měla působit neoklasicky, ale Bosch již několikrát zaslechl, že působí spíše neodrasticky.

Obrovské nákladné domy zde stály natěsnané vedle sebe jako zuby. Byla zde zdobená sloupoví a sochy, ale jedinou věcí, která na většině pozemků vypadala klasicky, byl kýč.

Bosch najel na Mount Olympus Drive z Laurel Canyon, odbočil na Electru a dostal se na Hercules Drive. Jel pomalu a hledal podél obrubníků adresu, která by souhlasila s adresou, již si ráno zapsal do zápisníku.

Když nalezl Mirtelův dům, zastavil se ohromeně na ulici. Tenhle dům totiž znal. Samozřejmě nikdy nebyl uvnitř, ale tento dům znal každý. Byla to kruhová vila zasazená do jednoho z nejnápadnějších předhůří Hollywood Hills. Bosch se na dům díval s děsivou úctou, představoval si, jak velký je asi uvnitř a jaký je z něj asi výhled od oceánu k horám. Oblé zdi osvícené zvnějšku bílými světly vypadaly jako kosmická loď, která přistála na vrcholku hory a nyní balancuje, aby se mohla opět vznést. Klasický kýč to nebyl.

Byl to dům, který prozrazoval moc a vliv svého majitele.

Dlouhou příjezdovou cestu, která vedla do kopce k domu, střežila železná brána. Dnes večer však byla brána otevřená a Bosch viděl podél jedné strany příjezdové cesty několik zaparkovaných automobilů a přinejmenším tři limuzíny. Další auta stála na kruhovém parkovišti nahoře.

Sotva se Bosch dovtípil, že se v domě koná večírek, mihla se vedle okénka červená šmouha a dveře auta se náhle otevřely. Bosch se otočil a zadíval se do tváře snědého Latinoameričana v bílé košili a červené vestě.

„Dobrý večer, pane. Postaráme se vám o auto. Pokud se vydáte příjezdovou cestou nalevo, dorazíte k uvítacímu stánku.”

Bosch na muže chvíli nehybně zíral a přemýšlel.

„Pane?”

Bosch ostýchavě vystoupil z mustangu a muž ve vestě mu podal kus papíru s číslem. Poté nasedl do auta a odjel.

Bosch zůstal stát a uvědomil si, že se právě nechává strhnout událostmi, čemuž se měl vyhnout. Zaváhal a ohlédl se za zadními světly mustangu, které se ztrácely v dálce. Poddal se tedy pokušení.

Zapnul si horní knoflík saka a během chůze po příjezdové cestě si utáhl kravatu. Minul malou armádu mužů v červených vestách, a když procházel kolem zaparkovaných limuzín, rozprostřel se před ním úžasný pohled na osvětlené město. Zastavil se a chvíli se jen tak díval. Od měsícem osvětleného Pacifiku na jedné straně dohlédl až po věže v centru na straně druhé. Již pro tuto vyhlídku stál Mittelův dům za svou cenu, ať už to bylo bůhvíkolik milionů.

Z levé strany se ozýval zvuk zábavné hudby, smích a útržky rozhovorů. Bosch prošel po kamenné stezce, která se vinula podél půdorysu domu. Směrem k ostatním domům se kopec příkře a vražedně svažoval. Nakonec Bosch došel k rovnému pozemku, který byl osvětlený a nabitý lidmi korzujícími pod stanem, jenž byl bílý jako měsíc. Bosch odhadoval, že je zde přinejmenším sto padesát dobře oblečených lidí, kteří usrkávají koktejl a berou si jednohubky z tácků roznášených mladými ženami v krátkých černých šatech, průsvitných punčocháčích a bílých zástěrách. Bosch přemýšlel, kam chlápci v červených vestách vměstnali všechna ta auta.

Okamžitě si začal připadat nevhodně oblečený a byl si jist, že bude během několika vteřin odhalen jako nezvaný vetřelec. Na scéně před ním však bylo něco tak fantaskního, že zůstal stát.

Vtom se k němu přiblížil muž v obleku. Surfař, který obchází jednoho hosta po druhém. Mohlo mu být kolem pětadvaceti, měl krátké, sluncem vybělené vlasy a snědou pleť. Jeho oblek byl šitý na míru a vypadal, jako by stál více než veškeré Boschovo ošacení dohromady. Byl světle hnědý, ale jeho nositel by ho pravděpodobně označil za kakaový. Muž se usmál, jak se usmívají nepřátelé.

„Jak se dnes večer máte, pane?”

„Dobře. A jakpak se máte vy?”

Surfař v obleku se usmál o něco oslnivěji.

„Já jsem pan Johnson a zajišťuji na dnešním dobročinném večírku bezpečnost. Mohu se dotázat, zda máte u sebe pozvánku?”

Bosch zaváhal, ale jen na chvíli.

„Ach, omlouvám se. Nedošlo mi, že si ji mám vzít s sebou. Netušil jsem, že Gordon bude potřebovat na takové benefici ostrahu.”

Bosch doufal, že když surfař uslyší Mittelovo křestní jméno, dobře si rozmyslí, než udělá něco unáhleného. Muž se na okamžik zamračil.

„Mohu vás tedy požádat, abyste se mi zapsal?”

„Ale jistě.”

Bosch byl odveden ke stolku po boku vstupní plochy.

Na

přední

straně

stolku

byl

páskou

přilepen

červenomodrobílý transparent s nápisem ROBERT

SHEPHERD TEĎ! Nic dalšího Bosch nepotřeboval vědět.

U stolku probíhala registrace hostů. Seděla za ním žena v černých koktejlových šatech z mačkaného sametu, které se jí ani nepokoušely zakrýt prsa. Pan Johnson se zdál být těmito dvěma položkami upoután více než Boschem, který zatím napsal do seznamu hostů jméno Harvey Pounds.

Když se podepsal, všiml si hromádky informačních kartiček a číše na šampaňské naplněné tužkami. Sebral jednu kartičku z hromádky a začal si číst o zatím neohlášeném kandidátovi. Johnson konečně odtrhl oči od hostesky u stolku a zkontroloval Boschovo jméno v seznamu hostů.

„Děkuji vám, pane Poundsi. Bavte se dobře.”

Nato zmizel v davu, zřejmě aby ověřil, zda se nějaký Harvey Pounds nachází na seznamu pozvaných. Bosch se rozhodl, že se zde pár minut zdrží, uvidí, zda se mu podaří zahlédnout Mittela, a pak odejde, než ho surfař začne hledat.

Odstoupil od vchodu a odešel zpoza stanu. Přešel přes krátký trávník k opěrné zídce a pokusil se předstírat, že obdivuje nádherný výhled. A výhled byl skutečně nádherný: výše se už nacházeli pouze lidé v letadlech mířících na losangeleské letiště. V letadle si však člověk nemohl vychutnat tak široký rozhled, chladný vánek ani zvuky města pod sebou.

Bosch se otočil a zadíval se do davu pod stanem.

Zkoumal jednotlivé tváře, ale Gordona Mittela nikde neviděl. Nebylo po něm ani stopy. Pod středem stanu se mačkal velký hrozen lidí a Bosch si uvědomil, že jsou to příznivci, kteří se snaží natáhnout ruce k neohlášenému kandidátovi, nebo alespoň ke člověku, kterého Bosch za Shepherda pokládal. Bosch si všiml, že ačkoliv všechny zúčastněné zřejmě spojuje zámožnost, rekrutují se prakticky ze všech věkových skupin. Napadlo ho, že mnozí sem nepřišli za Shepherdem, ale spíše za Mittelem.

Jedna z žen v černobílé uniformě vyšla zpod bílého baldachýnu a zamířila k Boschovi s táckem sklenic šampaňského. Bosch si jednu vzal, poděkoval a otočil se zpátky k vyhlídce. Usrkl šampaňského, o němž předpokládal, že je nejvyšší kvality, ačkoliv sám nedokázal poznat rozdíl. Rozhodl se, že ho do sebe hodí a půjde, když vtom přerušil jeho myšlenky čísi hlas zleva.

„Nádherný výhled, že? Lepší než kino. Mohl bych tu stát celé hodiny.”

Bosch otočil hlavu, aby nově příchozímu pokynul, ale nepodíval se na něj. Nechtěl se do ničeho zaplétat.

„Jo, je pěkný. Ale mně stačí ty kopce, které mám.”

„Opravdu? A které to jsou?”

„Ty na druhé straně. Na Woodrow Wilson.”

„Ach ano. Tam je také pár moc hezkých pozemků.”

Děkuji, nechci, pomyslel si Bosch. Ledaže by se člověku zamlouval postzemětřesný sloh.

„San Gabriels vypadají ve slunci epochálně,” řekl příchozí. „Poohlížel jsem se tam, ale nakonec jsem koupil tohle.”

Bosch se otočil. Díval se na Gordona Mittela. Hostitel natáhl ruku.

„Gordon Mittel.”

Bosch zaváhal, ale pak ho napadlo, že Mittel je nejspíš zvyklý, že se lidé v jeho přítomnosti zarazí nebo zajíknou.

„Harvey Pounds,” řekl a přijal nabízenou ruku.

Mittel měl na sobě černý smokink. Svým oděvem hosty převyšoval nejméně o tolik, o kolik jim Bosch nestačil. Šedé vlasy měl ostřihané nakrátko a pleť osmahlou soláriem. Byl štíhlý a pevný jako gumová páska obepínající svazek stodolarovek a vypadal nejméně o pět až deset let mladší, než skutečně byl.

„Těší mě, že vás poznávám, a jsem rád, že jste přišel,”

řekl. „Už jste se setkal s Robertem?”

„Ne, on je pořád obklopen davem.”

„Ano, to je pravda. Ale určitě se s vámi rád seznámí, až k tomu bude mít příležitost.”

„A myslím, že stejně rád převezme i můj šek.”

„To jistě také,” usmál se Mittel. „Ale vážně: doufám, že nám můžete trochu vypomoci. Robert je dobrý člověk a my potřebujeme, aby v úřadu seděli lidé jako on.”

Mittelův úsměv byl tak falešný, že Harry přemýšlel, zda ho už Mittel odhalil jako vetřelce. Opětoval úsměv a poplácal se po pravé straně saka.

„Šekovou knížku mám přímo tady.”

Přitom si Bosch uvědomil, co má skutečně v kapse, a dostal nápad. Šampaňské, přestože ho vypil pouze jednu skleničku:To ho zřejmě zbavilo zábran. Náhle se přistihl, že chce Mittela vystrašit a možná ho i přimět, aby se vybarvil.

„Povězte,” řekl Mittelovi, „je Shepherd tím mužem?”

„Nerozumím vám.

„Je tím, který to jednou dotáhne až do Bílého domu? A který si tam s sebou vezme vás?” Mittel se zamračil, anebo to byl možná záblesk mrzutosti.

„Řekl bych, že uvidíme. Nejprve ho však musíme dostat do senátu. To je teď nejdůležitější.”

Bosch přikývl a začal předstírat, že si prohlíží dav.

„No, zdá se, že tu máte ty správné lidi. Jenže nikde nevidím Arno Conklina. Pořád jste s ním spřáhnutý?

Mittelovo čelo se zvrásnilo hlubokým zamračením.„No…”

Zdálo se, že téma je Mittelovi nepříjemné, ale ten pocit se rychle rozplynul. „Abych pravdu řekl, už jsme spolu dlouho nehovořili. On už je v penzi, je to starý muž na vozíčku. Vy Arna znáte?”

„V životě jsem s ním nemluvil.”

„Tak povězte: Proč se vlastně ptáte na tak dávnou historii?”

Bosch pokrčil rameny.

„Třeba jsem jenom studentem historie, nic víc.”

„Čím se vlastně živíte, pane Poundsi? Nebo studujete na plný úvazek?”

„Dělám do práva.”

„No, tak to máme něco společného.”

„To pochybuji.”

„Já jsem studoval na Stanfordu. A vy?”

Bosch se na chvíli zamyslel. „Ve Vietnamu.”

Mittel se znovu zamračil a Bosch viděl, jak mu zájem vyprchává z očí jako voda ze strouhy.

„No, měl bych se trochu věnovat dalším hostům.

Hlídejte si šampaňské, a kdybyste se rozhodl, že se vám nechce řídit, jeden z chlapců na příjezdové cestě vás odveze domů. Vyžádejte si Manuela.”

„Toho v červené vestě?”

„Ehm, ano. Jednoho z nich.”

Bosch zvedl skleničku.

„Nebojte se, tahle je teprve třetí.”

Mittel přikývl a zmizel zpátky v davu. Bosch sledoval, jak prochází pod stanem, zastavuje se, aby si potřásl rukou s několika lidmi, a nakonec mizí v domě. Skrz balkónové dveře vešel do místnosti, která vypadala jako obývací pokoj nebo nějaký druh vyhlídkové místnosti, přešel k pohovce a sklonil se, aby začal tiše rozmlouvat s nějakým mužem v obleku. Zdálo se, že muž je stejně starý jako Mittel, ale jeho výraz byl o poznání tvrdší. Měl ostře řezané rysy, a přestože seděl, bylo vidět, že má daleko podsaditější postavu. V

mládí pravděpodobně používal svaly místo mozku. Mittel se napřímil a druhý muž jednoduše přikývl. Nato Mittel zmizel v útrobách domu.

Bosch dopil skleničku šampaňského a vyrazil skrz dav ve stanu směrem k domu. Když se dostal až k balkónovým dveřím, zeptala se ho jedna z žen v černobílé uniformě, zda něco hledá. Bosch odpověděl, že toaletu, a žena ho nasměrovala do dalších dveří nalevo. Bosch odešel na určené místo a zjistil, že dveře jsou zamčené. Po kratším čekání se dveře konečně otevřely a vyšel z nich muž a žena.

Když spatřili čekajícího Bosche, začali se chichotat a zamířili zpátky ke stanu.

Na toaletě si Bosch rozepnul sako a vytáhl z levé vnitřní kapsy složený kus papíru. Byla to fotokopie článku o Johnny Foxovi, kterou mu poskytla Keisha Russellová.

Bosch ji rozložil a vytáhl pero. Zakroužkoval jména Johnny Fox, Arno Conklin a Gordon Mittel a pak pod článek připsal: „Jaká pracovní zkušenost pomohla Johnnymu k tomu místu?”

Znovu papír nadvakrát složil a přejel prsty po záhybech. Na horní stranu papíru poté napsal: „Pouze pro Gordona Mittela!”

Když byl zpátky pod stanem, vyhledal dívku v černobílém a podal jí složený papír.

„Musíte ihned najít pana Mittela,” řekl dívce. „Předejte mu tento vzkaz. Čeká na něj.”

Sledoval, jak dívka odchází, a pak se znovu prodral davem k registračnímu stolku u vchodu. Rychle se sklonil nad seznamem hostů a napsal do něj jméno své matky.

Hosteska u stolku začala protestovat, že se Bosch už zapsal.

„To je za někoho jiného,” řekl Bosch.

Jako adresu napsal Hollywood a Vistu. Kolonku na telefonní číslo ponechal prázdnou.

Znovu si změřil pohledem dav. Neviděl Mittela ani ženu, které předával vzkaz. Pak se však podíval do pokoje za balkónovými dveřmi, kde se právě objevil Mittel se vzkazem v ruce. Pomalu vešel do pokoje a začal si vzkaz prohlížet. Podle pohybu jeho očí Bosch poznal, že Mittel zkoumá poznámku naškrábanou pod článkem. Zdálo se mu, že i přes falešné opálení Gordon Mittel zbledl.

Bosch ustoupil na vstupní plochu a tiše přihlížel. Cítil, jak se mu zrychlil tep. Připadal si, jako by sledoval nějakou tajnou hru na tajné scéně.

Na Mittelově tváři se nyní objevil výraz zmateného vzteku. Bosch viděl, jak Mittel podává článek podsaditému muži, který stále seděl v čalouněném křesle. Pak se Mittel otočil ke skleněným tabulím a začal si prohlížet lidi pod stanem. Něco přitom utrousil a Boschovi se zdálo, že mu dokázal odezírat ze rtů.

„Hajzl zkurvenej.”

Pak začal Mittel mluvit rychleji a štěkal kolem sebe rozkazy. Muž v křesle vstal a Bosch instinktivně poznal, že je čas odejít. Rychle vyrazil na příjezdovou cestu a sešel ke skupině mužů v červených vestách. Podal jednomu z nich lístek a desetidolarovou bankovku a řekl mu španělsky, že strašně spěchá.

Přesto se mu zdálo, že to trvá věčnost. Nervózně vyčkával a nespouštěl oči z domu, kde se měl každou chvíli objevit podsaditý muž. Všiml si, kterým směrem se sluha pro jeho auto vydal, a byl připraven se tím směrem v případě potřeby rozběhnout. Náhle si přál, aby měl u sebe zbraň.

Nezáleželo na tom, zda by ji skutečné potřeboval, anebo ne.

Uvědomoval si jen, že mu dodává pocit bezpečí a že si bez ní připadá nahý.

Na horním konci příjezdové cesty se objevil surfař a vyrazil směrem k Boschovi. Zároveň Bosch spatřil, jak se k němu blíží jeho mustang. Bosch vyrazil na silnici a chystal se vůz převzít. Surfař však k němu dorazil dříve.

„Hej, kamaráde, počkej chvil…”

Bosch se otočil od blížícího se auta a udeřil surfaře do čelisti, čímž ho vrátil zpět na příjezdovou cestu. Surfař zasténal, překulil se na bok a oběma rukama se chytil za čelist. Bosch si byl jist, že ji má vymknutou, neli přímo přeraženou. Vytřásl si z ruky bolest právě ve chvíli, kdy před ním s kvílením zastavil jeho mustang.

Muž v červené vestě vystupoval příšerně pomalu.

Bosch ho vytáhl z otevřených dveří a naskočil dovnitř. Když se usadil za volantem, pohlédl na příjezdovou cestu a všiml si, že se po ní blíží podsaditý muž. Když viděl na zemi surfaře, dal se do běhu, ale jeho kroky byly na svažující se příjezdové cestě nejisté. Bosch viděl, jak se mu pod látkou kalhot rýsují silná stehna, ale vtom muž uklouzl a spadl. Dvě červené vesty mu přispěchaly na pomoc, ale muž je vztekle odstrčil.

Bosch dupl na plyn a vyrazil kupředu. Vyjel na Mulholland a zamířil na východ domů. Cítil, jak mu v těle stoupá adrenalin. Nejenže jim unikl, ale zároveň bylo jasné, že udeřil hřebíček na hlavičku. Jen ať o tom Mittel chvíli přemýšlí, pomyslel si. Jen ať se potí. A pak Bosch v autě hlasitě zaječel, přestože ho nikdo jiný nemohl slyšet.

„Vystrašil jsem tě, sráči, co?”

A začal vítězoslavně bušit dlaní do volantu.

19

Znovu se mu zdálo o kojotovi. Kráčel po horské stezce, kde nebyly žádné domy, žádná auta a žádní lidé. Pohyboval se velmi rychle tmou, jako by se snažil uniknout. Stezka i okolí však patřily jemu. Dobře terén znal a věděl, že uprchne. Před čím však utíkal, nebylo zřejmé. Nebylo to vidět, ale přesto to tam někde bylo, někde za ním v temnotě. A kojot instinktivně cítil, že musí uprchnout.

Vtom Bosche probudilo zvonění telefonu, které se mu vmísilo do snu, jako když nůž probodne papír. Bosch si stáhl polštář z hlavy, otočil se na pravý bok a vzápětí ho do očí udeřilo světlo rozbřesku. Zapomněl stáhnout žaluzie.

Natáhl se po telefonu na podlaze.

„Moment,” řekl.

Položil telefon na postel, napřímil se a protřel si rukou obličej. Zabloudil očima k hodinám. Bylo deset minut po sedmé. Zakuckal se, odkašlal si a znovu sebral sluchátko.

„Ano?”

„Detektiv Bosch?”

Jo.”

„Tady Brad Hirsch. Omlouvám se, že volám tak brzy.”

Bosch musel chvíli přemýšlet. Brad Hirsch? Neměl tušení, kdo by to mohl být.

„Jo, to je v pořádku,” řekl a v duchu pokračoval v pátrání po jméně.

Nastala chvíle ticha.

„Já jsem… z otisků. Vzpomínáte, chtěl jste.“

„Hirsch? Jo, Hirsch. Vzpomínám si. Co se děje?”

„Chtěl jsem vám říct, že jsem vám sjel ten AFIS, jak jste chtěl. Přišel jsem dneska dřív a sjel jsem vám to spolu s jedním požadavkem z oddělení vražd v Devonshire.

Myslím, že se to nikdo nedozví.”

Bosch si přehodil nohy přes postel, otevřel zásuvku v nočním stolku a vytáhl blok a tužku. Všiml si, že blok pochází z hotelu Surf and Sand v Laguna Beach. Vzpomněl si, že tam loni strávil několik dní se Sylvií.

„Jo, tak vy jste mi to sjel? A co jste zjistil?”

„No to je právě to. Je mi líto, ale nezjistil jsem nic.”

Bosch odhodil blok zpátky do otevřené zásuvky a mrštil sebou na postel.

„Žádná trefa?”

„Totiž, počítač mi nabídl dva možné kandidáty. Ale pak jsem provedl vizuální srovnání a k ničemu to nebylo.

Žádná shoda. Je mi líto. Vím, co pro vás ten případ…”

Hirsch se zarazil uprostřed věty.

„Projel jste to všemi databázemi?”

„Všemi, které jsou na síti.”

„Chci se vás na něco zeptat. Jsou mezi těmi databázemi

taky

databáze

zaměstnanců

státních

zastupitelství a personálu losangeleské policie?”

Nastalo ticho, během něhož Hirsch nejspíš uvažoval, co má tato otázka znamenat.

„Jste tam, Hirschi?”

„Ano. Odpověď zní ano.”

„A jak daleko zpátky? Víte, jak to myslím? Jak staré jsou nejstarší otisky v těch databázích?”

„No, každá databáze je jiná. Losangeleská policie je značně rozsáhlá. Řekl bych, že máme otisky každého, kdo tu pracoval od druhé světové války.”

Což vyřazuje ze hry Irvinga a zbytek policistů, pomyslel si Bosch. To ho však příliš neznepokojovalo. Měl na mušce někoho úplně jiného.

„A co lidi ze státního zastupitelství?”

„U státních zastupitelství je to jinak,” řekl Hirsch.

„Řekl bych, že začali snímat zaměstnancům otisky až někdy v polovině šedesátých let.”

Conklin tehdy na zastupitelství působil, pomyslel si Bosch, ale v té době již byl zvolen okresním státním zástupcem. Těžko by si nechával sejmout vlastní otisky, zvláště kdyby věděl, že se někde ve vyšetřovacím spise nachází karta s otisky, které by se daly identifikovat jako jeho.

Bosch si vzpomněl na Mittela. Než se začaly zaměstnancům běžně snímat otisky, byl již ze státního zastupitelství pryč.

„A co federální databáze?” zeptal se Bosch Hirsche.

„Co když nějaký chlápek pracoval pro prezidenta a dostal povolení, které člověk potřebuje k návštěvě Bílého domu -

budou jeho otisky v databázi?”

„Ano, dokonce hned ve dvou. V databázi federálních zaměstnanců a v databázi FBI. Ti uchovávají otisky všech lidí, u kterých provedli bezpečnostní prověrku, jestli máte na mysli tohle. Ale nemyslete si, že každý, kdo navštíví prezidenta, si musí automaticky nechat sejmout otisky.”

Takže Mittel se sice úplně vyloučit nedá, ale má k tomu blízko, pomyslel si Bosch.

„Chcete mi tedy říct,” pokračoval Bosch, „že ať už máme, nebo nemáme kompletní databáze až do roku 1961, člověku, kterému patří ty otisky, co jsem vám dal, nebyly od té doby žádné otisky sejmuty?”

„Nedá se to říct na sto procent, ale prakticky je to tak.

Osobě, která zanechala ty vaše otisky, pak již pravděpodobně nebyly nikdy otisky sejmuty, alespoň ne nikým, kdo je součástí naší databanky. Víc toho zjistit nemůžeme. Dohromady se otisky snímají zhruba každému padesátému člověku v zemi. Jenže tentokrát jsem prostě nic nezjistil. Je mi líto.”

„To nic, Hirschi, snažil jste se.”

„No, myslím, že se teď zase vrátím ke své prácí. Co mám udělat s tou oříškovou kartou?”

Bosch se na okamžik zamyslel. Uvažoval, zda někde neexistuje nějaká jiná cestička, po které by se mohl vydat.

„Víte co, nemohl byste si ji zatím prostě nechat? Až budu moct, stavím se u vás v laboratoři a vyzvednu si ji.

Nejspíš to bude ještě dneska.”

„Dobře, strčím vám ji do obálky, kdybych tu náhodou nebyl. Nashle.”

„Hej, Hirschi?”

„Jo.”

„Je to prima pocit, co?”

„Co jako?”

„Že jste udělal správnou věc. Nic jste nezjistil, ale udělal jste správnou věc.”

„Jo, asi jo.”

Hirsch se choval, jako že nerozumí, protože byl v rozpacích, ale určitě Boschovi rozuměl.

„Jo, tak zatím, Hirschi.”

Když Bosch zavěsil, posadil se na bok postele, zapálil si cigaretu a začal přemýšlet, jak naloží s dnešním dnem.

Hirschova zpráva nebyla dobrá, ale zároveň ne odrazující.

Rozhodně neočišťovala Arno Conklina. A dost možná ani Gordona Mittela. Bosch si totiž nebyl jistý, zda Mittelova práce pro prezidenty a senátory vyžadovala snímání otisků.

Dospěl k závěru, že jeho vyšetřování zůstává stále nenarušeno. Rozhodné nehodlal měnit kurs.

Vzpomněl si na včerejší večer a šílené riziko, které podstoupil, když Mittela konfrontoval takovým způsobem.

Usmál se vlastní lehkovážnosti a přemýšlel, co by z toho asi vyvodila Hinojosová. Věděl, že by řekla, že je to příznak jeho problémů. Rozhodně by v tom nespatřovala citlivý způsob, jak vyplašit ptáčka z hnízda.

Bosch vstal, postavil na kávu, vysprchoval se, oholil a připravil se na dnešní den. Odnesl kávu na zadní terasu spolu s krabicí obilných vloček z ledničky a posuvné dveře do pokoje přitom nechal otevřené, aby slyšel rádio. Měl puštěné zprávy KFWB.

Venku byla zima a čerstvo, ale Bosch poznal, že během dne se oteplí. Nad vyschlým korytem pod terasou poletovaly sojky a žluté květy jasmínu pilně obdělávaly černé včely o velikosti čtvrťáku. V rádiu právě hlásili, že jistá stavební společnost získala čtrnáctimilionovou prémii za dokončení rekonstrukce dálnice Číslo 10 tři měsíce před termínem. Oficiální činitelé, kteří se shromáždili k ohlášení tohoto hrdinského výkonu, přirovnali padlou dálnici k samotnému městu. Nyní když dálnice opět stojí, staví se prý na nohy také celé město a znovu se dává do pohybu. Co ti o tom vědí, pomyslel si Bosch.

Po snídani se vrátil dovnitř, vytáhl Zlaté stránky a začal v kuchyni telefonovat. Obvolal velké aerolinky, vyžádal si informace a rezervoval si letenku na Floridu.

Protože se však rozhodl letět ze dne na den, nedostal se s cenou níž než na sedm set dolarů, což pro něj byla šokující částka. Uvedl číslo své kreditní karty, aby mohl s platbou počkat na pozdější dobu. A také si rezervoval auto z půjčovny na mezinárodním letišti v Tampě.

Když byl hotov, vyšel zpátky na terasu a začal přemýšlet o dalším úkolu, který musei splnit.

Potřeboval odznak.

Dlouho seděl na terase a přemýšlel, zda ho potřebuje pro svůj vlastní pocit bezpečí, nebo zda je odznak skutečně nezbytný pro splnění jeho poslání. Věděl, jak nahý a zranitelný si tento týden připadal bez pistole a odznaku -

končetin, které mu za více než dvacet let nošení téměř přirostly k tělu. Přesto se vyhnul pokušení vzít si záložní zbraň, kterou měl uschovánu ve skříni vedle čelních dveří.

Stačilo mu vědomí, že by mohl. S odznakem to však bylo něco jiného. Byl symbolem jeho postavení daleko více než zbraň. Otevíral mu dveře spolehlivěji než jakýkoliv klíč, dodával mu autoritu lépe než jakákoliv slova, než jakákoliv zbraň. Bosch dospěl k závěru, že odznak je pro něj naprostou nutností. Jestli má letět na Floridu a hrát divadlo před McKittrickem, musí budit zdání legitimity. Musí mít odznak.

Věděl, že jeho odznak teď nejspíš leží v zásuvce stolu v kanceláři zástupce náčelníka Irvina S. Irvinga. Neexistoval způsob, jak se k němu dostat a nebýt přitom odhalen. Bosch ovšem věděl, že existuje ještě jeden odznak, který mu poslouží stejně dobře.

Podíval se na hodinky. Čtvrt na deset. Za tři čtvrtě hodiny začne na hollywoodské stanici denní schůzka velení.

Má spoustu času.

20

Pět minut po desáté dorazil Bosch na zadní parkoviště u stanice. Byl si jist, že Pounds, který byl puntičkář ve všem, co dělal, již prošel chodbou do kapitánovy kanceláře s nočními hlášeními. Schůzka se konala každé ráno a účastnil se jí náčelník stanice, kapitán hlídky, dozorčí poručík a velitel detektivů, jímž byl právě Pounds. Jednalo se o rutinní záležitost, která nikdy netrvala déle než dvacet minut.

Členové velení stanice jednoduše vypili kávu a prošli spolu noční hlášení, případně rozebrali aktuální problémy, stížnosti či vyšetřování zvláštního významu.

Bosch prošel zadními dveřmi kolem záchytky a vydal se chodbou na oddělení detektivů. Ráno bylo rušné. Na chodbě se již nyní nacházeli Čtyři muži připoutaní k lavicím. Jeden z nich, zubožený feťák, kterého už Bosch na stanici viděl a při jedné příležitosti ho využil jako dosti nespolehlivého informátora, požádal Bosche o cigaretu. V

budově patřící městu bylo kouření zakázáno, ale Bosch muži přesto zapálil a strčil mu cigaretu do úst, protože muž měl paže plné vpichů spoutány za zády.

„Tak copak je to tentokrát, Harleyi?” zeptal se Bosch.

„Ále, jeden chlápek nechal otevřenou garáž a požádal mě, abych šel dovnitř. To se taky nesmí?”

„Tak tenhle vtip zkus vyprávět soudci.”

Když se dal Bosch na odchod, jeden z dalších zatčených na něj začal ječet z chodby.

„A co já, člověče? Potřebuju čouda.”

„Já už nemám,” řekl Bosch, „Tak běž do prdele, blbečku!”

„Jo, to jsem si mohl myslet.”

Bosch vešel zadními dveřmi na oddělení detektivů. Ze všeho nejdříve se ujistil, že Poundsova skleněná kukaň je prázdná.

Pounds byl na schůzce velení. Nato Bosch zkontroloval věšák vepředu a zjistil, že je Pounds v práci.

Vydal se tedy uličkou táhnoucí se mezi stoly vyšetřovatelů a kývnutím se pozdravil s několika dalšími detektivy.

Edgar seděl za stolem naproti svému novému parťákovi, který byl uveleben na Boschově staré židli. Edgar zaslechl několik pozdravů „Ahoj, Harry,” a otočil se k Boschovi.

„Harry, co se děje?”

„Nazdar, kámo, přišel jsem si jen pro pár věcí. Dneska nikam nechoď, venku je pěkné vedro.”

Bosch přešel do přední části oddělení, kde seděl za přepážkou u stolu starý Henry z Kývací čety. Právě pracoval na křížovce a Bosch si všiml mnoha stop po gumě, které udělaly z mřížky jednu šedivou šmouhu.

„Henry, tak jak to de? Vychází vám něco?”

„Detektive Boschi.”

Bosch si svlékl sportovní bundu a pověsil ji na háček věšáku vedle saka s šedým šrafovaným vzorem. Sako viselo na ramínku a Bosch věděl, že patří Poundsovi. Když věšel svou bundu na háček zády k Henrymu a ostatním detektivům, zajel levou rukou do Poundsova saka, nahmatal vnitřní kapsu a vytáhl Poundsovu náprsenku s odznakem.

Věděl, že bude právě tam. Pounds byl tvorem neměnných zvyků a Bosch už náprsenku několikrát u něj v saku zahlédl.

Zastrčil si ji do kapsy kalhot a otočil se, zatímco mu Henry neustále cosi sděloval. Pouze na krátký okamžik Bosch zaváhal a zamyslel se nad tím, co právě dělá. Přivlastnit si odznak jiného policisty byl zločin, ale Bosch zároveň viděl v Poundsovi jednoznačnou příčinu, proč teď nemá odznak svůj. Což bylo podle jeho vlastního výkladu morálky neméně špatné.

„Jestli chcete mluvit s poručíkem, je dole na schůzi,”

řekl Henry.

„Ne, nechci mluvit s poručíkem, Henry. Vlastně mu ani neříkejte, že jsem tu byl. Nechci, aby mu zas stoupl krevní tlak, víte? Jen si tu seberu pár věcí a vypadnu, dobře?”

„Platí. Taky nechci, aby byl nasupenej.”

Bosch se nemusel obávat, že by jeho návštěvu oddělení prozradil Poundsovi kdokoliv jiný. Na odchodu přátelsky poplácal Henryho po rameně, aby jejich dohodu zpečetil.

Vyrazil zpátky ke stolům, a když se přiblížil, začal se Burns zvedat z jeho staré židle.

„Potřebujete jít sem, Harry?” zeptal se.

Boschovi se zdálo, že cítí v Burnsově hlase určitou nervozitu. Chápal jeho rozpoložení a nehodlal mu to ještě více ztěžovat.

„Jo, jestli vám to nevadí,” odpověděl. „Říkal jsem si, že si vezmu osobní věci, abych vám tady nebránil v rozletu.”

Přistoupil ke stolu a otevřel zásuvku. Na starých papírech, které si sem kdysi dávno založil, ležely dvě krabičky větrových bonbonů.

„Jo, ty jsou moje, promiňte,” řekl Burns.

Natáhl se pro obě krabičky, postavil se vedle stolu a držel bonbony jako přerostlé dítě v obleku, zatímco se Bosch probíral papíry.

Bylo to celé pouze divadýlko. Bosch vytáhl pár papírů, zastrčil je do hnědé složky a ukázal rukou Burnsovi, že si může vrátit bonbony do zásuvky.

„Dávejte si pozor, Bobe.”

„Já jsem Bill. Na co pozor?”

„Na mravence.”

Bosch přešel k řadě skříní na spisy, které se táhly podél zdi vedle stolu, a otevřel jeden šuplík s přilepenou vizitkou.

Byl to třetí šuplík od země, zhruba ve výšce pasu, a Bosch věděl, že je teď téměř prázdný. Otočil se zády ke stolu, vytáhl z kapsy Poundsovu náprsenku a strčil jí do šuplíku. S

rukama v šuplíku ji poté otevřel a mimo dohled ostatních z ní vytáhl zlatý odznak. Do jedné kapsy si strčil odznak a do druhé prázdnou náprsenku. Aby nevzbudil podezření, vytáhl poté z šuplíku jeden spis a opět šuplík zavřel.

Otočil se a pohlédl na Jerryho Edgara.

„Dobrý, to je všecko. Pro všechny případy jsem si akorát chtěl vzít pár osobních věcí. Něco nového?”

„Né, je docela klid.”

Když byl Bosch zpátky u věšáku, znovu se otočil zády k místnosti a jednou rukou si sebral bundu, zatímco druhou vytáhl z kapsy prázdnou náprsenku a vrátil ji do Poundsova saka. Oblékl si bundu, rozloučil se s Henrym a vrátil se k detektivům.

„Tak já padám,” řekl Edgarovi s Burnsem a sebral ze stolu dva spisy, které tam před chvílí položil. „Nechci, aby mé Docent viděl a dostal záchvat. Ať se daří, hoši.”

Cestou ven se Bosch zastavil a dal feťákovi další cigaretu. Zatčený muž, který Boschovi před chvílí nadával, už na lavici nebyl, jinak by dal Bosch cigaretu i jemu.

Když nasedl do mustangu, hodil spisy na zadní sedadlo, vytáhl z kufříku vlastní prázdnou náprsenku a zasunul Poundsův odznak vedle své průkazky. Usoudil, že to bude fungovat, pokud si Člověk nebude náprsenku prohlížet příliš zevrubně. Odznak totiž nesl nápis PORUČÍK, zatímco služební průkaz přisuzoval Boschovi hodnost detektiva. Byla to však jen drobná nesrovnalost a Bosch si s ní nelámal hlavu. Kromě toho existovala značná pravděpodobnost, že si Pounds nějakou dobu nevšimne, že mu v náprsence chybí odznak. Jen zřídkakdy opouštěl stanici, aby si prohlédl místo činu, a stejně zřídka musel otevírat náprsenku a ukazovat odznak. Bylo velmi pravděpodobné, že zmizení odznaku zůstane bez povšimnutí. Stačilo, aby ho Bosch po použití vrátil zpátky na místo.

21

Toho dne odpoledne dorazil Bosch před dveře kanceláře Carmen Hinojosové příliš brzy. Počkal přesně do půl čtvrté a pak zaklepal na dveře. Hinojosová se při jeho příchodu usmála a Bosch si všiml, že přes okno proniká do místnosti odpolední slunce a svítí jí přímo na stůl. Vykročil k židli, na které obvykle sedával, ale pak se zarazil a posadil se na židli nalevo od stolu. Hinojosová si toho všimla a zamračila se na něj jako na školáka.

„Jestli si myslíte, že sleduji, kam si sednete, tak jste na omylu.”

„Vážně? No dobře.”

Vstal a přesunul se na vedlejší židli. U okna se mu líbilo víc.

„V pondělí asi nebudu moct přijít,” řekl, když se usadil.

Hinojosová se znovu zamračila, tentokráte vážněji.

„Proč ne?”

„Jedu pryč. Pokusím se být zpátky co nejdřív.”

„Pryč? A co se stalo s vaším vyšetřováním?”

„Je to jeho součást. Letím na Floridu vystopovat jednoho z původních vyšetřovatelů. Jeden je mrtvý a druhý na Floridě. A tak musím jet za ním.”

„To mu prostě nemůžete zavolat?”

„Já mu nechci volat. Nechci mu poskytnout příležitost, aby mě odbyl.”

Hinojosová přikývla.

„Kdy odlétáte?”

„Dneska v noci. Letím angorákem do Tampy.”

„Zkuste se na sebe podívat, Harry. Vždyť vypadáte jako chodící mrtvola. To se nemůžete trochu vyspat a letět až ráno?”

„Ne, musím tam být dřív, než dorazí pošta.”

„Jak tomu mám rozumět?”

„Nijak. To je dlouhé vyprávění. Ale chtěl jsem vás o něco požádat. Potřebuju vaši pomoc.”

Hinojosová se na několik vteřin zamyslela, podle všeho zvažovala, jak daleko chce zajít do bazénu, jehož hloubku nezná.

„A co jste chtěl?”

„Děláte někdy soudní analýzy pro oddělení?”

Hinojosová přimhouřila oči. Stále netušila, kam Bosch míří.

„Někdy. Čas od času mi někdo něco přinese nebo mě požádá o malý profil podezřelého. Většinou však oddělení využívá externistů. Soudních psychiatrů, kteří s tím mají zkušenosti.”

„Ale byla jste někdy na místě činu, ne?”

„Vlastně ne. Jen jsem se dívala na fotografie, které mi přinesli, a pracovala podle nich.”

„Výborně.”

Bosch si položil kufřík na klín, otevřel ho, vytáhl obálku z místa činu a pitevní fotografie, které byly ve vyšetřovacím spisu, a jemně je položil na stůl.

„To jsou fotky z toho případu. Nechci se na ně dívat.

Nemůžu se na ně dívat. Ale potřebuju, aby to někdo udělal a řekl mi, co na nich je. Pravděpodobně nic, ale rád bych znal názor další osoby. Vyšetřování, které prováděli ti dva detektivové, totiž bylo… no, skoro to ani žádné vyšetřování nebylo.”

„Ach Harry.” Hinojosová zavrtěla hlavou. „Nejsem si jistá, že je to moudré. Proč právě já?”

„Protože vy víte, co dělám. A protože vám věřím.

Nemyslím si, že můžu věřit někomu jinému.”

„A věřil byste mi, i kdybych nebyla eticky vázána mlčenlivostí o všem, o čem tady hovoříme?”

Bosch si zkoumavě prohlédl její obličej.

„Já nevím,” řekl nakonec.

„Myslela jsem si to.”

Odsunula obálku na okraj stolu.

„Odložme to na chvíli a pojďme se věnovat schůzce.

Opravdu si to musím rozmyslet.”

„Dobře, můžete si ty fotky nechat. Ale ozvěte se mi, ano? Chtěl bych vědět, jak se na ně díváte. Jako psycholožka i jako žena.”

„Uvidíme.”

„O čem dnes chcete mluvit?”

„Jak to vypadá s vaším vyšetřováním?”

„Je tahle otázka profesní, doktorko Hinojosová? Nebo vás ten případ zajímá?”

„Ne, zajímáte mě vy. A mám o vás obavy. Stále nejsem přesvědčena, že to, co děláte, je bezpečné, z fyzického i psychologického hlediska. Vrtáte se v životech mocných lidí. A já jsem se ocitla v pasti. Vím, co děláte, ale nemám téměř žádnou moc vás přimět, abyste s tím přestal.

Obávám se, že jste mě obelstil.”

„Obelstil?”

„Zatáhl jste mě do toho. Vsadím se, že jste mi chtěl ty snímky ukázat už ve chvíli, kdy jste mi prozrazoval, čím se zabýváte.”

„Máte pravdu, chtěl. Ale neobelstil jsem vás. Myslel jsem si, že na tomhle místě můžu mluvit o čemkoliv. Copak jste mi to sama neříkala?”

„Dobrá, tak jste mě tedy neobelstil, ale každopádně jste mě svedl z cesty. Měla jsem si všimnout, že se to děje. Ale pokračujme. Chci s vámi hovořit spíše o citové stránce toho, co děláte. Chci vědět, proč je pro vás dopadení vraha i po tolika letech tak důležité.”

„Vždyť je to zřejmé.”

„Ozřejměte mi to více.”

„Nemůžu. Nemůžu to vyjádřit slovy. Akorát vím, že když matka zemřela, všechno se pro mě změnilo. Nevím, jak by všechno vypadalo, kdyby mi ji nezabili, ale… prostě se všechno změnilo.”

„Chápete vůbec, co říkáte a co to znamená? Díváte se na svůj život jako na dva celky. První celek s matkou jste si ztotožnil s jakýmsi pocitem štěstí, u něhož si nejsem jistá, zda jste ho prožíval neustále. A druhý celek tvoří váš život poté, přičemž vy sám připouštíte, že nesplnil vaše očekávání nebo je nějakým způsobem neuspokojivý. Myslím, že jste již dlouhou dobu nešťastný, dost možná dokonce po celou tu dobu. Váš nedávný vztah mohl být jakýmsi světlým bodem, ale přesto jste v podstatě zůstal nešťastným člověkem.

Domnívám se, že jste jím byl vždy.”

Hinojosová se na okamžik odmlčela, ale Bosch nepromluvil. Věděl, že neskončila.

„Je možné, že po traumatech posledních několika let -

jak vašich osobních, tak i celé společnosti, jste se začal vážně zabývat sám sebou. A obávám se, že jste uvěřil -

vědomě, či podvědomě -, že pokud se vrátíte zpět a dosáhnete nějaké formy spravedlnosti za to, co postihlo vaši matku, napravíte tím i svůj vlastní život. A v tom je právě ten problém. Ať už vaše soukromé vyšetřování dopadne jakkoliv, nic se jím nezmění. To prostě nejde.”

„Chcete říct, že to, jaký jsem teď, není dáno tím, co se stalo tehdy?”

„Ne, poslouchejte mě, Harry. Chci vám jen říct, že jste součtem mnoha položek, nikoliv pouze jediné. Je to jako domino. Abyste se dostal na konec, do bodu, kde jste nyní, musíte naskládat několik různých kostiček za sebou.

Nemůžete prostě přeskočit od první kostičky k poslední.”

„Takže to mám vzdát? Nechat to prostě být?”

„To netvrdím. Ale stále nechápu, jaký citový přínos nebo uzdravení vám to přinese. Dokonce podle mé existuje možnost, že vám to přinese víc škody než užitku. Nezní to logicky?”

Bosch se postavil a přešel k oknu. Zíral ven, ale nedokázal vnímat, co vidí. Cítil na sobě teplé sluneční paprsky. Když promluvil, nedíval se na Hinojosovou.

„Já nevím, co zní logicky. Já jen vím, že to, co teď dělám, se ve všech možných ohledech zdá být logické ažaž.

Připadám si tak nějak…, neznám správné slovo, snad trapně.

Je mi trapné, že jsem to neudělal už dávno. Uplynula spousta let a já je nechal jen tak ulítnout. Připadá mi, že jsem matku tak nějak nechal na holičkách…, že jsem zradil sám sebe.”

„To je pochopi…”

„Vzpomínáte, co jsem vám řekl první den? Bud záleží na všech, nebo na nikom. No a na ní strašně dlouho nezáleželo. Policejnímu oddělení, společnosti, a dokonce ani mně samotnému. Musím přiznat, že ani mně. A pak jsem tento týden otevřel její spis a viděl, že její smrt byla odsunuta stranou. Jednoduše pohřbena, tak jako jsem ji pohřbil já. Někdo ji smetl ze stolu, protože na ní nezáleželo.

Udělali to, protože mohli. A když si pak vzpomenu, jak dlouho jsem to nechal plavat…, chce se mi…. já nevím, prostě bych se nejradši neviděl.”

Bosch se zarazil, protože nedokázal formulovat, co má na srdci. Pohlédl z okna a všiml si, že ve výkladu nedalekého řeznictví již nejsou žádné kachny.

„Víte,” řekl, „ona možná byla, čím byla, ale někdy mám pocit, že já jsem si to nezasloužil… I když si jinak myslím, že v životě mám, co mi patří.”

Bosch stál u okna a nedíval se na Hinojosovou. Trvalo několik okamžiků, než konečně promluvila.

„V tuto chvíli bych vám asi měla říci, že jste na sebe příliš tvrdý, ale myslím, že by to příliš nepomohlo.”

„Ne, nepomohlo.”

„Mohl byste jít sem a posadit se, prosím?”

Bosch poslechl. Když se konečně usadil, střetl se s Hinojosovou pohledem. Hinojosová promluvila jako první.

„Chci vám říct, že poněkud směšujete pojmy.

Zapřaháte vůz před koně. Nemůžete si klást za vinu, že byl ten případ možná zameten pod koberec. Za prvé jste s tím neměl nic společného, a za druhé jste si to uvědomil až tento týden, kdy jste si ten spis přečetl.”

„Ale proč jsem se do něj nepodíval dřív? Copak to nevidíte? Nejsem tu přece nový. Poldu dělám už dvacet let.

Měl jsem si ten spis přečíst už dávno. Co má být, že jsem neznal podrobnosti? Věděl jsem, že ji zavraždili a nic se s tím nikdy neudělalo. To mi mělo stačit.”

„Podívejte, Harry, zkuste o tom přemýšlet, ano? Třeba dnes v noci v letadle, věnujte tomu pár myšlenek. Začal jste se zabývat ušlechtilou činností, ale musíte na sebe pamatovat, abyste si ještě více neublížil. Především proto, že to nestojí za to. Nestojí to za cenu, kterou byste možná musel zaplatit.”

„Nestojí to za to? Venku pobíhá vrah. Myslí si, že mu to prošlo. Už celá léta si to myslí. Celá desetiletí. A já to teď změním.”

„Vy nechápete, co vám říkám. Nechci, aby unikl jakýkoliv viník, a už vůbec ne viník vraždy. Ale já teď hovořím o vás. Vy jste jediný objekt mého zájmu. Existuje jedno základní přírodní pravidlo. Žádný živý organismus se zbytečně neobětuje nebo si zbytečně neublíží. Říká se tomu vůle k přežití a já mám obavy, že okolností vašeho života mohly váš instinkt přežití poněkud otupit. Hážete všechno za hlavu a nestaráte se, co s vámi váš ušlechtilý cíl udělá po citové, fyzické a jakékoliv jiné stránce. Nechci se dívat, jak si ubližujete.”

Hinojosová se na chvíli odmlčela. Bosch neříkal nic.

„Musím říci,” pokračovala psycholožka tiše, „že jsem z toho velice nervózní. Nikdy jsem se s podobnou situací nesetkala, a to jsem tu měla za devět let praxe spoustu policistů.”

„No tak to mám pro vás špatnou zprávu.” Bosch se usmál. „Včera večer jsem se vetřel na večírek u Mittela.

Myslím, že jsem ho možná vyděsil. Teda přinejmenším jsem vyděsil sám sebe.”

„Sakra!”

„To je nějaký nový psychiatrický termín? Takový ještě neznám.

„Tohle není legrace. Proč jste to udělal?”

Bosch se na okamžik zamyslel.

„Já nevím. Byl to prostě takový můj vrtoch. Jel jsem zrovna kolem jeho domu a on pořádal večírek. A já… prosté jsem se z nějakého důvodu naštval. On si pořádá večírky a moje matka…”

„Mluvil jste s ním o tom případu?”

„Ne. Neřekl jsem mu ani svoje jméno. Pár minut jsme se jen tak oťukávali a pak jsem mu něco předal. Vzpomínáte si na ten novinový výstřižek, který jsem vám ukazoval ve středu? Předal jsem mu ho. Viděl jsem, jak ho čte. Myslím, že jsem ho zasáhl na citlivém místě.”

Hinojosová si hlasitě povzdechla.

„A teď vystupte ze svého těla a podívejte se jako nestranný pozorovatel na to, co jste udělal. Pokud to dokážete. Bylo od vás chytré, že jste tam šel?”

„Už jsem o tom přemýšlel. Ne, nebylo to chytré. Byla to chyba. Mittel bude pravděpodobně varovat Conklina. Oba budou vědět, že se něco děje, že po nich někdo jde. A semknou šiky.”

„Vidíte, sám mi dokazujete, co vám chci říci. Chci, abyste mi slíbil, že takovou hloupost už víckrát neuděláte.”

„To nemůžu.”

„Pak vám ovšem musím sdělit, že vztah pacienta a lékaře lze porušit, pokud se terapeut domnívá, že pacient svým chováním ohrožuje sebe či jiné. Už jsem vám řekla, že nemám téměř žádnou moc vás zastavit. Ale není to tak úplné pravda.”

„Půjdete za Irvingem?”

„Pokud nabudu přesvědčení, že se chováte bezohledně, pak ano.”

Bosch pocítil nával vzteku, když si uvědomil, že Hinojosová má absolutní moc nad ním i nad jeho počínáním.

Překousl zlost a odevzdaně zvedl ruce.

„No dobrá. Už se nevetřu na žádný večírek.”

„Ne. Já od vás chci víc. Chci, abyste se držel stranou od lidí, o nichž si myslíte, že mohli být zapleteni do toho případu.”

„Mohu vám jen slíbit, že za nimi nepůjdu, dokud nebudu mít celý případ v kapse.”

„Ale myslím to vážně.”

„Já taky.”

„To doufám.”

Téměř na minutu se oba odmlčeli. Byla to doba určená k vychladnutí. Hinojosová se lehce otočila na židli -

nedívala se na Bosche a zřejmě přemýšlela, co by ještě řekla.

„Tak pokračujme,” řekla nakonec. „Chápete, že celá ta záležitost, to vaše úsilí, zcela zastínilo úsilí, které byste měl vyvíjet tady?”

„Já vím.”

„Tím se však můj posudek ještě více odkládá.”

„No, to už mě zas tak moc netrápí. Potřebuju být mimo službu kvůli tomu případu.”

„Hlavně že vám mohu posloužit,” řekla Hinojosová sžíravě. „No dobrá, vraťme se tedy zpátky k incidentu, který vás ke mně přivedl. Onehdy jste mi velmi povšechně a velmi stručně popsal, co se stalo. To lze jisté pochopit.

Myslím, že jsme se tehdy oba vzájemně sondovali. Ale to už máme dávno za sebou. Ráda bych to teď od vás slyšela podrobněji. Říkal jste, že poručík Pounds se pletl, do čeho nemá?”

„Přesné tak.”

„Čím?”

„Tak především je to velitel detektivů, který sám nikdy detektivem nebyl. Jo, technicky vzato nejspíš strávil pár měsíců někde za stolem, aby si to mohl napsat do životopisu, ale prakticky je to jen úředník. My takovým lidem říkáme robokrati. Byrokrati s odznakem. On neví ani prd, jak se vyšetřují případy. Akorát ví, jak případ přeškrtnout na takové malé tabulce, co má u sebe v kanceláři. Neví ani ťuk o rozdílech mezi pohovorem a výslechem. To by zas tak nevadilo, oddělení je plné lidí jako on. Vždycky říkám, že je nechám dělat svou práci a chci, aby mě oni nechali dělat tu mou. Jenže problém je, že si Pounds neuvědomuje, v čem je dobrý a v čem špatný. Vedlo to k malérům už dřív. K různým rozmíškám. Až to nakonec skončilo tím incidentem, jak tomu pořád říkáte.”

„Co provedl?”

„Dotkl se mého podezřelého.”

„Vysvětlete mi, co to znamená.”

„Když máte případ a necháte někoho předvést, je jenom váš. Nikdo se k němu ani nepřiblíží, jasné? Stačí špatné slovo, špatně položená otázka a celý případ může být v háji. Tohle je základní pravidlo: nedotýkej se cizího podezřelého. Bez ohledu, jestli jsi poručík nebo třeba náčelník, drž se zpátky, dokud se neporadíš s lidmi, kteří mu nasadili klepeta.”

„A co se stalo?”

„Jak už jsem vám tehdy říkal, můj parťák Edgar a já jsme nechali předvést toho podezřelého. Šlo o vraždu jedné ženy. Takové té, co si dává inzeráty do erotických plátků, které se prodávají na bulváru. Někdo si ji objednal do jednoho zavšiveného motelu na Sunset, vyspal se s ní a smrtelně ji bodl. Tolik ve stručnosti. Bodná rána byla vedena do pravé části hrudníku. Jenže ten její kunčaft na to šel chladnokrevné. Zavolal policii a vypověděl, že to byl její nůž a že se ho s ním pokusila okrást. A on že prý jí jen otočil ruku a zajel jí nožem do hrudníku. V sebeobraně. Pak jsem dorazil já s Edgarem a okamžitě jsme si všimli pár věcí, které té jeho historce odporovaly.”

„Co třeba?”

„Tak především byla ona daleko menší než on.

Neumím si představit, jak po něm jde s nožem. A pak taky ten nůž. Byl to zoubkovaný nůž na maso, asi dvacet centimetrů dlouhý, a ona měla u sebe jen takovou malou kabelku bez popruhu.”

„Psaníčko.”

„Jo, myslím. Každopádně by se jí tam ten nůž nemohl vejít, takže jak ho s sebou přinesla? Šaty měla těsnější než kondomy v kabelce, jak se říká na ulici, takže ho nemohla schovávat ani u sebe. A to nebylo všechno. Jestli měla v plánu toho chlápka obrat, tak proč se s ním nejdřív vyspala?

Proč prostě nevytáhla nůž, nevzala mu prachy a neutekla?

Ten chlap tvrdil, že si to spolu nejdřív rozdali a ona pak na něj zaútočila, což vysvětlovalo, proč byla stále nahá. Jenže právě tohle samozřejmě vyvolávalo další otázku. Proč by ho okrádala, když byla nahá? Kam by pak neoblečená mohla utéct?”

„Takže ten muž lhal.”

„Zdálo se to být jasné. A pak jsme získali něco dalšího.

V její kabelce, v tom psaníčku, byl kus papíru, na který si zapsala jméno motelu a číslo pokoje. Rukopis odpovídal pravákovi. Jenže jak jsem říkal, bodná rána směřovala do pravé horní části hrudníku. Takže to nešlo dohromady.

Kdyby na něj zaútočila, se vší pravděpodobností by držela nůž v pravé ruce. A kdyby ho pak ten kunčaft obrátil na ni, bodná rána by pravděpodobně byla v levé části hrudníku, a ne v pravé.”

Bosch pohybem naznačil, jak si otáčí pravou ruku na hrudník, aby ukázal, jak obtížné by bylo bodnout se do pravé strany.

„Zkrátka existovala spousta věcí, které nešly dohromady. Rána byla vedena shora dolů, což taky nenasvědčovalo, že by nůž držela ona. To by byla čepel obrácena vzhůru.”

Hinojosová kývla, že rozumí.

„Problém byl, že jsme neměli žádné fyzické důkazy, které by vyvracely jeho verzi. Vůbec nic. Jen pocit, Že to ta ženská neudělala tak, jak říkal on. Samotná bodná rána nestačila. A navíc v jeho prospěch hovořil ten nůž. Ležel na posteli a byly na něm vidět krvavé otisky. Vůbec jsem nepochyboval, že budou její. To se dá snadno udělat, když je ta ženská mrtvá. Na mě to sice nezapůsobilo, jenže to tady nehraje roli. Jde o to, co si bude myslet státní zástupce a co si pak po něm bude myslet porota. Výraz nade vší pochybnost je jedna velká černá díra, která dokáže takové případy spolknout. Potřebovali jsme toho víc.”

„Co se tedy stalo?”

„Říkáme tomu, řekl-řekla. Tvrzení proti tvrzení, až na to, že v tomhle případě byl jeden z dvojice mrtvý. Tím to bylo těžší. Neměli jsme nic než jeho výpověď. V podobných případech necháte pachatele smažit ve vlastní šťávě.

Přetáhnete ho na svou stranu. Existuje spousta způsobů, jak toho dosáhnout. Ale v podstatě ho musíte zlomit v místnosti.

A tak…”

„V místnosti?”

„Ve vyšetřovací místnosti. U nás na baráku. A tak jsme toho chlapa vzali k nám. Jako svědka. Neprovedli jsme formální zatčení. Zeptali jsme se, jestli by jel s náma, a řekli jsme mu, že si musíme vyjasnit pár detailů o jejím počínání, a on řekl, že jasně. Znáte to, pan spolupracující. Pořád byl úplně v klidu. Posadili jsme ho s Edgarem do vyšetřovačky a šli jsme si dát do strážní místnosti kafe. Mají tam vážně dobrou kávu, z takových těch velkých kávovarů, co nám darovala nějaká restaurace, která spadla při zemětřesení.

Všichni si tam chodí na kafe. Dali jsme si hezky načas, domlouvali jsme se, jak na toho chlapa půjdem, kdo z nás si ho chce podat jako první a tak. Jenže mezitím ten zasraný Pounds, omlouvám se, toho chlapa uviděl špehýrkou ve dveřích vyšetřovačky, vešel k němu a informoval ho. A pak…”

„Jak to myslíte, že ho informoval?”

„Přečetl mu práva. Tohle byl náš svědek, sakra, jenže Pounds, který vůbec neví, co dělá, si prostě myslel, že tam musí vlézt a udělat tomu chlápkovi přednášku. Asi si myslel, že jsme na to zapomněli nebo co.”

Bosch se na psycholožku rozhořčeně podíval, ale okamžitě viděl, že ho nepochopila.

„A nebylo to od něj správné?” zeptala se. „Copak nejste zákonem vázáni informovat lidí o jejich právech?”

Bosch se usilovně snažil potlačit vztek, přičemž si připomínal, že Hinojosová sice pracuje pro policii, ale jinak je zcela nezasvěcená. Její chápání policejní práce se pravděpodobně opíralo spíše o mediální zkazky než o skutečnou realitu.

„Pokusím se vám v krátkosti vysvětlit, co je zákon a co skutečnost. My, myslím policajti, nemáme v rukou vůbec žádné trumfy. Kdybychom měli jednat podle Mirandy a všech ostatních pravidel a nařízení, museli bychom přijít k člověku, o kterém víme, že je vinen, nebo si to aspoň myslíme -a říct mu: ,Hele, my víme, žes to udělal a Nejvyšší soud i každý právník na zeměkouli by ti poradil, abys nevypovídal, ale co ty na to, budeš vypovídat? Tohle prostě nefunguje. Musíte to nějak obejít. Musíte použít lest, trochu blafovat a chovat se vypráskaně. Soudní pravidla jsou jako napjaté lano provazochodce. Musíte být velice opatrná, ale přece jen existuje naděje, že po tom laně přejdete na druhou stranu. Takže když pak nějaký sráč, který neví ani prd, vleze za vaším chlápkem a informuje ho, může vám zničit celodenní práci a možná celý případ.”

Bosch se odmlčel a zkoumavě si Hinojosovou prohlédl. Stále u ní cítil skepticismus. V tu chvíli pochopil, že Carmen Hinojosová je jen běžným občanem, který by se podělal strachy, kdyby někdy okusil jen špetku toho, co se ve skutečnosti děje na ulici.

„Jakmile je někdo informován, je konec,” dodal Bosch.

„Spadla klec. Když jsme se s Edgarem vrátili, ten chlap nám jen řekl, že má pocit, že bude chtít advokáta. Povídám mu: Jakého advokáta, kdo tu mluví o advokátech? Vy jste svědek, ne podezřelý. Načež nám sdělil, že mu poručík právě přečetl práva. Nevím, koho jsem v tu chvíli nenáviděl víc: toho chlapa, že zabil tu holku, nebo Poundse, že to takhle zvoral.”

„Povězte mi, co by se stalo, kdyby Pounds nebyl udělal, co udělal.”

„Šli bysme na toho chlapa po dobrém, požádali ho, aby nám co nejpodrobněji zopakoval svou verzi, a doufali, že se v ní objeví nějaké nesrovnalosti s tím, co sdělil uniformám.

Pak bychom řekli: ,Vzhledem k nesrovnalostem ve vašich výpovědích se stáváte podezřelým.’ Teprve pak bychom ho informovali a pokud možno z něj vytřískali co nejvíce na základě těch nesrovnalostí i problémů, které jsme našli na místě činu. Pokusili bychom se z něj vymámit přiznání a možná by se nám to podařilo. Většinu naší práce tvoří snaha přimět lidi mluvit. To není jako v televizi. Je to stokrát těžší a špinavější. Vlastně jsme jako vy, snažíme se přimět lidi mluvit… Tohle je teda můj názor. Jenže kvůli Poundsovi se už nikdy nedozvíme, jak by to bylo.”

„A co se tedy stalo, když jste zjistil, že byl ten muž informován?”

„Vylítl jsem z vyšetřovačky a šel rovnou k Poundsovi do kanceláře. Věděl, že něco nehraje, protože se postavil. To si pamatuju. Zeptal jsem se ho, jestli toho mého člověka informoval, a když řekl, že jo, začala mela. Oba jsme po sobě řvali…, ale pak už si vážně nepamatuju, jak se to seběhlo. Nesnažím se nic popřít. Akorát si nepamatuju detaily. Musel jsem ho popadnout a strčit do něj. Tak, že mu obličej proletěl sklem.”

„A co jste dělal, když se to stalo?”

„No, přiběhlo pár kluků a odtáhli mě odtamtud. Velitel stanice mě pak poslal domů. Pounds musel jet do nemocnice s nosem. Oddělení vnitřního vyšetřování si obstaralo jeho výpověď a já byl suspendován. Jenže pak se do věci vložil Irving a změnil to na zátěžové volno. A tak jsem tu.”

„A co se stalo s tím případem?”

„Ten kunčaft už nepromluvil. Najal si advokáta a přečkal to. Edgar šel minulý pátek s tím, co jsme měli, za státním zástupcem a ten ho vykopl. Prý nepůjdou před soud s případem beze svědků a několika drobnými nesrovnalostmi… Navíc byly na noži její otisky. To teda bylo překvápko. Prostě se nakonec ukázalo, že na té ženě nezáleží. Aspoň ne dost na to, aby riskovali, že u soudu prohrajou.”

Několik okamžiků oba mlčeli. Bosche napadlo, že Hinojosová přemýšlí o paralelách mezi tímto případem a případem jeho matky.

„Takže to nakonec dopadlo tak,” řekl Bosch závěrem, „že vrah si vesele běhá po ulici, chlap, který ho pustil, sedí zpátky za stolem, rozbité sklo je už vyměněné a všechno běží jakoby nic. Tohle je náš systém. Zatímco já jsem se mohl přetrhnout a podívejte, co za to mám. Zátěžové volno a možná konec s prací.”

Hinojosová si odkašlala, než předložila vlastní hodnocení.

„Podle toho, jak jste mi nastínil okolnosti té situace, je docela snadné chápat váš vztek. Nikoliv ovšem čin, který jste provedl. Slyšel jste někdy výraz „šílená minuta?”

Bosch zavrtěl hlavou.

„Je to termín pro násilné vzplanutí, jež má kořeny v několika tlacích na daného jedince. Nahromadí se a pak se během krátkého okamžiku uvolní, obvykle násilným způsobem a často na člověku, který nenese za tyto tlaky plnou zodpovědnost.”

„Jestli po mně chcete, abych prohlásil, že Pounds byl nevinná oběť, tak to neřeknu.”

„Nic takového nechci. Já pouze potřebují, abyste se podíval na tu situaci a na to, jak k ní mohlo dojít.”

„Já nevím. Takové průsery se prostě stávají.”

„Když někoho fyzicky napadnete, nemáte pocit, že se snižujete na stejnou úroveň, na jaké je ten člověk, který byl propuštěn?”

„Ani náhodou, doktorko. Něco vám povím. Můžete se zaměřit na všechny aspekty mého života, můžete přihodit zemětřesení, požáry, záplavy, pouliční nepokoje, a dokonce i Vietnam, ale když došlo na lámání chleba mezi mnou a Poundsem v té jeho prosklené kukani, nic z toho nehrálo roli. Můžete tomu říkat třeba „šílená minuta“ nebo jak chcete, ale někdy prostě záleží jen na té chvíli samotné a já v tu chvíli udělal správnou věc. A jestli mají tyhle schůzky za cíl, abych si uvědomil, že jsem provedl něco špatného, tak na to zapomeňte. Onehdy mě odchytil ve vestibulu Irving a požádal mě, abych přemýšlel o omluvě. Hovno. Udělal jsem správnou věc.”

Hinojosová přikývla, poposedla si na židli a podívala se nepříjemněji než za celý Boschův dlouhý proslov.

Nakonec pohlédla na hodinky a Bosch na svoje. Čas vypršel.

„Tak mám pocit,” řekl Bosch, „že jsem tu psychoterapii vrátil asi o století zpátky, co?”

„Ne, vůbec ne. Čím více toho o Člověku víte a čím více toho víte o nějakém příběhu, tím lépe chápete, jak dochází k různým věcem. Proto se mi moje práce líbí.”

„Nápodobně.”

„Hovořil jste od toho incidentu s poručíkem Poundsem?”

„Viděl jsem ho, když jsem odevzdával klíčky od auta.

Nechal mi ho vzít. Šel jsem do jeho kanceláře a on skoro dostal hysterický záchvat. Je to dost malý chlap a myslím, že to ví.”

„Oni to obvykle vědí.”

Bosch se předklonil a byl připraven vstát a odejít, když si všiml obálky, kterou Hinojosová odsunula na okraj stolu.

„Tak co ty fotky?”

„Věděla jsem, že toto téma znovu nadnesete.”

Hinojosová se podívala na obálku a zamračila se. „Potřebuji si to promyslet. Z několika důvodů. Mohu si je nechat, zatímco budete na Floridě? Nebo je budete potřebovat?”

„Nechte si je.”

22

Ve čtyři čtyřicet ráno kalifornského času přistálo letadlo na mezinárodním letišti v Tampě. Bosch se opřel o okénko kabiny a rozespalýma očima sledoval, jak na floridské obloze poprvé vychází slunce. Zatímco letadlo rolovalo, sundal si hodinky a posunul ručičky o tři hodiny dopředu. Pocítil pokušení ubytovat se v nejbližším motelu a dopřát si trochu skutečného spánku, ale věděl, že na to není čas. Podle mapy, kterou si přivezl s sebou, se zdálo, že do Venice jsou to nejméně dvě hodiny jízdy.

„Je krásné zas vidět modré nebe,” řekla žena, která seděla vedle něj na sedadle do uličky. Nakláněla se Boschovym směrem a samá se dívala z okna. Byla to pětačtyřicátnice s předčasně zšedlými vlasy. Měla je téměř bílé. Během první části letu spolu trochu konverzovali a Bosch věděl, že žena se na rozdíl od něj na Floridu vrací.

Dala Los Angeles pět let života a měla toho dost. A tak se teď vracela domů. Bosch se neptal, ke komu nebo k čemu se vlastně vrací, ale zajímalo ho, zda byly ženiny vlasy stejně bílé, když před pěti lety poprvé přistála v Los Angeles.

„Jo,” odpověděl. „Ty noční lety trvají celou věčnost.”

„Ne, já myslím smog. Žádný tu není.”

Bosch se na ženu podíval, pak znovu vykoukl z okna a prozkoumal oblohu.

„Zatím.”

Žena však měla pravdu. Obloha byla prodchnuta modří, kterou Bosch viděl v Los Angeles jen velmi zřídka.

Byla to barva bazénů se zvlněnými bílými mračny, která se vznášela v atmosféře jako nejkrásnější sny.

Letadlo se pomalu vyprazdňovalo. Bosch počkal až do konce, vstal a protáhl si záda, aby uvolnil svalové napětí.

Páteřní obratle mu přitom praskaly jako padající kostky domina. Vytáhl z přihrádky příruční zavazadlo a zamířil ven.

Sotva vystoupil z letadla na letištní dráhu, obklopila ho vlhkost a padla na něj jako teplý vlhký ručník. Bosch se došoural do klimatizovaného terminálu a rozhodl se zrušit svůj plán na zapůjčení kabrioletu.

O půl hodiny později již v dalším vypůjčeném mustangu projížděl po dálnici číslo 275 zálivem Tampa Bay.

Okna měl vytažená nahoru a klimatizaci zapnutou, ale přesto se stále potil, neboť jeho tělo si dosud nepřivyklo na vysokou vlhkost.

Při první projížďce Floridou ho však nejvíce ohromila její placatost. Za pětačtyřicet minut jízdy se na obzoru neobjevil ani drobný pahorek, až nakonec Bosch dorazil k železobetonové hoře zvané Skyway Bridge. Věděl, že strmě klenutý most přes ústí zálivu byl postaven náhradou za most, který se zřítil, ale přesto ho neohroženě projel nepřiměřenou rychlostí. Koneckonců pocházel ze zemětřesením stiženého Los Angeles, kde byla neoficiální maximami rychlost pod mosty a nadjezdy daleko na pravé straně tachometru.

Za mostem se dálnice spojila s pětasedmdesátkou a dvě hodiny po příletu dorazil Bosch do Venice. Cestou podél Tamiami Trail míjel lákavé malé motely v pastelových barvách, ale přestože musel přemáhat únavu, pokračoval v jízdě a hledal prodejnu suvenýrů a telefonní automat.

Obojí nalezl v nákupním středisku Coral Reef. V

prodejně pohlednic a suvenýrů Tacky’s otevírali až v deset, takže měl Bosch pět minut k dobru. Přešel tedy k telefonnímu automatu na zdi pískově zbarveného střediska a vyhledal v seznamu poštu. Ve městě byly dvě, a tak vytáhl zápisník a ověřil směrovací číslo Jakea McKittricka. Zavolal na jednu z pošt uvedených v seznamu a dozvěděl se, že McKittrickovo směrovací číslo patří druhé poště. Bosch ženě poděkoval a zavěsil.

Po otevření prodejny suvenýrů přistoupil Bosch ke koutku s pohlednicemi a vytáhl přání k narozeninám v zářivě Červené obálce. Odnesl přání k pokladně, aniž by se vůbec podíval dovnitř nebo dozadu. Ze stojánku vedle pokladny pak sebral místní mapu a rovněž ji položil na pult.

„To je hezká pohlednice,” řekla starší žena, která zboží markovala. „Určitě se jí bude líbit.”

Pohybovala se, jako by byla pod vodou, a Bosch měl sto chutí sáhnout přes pult a naťukat čísla sám, aby celý proces urychlil.

V autě pak vložil pohled do obálky, aniž by ho podepsal, zalepil obálku a napsal na ni McKittrickovo jméno a číslo poštovní přihrádky. Nastartoval auto a vrátil se na cestu.

Trvalo mu patnáct minut, než s pomocí mapy našel poštu na West Venice Avenue. Když vešel dovnitř, nalezl poštu prakticky prázdnou. Nějaký starý muž stál u stolu a pomalu psal na obálku adresu. Dvě starší ženy pak čekaly ve frontě na přepážku. Bosch se postavil za ně a uvědomil si, že přestože je na Floridě teprve pár hodin, viděl už spoustu starých občanů. Bylo to tu úplně stejné, jako vždycky slýchával.

Rozhlédl se kolem sebe a spatřil na zdi za přepážkou videokameru. Podle její polohy poznal, že je zde spíše za účelem nahrávání zákazníků a možných lupičů než kvůli dohledu na pracovníky pošty, přestože jejich počítače byly pravděpodobně rovněž plně v záběru. Nedal se však odradit.

Vytáhl z kapsy desetidolarovou bankovku, úhledně ji složil a strčil si ji do ruky s červenou obálkou. Nato vytáhl drobné a napočítal přesnou částku. Zdálo se, že uplyne celá věčnost, než si dávno obsloužené ženy před ním seberou věcí a odejdou.

„Další,” řekl konečně muž za přepážkou.

Bosch přistoupil k přepážce. Muži mohlo být kolem šedesátky a měl dokonale bílou bradku. Trpěl nadváhou a jeho plet připadala Boschovi příliš červená. Jako by byl šílený nebo něco podobného.

„Chtěl bych na to známku.”

Položil na pult drobné a obálku. Desetidolarovka ležela složená na ní. Muž se choval, jako že ji nevidí.

„Zajímalo by mě, jestli už rozdělovali poštu do přihrádek.”

„Zrovna to vzadu dělají.”

Muž podal Boschovi známku a přihrnul si drobné z pultu. Desetidolarovky ani červené obálky se zatím nedotkl.

„Opravdu?”

Bosch sebral obálku, olízl známku a přilepil ji na ni.

Nato obálku položil zpátky na desetidolarovku. Byl si jistý, že si toho muž všiml.

„Víte, moc rád bych to ještě poslal strýčku Jakeovi.

Dneska má narozeniny. Nedalo by se nějak zařídit, aby mu s tím ještě někdo zaběhl do přihrádky? Strýček by to pak dostal ještě dneska, až by si přišel pro poštu. Doručil bych mu to osobně, ale musím se vrátit do práce.”

Bosch odsunul obálku s bankovkou přes přepážku k muži s bílou bradkou.

„No,” odpověděl muž, „uvidíme, co se dá dělat.”

Přesunul váhu nalevo a lehce se natočil, čímž zakryl výhled z videokamery. Jediným plynulým pohybem pak sebral z přepážky obálku i s desetidolarovkou. Rychle si bankovku přehodil do druhé ruky a ukryl ji v bezpečí kapsy.

„Hned se vrátím,” zavolal na lidi ve frontě.

Ve vestibulu pošty pak Bosch vyhledal přihrádku 313 a podíval se malým okénkem dovnitř. Červená obálka tam ležela spolu se dvěma bílými dopisy. Jeden z nich přitom ležel vzhůru nohama a zpáteční adresa byla částečně viditelná.

Město Lo Oddělen Pošt. př Los Ang 90021-3

Bosch si byl téměř jist, že obálka obsahuje McKitrrickův šek s penzí. Předběhl jeho poštu. Vyšel z vestibulu, v prodejně vedle pošty si koupil dva šálky kávy a krabici s koblihami, vrátil se do auta a čekal ve stále sílícím vedru. A to ještě nebyl ani květen. Neuměl si představit, jaké tu musí být léto.

Po hodině ho sledování vchodu na poštu unavilo, a tak si pustil rádio a zjistil, že je naladěné na kanál s jižanským evangelickým řečněním. Boschovi trvalo několik vteřin, než si uvědomil, že řečník hovoří na téma losangeleského zemětřesení. Rozhodl se stanici nepřeladit.

„A já se ptám: je jen náhoda, že k tomuto katastrofálnímu neštěstí došlo přímo v srdci průmyslu, jenž poskvrňuje celou zemi sazemi pornografie? Myslím, že ne!

Věřím, že Pán uštědřil mocnou ránu bezvěrcům namočeným do tohoto ničemného a multimiliardového obchodu, když rozpůlil zemi vedví. Je to znamení, přátelé, znamení věcí, jež záhy nadejdou. Znamení, že ne vše je správné v…”

Bosch vypnul rádio. Z budovy totiž právě vyšla žena, která kromě ostatní pošty držela v ruce červenou obálku.

Bosch sledoval, jak žena přechází přes parkoviště ke stříbrnému lincolnu Town Car. Instinktivně si naškrábal poznávací značku automobilu, přestože v této Části země neměl žádný policejní kontakt, který by vozidlo ověřil v databázi. Odhadoval, že ženě muže být kolem pětašedesáti let. Očekával sice muže, ale její věk odpovídal. Nastartoval tedy auto a čekal na ženu, aby se zařadil za ni.

Žena se vydala na sever po hlavní dálnici směrem do Sarasoty. Provoz byl pomalý. Po asi patnácti minutách a zhruba třech kilometrech odbočil Lincoln doleva na Varno Road a pak téměř okamžitě doprava na soukromou cestu zakrytou vysokými stromy a zeleným porostem. Bosch se držel pouhých deset vteřin za ženou. Když najela na příjezdovou cestu, zpomalil, ale neodbočil. Vzadu mezi stromy spatřil ceduli.

Vítejte v PELICAN COVE Obytné domy, doky.

Lincoln projel kolem hlídaného vjezdu a za ním se spustila červenobíle pruhovaná závora.

„Sakra!”

Bosch nečekal, že McKittrick bude bydlet v penzionu se závorou. Předpokládal, že podobné vymoženosti jsou mimo Los Angeles vzácné. Znovu se podíval na ceduli, otočil auto a zamířil na hlavní silnici. Vzpomněl si, že si těsně před odbočkou na Varno Road všiml dalšího nákupního střediska.

V rubrice „Na prodej” deníku Sarasota Herald -Tribune bylo celkem osm domů z Pelican Cove, ale pouze tři z nich prodával jejich majitel. Bosch vešel do telefonního automatu a zavolal na první číslo. Ozval se mu záznamník. Na druhém čísle se ozvala žena, která mu sdělila, že její manžel odjel na celý den na golf a ona nechce dům ukazovat bez něj. Na třetím čísle se pak ozvala žena, která Bosche ihned pozvala na prohlídku, a dokonce řekla, že mu zatím připraví vychlazenou limonádu.

Bosch pocítil chvilkové výčitky svědomí, že zneužívá cizího člověka, který se jen snaží prodat byt. Výčitky však rychle pominuly, když vzal Bosch v úvahu, že se žena nikdy nedozví, že byla tímto způsobem zneužita, a že on navíc nemá žádnou jinou možnost, jak se k McKittrickovi dostat.

Jakmile ho pustili přes závoru a nasměrovali k bytu limonádové ženy, vjel Bosch do hustě zalesněného komplexu a začal hledat stříbrný Lincoln. Zakrátko zjistil, že celý komplex je z větší části jedním velkým domovem důchodců. Minul několik starších lidí v autech nebo na procházce a téměř všichni měli bílé vlasy a kůži osmahlou sluncem. Bosch rychle našel Lincoln, ověřil svou polohu na mapce, kterou dostal u závory, a chystal se absolvovat formální návštěvu u limonádové ženy, aby se vyhnul podezření. Vtom ovšem spatřil další stříbrný Lincoln Town Car. Bosche napadlo, že je to oblíbené auto starých lidí.

Vytáhl zápisník a ověřil číslo, které si zapsal u pošty. Žádné z obou aut nebylo tím, které před chvílí sledoval.

Pokračoval tedy v jízdě a nakonec nalezl správný Lincoln na odloučeném místě ve vzdáleném úseku komplexu. Vůz parkoval před jednopatrovou budovou obloženou tmavým dřevem a obklopenou duby a akáty.

Boschovi připadalo, že se v domě nachází šest bytových jednotek. To bude snadné, pomyslel si. Podíval se do mapy a vrátil se na cestu k limonádové ženě. Její byt se nacházel v prvním patře budovy na druhé straně komplexu.

„Vy jste mladý,” řekla, když otevřela dveře.

Bosch jí chtěl říct totéž, ale držel jazyk za zuby. Ženě mohlo být něco mezi pětatřiceti a čtyřiceti, čímž byla o tři desetiletí mladší než všichni, které dosud v komplexu potkal. Měla přitažlivou a rovnoměrně opálenou tvář a hnědé vlasy po ramena. Na sobě měla modré džínsy, modrou košili a černou vestu s pestrobarevným vzorem vepředu. Neobtěžovala se příliš s líčením, což měl Bosch rád. Měla vážné zelené oči, s nimiž rovněž nemohl nesouhlasit.

„Já jsem Jasmine. Vy jste pan Bosch?”

„Ano, Harry. Před chvílí jsem volal.”

„To byla rychlost.”

„Byl jsem poblíž.”

Jasmine ho pozvala dovnitř a začala prohlídku.

„Jsou tu tři pokoje, jak stojí v inzerátu. Hlavní pokoj má samostatné sociální zařízení. Druhé je na chodbě.

Nejlepší na tomhle bytě je ale vyhlídka.”

Nasměrovala Bosche ke stěně z posuvných skleněných dveří, z nichž byl výhled na široký pás vody posetý mangrovovými ostrůvky. Ve větvích těchto jinak nedotčených ostrovů seděly stovky ptáků. Jasmine měla pravdu, výhled byl nádherný.

„Co to je?” zeptal se Bosch. „Myslím ta voda.”

„To je… Vy asi nejste odsud, že? To je záliv Little Sarasota Bay.”

Bosch přikývl a v duchu odhadoval, jak velké chyby se asi dopustil, když ze sebe vyhrkl otázku.

„Ne, nejsem odsud. Ale přemýšlím, že se sem přestěhuji.”

„Odkud?”

„Z Los Angeles.”

„Ach ano, slyšela jsem. Spousta lidí odtamtud balí kufry. Protože ta země se třást nepřestane.”

„Nějak tak.”

Jasmine odvedla Bosche chodbou do místnosti, která zřejmě představovala hlavní pokoj. Boschovi okamžitě blesklo hlavou, že ta místnost se k ženě nehodí. Byla celá tmavá, stará a těžkopádná. Mahagonový sekretář, který vypadal, jako by vážil tunu, sladěné noční stolky, zdobené lampičky s brokátovými stínítky. Pokoj páchl stařinou. Tady spát nemohla.

Bosch se otočil a na zdi vedle dveří si všiml olejového portrétu ženy, která teď stála vedle něj. Byla to její podobizna v mladším věku, její obličej na olejomalbě byl daleko vyzáblejší a daleko přísnější. Bosch přemýšlel, jaký člověk si asi vyvěsí v ložnici vlastní portrét, když vtom si všiml, že obraz je podepsaný. Malíř se jmenoval Jazz.

„Jazz. To jste vy?”

„Ano. Otec trval na tom, abych to tady pověsila.

Vlastně jsem ho měla dát pryč.”

Jasmine přešla ke zdi a začala obraz sundávat.

„Váš otec?”

Bosch přešel ke druhé straně obrazu, aby Jasmine pomohl.

„Ano. Dala jsem mu ho už dávno. V té době jsem byla vděčná, že si ho nepověsil v obýváku, kde by ho viděli jeho přátelé, ale i tady je to trochu příliš.”

Otočila obraz malbou ke zdi a opřela ho o stěnu. Bosch si poskládal dohromady, co mu právě řekla.

„Takže to je byt vašeho otce.”

„Ano. Bydlím tu jen do doby, než doběhne v novinách ten inzerát. Chcete se podívat na koupelnu u hlavního pokoje? Je v ní vířivá vana. To v inzerátu nebylo.”

Bosch se těsně za ženou přesunul ke dveřím koupelny.

Veden přirozeným instinktem pohlédl na její ruce a viděl, že žena nemá na prstech žádné prstýnky. Když prošla kolem něj, ucítil její vůni, která byla stejná jako její jméno: Jasmine. Začínal k ní cítit náklonnost, ale nebyl si jistý, zda je to skutečná touha, nebo jen vzrušení z okolnosti, že je zde pod falešnou záminkou. Věděl, jak je vyčerpaný, a dospěl k závěru, že je to tím. Jeho obranyschopnost byla narušená.

Zběžně se na koupelnu podíval a vyšel ven.

„Hezká. Bydlel tady sám?”

„Můj otec? Ano, sám. Matka zemřela, když jsem byla malá. A otec skonal během Vánoc.”

„To mě mrzí.”

„To nic. Tak co vás ještě zajímá?”

„Nic. Byl jsem jen zvědavý, kdo tady bydlel.”

„Ne. Myslím, co vás zajímá na tom bytě.”

„Ach tak, já… Nic. Je moc hezký. Ale já se tu vlastně teprve rozhlížím. Ještě si nejsem jistý, jak se nakonec rozhodnu. Já.

„Co tady děláte doopravdy?”

„Prosím?”

„Co tady děláte, pane Boschi? Vy se tu nerozhlížíte, abyste si tu koupil byt. Vždyť se ani nerozhlížíte kolem sebe.”

V jejím hlase nebyl ani stín zloby. Byl to hlas plný sebejistoty pramenící z umění číst lidem myšlenky. Bosch cítil, že se červená. Byl odhalen.

„Já jen… Dívám se tu jen na byty.”

Byla to příšerně chabá odpověď a on to věděl. Bylo to však jediné, co ho v tu chvíli napadlo. Jasmine vycítila jeho rozpaky a dále ho netrápila.

„No, omlouvám se, jestli jsem vás uvedla do rozpaků.

Chcete vidět zbytek bytu?”

„Ano, eh totiž, říkala jste, že má tři pokoje? Víte, já hledám spíš něco menšího.”

„Ano, tři pokoje. Ale to v inzerátu stálo taky.”

Bosch naštěstí věděl, že více se již začervenat nemůže.

„Ach tak,” řekl. „To mi nejspíš uniklo. Ale díky za prohlídku. Je to moc hezké místo.”

Rychle přešel přes obývací pokoj ke dveřím. Otevřel je a ohlédl se za Jasmine. Promluvila, než stačil cokoliv říct.

„Něco mi říká, že je to ohromně zajímavé.”

„Co?”

„To, co tady děláte. Kdybyste měl někdy pocit, že mi to chcete říct, telefon je v inzerátu. Ale to už víte.”

Bosch přikývl. Nezmohl se na jediné slovo. Prošel dveřmi a zavřel je za sebou.

23

Než dorazil zpět na místo, kde našel stříbrný Lincoln, nabral jeho obličej opět normální barvu, ale Bosch stále cítil rozpaky, že ho ta žena zahnala do kouta. Pokusil se to hodit za hlavu a soustředit se na úkol, který měl před sebou.

Zaparkoval, přešel ke dveřím v přízemí, které byly nejblíže lincolnu, a zaklepal na ně. Nakonec mu otevřela stará žena a zadívala se na něj vyděšenýma očima. Jednou rukou svírala rukojeť malého dvoukolového vozíku s kyslíkovou lahví.

Nad ušima a po obou lících se jí k nosu táhly dvě průhledné plastikové trubičky.

„Promiňte, že vyrušuji,” řekl Bosch rychle. „Hledám McKittrickovy.”

Žena zvedla křehkou ruku, sevřela prsty v pěst, zvedla palec a cukla jím směrem ke stropu. Její očí se rovněž přesunuly vzhůru.

„Nahoře?”

Stařenka přikývla. Bosch jí poděkoval a vyrazil ke schodišti.

Další dveře, na něž zaklepal, již otevřela žena, která si před chvílí na poště vyzvedla Červenou obálku, a Bosch si oddechl, jako by ji hledal celý život. Vlastně mu to tak téměř připadalo.

„Paní McKittricková?”

„Ano?”

Bosch vytáhl náprsenku s policejním odznakem a odklopil ji. Přitom ji držel tak, že dvěma prsty zakrýval velkou část odznaku včetně slova PORUČÍK.

„Jmenuji se Harry Bosch. Jsem detektiv losangeleské policie. Rád bych věděl, jestli je doma váš manžel. Chtěl bych s ním mluvit.”

Ženinu tvář zastřely okamžité obavy.

„Z losangeleské policie? Ale on tam nebyl už dvacet let.”

„Jde o jeden starý případ. Poslali mě, abych se ho na něj zeptal.”

„No, mohl jste zavolat.”

„Neměli jsme číslo. Tak je doma?”

„Ne, je dole u člunu. Chystá se na ryby.”

„Kde to je? Třeba ho ještě zastihnu.”

„Když on nemá rád překvapení.”

„Myslím, že to bude stejné překvapení, když mu to řeknete vy, jako když mu to řeknu já. Já v tom nevidím žádný rozdíl. Prostě s ním musím mluvit, paní McKittricková.”

Žena zřejmě slyšela na nesmlouvavý tón, který policisté dokáží vložit do hlasu. Poddala se.

„Projdete kolem domu a půjdete přímo dozadu podél dalších tří budov. Pak se dejte doleva a uvidíte doky.”

„A kde je jeho člun?”

„V šesté kóji. Na boku je velkými písmeny napsáno Trophy. Nemůžete ho minout. Manžel ještě neodjel, protože mu tam mám přinést oběd.”

„Díky.”

Bosch vyrazil od dveří k boku budovy, když vtom na něj žena zavolala.

„Detektive Boschi? Zdržíte se tady? Mám vám taky připravit sendvič?”

„Nevím, jak dlouho to potrvá, ale bylo by to od vás milé.” Zamířil k dokům a uvědomil si, že žena jménem Jasmine mu vůbec nenabídla slibovanou limonádu.

24

Boschovi trvalo patnáct minut, než nalezl malou zátoku, v níž se nacházely doky. Spatřit McKittricka pak už byla hračka. V kójích stálo dobrých čtyřicet člunů, ale pouze jediný z nich byt obsazen. Velice opálený muž s bílými vlasy stál na zádi a skláněl se nad přívěsným motorem.

Bosch k němu přišel blíž a zkoumavě si ho prohlížel, ovšem nespatřil na něm nic pozoruhodného. McKittrick rozhodně neodpovídal Boschově vnitřní představě muže, který ho před tak dlouhou dobou vytáhl jako dítě z bazénu.

Lodní motor měl odmontovaný kryt a muž v něm cosi kutil se šroubovákem. Měl na sobě zelené Šortky a bílou golfovou košili, která již byla na golf příliš stará a flekatá, ale pro jízdu ve člunu se ještě docela dobře hodila. Bosch odhadoval, že člun měří asi šest metrů. Na přídi u kormidla měl malou kabinu a po obou stranách byly v držácích vztyčené rybářské pruty, dva pruty na každé straně.

Bosch se úmyslně zastavil na molu u přídi McKirtrickova člunu. Chtěl mít od McKittricka odstup, až mu bude ukazovat odznak. Usmál se.

„Nikdy by mě nenapadlo, že uvidím někoho z hollywoodského oddělení vražd tak daleko od domova,”

řekl.

McKittrick vzhlédl, ale nedal najevo žádné překvapení.

Vlastně nedal najevo nic.

„Ne, to se pletete. Já jsem doma tady. To když jsem byl tam, byl jsem daleko od domova.”

Bosch chápavě přikývl a ukázal McKittrickovi odznak.

Držel ho přitom stejným způsobem, jako když ho ukazoval policistově ženě.

„Jsem Harry Bosch z hollywoodského oddělení vražd.”

„Jo, slyšel jsem.”

Nakonec to byl Bosch, kdo dal najevo překvapení.

Nenapadal ho nikdo, kdo by mohl z Los Angeles uvědomit McKittricka o jeho příjezdu. Nikdo to přece nevěděl. Bosch to prozradil pouze Hinojosové a nedokázal pochopit, jak by ho psycholožka mohla zradit.

McKittrick mu ulehčil hádání, když ukázal na mobilní telefon na palubě člunu. „Volala mi žena.” „Ach tak,”

„Tak co máte na srdci, detektive Boschi? Když jsem tam pracoval já, chodili jsme ve dvojicích. Bylo to tak bezpečnější. To je vás tak málo, že už chodíte sólo?”

„Vlastně ne. Můj parťák právě honí jiný starý případ.

Jsou to takové vykopávky, že se na ně nevyplatí mrhat penězi a posílat dva lidi.”

„Předpokládám, že mi to vysvětlíte.”

„Jo. Vlastně jsem se k tomu zrovna chystal. Nevadí, když sejdu k vám?”

„Poslužte si. Trochu to tu opravuju, abych mohl vyrazit hned, jak žena přijde s obědem.”

Bosch se vydal po postranním molu k boku McKittrickova člunu a nastoupil na palubu. Člun se na vodě zakymácel změnou váhy, ale pak se uklidnil. McKittrick zvedl kryt motoru a chtěl ho zase zaklapnout zpátky. Bosch si připadal zoufale nepatřičně. Měl na sobě polobotky, černé džínsy, tričko v barvě armádní zeleně a lehkou černou sportovní bundu. A stále mu bylo horko. Svlékl si bundu a přehodil ji přes jedno ze dvou sedadel kokpitu. „Po čem jdete?”

„Po všem, co se chytí. Po čem jdete vy?” Když se na to McKittrick ptal, díval se přímo na Bosche a Harry viděl, že jeho oči jsou hnědé jako pivní láhve. „No, slyšel jste o tom zemětřesení, ne?”

„Jasně, kdo by o něm neslyšel? Víte, prožil jsem zemětřesení i hurikány a můžu vám říct, že ta vaše zemětřesení si můžete klidně nechat. U hurikánu aspoň vidíte, jak se blíží. Vezměte si třeba Andrewa, kolik ten napáchal škod, a pomyslete, co by se stalo, kdyby nikdo nevěděl, že udeří. Což u zemětřesení nevíte nikdy.”

Boschovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že Andrew byl hurikán, který před pár lety zasáhl pobřeží jižní Floridy.

Bylo obtížné udržet si přehled v bezpočtu světových katastrof. Stačilo, kolik jich zasáhlo jenom Los Angeles.

Bosch pohlédl na zátoku. Viděl, jak nad hladinu vyskočila ryba a její opětovný návrat do vody vyvolal v hejnu vlnu masového skákání. Podíval se na McKittricka a chystal se ho na to upozornit, když vtom si uvědomil, že McKittrick podobné úkazy pravděpodobně vídá každý den. „Kdy jste opustil Los Angeles?”

„Před jedenadvaceti lety. Odsloužil jsem si svých dvacet a frr, byl jsem pryč. Můžete si Los Angeles nechat, Boschi. Sakra, byl jsem tam při zemětřesení Sylmar v sedmdesátém prvním. Shodilo to nemocnici a pár dálnic. V

té době jsme bydleli v Tujunze, pár kilometrů od epicentra.

Nikdy na to nezapomenu. Jako by se Bůh s ďáblem utkali v jedné místnosti a my jim měli dělat rozhodčího. Zatraceně…

Ale jak to zemětřesení souvisí s tím, že jste tu?”

„No, je to takový zvláštní úkaz, ale od té doby se snížil počet vražd. Řekl bych, že lidé se chovají tak nějak civilněji.

A tak…” „Třeba už tam nezbylo nic, co by stálo za zabití.”

„Možná. Víte, obvykle děláme na oddělení sedmdesát osmdesát vražd ročně. Nevím, kolik to bylo za vás, ale…”

„Dělali jsme míň než polovinu. V klidu.” „No, a my jsme se letos dostali hluboko pod roční průměr. Takže jsme získali čas vrátit se k některým starým případům. Každý člověk na oddělení dostal svůj příděl. A jeden z případů, které jsem dostal já, nese vaše jméno. Myslím, že víte, že váš tehdejší parťák už zemřel a…”

„Eno je mrtvý? Zatraceně, to jsem nevěděl. Myslel jsem si, že se to ke mně vždycky nějak donese. Tedy ne že by na tom nějak zvlášť záleželo…”

„Jo, je mrtvý. Žena za něj dostává penzi. Mrzí mě, že jste se to nedoslechl.”

„To je_v pořádku. Eno a já… No prostě jsme byli parťáci. Nic víc.”

„Přijel jsem za vámi, protože jste naživu, a on ne.”

„Co je to za případ?”

„Marjorie Loweová.” Bosch chvíli počkal na reakci v McKittrickově obličeji, ale žádné se nedočkal, „Vzpomínáte si? Našli ji v odpadcích v jedné uličce u…”

„U Visty. Za Hollywoodským bulvárem mezi Vistou a Gower Street. Vzpomínám si na všechny vraždy, Boschi. Ať už jsme je vyřešili, nebo ne, vzpomínám si na všechny vraždy do jedné.” Jenže na mě si nevzpomínáš, pomyslel si Bosch, ale neřekl nic. „Jo, přesně tak. Mezi Vistou a Gower Street.” „A co je s tou vraždou?” „Nebyla nikdy vyřešena.”

„To já vím,” řekl McKittrick a hlas se mu zvedl.

„Během sedmi let v oddělení vražd jsem dělal na třiašedesáti případech. Dělal jsem v Hollywoodu, ve Wilshire a pak na OVLV. Šestapadesát jsem jich vyřešil. Můžu se měřit s kýmkoliv. Dneska jsou rádi, když jich vyřeší polovinu.

Klidně se změřím i s váma.”

„Vyhrál byste, šestapadesát z třiašedesáti je skvělý výsledek. Není v tom nic osobního, Jakeu. Jde mi o ten případ.”

„Neříkejte mi Jakeu. Neznám vás. V životě jsem vás neviděl. Já…, počkejte chvíli.”

Bosch na něj vytřeštil oči úžasem, že si McKittrick možná skutečně vzpomněl na scénu u bazénu. Poté si však uvědomil, že se McKittrick zarazil, protože se na molu objevila jeho žena. V ruce nesla malou plastikovou chladničku. McKittrick tiše čekal, až mu žena položí chladničku vedle člunu, a pak si ji přeložil na palubu. „Ach, detektive Boschi, v tomhle vám bude strašné horko,” řekla paní McKittricková. „Mám se vrátit a půjčit vám Jakeovy šortky a bílé tričko?”

Bosch se podíval na McKittricka a pak znovu na ni.

„Ne, díky, madam, to je v pořádku.” „Ale jedete přece na ryby, ne?” „No, vlastně mě nikdo nepozval a já…” „No tak, Jakeu, pozvi pana Bosche na ryby. Vždycky hledáš někoho, kdo by s tebou jel. Navíc se aspoň dozvíš něco nového o těch krvavých záležitostech, které jsi v Hollywoodu tolik miloval.”

McKittrick se na ženu podíval a Bosch viděl, jak úporně se musí starý detektiv krotit. Nakonec se však ovládl.

„Díky za sendviče, Mary,” řekl klidně. „Mohla by ses tečí vrátit domů a nechat nás na pokoji?”

Paní McKittricková se na muže zamračila a zavrtěla hlavou, jako by to byl nevychovaný kluk. Bez jediného slova se vrátila stejnou cestou, po které sem přišla. Oba muži na palubě zůstali chvíli mlčky, než Bosch konečně promluvil a pokusil se zachránit situaci.

„Podívejte, nepřijel jsem kvůli ničemu jinému, než abych vám o tom případu položil několik otázek. Nesnažím se naznačovat, že se ten případ tehdy řešil nesprávným způsobem. Prostě se na něj chci znovu podívat. Nic víc.”

„Ale na něco jste zapomněl.”

„Na co?”

„Že jsou to všecko jen kecy.”

Bosch cítil, jak se v něm všechno bouří. Měl vztek, že ten člověk zpochybňuje jeho motivy, přestože se v tom ani trochu nemýlil. Nechybělo mnoho a Bosch by odhodil masku hodného chlapce a vrhl se na něj. Tak hloupý ovšem nebyl. Věděl, že chová-li se McKittrick tímto způsobem, musí k tomu mít důvod. Něco na tom případu ho tlačilo jako kamínek v botě. McKittrickovi se podařilo odvalit kamínek na stranu, kde ho při chůzi tolik netlačil, ale stále byl tam. A Bosch musel McKitrricka přesvědčit, aby měl sám zájem ten kamínek vytáhnout. Spolkl tedy hněv a pokusil se zachovat klid.

„Proč jsou to kecy?” zeptal se.

McKittrick byl k němu otočen zády a natahoval se pro cosi pod kormidlo. Bosch neviděl, o co se muž snaží, ale odhadoval, že možná hledá ztracenou sadu klíčů.

„Proč jsou to kecy?” odpověděl McKittrick, když se otáčel zpátky. „Já vám řeknu proč. Protože se tu oháníte posraným odznakem, i když oba víme, že žádný nemáte.”

McKittrick namířil na Bosche berettu ráže dvaadvacet.

Byla to malá zbraň, ale na tak krátkou vzdálenost mohla dobře posloužit, a Bosch neměl důvod nevěřit, že McKittrick ví, jak se s ní zachází.

„Ježíšikriste, člověče, co to do vás vjelo?”

„Nevjelo do mě nic, dokud jste nepřišel vy.”

Bosch držel ruce ve výšce hrudníku v co nejnevinnější poloze. „Uklidněte se.”

„Vy se uklidněte. A dejte ty zasrané ruce dolů. Chci znovu vidět ten váš odznak. Vytáhněte ho a hoďte mi ho sem. Pomalu.”

Bosch poslechl a po celou dobu se snažil rozhlédnout po molu, aniž by přitom otočil hlavu více než o několik centimetrů. Nikoho však neviděl. Byl sám. A neozbrojen.

Odhodil náprsenku s odznakem na palubu nedaleko McKittrickových nohou.

„A teď přejděte přes můstek támhle k přídi. Zůstaňte stát u zábradlí tak, abych na vás viděl. Věděl jsem, že se mi jednoho dne budete chtít nasrat do života. Jenže to jste si vybral špatného člověka ve špatný den.”

Bosch uposlechl rozkaz a přešel k přídi. Chytil se zábradlí a otočil se Čelem k McKittrickovi. Aniž by McKittrick spustil z Bosche oči, sklonil se a sebral náprsenku. Nato se přesunul do kokpitu a odložil pistoli na ovládací pult. Bosch věděl, že kdyby se po ní vrhl, McKittrick by byl u ní dříve. McKittrick se sklonil, otočil jakýmsi knoflíkem a motor člunu naskočil. „Co to děláte, McKittricku?”

„Á, tak už jsem zas McKittrick. Kampak se poděl ten přátelský Jaké? Co bych dělal, jedeme na ryby. Chtěl jste jet na ryby, tak pojedem na ryby. A jestli se pokusíte vyskočit, zastřelím vás přímo ve vodě. Je mi to fuk.”

„Já nikam nejedu. Uklidněte se.”

„Sehněte se k té oporce, uvolněte lano a hoďte ho na palubu.” Když Bosch splnil příkaz, sebral McKittrick pistoli a ustoupil o tři kroky směrem k zádí. Uvolnil druhé lano a odrazil loď od sloupku. Vrátil se ke kormidlu a jemně pustil zpětný chod. Člun vyplul z kóje. McKittrick zařadil přední chod a člun vyrazil přes zátoku směrem k ústí zálivu. Bosch cítil, jak mu kůži ovívá teplý slaný vánek. Rozhodl se, že vyskočí ihned poté, co se dostanou na otevřené moře nebo co se setkají s jinými čluny s lidmi na palubě. „Jsem docela překvapen, že nemáte zbraň. Copak je to za člověka, který tvrdí, že je polda, a pak u sebe nemá bouchačku?” „Já jsem polda, McKittricku. Nechtě si to vysvětlit.” „To není třeba, hochu, já už to vím. Vím o vás všecko.”

McKittrick otevřel náprsenku s odznakem a Bosch sledoval, jak bývalý policista zkoumá identifikační průkaz a zlatý odznak poručíka. Nakonec ho hodil na ovládací pult.

„Co o mně víte, McKittricku?”

„Nebojte se, Boschi, ještě pořád mi zůstalo pár zubů a ještě pořád mám na oddělení pár dobrých přátel. Jakmile mi zavolala žena, taky jsem si zavolal. Jednomu starému příteli.

Věděl o vás všecko. Vy máte volno, Boschi. Nucené. Takže nevím, co si mám myslet o té vaší vymyšlené historce o zemětřeseních. Ale řekl bych, že jste se během volna nechal najmout na práci na vlastní pěst.”

„To se pletete.”

„Jo, to uvidíme. Jen co se dostanem na otevřené moře, řeknete mi, kdo vás poslal, jinak z vás udělám krmení pro ryby. Mně je všechno jedno.”

„Nikdo mě neposlal. Poslal jsem se sám.”

McKittrick plácl dlaní do červené koule na rychlostní páce a Člun vyrazil kupředu. Příď se zvedla a Bosch se chytil zábradlí, aby nespadl.

„Kecy!” zaječel McKittrick přes řev motoru. „Jste lhář.

Lhal jste mi předtím a lžete mi i teď.”

„Poslouchejte mě!” křičel Bosch. „Říkal jste, že si vzpomínáte na všechny případy.”

„To teda jo, sakra! Na žádný nezapomenu.”

„Zpomalte!”

McKittrick přitáhl páku zpátky, člun se vyrovnal a hluk se snížil.

„V případu Marjorie Loweové na vás zůstala špinavá práce. Vzpomínáte si? Vzpomínáte si, čemu se říká špinavá práce? Musel jste oznámit její smrt příbuzným. Musel jste to říct jejímu synovi. V McClarenu.”

„To všechno stojí ve spisu, Boschi. Takže…”

McKittrick se zarazil a dlouze se na Bosche zadíval.

Nato znovu otevřel náprsenku s odznakem a přečetl si jméno. Znovu se podíval na Bosche.

„Vzpomínám si na to jméno. Tam u bazénu. Ten kluk jste vy.”

„Ten kluk jsem já.”

25

McKittrick nechal člun volně splývat v mělčinách zálivu Little Sarasota Bay a Bosch mu převyprávěl celý příběh. McKittrick se na nic neptal. Jednoduše poslouchal.

Když se Bosch odmlčel, otevřel expolicista chladničku, kterou mu naplnila žena, vytáhl dvě piva a podal jedno Boschovi. Plechovka Bosche příjemně chladila v ruce.

Víčko však otevřel teprve poté, co dokončil vyprávění.

Sdělil McKittrickovi všechno, co věděl, včetně nepodstatné pasáže o své hádce s Poundsem. Vzhledem k McKittrickovu vzteku a zvláštnímu chování nabyl Bosch dojmu, že se ve starém policistovi mýlil. Přiletěl na Floridu v přesvědčení, že se zde setká buďto se zkorumpovaným, nebo s hloupým policistou, a nebyl si zcela jist, co se mu bude zamlouvat méně. Nyní měl ovšem pocit, že McKittrick je člověk, jehož často pronásledují vzpomínky a démoni špatných rozhodnutí z doby před mnoha lety. Měl pocit, že kamínek stále trčí v McKittrickově botě a jeho vlastní upřímnost je nejlepším způsobem, jak se k němu dostat.

„Takže to byl můj příběh,” řekl nakonec. „Doufám, že vám žena zabalila více než jen dvě.”

Otevřel s bouchnutím pivo a vypil ho téměř do třetiny.

Když mu procházelo v odpoledním slunci hrdlem, chutnalo mimořádně lahodně.

„Tam, odkud přišly, je jich ještě spousta,” odpověděl McKittrick. „Chcete sendvič?”

„Zatím ne.”

„Jasně, radši byste mě slyšel vyprávět.”

„Kvůli tomu jsem přijel.”

„No, tak pojeďme na ty ryby.”

McKittrick znovu nastartoval motor a vyrazil podél signalizačních bójí jižně přes záliv. Bosch si konečně vzpomněl, že má v kapse sportovní bundy sluneční brýle, a nasadil si je.

Zdálo se, že vítr na něj fouká ze všech směrů zároveň a teplo čas od času vystřídá chladný vánek, který jako by se zvedal od vodní hladiny. Uplynula již dlouhá doba od chvíle, kdy byl Bosch naposledy v člunu nebo dokonce na rybách. Uvědomil si, že na člověka, který se ještě před dvaceti minutami díval do hlavně pistole, se cítí až překvapivě dobře.

Když se záliv zúžil v drobný kanál, zatáhl McKittrick za páku a záď člunu se zařízla do vody. Zamával jednomu muži na lávce obrovské jachty uvázané u pobřežní restaurace. Bosch nedokázal posoudit, zda McKittrick toho muže zná, nebo zda šlo pouze o kolegiální gesto.

„Převezměte řízení a srovnejte se s tou lucernou na mostě,” řekl McKittrick.

„Cože?”

„Převezměte řízení.”

McKittrick odstoupil od kormidla a zamířil na záď.

Bosch se rychle postavil za kormidlo, zpozoroval Červenou lucernu visící osm set metrů před ním uprostřed padacího mostu a upravil kormidlo tak, aby vyrovnal člun. Ohlédl se a viděl, že McKittrick vytáhl z přihrádky v palubě plastikový pytlík plný malých mrtvých ryb.

„Tak se podíváme, kohopak tu dneska máme,” řekl.

Přesunul se k boku člunu a vyklonil se hluboko nad okrajník. Bosch viděl, jak McKittrick začal plácat otevřenou dlaní o bok lodi. Posléze se postavil, asi deset vteřin si prohlížel hladinu a pokračoval v plácání.

„Co se děje?” zeptal se Bosch.

Sotva to dořekl, vynořil se na hladinu u levého boku delfín a potopil se ne více než metr a půl od místa, kde právě stál McKittrick. Vypadal jako mokrá šedá šmouha a Bosch si zprvu nebyl jistý, co se vlastně stalo. Delfín se však záhy znovu vynořil vedle člunu, vystrčil z vody čumák a začal vyluzovat prapodivné zvuky. Znělo to, jako by se smál.

McKittrick mu hodil do otevřené tlamy dvě malé ryby.

„To je Seržant, vidíte ty jizvy?”

Bosch se rychle ohlédl k mostu, aby se ujistil, že člun je stále v kursu, a pak se přesunul na záď. Delfín tam stále byl. McKittrick ukázal do vody pod jeho hřbetní ploutev.

Bosch si všiml, že se zvířeti táhnou přes hladká šedá záda tři bílé pruhy.

„Jednou se dostal příliš blízko k lodnímu šroubu a ten ho posekal. Lidi z Mote Marině se o něj začali starat. Ale zůstaly mu tyhle seržantovské proužky.”

Bosch přikývl a McKittrick znovu delfína nakrmil.

Aniž by pak vzhlédl a podíval se, zda nejsou mimo kurs, poručil Boschovi: „Běžte radši ke kormidlu.”

Bosch se otočil a viděl, že se dostali daleko z kursu. A tak zatímco McKittrick zůstal na zádi a házel delfínovi ryby, setrval Bosch u kormidla tak dlouho, dokud nepodjeli pod mostem. Bosch se rozhodl, že bude vyčkávat. Bylo mu jedno, jestli to bude při cestě tam, nebo zpátky, byl odhodlán vyslechnout McKittrickův příběh. Rozhodl se, že bez něj neodjede.

Deset minut za mostem připluli ke kanálu, který je odvedl do Mexického zálivu. McKitrrick hodil do vody návnady na dvou udicích a odvinul vlasec asi o devadesát metrů. Nato převzal od Bosche řízení a křikl do větru přes burácení motoru.

„Chci zajet až k útesům. Než tam dorazíme, povlečeme návnady za sebou a pak zkusíme něco chytit na mělčině.

Probereme to tam.”

„To zní jako nějaký plán,” zakřičel Bosch.

Na žádnou z vlečných udic se nic nechytilo, takže McKittrick vypnul asi tři kilometry od pobřeží motory, poručil Boschovi, aby navinul jeden vlasec, a sám se ujal druhého. Boschovi jako levákovi trvalo několik okamžiků, než se naučil zacházet s navijákem, ale pak se začal usmívat.

„Myslím, že jsem to naposledy dělal jako kluk. V

McClarenu nás sem tam posadili na autobus a odvezli na Malibu Pier.”

„Ježíši, to molo tam pořád ještě stojí?”

„Jo.”

„To musí být jako rybařit v žumpě.”

„Myslím, že jo.”

McKittrick se zasmál a zavrtěl hlavou.

„Proč tam ještě zůstáváte, Boschi? Nepřipadá mi, že by tam o vás nějak zvlášť stáli.”

Bosch se před odpovědí na chvíli zamyslel. Poznámka byla dosti trefná a Bosche zajímalo, zda pocházela přímo od McKittricka, nebo od zdroje, kterému volal.

„Komu jste kvůli mně volal?”

„To vám neřeknu. Jen proto se mnou totiž ten člověk mluvil, protože věděl, že vám to neřeknu.”

Bosch kývl a naznačil, že nebude naléhat.

„Máte pravdu,” řekl. „Myslím, že tam o mě skutečně nijak zvlášť nestojí. Jenže si nemůžu pomoct. Zdá se mi, že čím víc oni tlačí na jednu stranu, tím víc já tlačím na druhou.

Připadá mi, že kdyby mě přestali žádat, abych odešel, nejspíš bych dostal chuť to udělat sám.”

„Myslím, že vím, jak to myslíte.”

McKittrick uložil použité udice do člunu a začal opatřovat zbylé dva pruty háčkem a olůvkem.

„Zkusíme to na parmice.”

Bosch přikývl. Vůbec nevěděl, o čem je řeč, ale upřeně McKittricka sledoval. Napadlo ho, že by mohla být vhodná chvíle začít.

„Takže jste po dvaceti letech v Los Angeles utekl? A co jste dělal potom?”

„Zrovna na to koukáte. Přestěhoval jsem se zpátky sem, pocházím z Palmetta, to je nahoře u pobřeží. Koupil jsem si člun a stal se rybářským instruktorem. To jsem dělal dalších dvacet let, pak jsem šel do důchodu a dneska rybařím jenom sám pro sebe.”

Bosch se usmál.

„Z Palmetta? Neříká se tak náhodou takovým těm velkým švábům?”

„Ne. Teda jo, ale taky se tak jmenuje jeden druh zakrslé palmy. To podle ní dostalo město název, ne podle švábů.”

Bosch přikývl a sledoval, jak McKittrick otevírá tašku s parmicemi nakrájenými na proužky a navléká je na háčky.

Oba muži si otevřeli další pivo, posadili se na opačné strany člunu a vyčkávali.

„A jak jste se vlastně do Los Angeles dostal?” zeptal se Bosch.

„Copak jste nikdy neslyšel o tažení na západ, mladý muži? Po kapitulaci Japonska jsem se cestou domů dostal do Los Angeles, viděl jsem tam ty hory, co se tyčily od moře rovnou k nebi… A hned první večer ve městě jsem večeřel v Derby. Vypadalo to na pěkný vítr v peněžence, ale víte, kdo mě tam uviděl v uniformě a zatáhl za mě účet? Samotný Clark Gable. Nedělám si legraci. Zkrátka jsem si to město zamiloval a trvalo mi skoro třicet let, než jsem konečně prozřel… Mary je z Los Angeles, víte? Narodila se tam a vyrostla. Ale tady se jí docela líbí.”

McKittrick přikývl, aby sám sebe ujistil. Bosch Čekal ještě několik okamžiků, jenže McKittrick byl stále ponořen do vzdálených vzpomínek.

„Byl to príma chlap.” „Kdo?” „Clark Gable.”

Bosch zmačkal v ruce prázdnou plechovku od piva a vytáhl si další.

„Povězte mi o tom případu,” řekl, když bouchl víčkem.

„Jak to tehdy bylo?”

„Jestli jste četl spis, tak víte, jak to bylo. Všechno stojí ve spisu. Zametli to pod koberec. Jeden den večer jsme ještě vedli vyšetřování a druhý den už jsme museli napsat: „Žádné stopy“. Celé to byl vtip. To proto si ten případ tak dobře pamatuju. Neměli se zachovat, jak se zachovali.”

„Kdo?”

„Však víte, mocipáni.” „A jak se zachovali?”

„Prostě nám to vzali. A Eno je nechal. Sám s nima uzavřel nějakou dohodu. Sakra.”

McKittrick hořce zavrtěl hlavou.

„Jakeu,” odvážil se Bosch oslovit McKittricka křestním jménem. McKittrick tentokrát neprotestoval. „Co kdybyste začal od začátku? Potřebuji se od vás dozvědět všechno, na co se pamatujete.”

McKittrick mlčky navíjel vlasec. Jeho návnada stále zůstávala nedotčená. Znovu hodil udici, zastrčil prut do jednoho držáku na okrajníku a hmátl pro další pivo. Z

přístrojové desky sebral kšiltovku s nápisem Tampa Bay Lighrning a nasadil si ji. Opřel se s pivem v ruce o okrajník a podíval se na Bosche.

„Dobře, hochu, tak poslouchejte. Neměl jsem proti vaší mámě vůbec nic. Ale řeknu vám to tak, jak to bylo, dobře?”

„O nic víc mi nejde.”

„Nechcete klobouk? Spálíte se.”

„To je dobrý.”

McKittrick přikývl a konečně začal: „No dobrá, začalo to tím, že nám zavolali domů. Bylo to v sobotu ráno. Našel ji jeden z pochůzkářů. Ležela zavražděná v uličce. To všechno bylo jasné. Někdo ji tam odhodil. Než jsem tam dorazil z Tujungy, bylo už ohledávání místa činu v plném proudu. Můj parťák tam byl taky. Eno. Byl služebně starší, a tak tam byl první. Převzal nad případem velení.”

Bosch zastrčil prut do držáku a přesunul se k bundě.

„Nebude vám vadit, když si budu dělat poznámky?”

„Ne, nebude. Myslím, že jsem čekal, že se o to někdo bude zajímat, už od chvíle, kdy jsem od toho případu odešel.”

„Pokračujte. Takže Eno vedl vyšetřování.”

„Jo, přesně tak. Musíte něco pochopit. V té době jsme byli spolu možná tři, čtyři měsíce. Netvořili jsme semknutý tým. A po tomhle případu už jsme se nikdy nesemkli.

Zhruba po roce jsem odešel. Požádal jsem o přeložení.

Přidělili mě do Wilshire na vraždy. Pak už jsem s Enem nikdy neměl moc co do činění. A on nikdy neměl co do činění se mnou.”

„Dobrá, a co se stalo s vyšetřováním?”

„No, probíhalo to přesně tak, jak se dalo čekat. Běžný vyšetřovací postup. Měli jsme seznam jejích známých -

většinu jsme získali z mravnostního, a probírali jsme je jednoho po druhém.”

„Patřili mezi ně i její klienti? Ve spise žádný seznam nebyl.”

„Myslím, že tam pár klientů bylo. A seznam se do spisu nedostal, protože Eno nechtěl. Nezapomínejte, že vyšetřování vedl on.”

„Jisté. Byl na tom seznamu Johnny Fox?”

„Jo, byl hned nahoře. Byl to její… eh, manažer a…”

„Chcete říct pasák.”

McKittrick se na Bosche podíval.

„Jo. Přesně tak. Nebyl jsem si jistý, jak to…”

„Na to se vykašlete. Pokračujte.”

„Jo, takže na seznamu byl i Johnny Fox. Hovořili jsme prakticky s každým, kdo ji znal, a toho chlápka všichni označovali jako dost sprostého člověka. Dokonce měl opletačky i s náma.”

Bosch si vzpomněl na výpověď Meredith Romanové, podle níž ji Fox zbil.

„Doslechli jsme se, že se mu vaše matka snažila utéct.

Já nevím, buďto se nějak osamostatnit, anebo s tím přestat.

Kdo ví? Zaslechli jsme…”

„Chtěla začít žít spořádaně,” přerušil ho Bosch. „Aby mě mohla dostat zpátky z útulku.”

Připadal si hloupě, že to řekl, a věděl, že to neznělo moc přesvědčivě.

„Jo, to je jedno,” řekl McKittrick. „Podstatné je, že Fox z toho rozhodně neměl radost. I díky tomu se dostal na začátek našeho seznamu.”

„Jenže jste ho nemohli najít. Podle chronologického záznamu jste sledovali jeho byt.”

„Jo. Byl to náš podezřelý. Z vražedné zbraně, z toho opasku -jsme sejmuli nějaké otisky, jenže jsme je neměli s čím porovnat. Johnnyho sice několikrát v minulosti sbalili, ale nikdy mu neudělali záznam. A nikdy mu nesejmuli otisky. Takže jsme ho nutně potřebovali předvést.”

„A to vás neťuklo, že ho několikrát zatkli, a on přesto neměl záznam?”

McKittrick dopil pivo, zmačkal plechovku v ruce, odešel s ní k velkému kbelíku v rohu paluby a odhodil ji.

„Abych pravdu řekl, v té době mě nic takového nenapadlo. Dneska je to pochopitelně očividné. Prostě měl nad sebou anděla strážného.”

„Koho?”

„No, v době, kdy jsme sledovali Foxův byt a čekali, až se objeví, jsme jednoho dne dostali hlášení vysílačkou, abychom zavolali Arno Conklinovi. Chtěl s námi hovořit o případu. Co nejdříve. Takový telefonát měl pro nás nádech senzačnosti. Ze dvou důvodů. Za prvé byl Arno v té době hodně velké zvíře. Šéfoval tehdy mravnostním komandům a dělal si čáku na křeslo okresního státního zástupce, které se mělo do roka uvolnit. A za druhé jsme na tom případu dělali teprve pár dní a ke státnímu zastupitelství jsme se zatím s ničím ani nepřiblížili. A pak nás chce zničehonic vidět nejmocnější muž z úřadu. A tak jsem si myslel…, vlastně ani nevím, co jsem si myslel, ale říkal jsem si, že je to trefa.”

Bosch se podíval na svou udici a viděl, jak se ohýbá pod silným škubáním vlasce. Naviják se začal otáčet, jak se ryba snažila uplavat pryč. Bosch vytáhl prut z držáku a cuknul s ním dozadu. Háček byl dobře zaseknutý. Bosch začal navíjet vlasec, ale ryba se statečně bránila a odmotávala více vlasce, než Bosch stačil namotat.

McKittrick k němu přiskočil a zasekl vlečný kotouč, načež se prut ještě více ohnul.

„Držte prut nahoře, držte prut nahoře,” radil McKittrick Boschovi.

Bosch poslechl a dalších pět minut bojoval s rybou.

Postupně ho začaly bolet paže a ucítil napětí v oblasti bederní páteře. McKittrick si nasadil rukavice, a když se ryba konečně vzdala a Bosch ji vytáhl podél člunu, sklonil se, strčil jí prsty za žábry a vytáhl ji na palubu. Bosch spatřil modročernou rybu, která se ve slunečních paprscích nádherně leskla.

„Wahoo,” řekl McKittrick.

„Cože?”

McKittrick zvedl rybu do vodorovné polohy.

„Wahoo. V nóbl restauracích u vás v Los Angeles jí, myslím, říkají Ono. Ale my jí tady říkáme wahoo. Maso má bílé jako halibut, chcete si ji nechat?”

„Ne, hoďte ji zpátky. Je nádherná.”

McKittrick hrubě vytáhl háček z naprázdno polykajících rybích úst a podržel úlovek před Boschem.

„Vážně si ji nechcete nechat? Váží dobrých pět, šest kilo.”

„Ne, nechci si ji nechat.”

Bosch přistoupil blíže a přejel prstem po hladké rybí kůži. V odraze šupin se viděl téměř jako v zrcadle. Kývl na McKittricka a ten hodil rybu zpátky do vody. Několik vteřin setrvávala ryba bez hnutí asi půl metru pod hladinou.

Posttraumatická stresová porucha, pomyslel si Bosch.

Nakonec ji však ryba zřejmě překonala a vyrazila do hlubin.

Bosch provlekl háček jedním z oček na prutu a zastrčil prut zpátky do držáku. S rybařením pro dnešek skončil. Místo toho si vytáhl z chladničky další pivo.

„Hej, jestli chcete sendvič, tak si poslužte,” řekl McKittrick.

„Ne. Nemám hlad.”

Bosch pocítil lítost, že je ryba přerušila.

„Takže jste říkal, že vám dvěma zavolal Conklin.”

„Jo, Arno. Jenže jsem se pletl. Ta žádost o schůzku platila pouze pro Claudea. Pro mě ne. Eno tam šel sám.”

„Proč pouze Eno?”

„To jsem se nikdy nedozvěděl a Eno se choval, jako že to taky neví. Prostě jsem předpokládal, že mezi Enem a Arnem existuje z minulosti nějaký vztah.”

„Jenže nevíte jaký.”

„Ne. Claude Eno byl asi o deset let starší než já. Uměl v tom chodit.”

„A co se stalo pak?”

„Já vám nemůžu říct, co se stalo. Můžu vám akorát říct, co mi můj parťák oznámil, že se stalo. Rozumíte?”

McKittrick

Boschovi

sděloval,

že

svému

spolupracovníkovi nevěřil. Bosch tento pocit sám několikrát poznal a kývl, že rozumí.

„Pokračujte.”

„Vrátil se ze schůzky s tím, že ho Conklin požádal, aby Foxe vynechal, protože Fox s tím případem nemá nic společného, a navíc pracuje jako informátor v jednom z vyšetřování mravnostních komand. Conklin prý prohlásil, že Fox je pro něj důležitý a on si nepřeje, aby ho kdokoliv kompromitoval nebo terorizoval, tím spíše za zločin, kterého se nedopustil.”

„Jak si mohl být Conklin tak jistý?”

„To nevím. Ale Eno mi tvrdil, že Conklinovi namítl, že asistent státního zástupce, ať už je to, kdo chce -

nerozhoduje za policii, jestli je někdo vinen, nebo nevinen, a že od Foxe dáme ruce pryč až tehdy, až si s ním sami promluvíme. Na to prý mu Conklin odpověděl, že může zařídit, aby byl Fox vyslechnut a abychom mu sejmuli otisky. Ovšem pouze v případě, že se tak stane na Conklinově písečku.”

„Což bylo…?”

„V jeho kanceláři ve staré soudní budově. Ta už tam dávno nestojí. Místo ní postavili, těsně než jsem odjel, tu velkou čtvercovou kostku. Příšerná stavba.”

„A co se stalo v té kanceláři? Tam jste s Enem byl?”

„Jo, tam jsem byl, ale vůbec nic se nestalo. Prostě jsme ho vyslechli. Fox tam byl s Conklinem a taky s tím nacistou.”

„S nacistou?”

„S tím Conklinovým buldozerem, s Gordonem Mittelem.”

„Ten tam byl taky?”

„Jo. Myslím, že tam dával pozor na Conklina, zatímco ten dával pozor na Foxe.”

Bosch nedal najevo žádné známky překvapení.

„No dobrá, a co vám tam Fox vykládal?”

„Jak říkám, nic zvláštního. Aspoň si nic zvláštního nevybavuju. Uvedl svoje alibi a jména lidí, kteří ho mohou dosvědčit. A pak jsem mu sejmul otisky.”

„A co říkal o oběti?”

„Jenom to, co jsme už věděli od té její přítelkyně.”

„Od Meredith Romanové?”

„Jo, myslím, že tak se jmenovala. Říkal, že šla na večírek, kam si ji najali jako takovou ozdobu nějakého chlápka. Říkal, že to bylo v Hancockově parku. Adresu neznal. A říkal, že s touhle akcí neměl vůbec nic společného. Což nemělo logiku. Znáte to: aby pasák nevěděl, kam odešla jeho…, kam odešla jedna z jeho dívek?

Bylo to jediné, čeho jsme se mohli chytit, jenže když jsme se do něj začali opírat, zasáhl do výslechu Conklin jako nějaký rozhodčí.”

„Nechtěl, abyste se do něj opírali.”

„Byla to nejšílenější věc, jakou jsem kdy zažil. Před náma seděl budoucí okresní státní zástupce, všichni věděli, že bude kandidovat, a přitom proti nám hájil takovou lůzu…

Za tu lůzu se omlouvám.”

„To nic.”

„Snažil se, aby to vypadalo, že jsme úplně mimo, zatímco to velké hovno Fox tam celou dobu sedělo, usmívalo se a žvýkalo v hubě kus párátka. Od té doby uběhlo přes třicet let, ale já si pořád živě vzpomínám na to párátko. Mohl jsem tehdy vyletět z kůže. Ale abych to zkrátil: takže se nám nakonec nikdy nepodařilo mu prokázat, že ten osudný večírek za ni dojednal on.”

Člun se zhoupl na vysoké vlně. Bosch se rozhlédl a neviděl žádný další člun. Bylo to zvláštní. Podíval se na vodu a poprvé si uvědomil, jak výrazně se liší od Pacifiku.

Zatímco Pacifik byl chladný a odpudivě modrý, Mexický záliv se třpytil teplou zelení, která člověka lákala.

„Odjeli jsme,” pokračoval McKittrick. „Říkal jsem si, že to na něj zkusíme jinak. A tak jsme odjeli a začali přezkoumávat jeho alibi. Ukázalo se, že je neprůstřelné. A tím nemyslím, že bylo neprůstřelné proto, že ho potvrdil některý z jeho svědků. Ověřovali jsme ho sami. Našli jsme pár nezávislých lidí. Lidí, kteří ho vůbec neznali. A pokud si vzpomínám, bylo absolutně perfektní.”

„Vzpomínáte si, kde tehdy byl?”

„Část noci strávil v jednom baru na Ivar Street -

scházela se tam spousta pasáků. Nevzpomínám si, jak se ten bar jmenoval. A pak odjel do Ventury, většinu zbytku noci strávil v karetní místnosti. Pak mu někdo zavolal a on vypadl. Zajímavé bylo, že jeho alibi nepůsobilo, jako by si ho vykonstruoval na tu konkrétní noc. Takhle trávil čas často. Ve všech těch lokálech ho dobře znali.”

„Kdo mu tehdy volal?”

„To jsme nikdy nezjistili. Nevěděli jsme o tom až do chvíle, kdy jsme začali jeho alibi ověřovat a někdo se o tom zmínil. A už jsme nikdy neměli příležitost se na to Foxe zeptat. Ovšem abych byl upřímný, moc nás to v tu chvíli nezajímalo. Jak říkám, jeho alibi bylo neprůstřelné a ten člověk mu zavolal až brzy nad ránem. Ve čtyři, v pět ráno.

Oběť, tedy vaše matka, byla v té době již hezky dlouho mrtvá. Doba úmrtí byla stanovena na půlnoc Ten telefonát na to neměl vliv.”

Bosch přikývl, ale pokud by případ vyšetřoval on, nenechal by podobný detail neověřený. Na to byl ten detail příliš podivný. Kdo mohl takhle brzy ráno volat do pokerové herny? A jaký druh telefonátu mohl Foxe přimět, aby vstal a odešel uprostřed hry? „A co ty otisky?”

„Nechali jsme je porovnat a nesouhlasily s otisky na opasku. Fox byl čistý. Ten pytel špíny byl čistý.”

Bosche něco napadlo.

„Ale vy jste porovnávali otisky na opasku s otisky oběti, že?”

„Hej, Boschi, já vím, že vy dnešní nafoukanci si o sobě myslíte, že jste sežrali všechnu moudrost světa, ale my jsme tehdy taky mívali trochu toho mozku.”

„Omlouvám se.”

„Na přezce bylo pár otisků, které patřily oběti. Nic víc.

Ostatní musely vzhledem ke svému rozmístění bezpochyby náležet pachateli. Pár dobrých celých i částečných otisků jsme měli taky na dvou dalších místech, podle nichž bylo zřejmé, že někdo svíral opasek celou dlaní. Takhle člověk opasek nedrží, když si ho nasazuje. Takhle ho drží, když ho někomu stahuje kolem krku.”

Chvíli oba mlčeli. Bosch nedokázal pochopit, co mu McKittrick sděluje. Nedocházelo mu to. Domníval se, že pokud se mu podaří rozvázat McKittrickovi jazyk, ukáže starý policista prstem rovnou na Foxe, Conklina nebo někoho jiného. Jenže McKittrick nic takového nedělal.

Vlastně Boschovi vůbec nic neprozrazoval.

„Jakto že si pamatujete tolik podrobností, Jakeu?

Vždyť je to taková doba.”

„Měl jsem spoustu Času o tom přemýšlet. Až skončíte, Boschi, uvidíte, že vám taky jeden zůstane. Jeden případ, který se vás bude neustále držet. A mě se holt drží tenhle.”

„Takže jak to nakonec dopadlo?”

„Jak to nakonec dopadlo? No, tu schůzku v Conklinově kanceláři jsem už nikdy nepřekousl. Myslím, že se to špatně říká, pokud jste tam nebyl, ale… připadalo mi, že na té schůzce je pánem Fox. Jako by to byl on, kdo rozdává karty.”

Bosch přikývl. Viděl, že McKittrick se mu snaží vysvětlit své pocity.

„Vedl jste někdy výslech podezřelého, při kterém vám neustále skákal do řeči jeho advokát?” zeptal se McKittrick.

„Znáte to: ,Na tohle neodpovídejte, na tamto taky ne…’ A podobné kecy.”

„To máme pořád.”

„Tak přesně tak to vypadalo. Až na to, že tomu parchantovi dělal advokáta Conklin, budoucí státní zástupce, prokristapána. To on vznášel námitky na všechny naše otázky. Celé to působilo tak, že kdybyste nevěděl, kdo je on nebo kdo jsme my, přísahal byste, Že ten Člověk pracuje pro Foxe. Oba dva, Mittel taky. A tak jsem si byl skoro jistý, že Fox na Ama něco ví. Že ho drží v šachu. A měl jsem pravdu.

Později se to všechno potvrdilo.”

„Myslíte, když Fox zemřel?”

„Jo. Srazilo ho auto, když se angažoval v Conklinově kampani. Vzpomínám si na novinovou zprávu o té události, ve které nebyla ani zmínka o Foxově minulosti pasáka -

pobudy z Hollywoodského bulváru. Ne, vykreslili ho tam jako chlápka, kterého přejelo auto. Joe Nevinný. Řeknu vám, že ten článek musel stát Ama hezkých pár dolarů a ten reportér musel docela zbohatnout.” Bosch vytušil, že to není všechno, a tak prozatím mlčel. „V té době jsem už dělal ve Wilshire,” pokračoval McKittrick. „Ale když jsem se to doslechl, začal jsem být zvědavy”. A tak jsem zavolal do Hollywoodu, abych zjistil, kdo na tom dělá. Byl to Eno.

Ohromné překvapení. Pochopitelně nikdy nikoho neobvinil.

Čímž se potvrdilo i to, co jsem si myslel o něm.”

McKittrick se podíval přes vodu na místo, kde se slunce snášelo k obzoru. Odhodil prázdnou plechovku od piva do kbelíku. Netrefil se a plechovka přepadla přes hranu do vody.

„Do prdele,” řekl McKittrick. „Myslím, že bychom se měli vrátit.”

Začal navíjet vlasec.

„A co podle vás Eno za to všechno měl?” „To přesně nevím. Možná si jen vyměňovali protislužby nebo tak něco.

Já netvrdím, že na tom zbohatl, ale myslím, že z toho spiknutí taky něco urval. Nedělal by to přece jen tak pro nic za nic. Akorát nevím, co to přesně bylo.”

McKittrick začal vytahovat pruty z držáků, a ukládat je na háčky podél boků zádi.

„V roce 1972 jste si znovu vytáhl spis z archivu.

Proč?” McKittrick se na Bosche zvědavě podíval. „Před pár dny jsem podepisoval tutéž výpůjční kartu,” vysvětloval Bosch. „Bylo na ní vaše jméno.” McKittrick přikývl.

„Jo, to bylo hned potom, co jsem požádal o přeložení.

Odcházel jsem, a tak jsem znovu prošel všechny spisy. A nechal jsem si ty otisky, co jsme sejmuli z opasku. Prostě jsem si vytáhl otiskovou kartu. A taky jsem si schoval ten opasek.”

„Proč?”

„Vy víte proč. Nepředpokládal jsem, že by byly v tom spise nebo v důkazní místnosti v bezpečí. Rozhodně ne, dokud byl státním zástupcem Conklin a Eno mu prokazoval službičky. A tak jsem si ty věci nechal. Uplynulo pár let a nastala chvíle, kdy jsem si balil fidlátka a vracel se na Floridu. Krátce předtím, než jsem se vypařil, jsem vrátil otiskovou kartu zpátky do spisu a opasek do důkazního boxu. Eno už si v té době užíval důchodu ve Vegas. Conklin vyhořel a ztroskotal a úplně se stáhl z politiky. A na případ se dávno zapomnělo. A tak jsem tam ty věci vrátil. Snad jsem už tehdy doufal, že se do něj jednou někdo jako vy znovu podívá.”

„A co vy? Díval jste se do spisu, když jste tam tu kartu vracel?”

„Jo, a viděl jsem, že jsem udělal správnou věc. Někdo totiž spis znovu prošel a oholil ho. Vytáhl z něj ten rozhovor s Foxem. Nejspíš to byl Eno.”

„Jako druhý policista v případu jste musel dělat papíry, že?”

„Jo. Papírování jsem měl na starost já. Alespoň většinu.”

„A co tak hrozného jste uvedl do protokolu o rozhovoru s Foxem, že Eno cítil potřebu ten protokol vyjmout?”

„Nevzpomínám si na nic konkrétního, jen že jsem byl přesvědčen, že ten chlap lže a Conklin je mimo. Takové věci.”

„Vzpomínáte si, že se ztratilo ještě něco?”

„Né, nic důležitého, jenom tohle. Myslím, že Eno chtěl prostě jen vymazat Conklinovo jméno.”

„Jo, jenže na něco zapomněl. Zapsal jste totiž Conklinův první telefonát do chronologického záznamu.

Přesně tak jsem se o něm dozvěděl.”

„Vážně? No to si zasloužím pochvalu. A díky tomu jste tady.”

„Jo”

„No jo, takže jedeme zpátky. Mrzí mě, že dneska vůbec nebraly.”

„Já si nestěžuju. Já svou rybu chytil.”

McKittrick se postavil za kormidlo a chystal se nahodit motor, když vtom ho něco napadlo.

„Jo, víte co?” Přesunul se k chladničce a otevřel ji.

„Nechci, aby byla Mary zklamaná.”

Vytáhl plastikové pytlíky se sendviči, které připravila jeho žena,

„Máte hlad?” „Ani ne.” „Já taky ne.”

McKittrick otevřel pytlíky a vyklopil sendviče přes bok člunu. Bosch ho tiše sledoval.

„Když jste vytáhl tu pistoli, Jakeu, kdo jste si myslel, že jsem?”

McKittrick neodpověděl. Úhledně složil plastikové pytlíky a strčil je zpátky do chladničky. Napřímil se a pohlédl na Bosche.

„To jsem nevěděl. Věděl jsem jen, že vás možná budu muset zastřelit a shodit vás do vody jako ty sendviče.

Vlastně to vypadá, jako bych se tu celý život skrýval a čekal, až na mě jednou někoho pošlou.”

„Myslíte, že by po tak dlouhé době zašli až tak daleko?” „Nemám ponětí. Čím více času uplyne, tím víc o tom pochybuju. Jenže staré návyky nelze tak snadno odstranit. Pořád mám někde poblíž pistoli. A vůbec nezáleží na tom, že si většinu času ani nepamatuju proč.”

Vrátili se ze zálivu s burácejícím motorem a jemnou vodní tříští v obličeji. Dále už spolu nerozmlouvali.

Rozhovor dospěl ke konci. Čas od času se Bosch na McKittricka podíval. Jeho sešlá tvář se ztrácela ve stínu pod kšiltem čepice. Bosch ovšem viděl jeho oči, které se dívaly na cosi, co se odehrálo před dlouhou dobou a co se už nikdy nedalo změnit.

26

Krátce po vyjížďce na člunu pocítil Bosch nastupující bolest hlavy, výsledek kombinace nadměrného množství piva a nadměrného množství slunce. McKittrickovo pozvání na večeři odmítl s tím, že se cítí unavený. V autě vytáhl z příručního zavazadla dvě kapsle tylenolu, spolkl je bez zapití a doufal, že zaberou. Nato vytáhl zápisník a znovu prošel některé věci, které si zapsal během McKittrickova vyprávění.

Ke konci rybářského výletu začal mít starého policistu rád. Možná ve stárnoucím McKittrickovi spatřil kus sebe samotného. McKittrick se trápil, protože nechal případ bez povšimnutí. Neudělal správnou věc. A Bosch věděl, že se provinil tímtéž, když si po celá léta nevšímal případu, o němž věděl, že na něj celou dobu čeká. Nyní si to vynahrazoval a McKittrick také, tím, že s Boschem mluvil.

Oba muži ovšem dobře věděli, že je již možná příliš pozdě.

Bosch nevěděl jistě, co udělá, až se vrátí do Los Angeles. Zdálo se mu, že jedinou možností je setkat se s Conklinem. Do toho se mu však moc nechtělo, protože věděl, že do podobné konfrontace by musel jít nedostatečně vyzbrojen, pouze s podezřeními a bez pádných důkazů.

Conklin by nad ním měl jasně navrch.

Zmocnila se ho vlna zoufalství. Nepřál si, aby případ skončil takto. Za téměř pětatřicet let Conklin ani jednou neustoupil. A neustoupil by ani nyní před Boschem. Harry věděl, že potřebuje něco jiného. Jenže neměl nic.

Nastartoval auto, ale nechal ho stát v parku. Zapnul klimatizaci na nejvyšší stupeň a doplnil si McKittrickovy informace k tomu, co již věděl. Postupně začal formulovat teorii. Pro Bosche představovala tato činnost jednu z nejvýznamnějších součástí vyšetřování vražd. Sebrat známá fakta a přetvořit je v hypotézu.

Cílem ovšem nebylo upnout se k jediné možné teorii.

Teorie se měnily a Člověk se musel měnit s nimi.

Z McKittrickova vyprávění se zdálo být zřejmé, že Fox měl Conklina v hrsti. Ale čím? Inu, pomyslel si Bosch, Foxovým oborem přece byly ženy. Nabízela se tedy teorie, že si Fox Conklina zavázal prostřednictvím ženy nebo žen.

Podle tehdejších novinových výstřižků byl Conklin starý mládenec. Morální zvyklosti té doby přitom stejně jako nyní nařizovaly, že Conklin jako veřejný představitel a brzký kandidát na nejvyššího žalobce okresu sice nemusel nutně trávit život bez partnerky, ale přinejmenším nesměl v soukromí podléhat neřestem, jež veřejné pranýřoval. Pokud by to učinil a byl přitom odhalen, mohl by se rozloučit nejen s politickou kariérou, ale především s postavením velitele mravnostních komand. Bosch tedy dospěl k závěru, že pokud se Conklin dopustil právě tohoto prohřešku a pokud mu podobné laškování zprostředkoval právě Fox, pak se Johnny Fox mohl v tomto ohledu těšit téměř neomezené nadvládě nad Conklinem. To by zároveň vysvětlovalo neobvyklé okolnosti rozhovoru, který s Foxem vedli McKittrick a Eno.

Bosch přitom věděl, že stejná teorie by do ještě větší míry platila i v případě, kdyby Conklin nepodlehl pouze sexuálním svodům, ale zašel ještě dál: kdyby zavraždil ženu, kterou mu Fox poslal, Marjorii Loweovou. Přinejmenším by to vysvětlovalo, proč si byl Conklin tak jistý, že Fox je v této vraždě nevinně, pachatelem by byl přece on sám. Za druhé by to vysvětlovalo, jak Fox Conklina přiměl, aby zasáhl v jeho prospěch, a proč si ho Conklin později najal pro svou kampaň. Podstatou bylo, že pokud by byl vrahem Conklin, Fox by ho měl v hrsti ještě pevněji a nadobro.

Conklin by se pak ze všeho nejvíce podobal rybě wahoo na udici, překrásné rybě, která nemůže uniknout.

Ledaže by muž na druhém konci vlasce, muž držící udici, nějakým způsobem zmizel, napadlo Bosche.

Vzpomněl si na Foxovu smrt a viděl, jak vše do sebe zapadá. Conklin ponechal mezi oběma úmrtími jistý časový odstup. Skutečně si hrál na ulovenou rybu, a dokonce přistoupil na Foxův požadavek na místo v jeho kampani, a pak, když se vše již zdálo být jasné, srazilo Foxe na ulici auto. Poté stačilo, už jen podplatit reportéra, aby se nezmiňoval o Foxově minulosti, pokud o ní reportér vůbec věděl, a za pár měsíců byl Conklin korunován okresním státním zástupcem.

Bosch uvažoval, na kterém místě do této teorie zapadá Mittel. Měl pocit, že je nepravděpodobné, aby se všechny tyto události zničehonic vypařily. Zdálo se mu, že Mittel jako Conklinova pravá ruka a hlavní stoupenec věděl, co věděl i Conklin.

Boschovi se teorie zamlouvala, ale zároveň ho přiváděla ke vzteku, především protože byla skutečně jen pouhou teorií. Bosch zavrtěl hlavou, když si uvědomil, že je zpátky na bodu nula. Samé řeči a nikde žádný důkaz.

Zakrátko ho myšlenky na případ vyčerpaly, a tak se rozhodl, že je na chvíli odloží stranou. Ztlumil klimatizaci, protože ho vzduch příliš chladil na spálené kůži, a zařadil rychlost. Pomalu projížděl přes Pelican Cove směrem k hlídanému vjezdu a myslel na ženu, která se snažila prodat byt zesnulého otce. Svůj autoportrét podepsala jménem Jazz.

Boschovi se to líbilo.

Otočil auto a zamířil k jejímu bloku. Venku bylo stále denní světlo, a když Bosch dojel k budově, nesvítilo se v ní v žádném okně. Bosch nedokázal posoudit, zda je žena doma, či nikoliv. Zaparkoval opodál a chvíli budovu sledoval, uvažoval, co by měl udělat, pokud vůbec něco udělá.

O patnáct minut později, když už se zdálo, že ho zcela ochromila nerozhodnost, vyšla žena z čelních dveří. Bosch parkoval téměř šest metrů od dveří mezi dvěma dalšími auty. Jeho strnulost polevila natolik, že stačil sklouznout ze sedadla, aby se vyhnul odhalení. Žena odešla na parkoviště za řadou automobilů, mezi nimiž stál i Boschův vypůjčený mustang. Bosch se nepohnul ani neotočil, aby ženu sledoval.

Jednoduše naslouchal. Po chvíli uslyšel zvuk startujícího motoru. Co teď? Uvažoval. Mám ji sledovat? Co tu vlastně dělám?

Kdosi ostře zaklepal na okénko vedle něj a Bosch se se škubnutím napřímil. Byla to ona. Bosch byl zcela zmatený, ale přesto dokázal otočit klíčkem, aby mohl stáhnout okénko.

„Ano?”

„Pane Boschi, co tady děláte?”

„Jak to myslíte?”

„Už dlouho tady sedíte. Viděla jsem vás.”

„Já…”

Bosch byl příliš pokořen, než aby dokázal pokračovat.

„Nevím, jestli bych neměla zavolat ostrahu.” „Ne, nedělejte to. Já, ehm, já jsem se… Chystal jsem se jít za vámi. Abych se omluvil.” „Omluvil? Za co?”

„Za ten dnešek. Za to, jak jsem byl u vás. Já…, měla jste pravdu, nechtěl jsem žádný byt koupit.” „Tak co jste tam dělal?”

Bosch otevřel dveře auta a vystoupil. Cítil se v nerovném postavem, když seděl v autě a ona stála nad ním.

„Jsem policista,” řekl. „Potřeboval jsem se sem dostat, abych se s někým setkal. Využil jsem vás a teď mě to mrzí.

Vážně. Nevěděl jsem nic o vašem otci a o tom všem.” Žena se usmála a zavrtěla hlavou.

„To je ta nejhloupější historka, jakou jsem kdy slyšela.

A co to Los Angeles, to byla taky součást vaší taktiky?”

„Ne. Já jsem z Los Angeles. Pracuju tam jako polda.”

„Já nevím, jestli bych to na vašem místě přiznávala.

Veřejnost o vás nemá zrovna nejlepší mínění.”

„Jo, já vím. Takže…” Cítil, jak postupně nabírá odvahu. Připomněl si, že ráno letí zpátky a je mu úplně jedno, co se dnes stane, protože už nikdy neuvidí ani tuto ženu, ani tento stát. „V telefonu jste mi říkala něco o limonádě, ale žádnou jsem u vás nedostal. A tak mě napadlo, že bych vám možná mohl povyprávět svůj příběh, omluvit se a dát si u vás tu limonádu nebo něco.” Pohlédl ke dveřím budovy.

„Losangeleští policisté jsou teda pěkně přičinliví,”

řekla žena, ale usmívala se. „Dobrá, tak jednu sklenici za ten váš příběh. Potom budeme muset oba jet. Večer odjíždím do Tampy.”

Vyrazili ke dveřím a Bosch si uvědomil, že má na tváři úsměv. „A co je v Tampě?”

„Bydlím tam a stýská se mi po ní. Od doby, co jsem se rozhodla prodat tenhle byt, tu trávím více času než tam. A ráda bych strávila neděli doma a v ateliéru.” „Jasně, jste malířka.” „Snažím se být.”

Otevřela Boschovi dveře a nechala ho vejít jako prvního.

„Jo, to mi nevadí. Taky se musím večer dostat do Tampy. Ráno odlétám zpátky.”

S vysokou sklenicí limonády v rukou pak Bosch ženě vysvětlil, jak ji využil, aby pronikl do komplexu a setkal se s jiným jeho obyvatelem. Jasmine se nezdála být naštvaná.

Jako by naopak obdivovala důmyslnost Boschova plánu.

Bosch se jí samozřejmě nesvěřil, že jeho plán stejně ztroskotal, když na něj McKittrick vytáhl pistoli. Krátce jí popsal případ, aniž by se zmínil, že ho k němu váže osobní pouto, a ženu zjevně fascinovala samotná představa vyřešení vraždy, k níž došlo před třiatřiceti lety.

Z jedné sklenice limonády byly nakonec čtyři, přičemž poslední dvě byly příjemně umocněny vodkou. Ta se postarala o zbytky Boschovy bolesti hlavy a dodala okolním vjemům mile rozostřený půvab. Mezi třetí a čtvrtou sklenicí se žena zeptala, zda Boschovi nebude vadit, když si zakouří, a Bosch zapálil oběma. Teprve když obloha nad venkovními mangrovy potemněla, obrátil Bosch rozhovor konečné na ženu. Cítil z ní jakousi samotu, tajemnost zvláštního druhu.

Za její půvabnou tváří se ukrývaly jizvy. Jizvy, které nebyly na povrchu vidět.

Jmenovala se Jasmine Corianová, ale přátelé jí prý říkají Jazz. Mluvila o tom, jak vyrostla pod floridským sluncem a jak by ho nikdy nechtěla opustit. Jednou byla vdaná, ale to bylo již strašně dávno. Nyní v jejím životě nikdo další nebyl a ona si na to již zvykla. Prohlásila, že velkou část života se snaží zaměřit na své umění, a Bosch jí určitým způsobem rozuměl. Také jemu zabíralo jeho umění, přestože by ho tak jen málokdo nazval, většinu života.

„Co malujete?”

„Převážně portréty.”

„Čí?”

„Prostě lidi, které znám. Možná namaluju i vás, Boschi. Někdy.”

Bosch nevěděl, co na to říci, a tak se nemotorně pokusil o přechod na bezpečnější půdu.

„Proč nesvěříte prodej toho bytu realitní kanceláři? Pak byste mohla zůstat v Tampě a malovat.”

„Protože jsem toužila po nějakém rozptýlení. A taky jsem nechtěla dát realitce pět procent. Tohle je hezký komplex. Byty se tu dobře prodávají i bez agentů. Hodně tady investují Kanaďani. Myslím, že ten byt snadno prodám.

Inzerát běží teprve první týden.”

Bosch pouze přikývl a přál si vrátit rozhovor od realitních makléřů zpět k jejímu malování. Neohrabaná změna tématu jako by všechno trochu ztížila.

„Tak mě napadlo, nechtěla byste jít někam na večeři?”

Jasmine se na Bosche chladně podívala, jako by měl jeho návrh a její odpověď nějaké hlubší důsledky.

Pravděpodobně tomu tak bylo. Alespoň si to Bosch myslel.

„A kam bychom šli?”

Byla to vytáčka, ale Bosch hrál svou hru dál. „Já nevím. Moje město to není. A můj stát už vůbec ne. Mohla byste si vybrat místo. Někde tady, nebo na cestě do Tampy.

Mně je to fuk. Prostě bych byl rád ve vaší společnosti, Jazz.

Pokud budete chtít.”

„Jak dlouho je to, co jste byl naposledy se ženou?

Myslím na schůzce.”

„Na schůzce? Já nevím. Asi několik měsíců. Podívejte, já nejsem žádný chlápek, co všude marně zkouší štěstí. Jsem prostě sám ve městě, a tak mě napadlo, že byste možná…”

„To je v pořádku, Harry. Pojďme.” „Najíst se?”

„Ano, najíst se. Znám jednu restauraci po cestě. Je nad Longboatem. Budete muset jet za mnou.” Bosch se usmál a přikývl.

Jasmine nasedla do práškově modrého kabrioletu VW

Beetle s jedním červeným nárazníkem. Tohle auto by Bosch nemohl ztratit ani v krupobití, natož na pomalých floridských dálnicích.

Než se dostali na Longboat Key, napočítal Bosch dva mosty s propustí, u kterých museli zastavit. Odtud zamířili severně podél ostrova, přejeli přes most na ostrov Anna Maria Island a nakonec zastavili u restaurace s názvem Sandbar. Prošli přes bar a posadili se na terasu s výhledem na Mexický záliv. Atmosféra byla příjemná a oni si objednali kraby a ústřice s mexickým pivem. Boschovi jídlo mimořádné chutnalo.

Moc toho nenamluvili a ani to nebylo potřeba. Se ženami, které prošly jeho životem, bylo Boschovi vždy nejpříjemněji ve chvílích mlčení. Cítil, jak na něj působí vodka a pivo, jak ho rozehřívají směrem k Jasmine a jak obrušují veškeré ostré hrany večera. Cítil, jak v něm narůstá touha po Jasmine a tahá ho za šosy. McKittrick a jeho případ byli prozatím odstrčeni kamsi do temných zákoutí Boschovy mysli.

„Je to moc dobré,” řekl, když se konečně téměř zasytil jídlem i pitím. „Přímo skvělé.”

„Jo, vaří se tu dobře. Můžu vám něco říct, Boschi?”

„Spusťte.”

„Nemyslela jsem vážně, co jsem vám prve říkala o losangeleských policistech. Několik policistů jsem sice v životě poznala…, ale vy se zdáte být jiný. Nevím, čím to je, ale připadá mi, že ve vás ještě zbylo až příliš mnoho z vás samotného, chápete?”

„Snad jo.” Bosch přikývl. „Díky. Myslím.”

Oba se rozesmáli a Jasmine se pak váhavě předklonila a rychle Bosche políbila na rty. Bylo to milé a Bosch se usmál. Ucítil závan česneku.

„Jsem ráda, že už jste opálený, jinak byste zase zčervenal.”

„Ne, nezčervenal. Ale to, co jste řekla, bylo moc milé.”

„Chcete se mnou jet domů, Boschi?”

Bosch zaváhal. Ne proto, že by nad odpovědí nějak zvlášť uvažoval. Ale chtěl dát Jasmine příležitost stáhnout návrh zpět, pokud by měla pocit, že se poněkud unáhlila. Po chvíli mlčení se na ni usmál a přikývl.

„Ano, docela rád.”

Odjeli z restaurace a zamířili do vnitrozemí na dálnici.

Bosch se držel za jejím volkswagenem a přemýšlel, zda si Jasmine během jízdy o samotě ještě vše nerozmyslí.

Odpověď dostal na mostě Skyway. Když zastavil U budky s připraveným dolarem v ruce, výběrčí mýtného zavrtěl hlavou a gestem peníze odmítl.

„Ne. Už za vás platila ta paní v brouku.”

Jo?”

„Jo. Vy ji znáte?” „Ještě ne.”

„Tak to myslím, že ji brzo poznáte. Hodně štěstí: „Díky.”

27

Teď už Bosch nemohl Jasmine ztratit ani ve sněhové bouři. Čím déle cesta trvala, tím silněji v sobě pociťoval téměř mladickou euforii z napjatého očekávání. Přímost této ženy ho fascinovala a Bosch hořel zvědavostí, jak a v čem se projeví během milování.

Jasmine ho vedla na sever do Tampy a pak do oblasti s názvem Hyde Park. Celá zástavba s výhledem na záliv se skládala ze starých domů ve viktoriánském a řemeslnickém stylu se širokými předními terasami. Jasminin byt se nacházel nad garáží pro tři auta za šedým viktoriánským domem se zelenou výzdobou.

Když vyšli po schodišti a Jasmine strkala klíč do zámku, Bosche něco napadlo a nevěděl, co si počít. Jasmine otevřela dveře a zkoumavě na něj pohlédla.

„Co se děje?”

„Nic. Ale napadlo mě, že bych si měl možná skočit někam do drogerie a pak se sem vrátit.”

„Neboj, mám, co budeš potřebovat. Ale mohl bys počkat na chvilku přede dveřmi? Chtěla bych rychle vběhnout dovnitř a trochu tam uklidit.”

Bosch se na ni podíval.

„Mně na tom nezáleží.”

„Prosím.”

„Dobře. Nenech se rušit.”

Čekal asi tři minuty, po nichž Jasmine otevřela dveře a pustila ho dovnitř. Pokud uklízela, pak to dělala ve tmě.

Jediné světlo, které Bosch viděl, vycházelo z kuchyně.

Jasmine ho vzala za ruku a odvedla ze světla do potemnělé chodby, ze které se šlo do ložnice. Rozsvítila a odhalila tak skrovně zařízenou místnost. Jejím středobodem byla tepaná železná postel s nebesy. Vedle postele stál noční stolek z neopracovaného dřeva, sekretář ze stejného materiálu a starožitný stůl s šicím strojem Singer, na kterém stála modrá váza s uschlými květinami. Na stěnách nic neviselo, přestože Bosch viděl, že z omítky nad vázou trčí hřebík.

Jasmine si všimla květin, rychle sebrala vázu ze stolku a zamířila ke dveřím.

„Musím je vyhodit. Už týden jsem tu nebyla a zapomněla jsem je vyměnit.”

Pohyb květin vnesl do místnosti jemně štiplavou vůni.

Když Jasmine odešla, podíval se Bosch znovu na hřebík a zdálo se mu, že vidina stěně jemný obrys obdélníku. Něco tady viselo, usoudil. Takže Jasmine sem nepřišla uklidit.

Jinak by přece vyhodila i květiny. Přišla sem odstranit obraz.

Po chvíli se Jasmine vrátila do ložnice a položila prázdnou vázu zpátky na stůl.

„Nemáš chuť na další pivo? Nebo tu mám taky víno.”

Bosch k ní přistoupil. Její tajemství ho fascinovala stále více.

„Ne, to je v pořádku.”

Bez dalšího slova se objali. Když ji políbil, ucítil Bosch chuť piva, česneku a cigaretového kouře, ale bylo mu to jedno. Věděl, že ona z jeho úst cítí totéž. Přitiskl se jí tváří na obličej a zamířil nosem na místo na krku, kam si nanášela parfém. Ucítil vůni nočního jasmínu.

Přesunuli se k posteli a mezi vášnivými polibky si postupně svlékali svršky. Jasmine měla nádherné tělo s výraznými opálenými křivkami. Bosch políbil její rozkošně malá prsa a jemně ji postrčil na postel. Jasmine mu řekla, ať počká, přetočila se na bok, vytáhla ze šuplíku nočního stolku krabičku se třemi kondomy a podala mu ji.

„Tři? Že by bylo přání otcem myšlenky?”

Oba se rozesmáli a zdálo se, že to situaci ještě více odlehčilo.

„Já nevím,” řekla Jasmine. „Uvidíme.”

Pro Bosche byla sexuální spojení vždy otázkou správného načasování. Touhy dvou jednotlivců narůstaly a opět ustupovaly ve svých vlastních křivkách. Pak zde byly i citové potřeby, které na fyzických nikterak nezávisely. A pouze někdy se u jednoho člověka všechny tyto věci spojily dohromady a následně se sloučily s potřebami druhé osoby.

Boschovo spojení s Jasmine Corianovou patřilo k podobným prožitkům. Z jejich pohlavní touhy vznikl samostatný svět, který se nenechal ničím narušit. Svět tak živoucí, že mohl trvat hodinu nebo třeba jen pár minut a Bosch by nepoznal rozdíl. Nakonec se Bosch ocitl nad Jasmine, díval se do jejích otevřených očí a ona ho svírala za paže, jako by jí šlo o život. Náhle se jejich těla současně zachvěla a pak už Bosch ležel nehybně na Jasmine a lapal po dechu v prohlubni mezi jejím krkem a ramenem. Cítil se tak dobře, že měl potřebu se hlasitě rozesmát, ale nepředpokládal, že by to Jasmine pochopila. Ovládl tedy smích a vydal ze sebe pouze tlumené zakuckání.

„Jsi v pořádku?” zeptala se Jasmine tiše.

„Nikdy mi nebylo lip.”

Nakonec se od ní odtáhl a zapřel se nad jejím tělem.

Políbil ji na obě prsa a napřímil se mezi jejíma roztaženýma nohama. Stáhl si kondom, přičemž se před Jasmine zakrýval vlastním tělem.

Vstal a odešel ke dveřím, za nimiž čekal koupelnu, ale objevil komoru. Vedlejší dveře již vedly do koupelny a Bosch spláchl kondom do záchodu. Nepřítomně se začal zabývat otázkou, zda kondom neskončí někde v zálivu Tampa Bay.

Když se vrátil z koupelny, seděla Jasmine na posteli a kolem pasu měla ovázanou přikrývku. Bosch našel na podlaze svou sportovní bundu a vytáhl z ní cigarety. Jednu podal Jasmine a zapálil jí. Sklonil se a znovu ji políbil na prsa. Její smích byl nakažlivý, takže se i on musel usmát.

„Víš, líbí se mi, že jsi sem přišel nevyzbrojen.”

„Nevyzbrojen? O čem to mluvíš?”

„No, že ses nabídl, že půjdeš do drogerie. Ukazuje to, jaký jsi muž.”

„Jak to myslíš?”

„Kdybys sem přiletěl z Los Angeles s kondomem v tašce, bylo by to takové…, já nevím, vypočítavé. Jakože se snažíš někoho ulovit. Nebyla by v tom žádná spontánnost.

Jsem ráda, žes takový nebyl, Harry Boschi. Nic víc.”

Bosch přikývl a snažil se pochopit její způsob uvažování. Nebyl si jistý, zda se mu to povedlo. A hlavně přemítal, co si má myslet o tom, že ona vyzbrojená byla.

Rozhodl se, že to nechá plavat, a zapálil si cigaretu. „Kde sis tak poranil ruku?”

Jasmine si všimla jizev na Boschových prstech. Během letu si z nich Bosch strhl náplasti. Spáleniny se zhojily tak, že teď vypadaly jako dva zarudlé šrámy. „Od cigarety.

Usnul jsem s ní.”

Cítil, že by jí dokázal říct pravdu o sobě a celém svém životě. „Bože, to je děsivé.” „Jo. Myslím, že se mi to už nestane.” „Chceš se mnou zůstat přes noc?” Bosch se přitáhl blíž a políbil Jasmine na krk. „Ano,” zašeptal.

Jasmine se natáhla a dotkla se jizvy po kulce na jeho levém rameni. Ženy, se kterými byl v posteli, to dělaly vždy.

Byla to ošklivá jizva a Bosch nikdy nechápal, proč se jí ženy tolik dychtí dotknout.

„Tys byl postřelen?” „Jo.”

„To je ještě děsivější.”

Bosch pokrčil rameny. Bylo to za ním a on už o tom nikdy vlastně pořádně nepřemýšlel.

„Víš, když jsem mluvila o policistech, chtěla jsem ti říct, že ty nejsi jako většina poldů, které jsem poznala. Zbylo v tobě příliš mnoho lidskosti. Jak je to možné?”

Bosch znovu pokrčil rameny, jakože neví. „Jsi v pořádku, Boschi?” Bosch zamáčkl cigaretu. „Jo, jsem.

Proč?”

„Já nevím. Víš přece, o čem zpíval Martin Gaye, ne?

Než ho zabil vlastní táta. Zpíval o sexuální léčbě. Že prý prospívá duši nebo tak nějak. Já mu to věřím, a ty?” „Snad jo.”

„Myslím, že ty léčbu v životě potřebuješ, Boschi. Mám z tebe takové vibrace.” „Chceš už jít spát?”

Jasmine si znovu lehla a přitáhla si přikrývku. Bosch přešel nahý přes pokoj a zhasnul světla. Když byl ve tmě pod přikrývkou, otočila se Jasmine zády k němu a řekla, aby přes ni ovinul ruku. Bosch se k ní přitáhl a poslechl.

Zbožňoval její vůni.

„Proč ti lidi říkají Jazz?”

„Já nevím. Prostě mi tak říkají. Zřejmě to ladí s mým jménem.”

Po chvíli se Bosche zeptala, proč ho to zajímá.

„Proto. Voníš stejně jako obě tvoje jména. Jako ta kytka i jako ta hudba.”

„A jak voní jazz?”

„Temně a zakouřeně.”

Oba se na dlouhou chvíli odmlčeli, až nakonec Bosch nabyl přesvědčení, že Jasmine spí. Sám ovšem usnout nemohl. Ležel s otevřenýma očima a díval se na stíny v místnosti. Náhle na něj Jasmine tiše promluvila.

„Boschi, jakou nejhorší věc jsi kdy sám sobě provedl?”

„Jak to myslíš?”

„Ty víš, jak to myslím. Co bylo nejhorší? Co ti nedá v noci spát, když na to myslíš příliš úporně?”

Bosch se před odpovědí na několik okamžiků zamyslel.

„Já nevím.” Přinutil se k tísnivému a krátkému zasmání. „Myslím, že jsem udělal spoustu špatných věcí. A nejspíš jsem jich spoustu udělal sám sobě. Aspoň o nich hodně často přemýšlím…”

„Jakou třeba? Mně to můžeš říct.”

A Bosch věděl, že skutečně může. Měl pocit, že by jí mohl říci téměř vše a nebyl by přitom souzen příliš přísně.

„Jako kluk jsem většinu času vyrůstal v domově mládeže, to je takový sirotčinec. A když jsem tam byl nový, sebral mi jeden starší kluk boty, tenisky. Vůbec mu neseděly, ale on to udělal jen proto, že si byl vědom své moci. Patřil mezi vůdce smečky a prostě mi je vzal. Já s tím nic neudělal a strašně mě to bolelo.”

„Ale ty mi říkáš, cos neudělal. To jsem nemys…”

„Ne, já jsem ještě neskončil. Řekl jsem ti to, protože to musíš vědět od začátku. Když jsem pak vyrostl a stal se jedním z kápu děcáku, udělal jsem totéž. Sebral jsem boty novému klukovi. On byl menší, takže jsem si ty boty vůbec nemohl obout. Prostě jsem mu je vzal a… já nevím, snad jsem je pak vyhodil nebo co. Vzal jsem je, protože jsem měl tu moc. Udělal jsem totéž, co jiní udělali mně… A někdy, dokonce i teď o tom přemýšlím a připadám si hrozně.”

Jasmine mu povzbudivě stiskla ruku, ale neřekla nic.

„Něco takového jsi chtěla slyšet?”

Jasmine mu jen znovu stiskla ruku. Po chvíli Bosch pokračoval.

„Ale myslím, že ze všeho nejvíc lituju toho, že jsem pustil jednu ženu.”

„Myslíš nějakého zločince?”

„Ne. Myslím ženu, se kterou jsem žil, byli jsme milenci, a když pak chtěla odejít, vlastně jsem… vůbec nic neudělal. Nevyvolal jsem ani hádku. A když nad tím teď přemýšlím, někdy si myslím, že kdybych to byl udělal, možná bych ji dokázal přesvědčit. Já nevím.”

„Řekla ti, proč odchází?”

„Prostě mě poznala až příliš dobře. Z ničeho ji neobviňuju. Vleču s sebou balvan. Myslím, že to se mnou asi není lehké. Většinu života žiju sám.”

Ložnici znovu naplnilo ticho a Bosch vyčkával. Cítil, že Jasmine chce říct ještě něco nebo čeká otázku od něj.

Když ovšem promluvila, Bosch si nebyl jistý, jestli mluví o něm, nebo o sobě.

„Říká se, že když je kočka paličatá, škrábe a prská i na lidi, kteří ji chtějí laskat a konejšit, je to proto, že ji jako kotě málo drželi u sebe.”

„To jsem nikdy neslyšel.”

„Myslím, že je to pravda.”

Bosch chvíli mlčel a zvedl ruku, aby se dotkl jejích ňader.

„A je to i tvůj případ?” zeptal se. „Že tě málo drželi u sebe?”

„Kdo ví?”

„A jakou nejhorší věc jsi provedla sama sobě ty, Jasmine? Myslím, že mi to chceš říct.”

Bosch věděl, že si Jasmine přeje, aby jí tuto otázku položil. Udělali si zpovědní hodinku a Bosch začínal věřit, že celou dnešní noc směřovala Jasmine k této jediné otázce.

„Ty ses nesnažil držet někoho, koho ses držet měl,”

řekla, „zatímco já jsem se držela někoho, koho jsem se držet neměla.

A držela jsem se ho až příliš dlouho. Nejhorší je, že jsem dobře věděla, kam to vede, hluboko uvnitř jsem to věděla. Jako bych stála na kolejích a viděla blížící se vlak, ale přitom byla příliš oslněná zářícím světlem, než abych se zachránila.”

Bosch měl ve tmě stále otevřené oči. Matně rozeznával křivku jejího ramena a tváře. Přitáhl se k ní blíž, políbil ji na krk a zašeptal jí do ucha: „Ale nakonec jsi unikla. A to je nejdůležitější.”

„Jo, unikla jsem,” řekla Jasmine hloubavě. „Unikla.”

Chvíli mlčela a pak se natáhla pod přikrývkou a dotkla se jeho ruky. Bosch ji držel za ňadro a ona si položila ruku přes něj.

„Dobrou noc, Harry.”

Bosch chvíli počkal, až zaslechne odměřené oddechování Jasminina spánku, a teprve pak byl konečně schopen usnout také. Tentokrát se mu nezdál žádný sen.

Cítil jen teplo a temnotu.

28

Ráno se Bosch probudil jako první. Vysprchoval se a bez zeptání si vypůjčil Jasminin zubní kartáček. Nato si oblékl šaty, které měl na sobě předchozího dne, a zašel si do auta pro cestovní zavazadlo. Když se převlékl do čistých šatů, odvážil se vstoupit do kuchyně, aby se podíval, jak je na tom Jasmine s kávou. Našel však pouze krabičku s čajovými pytlíky.

Zapomněl na kávu a začal se procházet po bytě. Jeho kroky vrzaly na podlaze ze starého borového dřeva. Obývací pokoj byl zařízen stejně málo jako ložnice. Pohovka se špinavé bílým přehozem, konferenční stolek, stará stereosouprava s kazetovým magnetofonem, ale bez přehrávače kompaktních disků. A žádná televize. Také zde nevisely na stěnách obrazy, ale jemné obrysy naznačovaly, že tu cosi bývalo. Bosch objevil v omítce celkem dva hřebíky. Nebyly rezavé ani přemalované, Netrčely zde příliš dlouho.

Z obývacího pokoje vedly balkónové dveře na prosklenou terasu. Stál na ní ratanový nábytek a v květináčích

rostlo

pár

květin

včetně

zakrslého

pomerančovníku s několika plody. Celá terasa byla provoněná jejich aromátem. Bosch přistoupil blíže k oknům, a když se podíval uličkou za domem směrem na jih, spatřil záliv. Odraz ranního slunce na něj vrhal čiré bílé světlo.

Bosch přešel zpět do obývacího pokoje a zamířil ke dveřím naproti terase. Ihned po otevření ucítil ostrý zápach oleje a terpentýnu. Tady Jasmine malovala. Bosch na chvíli zaváhal a pak vstoupil dovnitř.

Ze všeho nejdříve si povšiml, že v místnosti je okno s přímým výhledem na záliv přes zadní dvorky a garáže tří nebo čtyř domů v ulici. Výhled byl nádherný a Bosch pochopil, proč si Jasmine vybrala tuto místnost k malovaní.

Uprostřed stál na barvami pocákané látce malířský stojan bez stoličky. Jasmine malovala vestoje. Bosch nikde neviděl lustr ani žádný zdroj umělého osvětlení. Jasmine malovala pouze za denního světla.

Bosch přešel před stojan a objevil na něm plátno, kterého se štětec zatím nedotkl. U jedné z bočních stěn stál vysoký pracovní pult s poházenými tubami nejrůznějších barev. Byly zde i palety a plechovky od kávy naplněné štětci. Na konci pultu stál velký dřez určený k mytí.

Bosch si všiml, že pod pultem se opírají o zeď další plátna. Byla obrácená čelem ke zdi a vypadala jako nepoužité kusy, které, stejně jako plátno na stojanu, teprve čekají na štětec malíře. Vzhledem k obnaženým hřebíkům v ostatních místnostech bytu ovšem Bosch tušil něco jiného.

Natáhl se pod pult a vytáhl několik pláten. Přitom měl stejný pocit, jako by řešil nějaký případ, jako by luštil nějakou záhadu.

Tři vytažené portréty byly malovány tmavými odstíny.

Žádný nebyl podepsán, ale bylo zřejmé, že všechny malovala stejná ruka. A že ta ruka patřila Jasmine. Bosch okamžitě poznal styl obrazů, které zahlédl v bytě jejího otce.

Ostré linie a temné odstíny. Nejdříve se díval na nahou ženu s tváří odvrácenou od malíře do stínu. Bosch měl z obrazu pocit, jako by se temnota zmocňovala ženy, a ne jako by se žena obracela do temnoty. Ženina ústa již zcela pohltil stín.

Jako by byla němá. Bosch věděl, že tou ženou je Jasmine.

Druhý obraz vypadal, jako by byl součástí stejné studie jako obraz první. Stejná nahá žena ve stínu, jenže tentokráte pózovala čelem k malíři. Bosch si všiml, že na portrétu si Jasmine namalovala plnější prsa než ve skutečnosti, a přemýšlel, zda to udělala schválně a má to nějaký hlubší význam, nebo zda jde spíše o podvědomé vylepšení ze strany malíře. Zároveň si všiml, že pod šedou vrstvou stínu prosvítají na ženě červená místa. Bosch se v umění vyznal jen málo, ale věděl, že se jedná o tmavý portrét.

Podíval se na třetí vytažený obraz a zjistil, že s prvními dvěma nikterak nesouvisí s výjimkou skutečnosti, že jde znovu o Jasminin akt. Bosch ovšem okamžitě poznal, že se jedná o zjevnou variaci na Křik Edvarda Muncha. Toto dílo Bosche odjakživa uchvacovalo, přestože ho viděl pouze v knihách. Na obraze před ním představovala vyděšenou postavu Jasmine a Munchovu hrůzostrašnou pokroucenou krajinu snů nahradil most Skyway. Bosch neomylně rozpoznal světle žluté lemování svislých mostních podpěr.

„Co tady děláš?”

Bosch vyskočil, jako by ho někdo bodl do zad. Byla to Jasmine. Stála ve dveřích ateliéru a měla na sobě hedvábný župan, který si přidržovala pažemi. Oči měla nateklé, právě se probudila.

„Dívám se na tvoje díla, nevadí?”

„Ty dveře byly zamčené.”

„Ne, nebyly.”

Jasmine sáhla po klice a stiskla ji, jako by tím mohla vyvrátit Boschovo tvrzení.

„Nebyly zamčené, Jazz. Omlouvám se. Nevěděl jsem, že mě tu nechceš.”

„Mohl bys je vrátit pod ten pult, prosím?” „Jasně. Ale proč jsi je sundala ze stěn?”

„Já je nesundala.”

„Protože jsou to akty, nebo protože mají nějaký další význam?”

„Neptej se mě na to, prosím tě. Vrať je tam zpátky.”

Odešla od dveří a Bosch vrátil obrazy na původní místo. Vyšel z ateliéru a zastihl Jasmine v kuchyni, kde právě plnila konvici vodou na čaj. Stála zády k němu, a tak Bosch jemně vešel do kuchyně a položil jí ruku na šíji.

Jasmine se při jeho doteku lehce vylekala.

„Hele, Jazz, omlouvám se. Já jsem polda, víš? Prostě jsem zvědavý.”

„To je v pořádku.”

„Určitě?”

„Ano, určitě. Chceš čaj?”

Přestala plnit konvici, ale neotočila se a nepoložila konvici na sporák.

„Ne. Říkal jsem si, že bych tě třeba mohl vzít někam na snídani.”

„Kdy odjíždíš? Myslela jsem, že ti ráno letí letadlo.”

„O tom jsem taky přemýšlel. Jestli chceš, mohl bych tu zůstat ještě jeden den a odletět až zítra. Tedy jestli mě tu necháš. Já bych tu zůstal docela rád.”

Jasmine se otočila a pohlédla na něj.

„Já bych si to taky přála.”

Objali se a políbili, ale Jasmine se rychle odtáhla.

„To není fér, ty sis čistil zuby. Zato já mám příšerný dech.”

„Jo, ale já si je čistil tvým kartáčkem, takže to vyjde nastejno.”

„Fuj. Teď si musím koupit nový.”

„Přesně tak.”

Usmáli se na sebe a Jasmine ho pevně objala kolem krku. Jeho nepovolená procházka po ateliéru byla zřejmě prozatím zapomenuta.

„Ty zavoláš na aerolinky a já se zatím připravím. Vím, kam pojedeme.”

Když se od něj odtáhla, přidržel si ji Bosch před sebou.

Chtěl si o tom znovu promluvit. Nemohl si pomoci.

„Rád bych se tě na něco zeptal.”

„Na co?”

„Proč nejsou ty obrazy podepsané?”

„Nejsou k podpisu připravené.”

„Ale ten obraz v bytě tvého otce podepsaný byl.”

„Ten byl pro něj, a tak jsem ho podepsala. Ty ostatní jsou pro mě.”

„A co ta žena na mostě? Skočí dolů?”

Jasmine se na něj před odpovědí dlouze zadívala.

„Já nevím. Když se na ten obraz dívám, někdy si myslím, že ano. Řekla bych, že ta myšlenka tam prostě je, ale člověk nikdy neví.”

„To se nestane, Jazz.”

„Proč ne?”

„Protože nemůže.”

„Půjdu se připravit.”

Jasmine se Boschovi vytrhla a odešla z kuchyně.

Bosch přešel k telefonu na stěně vedle ledničky a zavolal na leteckou společnost. A zatímco si nechával přesunout zpáteční let na pondělí ráno, z náhlého popudu ho napadlo, Že se agentky zeptá, zda by bylo možné nasměrovat let do Los Angeles pres Las Vegas. Agentka odpověděla, že pouze s třiačtvrť hodinovou přestávkou.

Bosch souhlasil. K sedmi stům dolarů, které již letecké společnosti zaplatil, musel přidat ještě dalších padesát, aby mu provedli žádané změny. Dal agentce číslo kreditní karty.

Zavěsil a začal přemýšlet o Las Vegas. Claude Eno je možná mrtvý, ale jeho žena stále pobírá jeho důchod. Třeba se to mezipřistání za padesát dolarů vyplatí.

„Hotov?”

Jasmine na něj volala z obývacího pokoje. Bosch vyšel z kuchyně a viděl, že na něj Jasmine čeká ve zkrácených džínsách a vestičkou pod bílou košilí, kterou si nechala rozepnutou a stáhla si jí nad pasem. Už teď měla na očích sluneční brýle.

Odvezla ho na místo, kde na sušenky mazali med a vajíčka podávali s ovesnou kaší a máslem. Bosch ovesnou kaši nejedl někdy od základního výcviku v Benningu. Jídlo bylo báječné. Nikdo z nich příliš nemluvil a rozhodné se už nevraceli k Jasmininým obrazům ani k rozhovoru, který spolu vedli včera večer před usnutím. Zdálo se, že jejich zpovědi je lépe ponechat temným stínům noci, a Jasmininy obrazy dost možná taky.

Když dopili kávu, trvala Jasmine na tom, že zaplatí účet. Bosch přidal spropitné. Celé odpoledne pak strávili ve volkswagenu se staženou střechou. Jasmine Boschovi ukázala okolí, od Ybor City až po St. Petersburg Beach, přičemž spotřebovala plnou nádrž benzinu a dvě krabičky cigaret. Pozdě odpoledne se ocitli na místě zvaném Indián Rocks Beach, aby se podívali na západ slunce nad Mexickým zálivem.

„Byla jsem už na spoustě míst,” řekla Jasmine Boschovi. „Ale tenhle západ slunce se mi líbí nejvíce.”

„A bylas už i v Kalifornii?”

„Ne, ještě ne.”

„Západ slunce tam někdy vypadá, jako by se na město rozlévala láva.”

„To musí být nádherné.”

„V takových chvílích toho spoustu odpustíš a na spoustu zapomeneš. Tak to v Los Angeles chodí. Spousta věcí je tam v úplném rozkladu. Ale to, co tam ještě funguje, opravdu funguje.”

„Myslím, že vím, jak to myslíš.”

„Něco by mě zajímalo.”

„Už je to tu zas. Co?”

„Když ty obrazy nikomu neukazuješ, z čeho vlastně žiješ?”

Bylo to jako blesk z Čistého nebe, ale Bosch na to myslel celý den.

„Mám nějaké peníze od otce. Dal mi je, než umřel.

Není to moc, ale já moc peněz nepotřebuju. Stačí mi to.

Pokud nebudu mít potřebu prodávat po dokončení svá díla, nebudu muset dělat při tvorbě kompromisy. Bude to čisté.”

Boschovi se zdálo, že je to spíše pohodlný způsob, jak vysvětlit strach z vlastního odhalení, ale nechal to plavat.

Zato Jasmine ne.

„Ty si pořád hraješ na poldu? Pořád někomu kladeš otázky?”

„Ne. Jen když mi na někom záleží.”

Jasmine ho rychle políbila a odešla zpátky k autu.

Krátce se zastavili v jejím bytě, aby se převlékli, a pak vyrazili na večeři do jedné biftekárny v Tampě, kde byl nápojový lístek s víny tak bohatý, že byl svázán do tlusté knihy na vlastním podstavci. Restaurace sama vypadala jako dílo lehce poblouzněného italského návrháře, temná směsice pozlaceného rokoka, křiklavě červeného sametu a klasických soch a obrazů. Bosche nikterak neudivilo, že ho Jasmine pozvala právě sem. Dokonce se zmínila, že tento chrám milovníků bifteku vlastní zarytý vegetarián.

„Nejspíš někdo z Kalifornie.”

Jasmine se usmála a pak chvíli mlčela. Boschovy myšlenky zabloudily k případu. Strávil celý den, aniž by si na případ jednou jedinkrát vzpomněl. Do mysli se mu vkradl tíživý pocit viny. Téměř si připadal, jako by odstrčil matku stranou, aby si sobecky užíval příjemných chvilek v Jasminině společnosti. Jasmine to zřejmě vycítila a poznala, že Bosch v duchu o něčem přemítá.

„Můžeš zůstat ještě další den, Harry?”

Bosch se usmál, ale zavrtěl hlavou.

„Nemůžu. Musím odletět. Ale vrátím se. Co nejdříve to půjde.”

Zaplatil večeři kreditní kartou, která se podle jeho odhadu nebezpečně blížila k limitu, a společné odjeli do Jasminina bytu.

S vědomím, že jejich společně strávený čas se blíží ke konci, zamířili rovnou do postele a pomilovali se.

Dotek jejího těla, jeho chuť i vůně připadaly Boschovi dokonalé. Nechtěl, aby tato chvíle skončila. Již dříve ve svém životě pocítil okamžitou přitažlivost ženy a dokonce podle ní i jednal. Ovšem ještě nikdy se nesetkal s tak naprosto všeobjímajícím a úplným ženským půvabem. Říkal si, že je to dáno vším, co o Jasmine dosud neví. V tom to celé vězelo. Jasmine byla záhadou. Fyzicky se k ní ani nemohl dostat blíže než v těchto okamžicích, a přesto na ní stále zůstávalo tolik skrytého, neprobádaného. Milovali se v jemném rytmu a nakonec setrvali v hlubokém a dlouhém polibku.

O chvíli později již Bosch ležel na boku vedle ní a paži měl položenou na jejím plochém břiše, zatímco Jasmine mu jednou rukou opisovala kružnice ve vlasech. Nastala chvíle skutečných přiznání.

„Víš, Harry, já jsem v životě moc mužů neměla.”

Bosch neodpověděl, protože nevěděl, jak by měla správná odpověď znít. O sexuální minulost partnerky by se sotva kdy zajímal z jiných než zdravotních důvodů.

„A co ty?” zeptala se Jasmine.

Bosch nemohl odolat.

„Ani já jsem v životě moc mužů neměl. Pokud vím, tak vlastně žádného.”

Jasmine ho bouchla do ramena.

„Ty víš, jak to myslím.”

„Odpověď zní ne. Neměl jsem v životě příliš mnoho žen. Vlastně jsem jich ani neměl dost.”

„Já nevím, ale většina mužů, se kterými jsem byla, jako by ode mě chtěla něco, co jsem jim nemohla nabídnout.

Nevím, co to bylo, ale prostě jsem jim to nemohla dát. A pak jsem buďto odešla příliš brzy, nebo zůstala příliš dlouho.”

Bosch se opřel o loket a zadíval se na ni.

„Někdy si myslím, že znám cizí lidi lépe než kohokoliv jiného, dokonce včetně sebe. Při své práci se toho o lidech strašně moc dozvím. Někdy si myslím, že ani nemám vlastní život. Mám jen ten jejich… Ale, plácám tu nesmysly.”

„Myslím, že neplácáš. Rozumím ti. Možná jsou takoví všichni.”

„Já nevím. Myslím, že ne.”

Chvíli oba mlčeli. Bosch se sklonil a políbil Jasmine na prsa, přičemž jí dlouze přidržel bradavku mezi svými rty.

Jasmine zvedla ruce a přitiskla si jeho hlavu na ňadra. Bosch ucítil jasmín.

„Musel jsi někdy použít zbraň, Harry?”

Bosch zvedl hlavu. Otázka mu připadala zcela nepatřičná. I ve tmě však viděl, jak ho její oči sledují a dychtivě čekají na odpověď.

„Ano.”

„A zabil jsi někoho.”

To nebyla otázka.

„Ano.”

Nic víc Jasmine neřekla.

„Copak je. Jazz?”

„Nic. Jen jsem přemýšlela, jaké to asi je. Jak s tím můžeš žít dál.”

„No, můžu ti jenom říct, že to člověka bolí. I když nebylo vyhnutí a ti lidé museli zemřít, přesto to bolí. Jenže prostě musíš žít dál.”

Jasmine mlčela. Ať už od něj potřebovala slyšet cokoliv, Bosch doufal, že to slyšela. Přesto byl Bosch zmatený. Nevěděl, proč mu Jasmine klade takové otázky, a přemýšlel, jestli ho nějakým způsobem nezkouší. Položil si hlavu na polštář a čekal, až se dostaví spánek, ale zmatek ho od něj odehnal. Po chvíli se Jasmine v posteli otočila a objala ho kolem ramen.

„Myslím, že jsi dobrý člověk,” zašeptala mu těsně u ucha.

„Vážně?” opětoval Bosch zašeptání.

„A vrátíš se zase, vid?”

„Ano. Vrátím se.”

29

Bosch obešel všechny půjčovny automobilů na McCarranově mezinárodním letišti v Las Vegas, ale v žádné neměli volné auto. V duchu se tedy vyplísnil, že si vůz nerezervoval dříve, a vyšel z letištní haly na ostrý suchý vzduch, aby si přivolal taxi. Za volantem seděla žena, a když jí Bosch udal adresu na Lone Mountain Drive, zřetelně ve zpětném zrcátku viděl její zklamání. Nehodlal jet do hotelu, takže taxikářka nemohla chytit na zpáteční cestě ryto.

„Žádný strach,” řekl Bosch, když pochopil její problém. „Jestli na mě počkáte, můžete mě pak odvézt zpátky na letiště.”

„A jak dlouho tam budete? Lone Mountain je totiž až tam vzadu v pískovnách.”

„Možná pět minut, možná míň. Možná půl hodiny.

Řekl bych, že ne déle než půl hodiny.”

„Mám na vás čekat s taxametrem?”

„Anebo pak pro mě přijeďte. Jak chcete.”

Řidička chvíli přemýšlela a pak vyjela na cestu.

„Kde jsou vůbec všechna auta z půjčovny?”

„Ve městě je velká konference. O elektronice nebo něčem takovém.”

Jízda do pouště severozápadně od centra trvala asi půl hodiny. Budovy z neonu a skla postupně zmizely a taxík začal projíždět obytnými čtvrtěmi. Po chvíli prořídly i ty.

Půda zde byla strakatě hnědá a nerovnoměrně posetá zakrslými rostlinami. Bosch věděl, že kořeny každého keře se táhnou do značné šířky a vysávají z půdy poslední zbytky vlhkosti. Výsledkem byla krajina, jež působila umírajícím a bezútěšným dojmem.

Domů zde bylo málo a stály daleko od sebe, takže každý z nich tvořil jakousi předsunutou pevnost na území nikoho. Ulice někdo kdysi dávno vydláždil a vybavil, ale prudký rozmach Las Vegas sem zatím tak úplně nedorazil.

Přesto už se blížil. Město se rozrůstalo jako plevel.

Po chvíli začala silnice stoupat k hoře kakaové barvy.

Taxík se otřásl, když se kolem něj prohnala řada osmnáctikolových nákladních aut naplněných pískem z pískoven, o nichž se zmiňovala řidička. Zakrátko se dlážděná silnice změnila ve štěrkovou a taxík za sebou začal zvedat hustou prachovou clonu. Bosche napadlo, že adresa, kterou mu poskytla úlisná úřednice na losangeleském magistrátu, je možná falešná. Pak se však ocitli na místě.

Místo, na které byly každý měsíc zasílány šeky Claude Ena, představoval rozlehlý dům podobný farmě, s růžovou fasádou a střechou ze zaprášených bílých tašek. Když se Bosch podíval za dům, viděl, že krátce za ním končí i štěrková cesta. Byl to naprostý konec světa. Nikdo nebydlel dál než Claude Eno.

„Tak já nevím,” řekla řidička. „Chcete, abych tu počkala? Vynadá to tu jak měsíční krajina.” Zajela do uličky a zastavila za olds cutlassem z konce sedmdesátých let.

Další auto stálo zaparkováno pod přístřeškem, který byl vzadu modrý, ale vepředu téměř vybělený sluncem.

Bosch vytáhl svazek bankovek a zaplatil řidičce pětatřicet dolarů za cestu sem. Nato vytáhl dvě dvacetidolarovky, roztrhl je napůl a podal jednu polovinu přes sedadlo taxikářce. „Jestli počkáte, dostanete druhou půlku.”

„Plus taxu za cestu zpátky na letiště.” „Ano, plus taxu.”

Bosch vystoupil a uvědomil si, že pokud mu nikdo neotevře, stane se jeho čtyřicet dolarů zřejmě nejrychleji utracenými penězi v celém Las Vegas. Štěstí však stálo při něm. Než stačil zaklepat, otevřela mu dveře žena krátce před sedmdesátkou. A proč ne? pomyslel si Bosch. V tomto domě je každý návštěvník vidět na míle daleko.

Z otevřených dveří na něj dýchl závan klimatizovaného vzduchu.

„Paní Enová?” „Ne.”

Bosch vytáhl zápisník a porovnal adresu s černým Číslem přibitým na čelní stěně vedle dveří. Číslo souhlasilo.

„Tady nebydlí Olivě Enová?”

„Na to jste se neptal. Já nejsem paní Enová.”

„Mohl bych tedy mluvit s paní Enovou, prosím?”

zeptal se Bosch, podrážděný ženiným puntičkářstvím.

Ukázal ženě odznak, který mu McKittrick vrátil po výletu na člunu. „Jde o policejní záležitost.”

„No, můžete to zkusit. Jenže ona už tři roky nepromluvila s nikým ani slovo, tedy alespoň s nikým mimo její vlastní fantazii.”

Žena gestem pozvala Bosche dovnitř a detektiv vstoupil do chladného domu.

„Já jsem její sestra. Starám se o ni. Teď je v kuchyni.

Právě jsme obědvaly, když jsem si všimla, jak se na cestě zvedá prach, a pak jsem vás slyšela přijet.”

Bosch ji následoval vydlážděnou chodbou do kuchyně.

Dům páchl starobou, prachem, plísní a močí. V kuchyni seděla na invalidním vozíku bělovlasá žena podobná skřítkovi, která zabírala sotva polovinu sedátka. Před vozíkem byl upevněn otočný tác, na němž měla žena složené sukovité a perleťově bílé ruce. Její mléčně modré oči byly stiženy zákalem, takže vnějšímu světu připadaly mrtvé.

Bosch si všiml misky s jablečným protlakem na stolku opodál. Trvalo mu pouhých pár vteřin, než odhadl situaci.

„V srpnu jí bude devadesát“ řekla její sestra. „Pokud se toho dožije.”

„Jak dlouho už je taková?”

„Dlouho. Starám se o ni už tři roky.” Sklonila se k vetchému obličeji stařenky a hlasitě dodala: „Nemám pravdu, Olivě?”

Hlasitost otázky jako by spustila nějaký spínač a čelist Olivě Enové se dala náhle do pohybu. Přesto z jejích úst nevyšel žádný slyšitelný zvuk. Po chvíli se paní Enová přestala snažit a její sestra se napřímila.

„S tím si nelam hlavu, Olivě. Já vím, že mě miluješ.”

Tuto větu pronesla sestra o poznání tišeji. Možná se bála, že by ji Olivě začala popírat.

„Jak se jmenujete?” zeptal se Bosch.

„Elizabeth Shivoneová. Proč jste sem přijel? Na tom vašem odznaku stálo Los Angeles, ne Las Vegas. Nejste tu tak trochu mimo rajón?”

„Ani ne. Jde o jejího muže. O jeden z jeho starých případů.”

„Claude je mrtvý už dobrých pět let.”

„Jak zemřel?”

„Prostě zemřel. Selhalo mu srdce. Umřel přímo tady na podlaze, zhruba v místě, kde teď stojíte vy.”

Oba se podívali na podlahu, jako by tam stále leželo Enovo tělo.

„Přišel jsem si prohlédnout jeho věci,” řekl Bosch.

„Jaké věci?”

„Já nevím. Myslel jsem, že si možná schovával spisy z doby, kdy pracoval u policie.”

„Radši mi řekněte, co tady opravdu děláte. Tohle mi nezní moc důvěryhodně.”

„Přešetřuji případ, na kterém Claude pracoval v roce 1961. Případ je stále otevřený. A část spisu v něm chybí.

Myslel jsem, že si ho možná vzal. A napadlo mě, že si mohl schovávat něco důležitého. Já nevím co. Cokoliv. Prostě jsem si myslel, že za pokus to stojí.”

Bosch viděl, jak ženina mysl pracuje. Náhle její oči na zlomek vteřiny ztuhly, když ve vzpomínkách o cosi zakoply.

„Něco si schovával, že ano?” řekl.

„Ne. Myslím, že byste měl odejít.”

„Tohle je velký dům. On neměl vlastní pracovnu?”

„Claude odešel od policie před třiceti lety. A tenhle dům na konci světa si postavil jen proto, aby byl od toho všeho pryč.”

„Čím se živil, když se sem přestěhoval?”

„Pracovat jako ochranka v kasinu. Několik let byl v Sands a pak dvacet let ve Flamingu. Dostával dva důchody a dobře se o Olivě staral.”

„Když už jsme u toho, kdo dnes ty jeho šeky podepisuje?”

Bosch pohlédl na Olivě Enovou, aby dodal svým slovům důraz. Elizabeth dlouho mlčela a pak přešla do útoku.

„Podívejte, mohla bych si opatřit plnou moc. Jen se na ni koukněte. Nebyl by to problém. Já se o ni starám, pane.”

„Jo, krmíte ji jablečným protlakem.” „Nemám co skrývat.”

„Mám sem poslat někoho, aby se přesvědčil, nebo s tím chcete radši přestat? Mně je celkem jedno, co tu děláte, paní. A je mi úplně fuk, jestli jste vůbec její sestra. Kdybych se měl vsadit, řekl bych, že nejste. Ale momentálně mi na tom vůbec nesejde. Mám práci. Chci se pouze podívat na Enovy věci.”

Bosch se odmlčel a nechal ženu celou věc uvážit.

Podíval se na hodinky.

„Takže ani nemáte příkaz k prohlídce?” „Nemám příkaz k prohlídce. Zato na mě čeká taxík. A jestli po mně budete chtít příkaz k prohlídce, přestanu na vás být tak hodný.”

Její oči si ho změřily od hlavy k patě, jako by chtěly posoudit, jak dokáže být hodný a jak zlý. „Jeho pracovna je támhle.”

Elizabeth to řekla, jako by chroupala dřevěné prkno.

Rychle Bosche znovu provedla chodbou a pak zahnula doleva do pracovny. Uprostřed místnosti stál starý železný stůl, vedle něj dvojice skříní na spisy se čtyřmi zásuvkami a druhá židle. Mnoho dalších věcí v místnosti nebylo.

„Když Claude zemřel, nastrkaly jsme s Olivě všechno do těch skříní a od té doby jsme se na to nedívaly.”

„Jsou ty zásuvky plné?”

„Všech osm. Přesvědčte se.”

Bosch sáhl do kapsy a vytáhl další dvacetidolarovku.

Roztrhl ji napůl a předal jednu část Elizabeth.

„Odneste to ven taxikářce. Řekněte jí, že se zdržím trochu déle, než jsem si myslel.”

Elizabeth si hlasitě povzdechla, popadla kus bankovky a odešla z místnosti. Bosch přešel ke stolu a otevřel všechny zásuvky. První dvě byly prázdné. Další obsahovala psací a kancelářské potřeby. Ve čtvrté zásuvce pak ležel zápisník.

Bosch jej rychle prolistoval a zjistil, že jde o účetní knihu s přehledem výdajů na chod domácnosti. Kromě toho zde ležela složka s nedávnými účtenkami a dalšími záznamy.

Poslední zásuvka ve stole byla zamčená.

Bosch přešel ke skříním a začal prohledávat zásuvky zespoda nahoru. Nic v prvních několika zásuvkách se nezdálo ani vzdáleně souviset s Boschovým případem. Byty zde složky opatřené názvy různých kasin a hráčských organizací. Složky v další zásuvce byly zase označeny jmény lidí. Bosch prošel několik složek a dospěl k závěru, že jde o osobní spisy známých podvodníků v kasinech. Eno si vybudoval domácí databázi se zpravodajskými informacemi. Mezitím se z pochůzky vrátila Elizabeth a sedla si na židli naproti stolu. Sledovala Bosche, který jí během prohlídky adresoval několik formálních otázek.

„Co dělal Claude pro ta kasina?”

„Pracoval jako ohař.”

„Co to je?”

„Takový druh tajného agenta. Pohyboval se po kasinu, sázel žetony a sledoval lidi. Byl dobrý v odhalování podvodníků a jejich triků.”

„A aby někoho odhalil, musel podvádět sám, co?”

„Co má ta vaše uštěpačnost znamenat? Dělal užitečnou práci.

„To jistě ano. Takhle se s vámi seznámil?”

„Nebudu vám už na nic odpovídat.”

„Taky dobře.”

Boschovi zbývaly poslední dvě zásuvky nahoře.

Otevřel jednu z nich a zjistil, že neobsahuje vůbec žádné složky. Jen starý zaprášený stojan na vizitky a další předměty, které zřejmě kdysi stály na stole. Byl zde i popelník a držák na pera vyřezaný ze dřeva, do nějž bylo vyryto Enovo jméno. Bosch vytáhl stojan na vizitky a položil ho na skříňku. Odfoukl z něj prach a začal otáčet vizitky tak dlouho, až narazil na písmeno C. Prohledal všechny vizitky, ale na žádné nenašel jméno Arno Conklina.

S podobným neúspěchem se setkal i při hledání Gordona Mittela.

„Nebudete ho prohledávat celý, že ne?” zeptala se Elizabeth rozhořčeně.

„Ne, jen si ho vezmu s sebou.”

„To… Ne, to ne. Nemůžete sem prostě jen tak přijít a…”

„Vezmu si ho. A jestli si na mě chcete stěžovat, poslužte si. Jenže já si pak budu stěžovat na vás.”

Po této větě Elizabeth zmlkla. Bosch přešel k další zásuvce a zjistil, že obsahuje asi dvanáct složek se starými případy losangeleské policie z padesátých a počátku Šedesátých let. Ani tentokrát neměl čas složky projít, ale zkontroloval všechny štítky a žádný z nich nenesl jméno Marjorie Loweové. Když pak Bosch náhodně vytáhl několik složek, vyšlo najevo, že si Eno pořizoval kopie spisů o některých případech, aby si je po odchodu z oddělení mohl vzít s sebou. Všechny náhodně vytažené složky se týkaly vražd, včetně dvou vražd prostitutek. Pouze jediný případ byl uzavřen.

„Přineste mi na ty složky nějakou krabici nebo tašku,”

řekl Bosch přes rameno. Když vycítil, že se žena v místnosti nehýbe, vyštěkl na ni: „No tak!”

Žena vstala a odešla. Bosch zíral vestoje na spisy a přemýšlel. Neměl ponětí, zda jsou důležité, nebo ne. Neměl ponětí, co znamenají. Věděl pouze, že by je měl vzít s sebou pro případ. Že by se ukázaly jako důležité. Daleko více než otázka, co mohou spisy v zásuvce znamenat, ho ovšem znepokojoval pocit, že zde něco bezpochyby schází. Jeho přesvědčení se přitom opíralo o víru v McKittricka. Bývalý detektiv si byl totiž jist, že jeho někdejší partner Eno držet Conklina v šachu nebo s ním přinejmenším uzavřel nějaký pakt. Zde se ovšem nenacházelo nic, co by tomu nasvědčovalo. Boschovi se přitom zdálo, že pokud Eno něčím proti Conklinovi disponoval, mělo by to zde být.

Pokud si Eno schovával staré spisy losangeleské policie, pak si jistě schovával i materiály o Conklinovi. A jistě je držel na bezpečném místě. Jenže kde?

Elizabeth se vrátila a položila na podlahu lepenkovou krabici, v jaké se prodávají sady pivních plechovek. Bosch strčil do krabice třiceticentimetrovou hromádku spisů a přidal stojan s vizitkami.

„Chcete na to potvrzení?”

„Ne, od vás nechci nic.”

„Zato já od vás budu ještě něco potřebovat.”

„Skončí to vůbec někdy, nebo ne?”

„Doufám, že ano.”

„Tak co chcete?”

„Když Eno zemřel, pomáhala jste té staré paní, tedy vaši sestře, vyklízet jeho bezpečnostní schránku?”

„Jakto…”

Elizabeth se zarazila, ale příliš pozdě.

„Jak to vím? Protože je to zřejmé. To, co hledám, si jistě schovával na bezpečném místě. Tak co jste s tím udělaly?”

„Všechno jsme vyhodily. Bylo to bezcenné. Jen nějaké staré složky a bankovní výpisy. On nevěděl, co dělá. Taky už byl docela starý.”

Bosch se podíval na hodinky. Pokud chtěl stihnout letadlo, měl nejvyšší čas.

„Dejte mi klíč od téhle zásuvky.”

Elizabeth se ani nepohnula.

„Rychle, nemám moc času. Bud ji otevřete vy, nebo ji otevřu já. A když to udělám já, tak už vám ta zásuvka k ničemu nebude.”

Elizabeth hmátla do kapsy svého domácího úboru a vytáhla svazek klíčů. Sklonila se, odemkla poslední zásuvku, otevřela ji a poodstoupila.

„Nevěděly jsme, co to je nebo co to znamená.”

„To je v pořádku.”

Bosch přistoupil k zásuvce a nahlédl dovnitř. Ležely zde dvě tenké hnědé složky a dva balíčky obálek sepnuté gumičkou. První složka, do které se Bosch podíval, obsahovala Enův rodný list, pas, oddací list a další osobní záznamy. Bosch strčil složku zpět do zásuvky. Druhá složka obsahovala formuláře losangeleské policie a Bosch je rychle identifikoval jako dokumenty a zprávy, které byly odstraněny ze spisu Marjorie Loweové. Věděl, že již nemá čas zprávy pročítat, a tak strčil celou složku do krabice od piva k ostatním spisům.

Gumová páska na prvním svazku obálek praskla, když se ji pokoušel sejmout, a Bosch si vzpomněl na gumičku kolem modrého pořadače, jenž obsahoval spis o případu.

Vše na tomto případu je staré a hrozí každou chvíli prasknout, pomyslel si.

Obálky bez výjimky pocházely z pobočky banky Wells Fargo v Shennan Oaks a každá obsahovala výpis ze spořitelního účtu na jméno společnosti McCage Inc. Jako adresa společnosti byla uvedena poštovní přihrádka, rovněž v Sherman Oaks. Bosch náhodně vytáhl několik obálek z různých míst v balíčku a tři z nich si pozorně prohlédl. A přestože každý výpis pocházel z jiného roku koncem šedesátých let, v podstatě se od sebe nijak nelišily. Každý měsíc desátého přišel na účet vklad ve výši jednoho tisíce dolarů a každý měsíc patnáctého byla stejná částka převedena na jiný účet pobočky banky Nevada Savings and Loan v Las Vegas.

Aniž by se Bosch díval dál, dospěl k závěru, že bankovní výpisy mohou dokládat existenci nějakého účtu na úplatky, který si Eno vedl. Rychle zkontroloval poštovní razítka na obálkách a vyhledal nejčerstvější datum. Poslední obálka pocházela z konce osmdesátých let.

„A co ty obálky? Kdy mu přestaly chodit?” „Nevím víc, než co sám vidíte. Nemám ponětí, co znamenají, a Olivě to taky nevěděla, když mu tu schránku odvrtávali.” „Oni mu odvrtávali schránku?”

„Jo, potom co umřel. Olivě na ni neměla dispoziční právo. Jenom on. A nemohly jsme k ní najít klíč. Tak jsme ji musely nechat odvrtat.”

„Byly v ní i peníze, že ano?”

Elizabeth se zarazila, pravděpodobně přemýšlela, zda po ní Bosch bude chtít i je.

„Nějaké ano. Ale jdete pozdě, už jsme je utratily.”

„S tím si hlavu nelámu. Kolik tam bylo?” Elizabeth našpulila rty a předstírala, že se snaží vzpomenout. Bylo to však hodně špatné přestavení.

„No tak. Nejsem tu kvůli těm penězům a nejsem ani z berňáku.”

„Bylo tam zhruba osmnáct tisíc.”

Bosch zaslechl zvenku troubení. Taxikářka začínala být nervózní. Bosch se podíval na hodinky. Musel jet. Hodil balíčky s obálkami do krabice od piva.

„A co ten jeho účet v bance Nevada Savings and Loan?

Kolik na něm bylo?”

Byla to naslepo mířená otázka a Bosch ji založil na předpokladu, že účet, na který chodily peníze ze Sherman Oaks, patřil Enovi. Elizabeth znovu zaváhala. Její dilema přerušilo další zatroubení.

„Zhruba padesát. Ale většina těch peněz už tam taky není. Starám se o Olivě, víte?”

„Jo, to se vsadím. Při těchhle částkách a penzích to musí být pěkná fuška,” řekl Bosch co nejjízlivěji. „Ale vsadím se, že vaše konto zrovna tenké není.”

„Podívejte, pane, nevím, kdo si myslíte, že jste, ale já jsem jediný člověk na světě, kterého ta paní má a kdo o ni pečuje. A to má taky jistou hodnotu.”

„Škoda, že o tom, co má hodnotu, nemůže místo vás rozhodovat ona. Ještě mi odpovězte na jednu otázku a pak už vypadnu a vy z ní můžete dál vysávat, co se dá… Kdo jste? Její sestra nejste. Takže kdo?”

„Do toho vám nic není.”

„To je fakt. Ale mohlo by mi začít být.”

Elizabeth nasadila pohled, kterým dala Boschovi najevo, jak silně urazil její křehkou citlivost, ale pak jako by se v ní probudila koňská dávka sebeúcty. Ať už byla čímkoliv, byla na to pyšná.

„Chcete vědět, kdo jsem? Byla jsem nejlepší ženská, kterou kdy měl. Byla jsem s ním strašně dlouho. Ona měla jeho snubní prsten, ale já měla jeho srdce. Ke konci, když byli oba staří a už na tom nezáleželo, jsme to přestali skrývat a on si mě sem přivedl. Abych s nimi žila. A starala se o ně.

Takže se mi neopovažujte říkat, že si za to něco nezasloužím.”

Bosch jednoduše přikývl. Jakkoliv mu tahle historka připadala nízká, nalezl v sobě špetku úcty k ženě před sebou, už proto, že mu řekla pravdu. Bosch si byl jistý, že to pravda je.

„Kdy jste se seznámili?”

„Říkal jste jednu otázku.”

„Kdy jste se seznámili?”

„Když pracoval ve Flamingu. Byli jsme tam spolu. Já pracovala jako krupiérka a on tam dělal ohaře, jak už jsem vám říkala.”

„Mluvil někdy o Los Angeles, o nějakých případech nebo tajnějších lidech?”

„Ne, nikdy. Vždycky říkal, že je to uzavřená kapitola.”

Bosch ukázal na hromádku obálek v krabici.

„Říká vám něco ten název McCage?”

„Ne.”

„A co ty výpisy z účtů?”

„Žádný z nich jsem neviděla až do doby, kdy jsme otevřely tu schránku. Vůbec jsem nevěděla, že má v Nevada Savings účet. Claude měl různá tajemství. Dokonce i přede mnou.”

30

Na letišti zaplatil Bosch taxikářce a s cestovní brašnou a krabicí plnou složek a dalších předmětů se prodral do hlavní letištní haly. V jednom stánku v hlavním vestibulu haly si koupil levnou plátěnou tašku a vložil do ní věci, které si odnesl z Enovy pracovny. Taška byla malá, takže si ji mohl vzít do letadla. Na boku se skvěl nápis LAS VEGAS -

ZEMĚ SLUNCE A ZÁBAVY! Logo nad ním zobrazovalo slunce zapadající za dvojici hracích kostek.

Na stojánce měl pak půl hodiny času, než začnou pouštět do letadla, a tak si vyhlédl radu sedátek co nejdále od disharmonického hluku skupiny hracích automatů uprostřed kruhového terminálu.

Vytáhl z tašky složky a začal je procházet. Nejvíce ho zajímala složka se zprávami ukradenými ze spisu Marjorie Loweové. Prolistoval všechny dokumenty, ale nenašel nic neobvyklého nebo nečekaného.

Byl zde i zápis z rozhovoru mezi McKittrickem a Enem na jedné straně a Johnny Foxem s Conklinem a Mittelem za zády na straně druhé. Bosch z McKittrickova rukopisu vycítil zadržovaný vztek z bezmocnosti situace. V

posledním odstavci již nebyl zadržovaný.

Rozhovor s podezřelým hodnotí níže podepsaný jako bezvýsledný vzhledem k rušivému chování A. Conklina a G.

Mittek. Oba „žalobci” odmítali umožnit „svému” svědkovi, aby plně odpovídal na kladené dotazy nebo aby dle názoru níže podepsaného vypověděl celou pravdu, J. Fox zůstává podezřelým až do ověření jeho alibi a rozboru otisků prstů.

Nic dalšího v dokumentech nestálo za zvláštní zmínku a Bosch si uvědomil, že je Eno zřejmě ze spisu odstranil pouze proto, že se zmiňovaly o Conklinově účasti v případu.

Eno tedy Conklina kryl. Když si Bosch položil otázku, proč to Eno dělal, okamžitě si vzpomněl na bankovní výpisy, které se našly v bezpečnostní schránce spolu s ukradenými dokumenty. Představovaly doklad o uzavřené dohodě.

Bosch vytáhl obálky a podle data na poštovním razítku je chronologicky uspořádal. Nejstarší obálka, kterou našel, byla odeslána do poštovní přihrádky společnosti McCage Inc. v listopadu 1962, jeden rok po vraždě Marjorie Loweové a dva měsíce po smrti Johnnyho Foxe. Eno pracoval na případu Loweové a podle McKittricka poté vyšetřoval i Foxovu smrt.

Bosch cítil v kostech, že se nemýlí. Eno Conklina mačkal jako citron. A možná i Mittela. Nějak se na rozdíl od McKittricka dozvěděl, že se Conklin zapletl s Marjorií Loweovou. A možná dokonce věděl, že ji Conkiin zabil.

Věděl toho dost, aby mohl z Conklina až do konce života ždímat tisíc dolarů měsíčně. Vlastně to nebylo tak mnoho.

Eno zřejmě nebyl chamtivý, přestože tisícovka měsíčně počátkem šedesátých let pravděpodobně značně převyšovala jeho plat policisty. Boschovi však nešlo o výši částky. Šlo o samotnou platbu. Bylo to přiznání. A pokud by se daly platby vystopovat až ke Conklinovi, byl by to hmatatelný důkaz. Bosch cítil, jak v něm roste vzrušení. S dokumenty, které si uchovával pět let mrtvý zkorumpovaný policista, by možná mohl předstoupit přímo před Conklina.

Bosche něco napadlo a začal hledat obvyklou radu telefonních automatů. Podíval se na hodinky a rozhlédl se po stojánce. Lidé zde chodili sem a tam, chystali se k nástupu do letadla a byli čím dál nervóznější. Bosch strčil složku a obálky zpět do tašky a odnesl si věci k telefonu.

Na kartu ATT zavolal na informace v Sacramentu, poté vytočil úřad státu Kalifornie a požádal o spojení na evidenci podniků. Během tří minut se dozvěděl, že společnost McCage Inc. nepůsobí a nikdy nepůsobila v Kalifornii -

přinejmenším podle záznamů od roku 1971. Bosch zavěsil a podstoupil celý proces ještě jednou, tentokráte s úřadem státu Nevada v Carson City.

Úřednice mu oznámila, že společnost McCage Inc.

přestala vyvíjet činnost a zanikla, a dotázala se, zda se Bosch stále zajímá o informace, které mu úřad může o společnosti poskytnout. Bosch vzrušeně přitakal, načež mu úřednice sdělila, že se bude muset podívat na mikrofilm, což několik minut potrvá. Během čekání si Bosch vytáhl zápisník a připravil se k psaní poznámek. Viděl, že dveře tunelu vedoucího k letadlu se již otevřely a lidé začínají nastupovat do letadla. Bosch si toho nevšímal, byl připraven zmeškat letadlo, pokud to bude potřeba. Byl natolik vzrušený, že nedokázal dělat nic jiného než vyčkávat u telefonu.

Díval se na řady hracích automatů uprostřed letištní haly. Byly obsypány lidmi, kteří naposledy před odletem zkoušeli štěstí, nebo kteří naopak zkoušeli štěstí poprvé od výstupu z letadel, jež je sem přivážela ze všech koutů země i celého světa. Hazardní hry na automatu nikdy Bosche nelákaly. Nechápal je.

Když chvíli sledoval klubka hráčů u přístrojů, dokázal snadno rozpoznat, kdo vyhrává a kdo ne. I bez zkušeností detektiva se to dalo snadno odhadnout podle obličejů sázejících. Viděl ženu s plyšovým medvídkem pod paží.

Hrála na dvou automatech současně a Bosch viděl, že tím pouze zdvojnásobuje prohru. Po její levici stál muž v černém kovbojském klobouku, který ládoval do přístroje peníze a co nejrychleji tahal za páku. Bosch si všiml, že hraje na automatu na dolarovky a při každém kole strká do stroje maximální částku pěti dolarů. Bosch odhadoval, že během těch pár minut, co muže sledoval, nastrkal muž do přístroje šedesát dolarů, aniž by se mu z automatu cokoliv vrátilo. Ale aspoň neměl pod paží plyšové zvířátko.

Bosch se otočil zpátky ke stojánce. Z fronty cestujících zde zůstalo jen několik pobudů. Bosch věděl, že letadlo nestihne. Nevadilo mu to však. Čekal dál a zachovával klid.

Náhle se ozval výkřik. Bosch se podíval do haly a spatřil, jak muž u automatu mává kovbojským kloboukem, neboť mu přístroj právě vyplácel jackpot. Žena s medvídkem odstoupila od svých automatů a až nábožně přihlížela vyplácení výhry. Každé kovové cinknutí dolarů padajících na spodní tác jí muselo připadat jako bušení kladiva do lebky, jako neodbytná připomínka, že právě ona prohrává.

„A teď se koukej, bejby!” zavýskl kovboj.

Zdálo se, že jeho výkřik nebyl adresován nikomu konkrétnímu. Kovboj se sehnul a začal si pěchovat mince do klobouku. Žena s medvídkem se vrátila ke svým automatům.

Právě když se dveře tunelu začaly zavírat, ozvala se v telefonu úřednice. Sdělila Boschovi, že podle okamžitě dostupných

záznamů

byla

společnost

McCage

zaregistrována v listopadu 1962 a zanikla z rozhodnutí státu o osmadvacet let později, když celý rok nezaplatila obnovovací poplatek a žádné daně, z nichž by se dala její činnost prodloužit. Bosch věděl, že se tak stalo v důsledku Enova úmrtí.

„Chcete členy statutárních orgánů?” zeptala se úřednice.

„Ano, chci.”

„Dobrá, takže prezidentem a výkonným ředitelem byl Claude Eno. Psáno E-N-O. Viceprezidentem byl Gordon Mittel se dvěma ,té’. A jako pokladník je zde zapsán Arno Conklin. Křestní jméno sepíše…”

„Já ho znám. Díky.”

Bosch zavěsil, popadl cestovní brašnu i plátěnou tašku a vyrazil k tunelu.

„Jdete právě včas,” řekla mu stevardka poněkud mrzutým tónem. „Nemoh jste se odtrhnout od těch mrkajících banditů, co?”

„Jo,” přitakal lhostejně Bosch.

Stevardka otevřela dveře a Bosch prošel tunelem do letadla. Bylo obsazené pouze z poloviny. Bosch ignoroval číslo sedadla na rezervaci a našel si prázdnou řadu. A zatímco strkal tašky do zavazadlového prostoru nad hlavou, něco ho napadlo. Posadil se, vytáhl zápisník a otevřel ho na stránce, kde si před chvílí dělal poznámky během rozhovoru s úřednicí. Prohlédl si zkratkovitá hesla.

Prez., výk. red., C. E.

Vicepr. -G. M.

Pokl.-A.C.

Nato seřadil iniciály na jeden řádek. CE CM AC

Chvíli se na řádek díval a poté se usmál. Odhalil v iniciálách přesmyčku a zapsal ji na další řádek. MC CAGE

Cítil, jak mu v těle prudce kolotá krev. Byl to projev vědomí, že už je blízko. Vzrušení, které ti lidé u automatů a ve všech zdejších kasinech uprostřed pouště nikdy nemohli pochopit. Opojení, které nikdy nemohli pocítit, bez ohledu na to, kolik hodili sedmiček nebo kolik blackjacků jim krupiér rozdal. Bosch se blížil k odhalení vraha a to mu dodávalo stejnou energii jako kterémukoliv výherci jackpotu na této planetě.

31

Když o hodinu později vyrážel v mustangu z losangeleského letiště, stáhl okénka a nechal si tvář ovívat chladným a suchým vzduchem. Šum větru v eukalyptovém hájku u vchodu do letištní haly mu vždy připadal jako pozdrav na uvítanou. Kdykoliv se vracel z nějaké cesty, jako by mu dodával sebejistotu. Byla to jedna z věcí, kterou na tomto městě miloval, a byl rád, že ho stromy stále vítají.

V Sepulvedě musel zastavit na semaforu, a tak si během čekání upravil čas na hodinkách. Byly dvě hodiny a pět minut. Bosch dospěl k závěru, že má ještě dost času zajet domů, převléknout se a něco sníst, než vyrazí do Parker Center na schůzku s Carmen Hinojosovou.

Rychle zamířil pod nadjezd čtyřistapětky a odbočil na točitou nájezdovou rampu, která ho vyplivla na přeplněnou dálnici. Když otáčel volantem, uvědomil si, že ho příšerně bolí spodní strana bicepsů. Nebyl si jistý, jestli je to od sobotního zápasu s rybou, nebo od Jasmine, která ho při milování pevně svírala za paže. Bosch o tom několik minut přemýšlel a pak se rozhodl, že než vyrazí do města, zavolá Jasmine z domu. Jejich dopolední rozloučení mu už teď připadalo jako celá věčnost. Slíbili si, že se co nejdříve setkají znovu, a Bosch doufal, že se tento slib splní. Jasmine pro něj byla záhadou a on dobře věděl, že jí ještě ani zdaleka nepřišel na kloub.

Dálnice číslo 10 se měla znovu otevírat až následujícího dne, a tak Bosch minul výjezd a držel se na čtyřistapětce tak dlouho, dokud se nepřehoupla přes pohoří Santa Monica a nezačala klesat do Valley. Bosch si vybral delší cestu, protože byl přesvědčen, že bude rychlejší, a protože měl ve Studio City poštovní přihrádku.

Tu si nechal zřídit od doby, co pošta odmítla doručovat zásilky do budov určených k demolici.

Sjel na dálnici číslo 101 a po chvíli odbočil na Moorpark Road. Zde minul několik obytných budov, které dosud nebyly strženy ani opraveny a červené demoliční výměry i žluté pásky kolem nich během několika měsíců na slunci téměř úplně vybledly. Na mnoha odepsaných budovách se stále skvěly nápisy jako ZA 500 DOLARŮ K

NASTĚHOVÁNÍ! nebo NOVĚ PO REKONSTRUKCI. Na jednu z páskou obehnaných budov s výmluvnými trhlinami táhnoucími se po celé délce zdiva někdo nastříkal sprejem slogan, který mnozí lidé pokládali v měsících po zemětřesení za epitaf celého města.

TLUSTÁ LADY ZAZPÍVALA

Někdy bylo těžké tomu nevěřit. Bosch se však snažil neztratit víru. Někdo to dělat musel. Noviny psaly, že více lidí se nyní stěhuje z města než do něj. Tak ať, pomyslel si Bosch, já tu zůstávám.

Odbočil do Ventury a zastavil u řady poštovních přihrádek. V přihrádce však neměl nic než účtenky a reklamní bláboly. Zastavil se v sousedním lahůdkářství a poručil si svou specialitu, krůtu s celozrnným chlebem, avokádem a zelenými fazolkami navrch. Z Ventury se pak dostal do Cahuengy, odbočil na Woodrow Wilson Drive a vyrazil do kopce k domu. Hned v první zatáčce musel na úzké silnici zpomalit, aby se protáhl kolem policejního vozu.

Zamával policistům, ale věděl, že ho nejspíš neznají.

Pravděpodobně byli ze Severohollywoodské divize. Na jeho mávání nereagovali.

Jako obvykle Bosch zaparkoval půl bloku od domu a zbytek došel pěšky. Rozhodl se, že nechá plátěnou tašku v kufru, protože by ve městě mohl její obsah potřebovat.

Zamířil po ulici k domu s cestovní brašnou v jedné ruce a pytlíkem se sendvičem ve druhé.

U garážového přístěnku si všiml, že se po silnici blíží policejní auto. Sledoval ho a rozpoznal, že se jedná o tutéž dvojici policistů, kterou před chvílí předjel. Z nějakého důvodu se museli otočit. Bosch tedy počkal u obrubníku, aby zjistil, zda policisté zastaví a zeptají se ho na cestu, nebo zda nebudou chtít vědět, proč jim mával. Kromě toho nechtěl, aby viděli, jak vchází do domu určeného k demolici.

Policejní vůz však jen projel kolem a policisté se na něj ani nepodívali. Řidič sledoval silnici a spolujezdec mluvil do mikrofonu vysílačky. Zřejmě dostali hlášení, pomyslel si Bosch. Počkal, až auto zmizí za další zatáčkou, a zamířil k přístěnku.

Když otevřel dveře do kuchyně a vešel do domu, okamžitě měl pocit, že tu něco nehraje. Stačily dva kroky a Bosch pochopil co. V domě nebo přinejmenším v kuchyni vonělo něco neznámého. Bosch si uvědomil, že je to parfém.

Ne, opravil se po chvíli, spíš voda po holení. V domě byl nebo stále je muž nastříkaný kolínskou.

Bosch tiše položil brašnu a sendvič na podlahu kuchyně a sáhl si k pasu. Zvyk je železná košile. Služební zbraň ovšem neměl a věděl, že záložní revolver leží na poličce ve skříni u hlavních dveří. Chvíli uvažoval, že vyběhne na ulici a pokusí se dohonit policejní auto, ale pak pochopil, že vůz už je dávno pryč.

Otevřel tedy zásuvku a tiše vytáhl loupací nůž. V

zásuvce ležely i delší nože, ale s malým nožíkem se dalo snadněji zacházet. Bosch se přesunul ke klenbové chodbě vedoucí z kuchyně k hlavním dveřím domu. U prahu, stále ukryt před nevítaným návštěvníkem, se zastavil, natáhl hlavu a zaposlouchal se do ticha. Slyšel tlumené šumění dopravního ruchu na silnici za domem, ale zevnitř se neozývalo nic. Uběhla téměř minuta ticha. Bosch se již chystal vyjít z kuchyně, když vtom zaslechl zvuk. Bylo to jemné zašustění pohybující se látky. Snad překřížení či narovnání nohou. Bosch věděl, že v obývacím pokoji někdo je. A teď už také věděl, že ten člověk ví, že o něm Bosch ví.

„Detektive Boschi,” ozval se z ticha domu hlas.

„Nehrozí vám žádné nebezpečí. Můžete vyjít ven.”

Bosch ten hlas znal, ale zachvátilo ho tak intenzivní napětí, že ho nedokázal okamžitě odhadnout a zařadit. Věděl pouze, že ho slyšel už dříve.

„Tady zástupce náčelníka Irving, detektive Boschi,”

pokračoval hlas. „Můžete, prosím, vystoupit? Jedině tak se nikomu nic nestane.”

Ano, to byl ten hlas. Bosch se uvolnil, položil nůž na linku, strčil sendvič do ledničky a vyšel z kuchyně. V

obývacím pokoji seděl v křesle Irving. Na gauči vedle něj pak seděli dva muži v oblecích, které Bosch neznal. Bosch se rozhlédl a všiml si, že na konferenčním stolku stojí krabice od bot z ložnice s jeho dopisy a pohlednicemi. Jeden z neznámých mužů měl na klíně spis o vraždě Marjorie Loweové, který Bosch nechal na stole v jídelně.

Prohledávali mu dům a hrabali se v jeho věcech.

Náhle Bosch pochopil, co se stalo venku.

„Všiml jsem si vaší hlídky. Nechcete mi někdo říct, co se tu děje?”

„Kde jste byl, Boschi?” zeptal se jeden z mužů v obleku.

Bosch se na něj podíval. Ani stín povědomosti.

„Kdo sakra jste?”

Sklonil se a sebral z konferenčního stolku před mužem krabici s dopisy a pohlednicemi.

„Detektive,” řekl Irving, „toto je poručík Angel Brockman a toto Earl Sizemore.”

Bosch přikývl. Jedno z těch jmen znal.

„Slyšel jsem o vás,” řekl a podíval se na Brockmana.

„Vy jste ten, co poslal Billa Connorse do skříně. Jistě jste si za to vysloužil titul „vnitřní vyšetřovatel měsíce“. To je docela pocta.”

Sarkasmus v Boschově hlase byl nepřeslechnutelný, přesně jak Bosch chtěl. Do vestavěných skříní si policisté mimo službu obvykle ukládali zbraně a výraz „jít do skříně”

znamenal v policejním slangu sebevraždu policisty. Connors byl starý pochůzkář z hollywoodského oddělení, který o rok dříve spáchal sebevraždu, když se na něj zaměřilo Oddělení vnitřního vyšetřování pro podezření, že výměnou za sexuální služby prodával dívkám na útěku heroinová psaníčka. Teprve když zemřel, přiznaly se dívky, že si stížnost vymyslely, protože je Connors vždy nutil, aby odtáhly z jeho rajónu. Connors byl dobrý chlap, ale měl pocit, že se všechno spiklo proti němu, a rozhodl se jít do skříně.

„Rozhodl se sám, Boschi. A vy se teď musíte rozhodnout taky. Tak chcete nám říct, kde jste byl během posledních čtyřiadvaceti hodin?”

Bosch zaslechl v ložnici klouzavý zvuk.

„Co to sakra je?” Přešel ke dveřím a spatřil v ložnici dalšího muže v obleku, který se skláněl nad otevřenou zásuvkou nočního stolku.

„Hej, vypadni, ty troubo. Mazej odtamtud!” Bosch přiskočil a kopnutím zavřel zásuvku. Muž ustoupil, zvedl ruce jako trestanec a odešel do obývacího pokoje.

„A toto je Jerry Toliver,” dodal Irving. „Pracuje s poručíkem Brockmanem na Oddělení vnitřního vyšetřování.

Detektiv Sizemore se k nám připojil z OVLV.”

„Báječně,” řekl Bosch. „Takže už se všichni známe. Co se teda děje?”

Díval se na Irvinga v přesvědčení, že pokud mu někdo z přítomných poskytne přímou odpověď, bude to právě on.

Pokud šlo o Bosche, jednal s ním Irving vždy na rovinu.

„De… Harry, musíme vám položit několik otázek,”

řekl Irving. „Bude nejlépe, když vám vše vysvětlíme později.” Bosch vycítil, že je to vážné. „Máte povolení k prohlídce?”

„Ukážeme vám ho později,” odpověděl Brockman.

„Pojeďme.”

„Kam jedeme?”

„Do města.”

Bosch už měl s Oddělením vnitřního vyšetřování dostatek opletaček, aby věděl, že tento případ je poněkud jiný. Už samotný fakt, že byl s agenty Irving jakožto druhý nejvyšší představitel oddělení, dostatečně prokazoval závažnost situace. Bosch vytušil, že zde jde o více než o pouhé zjištění, čím se Bosch v soukromí zabývá. Kdyby šlo jen o to, nebyl by zde Irving. Něco tu strašlivě nehrálo.

„No dobrá,” řekl Bosch, „tak kdo umřel?” Všichni čtyři muži na něj pohlédli s kamennou tváří, čímž mu potvrdili, že někdo skutečně zemřel. Bosch cítil, jak se mu svírá hrudník, a poprvé začal mít strach. V myšlenkách se mu začala míhat jména a tváře lidí, které do případu zasvětil. Meredith Romanová, Jaké McKittrick, Keisha Russellová, obě ženy v Las Vegas. Kdo ještě? Jazz? Mohl ji vystavit nějakému nebezpečí? A pak ho to trklo. Keisha Russellová. Reportérka pravděpodobně učinila to, před Čím ji výslovně varoval. Šla za Conklinem nebo Mittelem a vyptávala se jich na starý novinový výstřižek, který opatřila Boschovi. Nebyla dost ostražitá a tato chyba ji stála život.

„Keisha Russellová?” zeptal se Bosch.

Odpověď však nedostal. Irving vstal a ostatní muži ho následovali. Sizemore si sebral z klína spis Marjorie Loweové. Hodlal ho vzít s sebou. Brockman odešel do kuchyně, sebral Boschovu cestovní brašnu a odnesl ji ke dveřím.

„Co kdybyste jel se mnou a s Earlem, Harry?” navrhl Irving.

„A co kdybychom si dali sraz ve městě?”

„Pojedete se mnou.”

Irving to řekl přísným tónem, který nepřipouštěl další diskusi. Bosch zvedl ruce, ukázal, že nemá na vybranou, a vyrazil ke dveřím.

Posadil se na zadní sedadlo Sizemoreova auta, přímo za Irvinga. Celou cestu z kopce se díval z okna. Neustále myslel na obličej mladé reportérky. Zabila ji vlastní dychtivost, ale Bosch si za její smrt nemohl nepřisoudit svůj podíl viny. Zasadil jí do hlavy semínko tajemství, které v ní klíčilo tak dlouho, až mu Keisha nedokázala odolat.

„Kde ji našli?” zeptal se.

Setkal se však pouze s mlčením. Nedokázal pochopit, proč muži nic neříkají, a obzvláště Irving. Zástupce náčelníka ho v minulosti vždy přesvědčoval o tom, že mezi nimi existuje vzájemné porozumění, ne-li přímo náklonnost.

„Říkal jsem jí, aby nic nepodnikala,” dodal Bosch.

„Říkal jsem jí, aby to nechala pár dní plavat.”

Irving se vytočil, aby alespoň částečně viděl na Bosche za sebou.

„Detektive, já skutečně nevím, o kom nebo o čem tady mluvíte.”

„O Keishe Russellové.” „Tu neznám.”

Irving se otočil zpátky. Bosch byl naprosto zmatený. V

hlavě se mu znovu začala honit jména a obličeje. Přidal na seznam Jasmine, ale pak ji opět vyřadil. O případu nevěděla nic. „McKittrick?”

„Detektive,” řekl Irving a znovu se s námahou vytočil k Boschovi. „Provádíme vyšetřování vraždy poručíka Harveyho Poundse. Těch vašich jmen se případ netýká.

Pokud se domníváte, že bychom se na tyto lidi měli obrátit, prosím, sdělte mi to.”

Bosch byl tak užaslý, že se nezmohl na odpověď.

Harvey Pounds? To přece nedávalo smysl. Neměl s případem vůbec nic společného, dokonce o něm nevěděl.

Vždyť ani nevycházel z kukaně, jak se tedy mohl dostat do nebezpečí? Vtom to Boschovi došlo a náhlé prozření ho omylo jako vlna mrazivě chladné vody. Teď už to chápal.

Dávalo to smysl. A v okamžiku, kdy se Bosch dovtípil, spatřil rovněž svůj díl zodpovědnosti a pochopil, v jak hlubokých nesnázích se rázem ocitl.

„A já jsem…?”

Nedokázal dokončit větu.

„Ano,” řekl Irving. „V tuto chvíli jste pokládán za podezřelého. Teď už snad vydržíte být zticha až do začátku oficiálního rozhovoru.”

Bosch si opřel hlavu o okno a zavřel oči.

„Kristepane…”

V tom okamžiku si uvědomil, že na tom není o nic lépe než Brockman, který poslal jednoho policistu do skříně.

Neboť Bosch kdesi hluboko v srdci věděl, že nese za Poundsovu smrt zodpovědnost. Nerušil jak ani odkdy, ale dobře to věděl.

To on zabil Harveyho Poundse, a v kapse nosil jeho odznak.

32

Většinu času Bosch jen strnule přihlížel dění kolem sebe. Když dorazili do Parker Center, byl eskortován do Irvingovy kanceláře v pátém patře a poté ho posadili na židli ve vedlejší zasedací místnosti. Tam strávil půl hodiny o samotě, než se znovu objevil Brockman s Toliverem.

Brockman se posadil přímo naproti Boschovi, Toliver po jeho pravici. Ze skutečnosti, že seděli v Irvingově zasedací místnosti, a ne ve vyšetřovací místnosti OW, bylo Boschovi jasné, že Irving chce mít nad případem absolutní kontrolu.

Pokud by vyšlo najevo, že zde policista zabil kolegu, potřeboval by veškerou moc, aby případ udržel pod pokličkou. Mohlo by se totiž jednat o veřejný debakl srovnatelný s případem Rodneye Kinga.

Skrz mlhu a rozostřené výjevy mrtvého Poundse pronikla konečně k Boschovi tísnivá myšlenka: že se i on sám ocitl v pořádné šlamastyce. Řekl si, že se nemůže stáhnout do ulity. Musí se mít na pozoru. Ten člověk naproti němu by ze všeho nejraději přišil Poundsovu smrt právě jemu a byl pro to ochoten zajít až do nejzazší krajnosti.

Skutečnost, že sám Bosch dobře věděl, že přinejmenším fyzicky Poundse nezavraždil, tady zdaleka nestačila. Musel se bránit. A tak se rozhodl, že Brockmanovi vůbec nic nesdělí. Bude stejně tvrdý jako všichni ostatní v místnosti.

Odkašlal si a začal mluvit dříve, než k tomu Brockman dostal příležitost.

„Kdy se to stalo?”

„Otázky tu kladu já.”

„Chci vám ušetřit čas, Brockmane. Řekněte mi, kdy se to stalo, a já vám povím, kde jsem byl. A budem to mít za sebou. Já chápu, proč mě máte za podezřelého. Nebudu vám to zazlívat, ale momentálně jen marníte čas.”

„Boschi, copak vy vůbec nic necítíte? Tady zemřel člověk. A vy jste s ním pracoval.”

Bosch se na Brockmana dlouho upřeně díval, než mu mírným hlasem odpověděl.

„Nezáleží na tom, co cítím. Nikdo si nezaslouží být zavražděn, ale ten člověk mi chybět nebude a rozhodné mi nebude chybět v práci.”

„Ježíši.” Brockman zavrtěl hlavou. „Ten chlap měl ženu a dítě na vysoké.”

„Třeba nebude chybět ani jim. Člověk nikdy neví.

Pounds se v práci choval jako idiot. Není důvod očekávat, že by se doma choval jinak. Co si o vás myslí vaše žena, Brockmane?”

„Ušetřete si to, Boschi. Neskočím vám na žádné…”

„Věříte v Boha, Broku?”

Bosch použil Brockmanovu přezdívku na oddělení, kterou si Brockman vysloužil za tvrdošíjné obviňování policistů, jako byl nebohý Bill Connors. Choval se úplné jako velký pes.

„Nejsme tu kvůli mně a tomu, v co věřím, Boschi.

Tady mluvíme o vás.”

„Jasně, mluvíme o mně. Tak já vám teda řeknu, co si myslím. Nevím jistě, v co vlastně věřím. Můj život už je za půlkou a já na to pořád ještě nepřišel. Ale nejvíce se kloním k teorii, že každý na této planetě má nějaký druh energie, který z něj činí to, jaký je. Je to celé o energii. A když člověk zemře, jeho energie se přesune někam jinam. A Pounds? Ten představoval špatnou energii, která teď přešla někam jinam. Takže abych vám odpověděl na otázku, nemám zas tak špatný pocit, že umřel. Jen by mě zajímalo, kam přešla ta jeho špatná energie. Doufám, že jste od něj žádnou nechytil, Broku. Už tak jí máte víc než dost.”

Zamrkal na Brockmana a viděl, jak se na tváři vnitřního detektiva nakrátko objevil zmatek, během něhož se Brockman snažil pochopit Boschův úšklebek. Nakonec se otřepal a pokračoval.

„Nechte těch keců. Proč jste ve čtvrtek navštívil poručíka Poundse v jeho kanceláři? Víte dobře, že během volna nemáte do jeho kanceláře přístup.”

„No, řekl bych, že to byla situace jako vystřižená z Hlavy 22. Myslím, že tak se tomu říká. Neměl jsem tam sice přístup, ale Pounds, můj velící důstojník, mi zavolal a sdělil, že musím odevzdat auto. Vidíte, zase zapracovala ta jeho špatná energie. Já už měl nucené volno, ale jemu to pořád nestačilo. Musel si vzít i moje auto. A tak jsem mu přinesl klíče. On byl můj nadřízený a tak zněl jeho rozkaz. Takže když jsem tam šel, porušil jsem předpisy, jenže kdybych tam nešel, porušil bych je taky.”

„Vyhrožoval jste mu?”

„Ne.”

„Ale on krátce poté doplnil svou stížnost za napadení, kterou podal o dva týdny dříve.”

„Mně je fuk, co doplnil. Já mu nevyhrožoval. Ten chlap byl zbabělec. Zřejmě se cítil být ohrožován. Ovšem žádné výhrůžky nepadly. A to je rozdíl.”

Bosch se podíval na druhého muže v obleku. Na Tolivera. Vypadalo to, že bude celou dobu mlčet. Tak to měl ve scénáři. Seděl a zíral na Bosche, jako by byl televizní obrazovka.

Bosch se rozhlédl po zbytku místnosti a poprvé si všiml telefonu na parapetu nalevo od stolu. Zelené světlo signalizovalo konferenční hovor. Výslech byl vyveden mimo zasedací místnost. Pravděpodobně na magnetofon. A zřejmě i do Irvingovy sousední kanceláře.

„Máme na to svědka,” řekl Brockman.

„Na co?”

„Na ty výhrůžky.”

„Víte co, poručíku, co kdybyste mi přesně řekl, jaké výhrůžky jsem měl říkat, abych věděl, o čem tady mluvíme?

Jestli vážně věříte, že jsem mu vyhrožoval, proč bych se nemohl dozvědět, co jsem mu údajně říkal?”

Brockman se zamyslel a odpověděl.

„Jednoduše jste mu řekl, že pokud vás ještě někdy -

cituji -nasere, zabijete ho. To není moc originální.”

„Ale zato průkazné, co? Do prdele, Brockmane, tohle jsem nikdy neřekl. Nepochybuju, že ten hajzl doplnil stížnost, protože to byl prostě jeho styl, ale ať už máte tohle svědectví od kohokoliv, je postavené na hlavu.”

„Znáte Henryho Korchmara?”

„Henryho Korchmara?”

Bosch neměl tušení, o kom Brockman mluví. A pak si uvědomil, že detektiv má na mysli starého Henryho z Kývací Čety. Bosch neznal jeho příjmení, takže zmínka o něm v této souvislosti ho vyvedla z míry.

„Toho starého? Ten v kanceláři nebyl. Není to žádný svědek. Řek jsem mu, ať vypadne, a on poslechl. A ať už vám řekl cokoliv, pravděpodobné chtěl podpořit Poundse, protože měl strach. Jenže tam nebyl. Ověřte si to, Brockmane. Seženu vám dvanáct lidí z policejní místnosti, kteří se na ten rozhovor dívali přes sklo. A všichni vám potvrdí, že tam Henry nebyl, že Pounds byl lhář a všichni to o něm věděli. A kde pak budou ty vaše výhrůžky?”

Brockman neříkal nic, a tak Bosch pokračoval. „Vidíte, odflákl jste svou práci. Myslím, že víte, že všichni, kdo v té policejní místnosti pracují, považují lidi jako vy za hyeny tohohle oddělení. Mají více úcty k lidem, které zavírají do vězení. Vy to dobře víte. Broku, a tak jste měl příliš nahnáno, než abyste mezi ně šel. Místo toho se spoléháte na výpověď nějakého staříka, který nejspíš ani nevěděl, že je Pounds mrtvý, když jste s ním mluvil.”

Podle těkání Brockmanových očí Bosch poznal, že trefil hřebíček na hlavičku. Posilněn vítězstvím se postavil a zamířil ke dveřím.

„Kam jdete?” „Napít se vody.” „Jerry, běž s ním.”

Bosch se u dveří zastavil a ohlédl se.

„Snad si nemyslíte, že vám chci utéct, Brockmane?

Jestli si to myslíte, tak mě ani trochu neznáte. Jestli si to myslíte, tak jste se na tenhle rozhovor ani trochu nepřipravil.

Stavte se někdy k nám do Hollywoodu a já vás naučím, jak se vyslýchají podezřelí z vraždy. Zdarma.”

Bosch vyšel z místnosti a Toliver ho následoval. U

fontánky s pitnou vodou na chodbě se Bosch dlouze napil a otřel si rukou ústa. Cítil se nervózní, podrážděný. Nevěděl, jak dlouho ještě potrvá, než Brockman prohlédne skrz kouřovou clonu, kterou před něj Bosch vypustil.

Když se vraceli do zasedací místnosti, držel se Toliver o tři kroky za Boschem.

„Vy jste ještě mladý, Tolivere,” řekl mu Bosch přes rameno, „možná byste ještě mohl mít naději.”

Bosch se vrátil do zasedací místnosti právě ve chvíli, kdy Brockman prošel dveřmi z druhého konce místnosti.

Bosch věděl, že dveře vedou přímo do Irvingovy kanceláře.

Jednou v této místnosti vedl pod Irvingovým dohledem vyšetřování masového vraha.

Oba muži se znovu posadili naproti sobě.

„Takže,” začal Brockman, „přečtu vám vaše práva, detektive Boschi.”

Vytáhl z náprsenky malou kartičku a začal Boschovi předčítat varování Mirandy. Bosch si byl jist, že telefonní linka je napojená na magnetofon. Přesně toto si přáli na pásku mít.

„Tak,” řekl Brockman, když dokončil proslov.

„Souhlasíte s tím, že se zříkáte těchto práv a budete o situaci vypovídat?”

„Tak ona už je to situace, jo? Myslel jsem, že je to vražda. Jo, souhlasím.”

„Jerry, přines formulář. Já tu žádný nemám.”

Jerry vstal a odešel dveřmi na chodbu. Bosch slyšel, jak jeho boty rychle pleskají o linoleum a jak se pak otevírají dveře. Toliver běžel po schodech do čtvrtého patra na Oddělení vnitřního vyšetřování.

„Eh, tak začněme s…”

„Nechcete radši počkat, až se vrátí váš svědek? Nebo se to bez mého vědomí tajně nahrává?”

Brockmana to okamžitě vyvedlo z míry.

„Jo, Boschi, vážně se to taj…, vážně se to nahrává. Ale ne tajně. Předem jsme vás informovali, že to budeme nahrávat.”

„Dobrá zástěrka, poručíku. Ta poslední věta byla vážně dobrá. Budu si ji muset zapamatovat.”

„Takže začněme s…”

Dveře se otevřely a vešel Toliver s papírem v ruce.

Podal ho Brockmanovi, který se chvíli zkoumavě přesvědčoval, zda jde o správný formulář, a pak papír poslal po stole Boschovi. Hany ho popadl a rychle naškrábal na příslušný řádek podpis. Formulář mu byl důvěrně znám.

Poslal ho zpátky a Brockman ho odsunul na stranu, aniž by se na něj podíval. Nevšiml si tedy, že se Bosch podepsal slovy „Seru na vás”.

„Dobrá, takže začněme. Uveďte místa svého pobytu za posledních dvaasedmdesát hodin, Boschi.”

„A nechcete mě nejdřív prohledat? A co vy, Jerry?”

Bosch se postavil a odepnul si bundu, aby viděli, že není ozbrojen. Předpokládal, že po podobných posměšcích udělají detektivové pravý opak a neprohledají ho. Poundsův odznak v kapse byl důkazním předmětem, který by ho po odhalení pravděpodobně přikoval k zemi.

„Sedněte, Boschi!” vyštěkl Brockman. „Nebudem vás prohledávat. Snažíme se k vám přistupovat s maximální vstřícností, ale vy nám to zatraceně ztěžujete.”

Bosch se znovu posadil a prozatím pocítil úlevu. „A teď uveďte ta místa pobytu. Nemáme na vás celý den.”

Bosch se zamyslel. Délka Časového rozpětí ho značné překvapila. Sedmdesát dvě hodiny. Přemýšlel, co se Poundsovi stalo a proč policie více nezúžila možnou dobu úmrtí.

„Sedmdesát dva hodin. Takže zhruba před sedmdesáti dvěma hodinami byl pátek odpoledne a já byl v Čínské čtvrti v padesát-jedna-padesátce. Což mi připomíná, že už tam mám deset minut být. Takže pokud mě omluvíte, hoši…”

Postavil se.

„Sedněte na zadek, Boschi. O to jsme se už postarali.

Posaďte se.”

Bosch se posadil a mlčel. S překvapením si uvědomil, jak je zklamaný, že přijde o schůzku s Carmen Hinojosovou.

„No tak, Boschi, chceme to slyšet. Co se stalo pak?”

„Všechny detaily si nepamatuju. Ale večer jsem jedl v Red Windu a taky jsem se stavil v Epicentre na pár panáků.

A kolem desáté jsem odjel na letiště. Letěl jsem angorákem na Floridu do Tampy, kde jsem strávil víkend, a zhruba před hodinou a půl jsem se vrátil a našel vás protizákonně ve svém domě.”

„Ne protizákonně. Měli jsme povolení.”

„Žádné jste mi neukázali.”

„To teď nebudeme řešit. Jak to myslíte, že jste byl na Floridě?”

„To myslím tak, že jsem byl na Floridě. Jak bych to asi měl myslet?”

„Můžete to dokázat?”

Bosch si sáhl do kapsy, vytáhl obálku letecké společnosti se zasunutým palubním lístkem a poslal ji po stole.

„Pro začátek tady máte palubní lístek. A myslím, že je tam i stvrzenka z půjčovny aut.”

Brockman rychle odklopil obálku a začal číst.

„Co jste tam dělal?” zeptal se s očima na palubním lístku.

„Doktorka Hinojosová, to je podniková psycholožka, říkala, že bych měl někam odjet. A tak si říkám: Co takhle na Floridu? Nikdy jsem tam nebyl a celý život mám rád pomerančový džus. A tak mě napadlo: A proč ne, sakra? Na Floridu.”

Brockman byl opět vyveden z míry. Nic podobného nečekal. Bosch to vycítil. Většina policistů si nikdy neuvědomila, jak důležitý pro vyšetřování je první rozhovor s podezřelým či svědkem. Že propůjčuje charakter všem dalším rozhovorům a dokonce i svědectvím před soudem.

Člověk musel být připraven. Stejně jako musí advokát předem znát většinu odpovědí, než začne pokládat otázky.

Lidé z vnitřního vyšetřování se vsak natolik spoléhali, že samotná jejich přítomnost bude pro vyslýchané dostatečným strašákem, že většina detektivů pracujících na tomto oddělení se nikdy nemusela na rozhovory skutečně připravovat. A když pak narazili na podobnou zeď, nevěděli, co dělat.

„Dobře, Boschi, eh, co jste dělal na Floridě?” ¦

„Slyšel jste někdy tu písničku, co zpíval Marvin Gaye?

Než ho zavraždili? Jmenovala se…”

„O čem to mluvíte?”

„…Sexual Healing. Zpívalo se tam, že léčba sexem je dobrá na duši.”

„Já ji znám,” ozval se Toliver.

Brockman s Boschem na něj pohlédli.

„Pardon,” dodal Toliver.

„Tak ještě jednou, Boschi,” řekl Brockman. „O čem to mluvíte?”

„Mluvím o tom, že většinu času jsem tam strávil s jednou známou. A většinu zbylého času jsem strávil s jedním rybářským instruktorem na člunu v Mexickém zálivu. Mluvím o tom, troubo, že jsem byl skoro každou minutu s nějakými lidmi. A i když jsem s nikým čas netrávil, nikdy to nebylo tak dlouho, abych mezitím stihl přiletět zpátky sem a zavraždit Poundse. Ještě ani nevím, jak ho zabili, ale už teď vám můžu říct, že proti mně nic nemáte, Brockmane, protože proti mně ani nic nemůžete mít. Vydal jste se špatným směrem.”

Bosch pečlivě volil slova. Nebyl si jistý, kolik toho vědí o jeho soukromém vyšetřování, pokud vůbec něco, a bude-li to jen trochu možné, nehodlal jim vůbec nic prozradit. Věděl, že mají spis o vraždě a důkazní box, ale měl pocit, že by jim to všechno mohl nějak vysvětlit. Kromě toho měli jeho zápisník, který si na letišti nacpal do cestovní brašny. Bosch v něm měl jména, telefonní čísla a adresy Jasmine a McKittricka, adresu Enova domu v Las Vegas a další poznámky o případu. Jenže vyšetřovatelé si možná nebudou schopni poskládat dohromady, co to všechno znamená. Pokud bude mít štěstí.

Brockman si vytáhl z vnitřní kapsy saka blok a pero.

„Dobrá, Boschi, uveďte mi jméno té ženy a toho rybářského instruktora. Potřebuji jejích čísla a všechny údaje.”

„Já myslím, že ne.”

Brockmanovy oči se rozšířily.

„Mně je fuk, co si myslíte. Uveďte ta jména.”

Bosch neřekl nic a jen zíral na stůl před sebou.

„Už jste nám uvedl, kde jste byl, Boschi, a my si to potřebujeme ověřit.”

„Já vím, kde jsem byl, a to mi stačí.”

„Jestli jste tak čistý, jak tvrdíte, nechtě nás to ověřit, zbavit vás obvinění a zaměřit se na další věci, na další možnosti.”

„Přímo před sebou máte letenku a stvrzenku z půjčovny aut. Tak začněte tímhle. Nebudu do toho tahat lidi, kteří se do toho zatahovat nemusí. Jsou to dobří lidi a na rozdíl od vás mě mají rádi. A já nedopustím, abyste tyhle vztahy zkazili tím, že je pošlapete těma svýma betonovýma nohama.”

„Nemáte na vybranou, Boschi.”

„Ale ano, mám. Zrovna teď mám na vybranou. Jestli mě chcete obvinit, poslužte si. Pokud na to přijde, zavolám ty lidi sem a oni rozcupují ty vaše kecy na cucky, Brockmane. A jestli už teď máte na oddělení problémy s veřejným míněním za to, že jste poslali Billa Connorse do skříně, tak vás upozorňuju, že na konci tohohle případu budete mít u veřejnosti horší renomé, než míval Nixon.

Žádná jména vám neřeknu. A jestli si chcete něco napsat do bloku, napište si, že jsem řekl: ,Hovno.’ To by vám mělo stačit.”

Brockmanův obličej se změnil v masu růžových a bílých skvrn. Vyšetřovatel chvíli mlčel a pak znovu promluvil.

„Víte, co si myslím? Pořád si myslím, že jste to udělal.

Myslím, že jste si na to někoho najal a pak se uklidil na Floridu, abyste se nemotal nikde poblíž. Rybářský instruktor. Jestli tohle nevypadá jako vypočítavý trik, tak už nevím co. A ta ženská? Kdo to byl, nějaká šlapka, co jste sbalil v baru? Alibi za padesát dolarů? Anebo jste šel na stovku?”

Bosch vybuchl. Jediným pohybem odstrčil stůl k Brockmanovi a dokonale ho tím překvapil. Stůl proklouzl Brockmanovi pod pažemi a udeřil ho do hrudníku. Jeho židle se převrhla na stěnu za ním. Bosch stále tlačil do svého konce stolu a riskl Brockmana na zeď. Přitom se na židli odsunul k protější zdi, aby se mohl zapřít. Zvedl levou nohu a začal ji tlačit do stolu. Viděl, jak se barevné skvrny na Brockmanově obličeji jsou stále zřetelnější, neboť detektiv neměl dostatek vzduchu. Oči měl vypoulené, ale neměl se jak zapřít, takže ze sebe nemohl stůl sám setřást.

Toliver reagoval pomalu. Užasle se na Brockmana hodnou chvíli díval, jako by očekával rozkazy, a teprve pak vyskočil a vrhl se na Bosche. Bosch dokázal první útok odrazit tím, že mladého agenta odstrčil k palmovníku, který stál v rohu místnosti. Přitom koutkem oka viděl, jak druhými dveřmi vešla do místnosti další osoba. Náhle se jeho židle převrhla a Bosch se ocitl na zemi pod vahou těžkého těla. Lehce natočil hlavu a viděl, že je to Irving.

„Nehýbejte se, Boschi!” ječel mu Irving do ucha. „A okamžitě se uklidněte!”

Bosch ztuhl, aby dal najevo poslušnost, a Irving z něj slezl. Bosch zůstal několik okamžiků bez hnutí a pak položil ruku na stůl, aby se postavil. Když vstával, všiml si, jak Brockman pokašlává a snaží se popadnout dech, přičemž se oběma rukama drží na prsou. Irving položil jednu ruku Boschovi na hrudník, aby jej uklidnit a zabránil mu v dalším útoku na Brockmana. Druhou rukou přitom ukazoval na Tolivera, který se snažil postavit palmu. Vypadla z květináče a nechtěla stát. Nakonec se ji Toliverovi podařilo opřít o zeď.

„Ty,” obořil se na něj Irving. „Ven.”

„Ale pane, to…”

„Vypadni!”

Toliver rychle odešel dveřmi na chodbu a Brockman konečně popadl dech.

„Bhh… Boschi, ty hajzle, půjdeš… půjdeš do vězení.

Ty…”

„Nikdo nepůjde do vězení“ řekl Irving přísně. „Nikdo nepůjde do vězení.”

Irving se zarazil, aby nabral vzduch do plic. Bosch si všiml, že zástupce náčelníka vypadá stejně zadýchaně jako všichni ostatní v místnosti.

„Žádná obvinění nepadnou,” pokračoval nakonec Irving. „Chtěl jste to na něj navléknout, poručíku, ale nic na něj nemáte.”

Irvingův tón nepřipouštěl žádné diskuse. Brockman, jehož hrudník se stále přerývaně vzdouval, se opřel lokty o stůl a začal si prsty uhlazovat vlasy ve snaze vypadat, jako by měl nade vším kontrolu, ale z jeho očí přímo čišela porážka. Irving se otočil k Boschovi a vztek mu napínal svaly na Čelisti, jako by mu chtěly každou chvíli prasknout.

„A teď vy, Boschi. Nevím, jak už vám mám pomoct.

Pořád jste jako neřízená střela. Věděl jste, o co mu jde, sám jste to na podezřelé kolikrát zkoušel. A přece jste nemohl zůstat sedět a vydržet to. Co jste to za člověka?”

Bosch mlčel a pochyboval, že Irving čeká na jeho odpověď. Brockman se rozkašlal a Irving se k němu ohlédl.

„Jste v pořádku?”

„Myslím, že jo.”

„Běžte přes ulici na středisko a nechtě se vyšetřit.”

„Ne, nic mi není.”

„Fajn, tak se vraťte do kanceláře a dejte si pauzu.

Mám tu někoho jiného a chtěl bych, aby si s Boschem promluvil on.”

„Chci pokračovat v roz….”

„Rozhovor je u konce, poručíku. Zvoral jste ho.” Irving se podíval na Bosche a dodal: „Oba jste ho zvorali.”

33

Irving nechal Bosche o samotě v zasedací místnosti, kam za několik okamžiků vešla Carmen Hinojosová.

Posadila se na stejnou židli, na které předtím seděl Brockman. Dívala se na Bosche očima, které se zdály být rovnoměrně naplněné zlobou a zklamáním. Bosch ovšem před jejím pohledem necouvl.

„Harry, nemohu uvěřit, že…”

Bosch si přiložil prst ke rtům a umlčel ji.

„Co je?”

„Mají naše schůzky stále zůstat tajné?”

„Samozřejmě.”

„I tady?”

„Ano. O co jde?”

Bosch vstal, přešel k telefonu na parapetu a vypnul tlačítko konferenčního hovoru. Nato se vrátil na židli.

„Doufám, že ho nechali puštěný neúmyslně.

Promluvím si o tom se zástupcem Irvingem.”

„Nejspíš s ním mluvíte právě teď. Ten telefon byl příliš nápadný. Pravděpodobně je celá místnost napíchnutá.”

„Ale Harry, tohle není CIA.”

„Ne, to není. Někdy je to tu ještě horší. Chci akorát říct, že Irving a lidi z vnitřního nás pořád ještě můžou nějak odposlouchávat. Dávejte si pozor na jazyk.”

Carmen Hinojosová se tvářila podrážděně.

„Já netrpím stihomamem, doktorko. Tohle už jsem zažil.”

„No dobrá, budiž. Opravdu mi nezáleží na tom, jestli nás někdo poslouchá, nebo ne. Ale nemohu uvěřit, co jste právě udělal. Velice mě to rozesmutnilo a zklamalo. Jaký měly smysl všechny naše schůzky? Žádný? Seděla jsem tu a slyšela, jak se uchylujete ke stejnému druhu násilí, který vás ke mně před pár týdny přivedl. Harry, tohle není vtip. Tohle je skutečný život. A já musím učinit rozhodnutí, jež by mohlo značně ovlivnit vaši budoucnost. Tím je to pro mě obtížnější.”

Bosch vyčkával, dokud si nebyl naprosto jist, že skončila.

„Vy jste tam celou dobu seděla s Irvingem?”

„Ano, zavolal mi, vysvětlil mi situaci a požádal mě, abych sem přijela a vyslechla si vás spolu s ním. Musím říci, že…”

„Počkejte. Ještě než se dostaneme dál… Mluvila jste s ním? Mluvila jste s ním o našich schůzkách?”

„Ne, samozřejmě že ne.”

„Dobře. Takže bych tu rád formálně zopakoval, že se nevzdávám jakékoliv formy ochrany, která pro mě plyne ze vztahu lékař-pacient. Jsme v tom oba zajedno?”

Hinojosová poprvé uhnula očima. Bosch viděl, jak její obličej tmavne vztekem.

„Uvědomujete si, jaká je pro mě urážka, když mi říkáte něco takového? To si myslíte, že bych mu o našich schůzkách řekla jen proto, že mi to nařídil?”

„A udělal to?”

„Vy mi vůbec nevěříte, že ne?”

„Udělal?”

„Ne, neudělal.”

„To je dobře.”

„A nejen mi. Vy nevěříte nikomu.”

Bosch si uvědomil, že šlápl vedle. Viděl ovšem, že v jejím obličeji se zračí spíše raněná čest než zloba.

„Omlouvám se. Máte pravdu, neměl jsem to říkat. Já jen… Já nevím, prostě mě zatlačili do kouta, doktorko. A v takovém případě někdy zapomenete, kdo je na vaší straně a kdo není.”

„Ano, a přitom reagujete násilně na ty, kteří podle vás na vaší straně nejsou. To není hezký pohled. Je to velké, velké zklamání.”

Bosch odhlédl od Hinojosové a podíval se na velkou palmu v rohu. Než Irving odešel z místnosti, zasadil ji znovu do květináče, přičemž si zašpinil ruce od černé hlíny. Bosch si všiml, že palma je stále lehce nakloněná nalevo.

„Tak co tu tedy děláte?” zeptal se. „Co po vás Irving chtěl?”

„Chtěl, abych se posadila do jeho kanceláře a vyslechla si přes konferenční linku váš rozhovor s detektivy. Říkal, že ho zajímá mé hodnocení vašich odpovědí s důrazem na to, zda můžete podle mého názoru nést zodpovědnost za smrt poručíka Poundse. Díky vám a vašemu útoku na vyšetřujícího detektiva ode mě nakonec žádné hodnocení nepotřeboval. V tuto chvíli je zřejmé, že máte sklony k násilí vůči ostatním policejním důstojníkům a jste schopen se takového násilí dopustit.”

„To jsou kecy a vy to víte. Sakra, vždyť to, co jsem před chvílí udělal tomu chlapovi, co se převlíká za poldu, je úplně něco jiného než to, z čeho mě podezírají. Mluvíte tu o věcech, které jsou od sebe na míle vzdálené, a jestli to nevidíte, tak jste si spletla obor.”

„Tím bych si nebyla tak jistá.”

„Zabila jste někdy někoho, doktorko?”

Otázka Boschovi připomněla nedávnou zpovědní hodinku s Jasmine.

„Jistěže ne.”

„Vidíte, já ano. A věřte mi, že je to něco úplně jiného než srovnat ciferník nějakému nafoukanému trouboví v obleku s vyleštěným zadkem. Úplně jiného. A jestli si vy nebo oni myslíte, že udělat jedno znamená, že dokážete udělat i druhé, tak se všichni máte ještě hodné co učit.”

Oba se na dlouhou dobu odmlčeli a nechávali ze sebe vyprchat vztek.

„Dobrá,” řekl nakonec Bosch. „Takže co bude dál?”

„Já nevím. Zástupce Irving mě pouze požádal, abych si s vámi sedla a uklidnila vás. Co bude dál, vám zřejmě poví on. Ale myslím, že se mi vaše uklidňování příliš dobře nedaří.”

„Co říkal, když vás poprvé požádal, abyste sem přijela a poslechla si mě?”

„Prostě mi zavolal, vysvětlil, co se stalo, a řekl, že chce znát můj názor na váš rozhovor. Musíte pochopit, že i přes vaše potíže s respektováním autorit je to člověk, který je podle mého názoru na vaší straně hřiště. Nemyslím si, že by byl upřímně přesvědčen o vaší účasti na vraždě poručíka Poundse, přinejmenším o přímé účasti. Ovšem zároveň si uvědomuje, že jste hodnověrný podezřelý, jehož je třeba vyslechnout. Kdybyste se během rozhovoru dokázal ovládnout, myslím, že by to bylo brzy za vámi. Ověřili by vaše alibi na Floridě a tím by to skončilo. Dokonce jsem jim sdělila, že jste mi říkal, že jedete na Floridu.”

„Já nechci, aby ověřovali moje alibi. Nechci, aby se mi pletli do života.”

„Na to je pozdě. Irving ví, že máte v něčem prsty.”

„Jakto?”

„Když mi volal, aby mě požádal o účast, zmínil se o tom spisu o vraždě vaší matky. Říkal, že ho našli ve vašem domě. A taky říkal, že tam našli vyzvednuté důkazy z toho případu…”

„A dál?”

„Zeptal se mě, jestli vím, co s tím vším zamýšlíte provést.”

„Takže vás vlastně požádal, abyste prozradila, o čem jsme mluvili na našich schůzkách.”

„V nepřímém slova smyslu.”

„To mi připadá pěkně přímé. Řekl konkrétně, že je to případ mé matky?”

„Ano, řekl.”

„A co jste mu odpověděla?”

„Řekla jsem mu, že s ním nemohu hovořit o ničem, o čem jsme hovořili na našich schůzkách. Což ho neuspokojilo.”

„To mě nepřekvapuje.”

Znovu nastalo mlčení. Hinojosová bloudila očima po místnosti, zatímco Bosch ji sledoval pohledem.

„Poslyšte, co vlastně víte o tom, co se stalo Poundsovi?”

„Jen velmi málo.”

„Irving vám musel něco prozradit. Musela jste se ho zeptat.”

„Říkal, že Poundse našli v neděli večer v kufru jeho auta. Myslím, že už tam nějakou dobu ležel. Možná den.

Zástupce Irving říkal, že… tělo vykazovalo známky mučení.

Mimořádně sadistického zmrzačení, to říkal. Do podrobností nezacházel. Ke zmrzačení došlo ještě před Poundsovou smrtí. To vědí. Irving říkal, že Pounds nesmírně trpěl. A chtěl vědět, jestli jste typem člověka, který by byl něčeho takového schopen.”

Bosch neříkal nic. V duchu si představoval místo činu.

Znovu ho začal drtit tísnivý pocit viny a chvíli se mu dokonce zdálo, že by se mohl pozvracet.

„Každopádně jsem řekla ne.”

„Co ne?”

„Řekla jsem mu, že nejste typem člověka, který by byl něčeho takového schopen.”

Bosch přikývl. Znovu však v myšlenkách zabloudil kamsi daleko. Začínalo mu být jasné, co se stalo Poundsovi a že on nese tíhu viny, neboť uvedl věci do pohybu. Věděl, že přestože je z právního hlediska nevinen, morální provinění z něj nikdo nemůže sejmout. Pounds byl člověk, kterým Bosch pohrdal a choval k němu méně úcty než k některým vrahům, jež během kariéry poznal. Přesto na něj začínalo doléhat břemeno provinění. Přejel si rukama po obličeji a hrábl si do vlasů. Cítil, jak se celé jeho tělo začíná otřásat.

„Jste v pořádku?” zeptala se Hinojosová.

„Nic mi není.”

Bosch vytáhl cigarety a začal si jednu zapalovat.

„Harry, raději ne. Tohle není má kancelář.”

„Kašlu na to. Kde ho našli?”

„Cože?”

„Poundse! Kde ho našli?”

„To nevím. Myslíte, kde našli to auto? Nevím. Na to jsem se neptala.”

Hinojosová si Bosche zkoumavě prohlížela a on si všiml, jak se mu třese ruka s cigaretou.

„Dobrá, Harry, tak se mi svěřte. Co je? Co se děje?”

Bosch se na ni dlouze zadíval a pak kývl.

„Dobrá, chcete to vědět? Udělal jsem to. Zabil jsem ho.”

Její obličej okamžitě zareagoval, jako by snad viděla tu vraždu přímo před očima, tak zblízka, že ji celou postříkala Poundsova krev. Byl to úděsný obličej. Plný odporu. A pak se Hinojosová odtáhla na židli, jako by musela být od Bosche alespoň o pár centimetrů dál.

„Vy… chcete říct, že ta historka o Floridě byla…”

„Ne. Nechci říct, že jsem ho zavraždil. Ne vlastníma rukama. Ale tím, co jsem dělal a udělal. To ho zabilo. Já ho tím zabil.”

„Jak to víte? Jak si můžete být tak jistý, že…”

„Vím to. Věřte mi, vím to.”

Bosch odhlédl od Hinojosové a podíval se na obraz na stěně nad parapetem. Byl to nemastný neslaný plážový výjev. Bosch pohlédl zpět na psycholožku.

„Je to zvláštní…,” řekl, ale nedokončil větu. Pouze zavrtěl hlavou. „Co?” Bosch vstal, přešel k palmě v květináči a zamáčkl cigaretu do tmavé hlíny.

„Co je zvláštní Harry?”

Bosch se znovu posadil a pohlédl na ni.

„Civilizovaní lidé světa, ti, kteří se skrývají za kulturu, umění a politiku…, a dokonce i za zákony, právě na ty si musí dát všichni největší pozor. Oni sice mají to svoje dokonalé přestrojení, jenže právě tihle lidé jsou ze všech nejúskočnější. Jsou to nejnebezpečnější lidé na světě.”

34

Bosch měl pocit, že tento den nikdy neskončí, že se už ze zasedací místnosti nikdy nedostane. Když odešla Hinojosová, byl na řadě Irving. Přišel tiše, posadil se na Brockmanovu židli, položil ruce na stůl a mlčel. Vypadal dost podrážděně. Bosch si uvědomil, že zástupce náčelníka možná ucítil kouř. Bylo mu to jedno, ale ticho ho dosti znepokojovalo.

„Co je s Brockmanem?”

„Je pryč. Slyšel jste, co jsem mu říkal. Zvoral to. A vy taky.”

„Jak to?”

„Mohl jste se z toho snadno vykroutit. Mohl jste ho nechat ověřit vaše alibi a měl byste to za sebou. Ale vy jste si musel udělat dalšího nepřítele. Musel jste být Harry Bosch.”

„Tak v tom se trochu rozcházíme, náčelníku. Měl byste někdy vylézt z kanceláře a jít taky na ulici. Já si Brockmana neznepřátelil. Byl to můj nepřítel už předtím, než jsem ho vůbec poznal. Všichni jsou mí nepřátelé. A řeknu vám, že už mě docela unavuje, jak mě furt někdo analyzuje a strká mi do zadku lupu. Už to trvá moc dlouho.”

„Někdo to musí dělat. Když to neděláte vy.“

„Nevíte o tom ani ťuk.”

Irving odmávl Boschovu chabou obhajobu jako cigaretový kouř.

„Takže co teď?” pokračoval Bosch. „Proč jste tady?

Pokusíte se vyvrátit moje alibi? Proto? Brockman odešel a vy nastupujete místo něj?”

„Nepotřebuji vyvracet vaše alibi. Ověřili jsme ho a zdá se být hodnověrné, Brockman a jeho lidé již dostali instrukce poohlédnout se po jiných vyšetřovacích verzích.”

„Co tím myslíte, že jste ho ověřili?”

„Nemějte nás za hlupáky, Boschi. Měl jste ta jména v zápisníku.”

Sáhl si do kapsy, vytáhl Boschův zápisník a hodil mu ho přes stůl.

„Ta žena, se kterou jste tam trávil čas, mi toho řekla dost na to, abych tomu uvěřil. Ale možná jí budete chtít zavolat sám. Můj telefonát ji bezpochyby vyvedl z míry. I když jsem jí ho vysvětlil dost obezřetně.”

„To rád slyším. Takže teď můžu odejít?”

Bosch se postavil.

„Technicky vzato ano.”

„A jinak?”

„Posaďte se na chvíli, detektive.”

Bosch zvedl ruce. Slyšel toho už tolik, že dospěl k závěru, že si to klidně může vyslechnout do konce. Znovu se posadil na židli a omezil se jen na drobný protest.

„Už mě z toho sezení bolí celý zadek.”

„Já jsem Jakea McKittricka znal,” začal Irving. „Znal jsem ho dobře. Před mnoha lety jsme spolu pracovali v Hollywoodu. Ale to už víte. A přestože je vždy příjemné popovídat si po letech s kolegou, nemohu říci, že by se mi rozhovor se starým přítelem Jakem nějak zvlášť zamlouval.”

„Vy jste volal i jemu.”

„Zatímco jste tu seděl s doktorkou.”

„Tak co po mně ještě chcete? Jeho výpověď máte, tak co ještě?”

Irving zabubnoval prsty na stole.

„Co chci? Chci, abyste mi řekl, že to, čím se zabýváte a čím jste se zabýval, nijak nesouvisí s tím, co postihlo poručíka Poundse.”

„To nemůžu, šéfe. Nevím, co se mu stalo kromě toho, že je mrtvý.”

Irving se na Bosche dlouze a zkoumavě zadíval.

Očividně něco zvažoval, snad přemýšlel, zda má Bosche brát jako rovnocenného partnera a popsat mu Poundsovu smrt.

„Musím říci, že jsem od vás čekal okamžité odmítnutí.

Vaše odpověď již nyní naznačuje, že taková souvislost podle vás může existovat. Ani nevíte, jak mě to znepokojuje.”

„Možné je všecko, šéfe. Na něco se vás zeptám. Říkal jste, že Brockman se svou tlupou teď sleduje jiné stopy -

jiné vyšetřovací verze, tak jste to říkal. Jsou některé z těch verzí životaschopné? Vedl třeba Pounds nějaký dvojí život?

Anebo si Brockman jen honí vlastní oháňku?”

„Není zde nic, co by poutalo pozornost. Obávám se, že nejlepší stopou jste zatím vy. Brockman si to stále myslí.

Chce prošetřit teorii, že jste si najal nájemného vraha a pak odletěl na Floridu, abyste měl alibi.”

„Jo, to je dobry.”

„Myslím, zeje to poněkud přitažené za vlasy. Řekl jsem mu, ať se té teorie vzdá. Prozatím. A vám říkám, abyste se vzdal toho, co děláte. Ta žena na Floridě mi připadala jako osoba, se kterou byste mohl strávit nějaký čas. Chci, abyste sedl na letadlo a vrátil se zpátky k ní.

Zůstaňte tam pár týdnů, a až se vrátíte, promluvíme si o vašem návratu na hollywoodské oddělení vražd.”

Bosch si nebyl jistý, zda Irvingova poslední věta neobsahuje skrytou výhrůžku. A pokud ne výhrůžku, pak možná úplatek.

„A když to neudělám?”

„Jestli to neuděláte, tak jste hlupák. A zasloužíte si vše, co se pak s vámi stane.”

„A co si myslíte, že dělám, šéfe?”

„Já si nic nemyslím, já vím, co děláte. Je to snadné.

Vytáhl jste si spis o vraždě své matky. Proč jste to udělal právě nyní, to skutečně nechápu. Ale vedete vyšetřování na vlastní pěst a to je pro nás problém. Musíte to zarazit, Harry, jinak já zarazím vás. Skoncuji s vámi. Natrvalo.”

„Koho chráníte?”

Bosch viděl, jak se do Irvingova obličeje hrne nával vzteku a jeho kůže mění barvu z růžové na temně červenou.

Jeho oči jako by se zmenšily a potemněly zlobou.

„Takovou věc nikdy ani nevyslovujte. Zasvětil jsem tomuto oddělení život a…”

„Chráníte sám sebe, že? Znal jste ji. A našel jste ji.

Máte strach, že byste do toho byl zatažen, kdybych si všechno poskládal dohromady. Vsadím se, že všechno, co vám McKittrick řekl do telefonu, jste už dávno věděl.”

„To je směšné, já…”

„Vážně? Vážně? Já myslím, že ne. Už jsem mluvil s jedním svědkem, který si na vás vzpomíná z doby, kdy jste měl rajón na bulváru.”

„S jakým svědkem?”

„Říkala, že vás zná. A ví, že vás znala i moje matka.”

„Jediným člověkem, kterého chráním, jste vy, Boschi.

Copak to nevidíte? Přikazuji vám, abyste to vyšetřování zastavil.”

„To nemůžete. Už pro vás nepracuju. Nezapomeňte, že mám volno. Nucené volno. Takže jsem teď obyčejný občan a můžu si dělat, co chci, pokud to bude v mezích zákona.”

„Mohu vás obvinit z přechovávání odcizených dokumentů, toho spisu.”

„Vždyť nebyl odcizen. A i kdybyste nakrásně splácal obžalobu, jak ji budete kvalifikovat, jako přestupek? Na městském zastupitelství by se vám vysmáli a kopli by vás do zadku.”

„Ale vy byste přišel o práci. A byl by pokoj.”

„S tím na mě jdete příliš pozdě, šéfe. Před týdnem by to možná byla účinná výhrůžka. Musel bych ji uvážit. Ale teď už pro mě nehraje roli. Všechny ty kecy už mě teď nezajímají, jde mi jen o ten případ a udělám pro něj všechno, co bude třeba.”

Irving mlčel a Bosche napadlo, že si zástupce náčelníka právě uvědomil, že se mu Bosch vymkl z dosahu.

Do této chvíle měl na něj páku v podobě vlivu na jeho práci i budoucnost. Nyní se však Bosch konečně osvobodil.

Hlubokým a klidným hlasem pokračoval.

„Kdybyste byl na mém místě, šéfe, odešel byste od toho? Jaký má smysl všechna moje práce pro oddělení, když nemůžu udělat ani tak málo pro svou matku… a taky pro sebe?”

Bosch se postavil a strčil si zápisník do kapsy od bundy.

„Takže já jdu. Kde mám zbytek věcí?”

„Ne.”

Bosch zaváhal. Irving se na něj díval a Bosch viděl, že jeho vztek je dávno pryč.

„Nic špatného jsem neudělal,” řekl Irving tiše.

„Ale udělal,” odpověděl Bosch se stejnou tichostí.

Naklonil se přes stůl pár decimetrů od Irvinga. „Jako my všichni, šéfe. Nechali jsme to být. To byl náš zločin. Ale teď je s tím konec. Alespoň pokud jde o mě. Jestli mi něco chcete, víte, kde mě hledat.”

Zamířil ke dveřím.

„Tak co tedy chcete?”

Bosch se ohlédl.

„Řekněte mi o Poundsovi. Potřebuji vědět, co se mu stalo. Jen tak můžu poznat, jestli to souvisí se mnou.”

Bosch si přisunul židli u dveří a znovu se posadil. Oba potřebovali trochu času na uklidnění, než Irving konečně promluvil.

„Začali jsme ho hledat v sobotu v noci. A v neděli v poledne jsme našli jeho auto v Griffith Parku. V jednom z tunelů uzavřených po zemětřesení. Jako by věděli, že ho budeme hledat ze vzduchu, a tak strčili auto do tunelu.”

„Proč jste ho začali hledat ještě předtím, než jste zjistili, že je mrtvý?”

„To jeho žena. Zavolala nám v sobotu ráno. Říkala, že v pátek v noci někdo telefonoval Poundsovi domů a ona nevěděla kdo. Ale ať už to byl kdokoliv, podařilo se mu Poundse přesvědčit, aby odjel z domu na schůzku s ním.

Pounds své ženě nesdělil, o co se jedná. Řekl jen, že se vrátí o hodinu nebo dvě. Odjel a už se nevrátil. A tak nám ráno zavolala.

„Předpokládám, že nebyl v seznamu.”

„Nebyl. Což zvyšuje pravděpodobnost, že to udělal někdo z oddělení.”

Bosch se zamyslel.

„Ne tak docela. Pouze to musel být někdo s kontakty na lidi z městské správy. Na lidi, který mu mohli opatřit Poundsovo číslo. Měl byste to rozhlásit. Zaručte beztrestnost každému, kdo vystoupí a přizná se, že to číslo někomu předal. Řekněte, že z toho nevyvodíte žádný postih za jméno osoby, které bylo to číslo předáno. O tu vám přece jde. Ten, kdo to číslo vyzradil, s největší pravděpodobností netušil co se Poundsovi stane.” Irving přikývl.

„To je nápad. Na oddělení jsou stovky lidí, kteří mohli jeho číslo zjistit. Jiná cesta není.”

„Řekněte mi o Poundsovi ještě něco dalšího.”

„Dali jsme se do práce přímo v tom tunelu. Do neděle již média zvětřila, že po něm pátráme, a tak se nám ten tunel hodil. Nelítaly nad námi žádné vrtulníky a nerušily nás.

Pouze jsme v tunelu rozmístili světla.”

„On byl v tom autě?”

Bosch se choval, jako by nic nevěděl. Pokud od Hinojosové očekával, že bude zachovávat mlčenlivost ve vztahu k němu, musel i on zachovat mlčenlivost ve vztahu k ní.

„Ano, byl v kufru. A božínku, bylo to příšerné. On…

Svlékli ho donaha. Bili ho. A pak…, pak zde byly známky mučení…”

Bosch ani nedutal, ale Irving se zarazil.

„Co? Co mu udělali?”

„Pálili ho. Na genitáliích, na bradavkách, na prstech…“

„ Panebože.”

Irving si přejel rukou po oholené lebce a oči měl přitom zavřené. Bosch viděl, že zástupce náčelníka nemůže z hlavy vypudit všechny ty hrůzostrašné výjevy. On sám s tím míval také problémy. Vina ho tlačila na prsou jako nějaký hmatatelný předmět.

„Jako by po něm něco chtěli,” pokračoval Irving, „a on jim to nemohl dát. Prostě to neměl a… a oni na něj tlačili stále dál.”

Náhle Bosch ucítil lehké zemětřesení a natáhl se po stolu, aby se přidržel. Pohlédl na Irvinga, aby se ujistil, a uvědomil si, že se o žádné záchvěvy půdy nejedná. To jeho tělo se znovu celé roztřáslo.

„Malý moment.”

Místnost se lehce naklonila na stranu a pak se znovu narovnala.

„Co je?”

„Malý moment.”

Bosch se beze slova postavil a vyšel ze dveří. Rychle prošel chodbou na toaletu vedle fontánky. Před jedním umyvadlem kdosi stál a holil se, ale Bosch neměl čas se na něj podívat. Protáhl se dveřmi do jedné z kabinek a vyzvracel se do záchodu. Stihl to pouze o vlásek.

Spláchl toaletu, ale křeče se dostavovaly znovu a znovu tak dlouho, dokud se Bosch zcela nevyprázdnil a nezůstalo v něm nic než obraz nahého, mrtvého a zmučeného Poundse.

„Seš v pořádku, kámo?” ozval se hlas za kabinkou.

„Nech mě na pokoji.”

„Promiň, jenom se ptám.”

Bosch zůstal v kabince ještě několik minut a celou dobu se musel opírat o stěnu. Nakonec si otřel ústa toaletním papírem a znovu spláchl. Nejistě vykročil z kabinky a přešel k umyvadlu. Druhý muž zde stále byl. Tentokrát si uvazoval kravatu. Bosch se na něj podíval v zrcadle, ale nepoznal ho.

Naklonil se nad umyvadlo a opláchl si obličej a ústa chladnou vodou. Nato se osušil papírovými ručníky. Do zrcadla se na sebe raději nepodíval.

„Díky za zájem,” řekl muži a odešel.

Irving vypadal, jako by se během Boschovy nepřítomnosti ani nepohnul.

„Jste v pořádku?”

Bosch se posadil a vytáhl cigarety.

„Omlouvám se, ale zakouřím si tady.”

„Už se stalo.”

Bosch si zapálil a zhluboka vdechl kouř. Postavil se a přešel k odpadkovému koši v rohu. Ležel v něm starý kelímek na kávu a Bosch ho vytáhl, aby ho mohl použit jako popelník.

„Jen jednu,” řekl. „Pak můžete otevřít dveře a vyvětrat tu.”

„To je hrozný zlozvyk.”

„V tomhle městě je zlozvyk i dýchání. Jak zemřel?

Které zranění pro něj bylo smrtelné?”

„Dnes ráno měl pitvu. Zástava srdce. Nesnesl to vypětí a selhalo mu srdce.”

Bosch se na okamžik zarazil. Cítil, jak se mu začíná vracet síla.

„Proč mi neřeknete i zbytek?”

„Žádný zbytek není. To je všechno. Nikde se nic nenašlo. Žádné důkazy na těle, žádné důkazy na autě. Bylo krásně vyčištěné. Nebylo se čeho chytit.”

„A co jeho šaty?”

„Ty ležely v kufru. Jenže nám nepomohly. Jednu věc si ale vrah nechal.”

„Jakou?”

„Jeho odznak. Ten hajzl si vzal jeho odznak.”

Bosch pouze přikývl a uhnul očima. Oba se nadlouho odmlčeli. Boschovi se honily hlavou neodbytné výjevy a měl dojem, že Irvinga trápí totéž.

„Takže,” řekl nakonec Bosch, „když jste viděl, co mu udělali, všechno to mučení a rány, okamžitě jste si vzpomněl na mě. Tomu říkám projev důvěry.”

„Podívejte, detektive, před dvěma týdny jste mu prohodil obličej oknem. A pak jsme od něj dostali dodatečnou zprávu, že jste mu vyhrožoval. Co…”

„Na žádné výhrůžky nedošlo. On…”

„Mně je jedno, jestli došlo, nebo nedošlo. On tu zprávu napsal. To je podstatné. Ať už to byla pravda, nebo ne, on tu zprávu napsal, což znamená, že se vámi cítil ohrožován. A co jsme měli dělat, nevšímat si jí? Říct si: ,Harry Bosch?

Kdepak, náš Harry Bosch by něco takového nikdy neudělal,’

a nechat to plavat? Nebuďte směšný.”

„Dobrá, máte pravdu. Nechme toho. Říkal něco své ženě, než odjel?”

„Jen že někdo volal a on musí na hodinku odjet na schůzku s jistou velmi důležitou osobou. Žádné jméno jí nesdělil. K tomu telefonátu došlo v pátek asi v devět hodin večer.”

„Přesně tak vypověděla, že jí to řekl?”

„Myslím, že ano. Proč?”

„Protože jestli jí to řekl takhle, tak to vypadá, jako by do toho byli zapleteni dva lidé.”

„Jak to?”

„Prostě to zní, jako by mu jeden člověk zavolal, aby mu sjednal schůzku s druhým člověkem, s tou velmi důležitou osobou. Pokud by Poundsovi volala přímo tato osoba, pak by se asi ženě svěřil, že mu volala ta a ta veledůležitá osoba a zve ho na schůzku. Chápete, jak to myslím?”

„Chápu. Ale ten, kdo mu volal, mohl také použít jméno té důležité osoby jako návnady, aby Poundse vylákal ven. A ta důležitá osoba s tím přitom nemusí mít vůbec nic společného.”

„To je taky pravda. Ale myslím, že ať už mu říkali cokoliv, muselo to být přesvědčivé, aby to Poundse vylákalo v noci samotného ven.”

„Možná to byl někdo, koho znal.”

„Možná. Ale pak by pravděpodobně sdělil své ženě jeho jméno”

„To je fakt.”

„Vzal si s sebou něco? Kufřík, nějaké spisy nebo něco takového?”

„Pokud víme, tak ne. Jeho žena se dívala na televizi.

Neviděla ho vycházet ze dveří. Celé jsme to s ní znovu prošli, prohledali jsme celý dům. Nic jsme nezjistili. Jeho kufřík ležel v jeho kanceláři na stanici. Dokonce si ho ani nevzal domů. Nemáme se čeho chytit. Abych byl upřímný, nejžhavějším kandidátem na pachatele jste byl vy, jenže vy jste teď čistý. Což mě vrací zpátky k mé otázce. Mohlo s tím nějak souviset to, čím jste se zabýval?”

Bosch se nedokázal přimět, aby Irvingovi sdělil, co si myslí, co cítí v kostech v souvislosti s Poundsovou smrtí.

Přitom ho ovšem nebrzdil pocit viny. Brzdila ho touha nechat si své poslání pro sebe. V tu chvíli si uvědomil, že pomstychtivost je velmi pozoruhodná věc -jakási sólová mise, o které se nikdy nahlas nemluví.

„Já odpověď neznám,” řekl. „S ničím jsem se Poundsovi nesvěřoval. Ale on mě chtěl potopit. To vy víte.

Ten chlap je mrtvý, ale přesto to byl hajzl a chtěl mě potopit.

A tak měl pořád nastražené uši, aby o mně všecko věděl. Pár lidí mě minulý týden zahlídlo v souvislosti s tím případem mé matky. Mohlo se mu to donést a on se mohl v něčem začít šťárat. Nebyl to žádný vyšetřovatel. Mohl udělat chybu. Já nevím.”

Irving se na Bosche díval zmrtvělýma očima. Bosch věděl, že se zástupce náčelníka snaží odhadnout, co z toho je pravda a co pouze řeči. Bosch promluvil první.

„Říkal, že jede na schůzku s někým důležitým.”

„Ano.”

„Podívejte, šéfe, já nevím, co vám McKittrick napovídal o našem rozhovoru na Floridě, ale vy dobře víte, že s mou matkou se… tehdy zapletli někteří významní lidé.

Byl jste přece u toho.”

„Ano, byl jsem u toho, ale nebyl jsem součástí vyšetřování. Pouze první den.”

„Říkal vám McKittrick něco o Arno Conklinovi?”

„Dnes ne. Ale tehdy ano. Vzpomínám si, že když jsem se ho jednou ptal, jak to vypadá s případem, řekl mi, abych se zeptal Arna. Říkal, že Arno se do toho v něčí prospěch vměšuje.”

„No, Arno Conklin byl dost důležitá osoba.”

„Ale dnes? Jestli vůbec žije, je to starý muž.”

„Žije, šéfe. A na jedno nesmíte zapomínat. Že důležití lidé se obklopují jinými důležitými lidmi. Nikdy nejsou sami. Conklin je možná starý, ale někdo jiný není.”

„Co se mi snažíte sdělit, Boschi?”

„Chci vám říct, abyste mě nechal být. Tohle musím udělat já. Jsem jediný člověk, který to dokáže. Říkám vám, abyste mi sundal ze zad Brockmana i všechny ostatní.”

Irving se na Bosche dlouze zadíval a Bosch vycítil, že zástupce náčelníka neví, kterým směrem se vydat. Bosch se postavil.

„Ozvu se vám.”

„Neřekl jste mi všechno.”

„Je to tak lepší.”

Když Bosch vyšel ze dveří na chodbu, na něco si vzpomněl a vrátil se do místnosti k Irvingovi.

„Jak se dostanu domů? Přivezli jste mé sem vy.”

Irving se natáhl k telefonu.

35

Na čtvrtém patře prošel Bosch dveřmi na Oddělení vnitrního vyšetřování a zjistil, že za přepážkou nikdo není.

Chvíli čekal, až se objeví Toliver, protože právě jemu Irving před chvílí nařídil, aby odvezl Bosche domů, ovšem mladý vnitřní detektiv se stále nedostavoval. Bosch si pomyslel, že je to jen další hra, kterou se s ním pokoušejí hrát. Nechtěl procházet za přepážku a hledat Tolivera, a tak prostě jen zakřičel jeho jméno. Za přepážkou byli lehce pootevřené dveře a Bosch si byl téměř jist, že Toliver jeho volání slyšel.

Ve dveřích se však objevil Brockman. Dlouho na Bosche civěl, aniž by cokoliv řekl.

„Hele, Brockmane, Toliver mě má odvézt domů,”

oznámil mu Bosch. „O nic jiného mi nejde.”

„Jo, tak to máš blbý.”

„Radši sežeň Tolivera.”

„Dej si na mě pozor, Boschi.”

„Jo, já vím. Dám si pozor.”

„Jo, ale stejně neuvidíš, jak se k tobě blížím.”

Bosch přikývl a pohlédl za Brockmana ke dveřím, kde se měl každou chvíli objevit Toliver. Nepřál si nic jiného než rozptýlit dusnou atmosféru a nechat se odvézt domů.

Přemýšlel, že si venku chytí taxíka, ale věděl, že ve špičce by ho nejspíš přišel na padesát babek. A ty u sebe neměl.

Navíc se mu líbila představa, že ho domů poveze ňouma z vnitřního vyšetřování.

„Hej, vrahu!”

Bosch se ohlédl na Brockmana. Už ho to začínalo unavovat.

„Jaké to je šoustat jiného vraha? To musí být teda pecka, když jsi kvůli tomu jel až na Floridu.”

Bosch se snažil zachovat klid, ale cítil, jak ho zrazuje obličej. Neboť náhle pochopil, o kom a o čem Brockman hovoří.

„O čem to mluvíš?”

Brockmanova tvář se rozsvítila zvráceným potěšením, když viděla Boschův překvapený pohled.

„Člóóvěče! Ona se ti to ani neobtěžovala říct, že?”

„Co mi měla říct?”

Bosch měl sto chutí natáhnout se přes přepážku a chytit Brockmana za Límec, ale přinejmenším navenek zachoval chladnou hlavu.

„Co ti měla říct? Já ti to povím. Myslím, že celá ta tvoje historka pěkně smrdí, a já ji zaříznu jako slepici. A pak už tě pan čistý nahoře nebude moct chránit.”

„Říkal, že mě máte nechat na pokoji, že jsem nevinný.”

„Ať jde do prdele. On i ty. Až mu to tvoje alibi přinesu ve třech taškách, nebude mít jinou možnost než tě předhodit lvům.”

Ve dveřích za přepážkou se objevil Toliver. V ruce držel klíčky od auta. Se sklopenýma očima se tiše postavil za Brockmana.

„Ze všeho nejdřív jsem si ji sjel na počítači,”

pokračoval Brockman. „Ona má záznam, Boschi. Tos nevěděl? Je to vrah, stejně jako ty. Vrána k vráně sedá.

Hezký páreček.”

Bosch se chtěl zeptat na tisíc věcí, ale tohoto člověka by se nikdy na nic nezeptal. Cítil, jak se před ním rozevírá hluboká temna průrva, a začal se odpoutávat od svých citů k Jazz. Uvědomil si, že mu svou minulost všemožně naznačovala, ale on nedokázal její signály rozluštit. Přesto se teď na něj ze všeho nejsilněji snášel pocit zrady.

Okázale ignoroval Brockmana a pohlédl na Tolivera.

„Tak co, kluku, odvezeš mě, nebo co?”

Toliver bez odpovědi obešel přepážku.

„Už teď ti můžu přišít spolčování, Boschi,” řekl Brockman. „Ale pořád mi to nestačí.”

Bosch přešel ke dveřím na chodbu a otevřel je.

Spolčovat se se známými zločinci bylo proti předpisům losangeleské policie. Zda se Brockmanovi podaří uplést z tohoto přestupku obvinění, však teď Bosche zajímalo ze všeho nejméně. Vyšel ze dveří s Toliverem v patách. Než se dveře stačily zavřít, Brockman za nimi křikl.

„Dej jí za mě pusu, vrahu.”

36

Cestou domů seděl Bosch vedle Jerryho Tolivera a zpočátku byl zticha. Hlavou se mu honily vodopády myšlenek, a tak se rozhodl, že bude mladého vnitřního detektiva jednoduše ignorovat. Toliver nechal zapnutou policejní vysílačku, a tak jediným náznakem rozhovoru v kabině byla sporadická praskavá hlášení. Ocitli se přímo uprostřed večerní špičky ve směru z centra a k průsmyku Cahuenga se posouvali trýznivě pomalým tempem.

Bosche bolely všechny vnitřnosti od prudkého záchvatu nevolnosti sotva před hodinou a ruce měl zkřížené na prsou, jako by choval dítě. Věděl, že si musí utřídit myšlenky. A přestože ho Brockmanovy narážky na Jasmine vyvedly z míry a vyvolaly v něm pocit zvědavosti, věděl, že je prozatím musí odložit stranou. V tomto okamžiku byl důležitější Pounds a to, co se mu stalo.

Pokusil se sestavit přibližný sled událostí a dospěl ke zcela jednoznačnému závěru. Jeho přítomnost na Mittelově večírku a fotokopie výstřižku z Los Angeles Times vyvolaly reakci, která vyvrcholila zavražděním Harveyho Poundse -

muže, jehož jméno Bosch používal. A přestože toto jméno před Mittelem použil pouze na večírku, Míttel ho nějakým způsobem vystopoval ke skutečnému Poundsovi, jenž byl poté mučen a zavražděn.

Bosch dospěl k závěru, že Poundsovým osudem se staly telefonáty na Oddělení motorových vozidel. Ihned poté, co Mittel na večírku obdržel výhružný novinový výstřižek od muže, který se představil jako Harvey Pounds, pravděpodobně díky svým dlouhým prstům zjistil, o koho se jedná a oč tento člověk usiluje.Mittel měl styky od Los Angeles přes Sacramento až do Washingtonu. Mohl velice rychle zjistit, že Harvey Pounds je policista. Díky Mittelovi a jím financovaným kampaním získala křeslo v Sacramentu hezká řádka zákonodárců. S jejich přispěním sahala Mittelova chapadla bezpochyby až do hlavního města, takže mohl snadno zjistit, zda někdo nepátrá v databázích po jeho jméně. V tom případě se ovšem dozvěděl, že poručík losangeleské policie Harvey Pounds se nedotazoval pouze na něj, nýbrž i na čtyři další jména, která měla pro Mittelovu kariéru nedozírný význam: na Arno Conklina, Johnnyho Foxe, Jakea McKittricka a Claudea Ena.

Je pravda, že všechna tato jména figurovala v případu a následném spiknutí, jež se odehrály téměř před pětatřiceti lety. Mittel stál ovšem přímo ve středu tohoto spiknutí a Bosch věřil, že Poundsovo čmuchání bylo dostatečným důvodem, aby člověk Mittelova postavení podnikl nějakou akci s cílem zjistit, co Pounds vlastně dělá.

Vzhledem k chování domnělého Poundse na večírku dospěl Mittel pravděpodobně k závěru, že má co do činění s vyděračem, s obyčejnou štěnicí. A věděl, jak se tohoto problému zbavit. Stejně jako se kdysi zbavil Johnnyho Foxe.

To byl také důvod, proč Mittel Poundse mučil, pomyslel si Bosch. Aby měl totiž Mittel jistotu, že se celá záležitost nedostala za Poundse, musel se dozvědět, kdo další ví, co věděl Pounds. Problémem ovšem bylo, že ani sám Pounds vůbec nic nevěděl. Neměl co vyzradit. A tak ho mučili tak dlouho, až to jeho srdce nevydrželo.

Jedna otázka však stále zůstávala bez odpovědi: co o tom všem ví Arno Conklin? Bosch ho až do této chvíle nevyhledal. Věděl Conklin o muži, který se obrátil na Mittela? Nařídil Poundsovo odstavení on, nebo to byla výhradně Mittelova akce?

Vtom spatřil Bosch ve své teorii trhlinu, kterou bylo potřeba utěsnit. Když na večírku vystupoval jako Harvey Pounds, setkal se s Mittelem osobně. Skutečnost, že byl Pounds před smrtí mučen, naznačovala, že Mittel nebyl u mučení přítomen, jinak by viděl, že jeho muži týrají nesprávného člověka. Bosch přemýšlel, zda už Mittel pochopil, že ve skutečnosti zavraždil nesprávného muže, a zda už teď nehledá toho správného.

Stejně tak Bosch zvažoval, zda je možné, aby se Mittel mučení neúčastnil, a usoudil, Že to má logiku. Mittel nebyl typem člověka, který by si špinil ruce krvavou prací.

Nedělalo mu potíže vynášet ortely, pouze nerad přihlížel, jak jsou plněny. Bosch si vzpomněl, že také mladík v hnědém obleku ho na večírku viděl, a nemohl se tudíž přímo účastnit Poundsovy vraždy. Zbýval tedy muž, kterého Bosch zahlédl skrz balkónové dveře v Mittelově domě. Muž s podsaditou postavou a širokým krkem, kterému Mittel ukazoval novinový výstřižek. Muž, který uklouzl a upadl, když se hnal po příjezdové cestě za Boschem.

Bosch si uvědomil, že vůbec netuší, jak málo chybělo, aby ho potkal Poundsův osud. Vytáhl z kapsy cigarety a chtěl si jednu zapálit.

„Nevadilo by vám, kdybyste tu nekouřil?” zeptal se Toliver. Byla to jeho první slova po třiceti minutách jízdy.

„Jo, to by mi vadilo.”

Bosch si v klidu zapálil cigaretu a strčil zapalovač do kapsy. Nato stáhl okénko.

„Tak. Spokojen? Ty zplodiny jsou horší než kouř.”

„Tohle je nekuřácké vozidlo.”

Toliver poklepal prstem na plastikový magnet připevněný ke krytu popelníku. Byla to jedna z propagačních cetek, které město rozdávalo po schválení dalekosáhlého protikuřáckého zákona, jenž zakazoval kouření ve všech městských budovách a umožňoval prohlášení poloviny policejních automobilů za nekuřácká vozidla. Magnet znázorňoval přeškrtnutou cigaretu uprostřed červeného kruhu. Pod kruhem se skvěl nápis DĚKUJEME, ŽE ZDE NEKOUŘÍTE. Bosch se natáhl, odloupl magnet a vyhodil ho z otevřeného okna. Viděl, jak magnet poskakuje po silnici a pak se přichycuje na dveře auta ve vedlejším pruhu. „Už není. Ted už je to kuřácké vozidlo.” „Vy jste vážně parchant, Boschi, víte to?” „Nahlas mě, kluku. Můžeš to připsat k tomu spolčování, co na něm pracuje tvůj šéf. Mně je to fuk.”

Oba chvíli mlčeli, zatímco se auto plazilo dál z Hollywoodu. „On jen blafuje, Boschi. Myslel jsem, že to víte.”

„Jak to?” Bosch byl překvapen, že Toliver takto obrátil.

„Jenom blafuje, nic víc. Pořád je vzteky bez sebe za to, co jste mu provedl s tím stolem. Ale dobře ví, že vám to nepřišije. Je to starý případ. Vědomé zabití způsobené domácím násilím. Vyvázla s pětiletou podmínkou. Stačí, když řeknete, že jste to nevěděl, a může si s tím vytřít zadek.”

Bosch téměř dokázal odhadnout, čeho se případ týkal.

Jasmine mu ho během zpovědní hodinky prakticky celý nastínila. Držela se někoho příliš dlouho, tak to říkala.

Bosch si vzpomněl na obraz, který zahlédl v jejím ateliéru.

Na šedý portrét se světlými místy, rudými jako krev. Pokusil se myslet na něco jiného.

„Proč mi to říkáš, Tolivere? Proč jdeš proti vlastním lidem?”

„Protože to nejsou mí lidé. A protože chci vědět, jak jste myslel to, co jste mi říkal na chodbě.”

Bosch už si nepamatoval, co Toliverovi říkal. „Říkal jste, že pro mě možná ještě není pozdě. Pozdě na co?”

„Pozdě vypadnout,” řekl Bosch a vzpomněl si na svá slova, která mínil jako posměšek. „Jsi ještě mladý. Radši z vnitřního vyšetřovaní vypadni, než bude pozdě. Jestli tam zůstaneš příliš dlouho, nikdy už se odtamtud nedostaneš. To chceš opravdu celou kariéru buzerovat poldy za prodávání psaníček šlapkám?”

„Heleďte, chci dělat na Parker Center a nechci čekat deset let jako všichni ostatní. Je to nejsnazší a nejrychlejší cesta, jak se tam běloch může dostat.”

„Říkám ti, že to nestojí za to. Každý, kdo stráví na vnitřním víc než dva, tři roky, tam ztvrdne nadosmrti, protože už ho pak nikdo nechce a nikdo mu nevěří. Jsou jako malomocní. Radši si to rozmysli. Parker Center není jediné místo na světě, kde se dá pracovat.”

Uplynulo několik okamžiků, během nichž se Toliver snažil zformulovat obhajobu.

„Někdo musí dozírat na policii. Spousta lidí jako by to nechápala.”

„To je pravda. Jenže na tomhle oddělení nikdo nedozírá na policii, která dozírá na policii. Přemýšlej o tom.”

Jejich rozhovor přerušil ostrý tón, v němž Bosch poznal zvonění svého mobilního telefonu. Na zadním sedadle auta ležely věci, které vnitřní vyšetřovatelé odnesli z jeho bytu, a Irving pak nařídil jejich navrácení. Byl mezi nimi i kufřík, uvnitř něhož zaslechl Bosch vyzvánět svůj telefon. Natáhl se dozadu, otevřel kufřík a hmátl po přístroji.

„Jo. Tady Bosch.” „Boschi, tady Russellová.”

„Nazdar, zatím pro vás nic nemám, Keisho. Pořád na tom pracuju.”

„Ne, chci vám něco říct. Kde jste?”

„V bryndě. Blížím se po sto jedničce k Barhamu, to je můj výjezd.”

„Musím s vámi mluvit, Boschi. Připravuji na zítřek článek. Myslím, že ho budete chtít komentovat, už proto, abyste se obhájil.”

„Obhájil?”

Boschovi projela tělem tupá rána. Měl chuť vyhrknout: „Co teď?”, ale udržel se pod kontrolou.

„O čem to mluvíte?”

„Četl jste můj dnešní článek?”

„Ne, neměl jsem čas. Co…”

„Je o smrti Harveyho Poundse. A dnes dělám pokračování… Tyká se vás, Boschi.”

Panebože, pomyslel si Bosch, ale pokusil se zachovat klid. Věděl, že kdyby Russellová vycítila v jeho hlase paniku, získala by sebejistotu ve všem, co se chystá zveřejnit. Musel ji přesvědčit, že má špatné informace.

Musel podkopat její sebedůvěru. Pak si ovšem uvědomil, že Toliver sedí vedle něj a slyšel by všechno, co řekne.

„Nemůžu teď mluvit. Kdy máte uzávěrku?”

„Teď. Musíme si promluvit hned.” Bosch se podíval na hodinky. Bylo za dvacet minut šest. „Ale do šesti to počká, ne?”

Spolupracoval s reportéry již dříve a věděl, že uzávěrka prvního vydání Timesú končí v šest hodin večer.

„Ne, nepočká to do šesti. Jestli chcete něco říct, řekněte to hned.”

„Nemůžu. Dejte mi patnáct minut a zavolejte znovu. Já teď mluvit nemůžu.”

Nastala chvíle ticha a pak Russellová řekla: „Ale dál už to natahovat nepůjde, Boschi. Tak ať mi pak něco řeknete.”

To už byli u výjezdu v Barhamu a Bosch věděl, že za deset minut dorazí domů.

„Žádný strach. Zatím běžte varovat editora, že ten článek možná stáhnete.”

„To neudělám.”

„Podívejte, Keisho, já vím, na co se mě budete chtít zeptat. Je to špek, novinářská kachna. Musíte mi věřit. Za čtvrt hodinky vám to vysvětlím.”

„Jak víte, že je to kachna?”

„Vím to. Máte to od Angela Brockmana.”

Zaklapl telefon a pohlédl na Tolivera.

„Vidíš, Tolivere? A takhle chceš dopadnout ve své práci? A v životě?”

Toliver mlčel.

„Až dorazíš zpátky, vyřiď klidně šéfovi, že si může strčit zítřejší Timesy do zadku. Žádný článek tam nebude.

Vidíš, ani reportéři nevěří lidem z vnitřního vyšetřování.

Stačilo, abych se zmínit o Brockmanovi. Když jí řeknu, že vím, o co kráčí, začne couvat. Nikdo vám nevěří, Jerry. Běž od toho.”

„Jako by vám věřil každý, Boschi.”

„Každý ne. Ale můžu v noci klidně spát, a to už tuhle práci dělám dvacet let. Myslíš, že to po takové době dokážeš i ty? Kolik máš za sebou, pět, šest roků? Dávám ti deset, Jerry. Víc ani ťuk. Deset let a konec. Ale to už budeš vypadat jako chlapi, co jich mají za sebou třicet.”

Jeho proroctví se setkalo s Toliverovým kamenným mlčením. Bosch netušil, proč mu to vlastně není jedno.

Toliver byl součástí týmu, který se ho snažil očernit. Na svěžím obličeji mladého policisty však bylo cosi, co mu dávalo naději.

Projeli poslední zatáčku na Woodrow Wilson Drive a pak už Bosch spatřil svůj dům. Kromě něj však spatřil před domem také bílé auto se žlutou poznávací značkou a muže ve žluté stavební helmě, který v ruce třímal krabici s nářadím. Byl to městský stavební inspektor Gowdy.

„Sakra,” řekl Bosch. „Taky jeden z vašich triků, co?”

„Já to… Jestli ano, tak já o něm nic nevím.”

„No jasně.”

Toliver mlčky zastavil před domem, Bosch si vzal navrácené předměty a vystoupil. Gowdy ho poznal a okamžité se k němu přihnal, zatímco Toliver odjížděl pryč.

„Poslyšte, nebydlíte v tom domě, že ne?” zeptal se Gowdy. „Je určen k demolici. Ale dostali jsme telefonát, že si tu někdo načerno zapojil elektřinu.”

„Taky mi někdo volal. Neviděl jste tu někoho? Zrovna jsem to jel zkontrolovat.”

„Neutahujte si ze mě, pane Boschi. Vidím, Že jste tu dělal opravy. Ale pochopte, že ten dům nemůžete opravovat, dokonce ani nemůžete dovnitř. Dostal jste demoliční výměr, který má dávno po termínu. Co nevidět vydám prováděcí příkaz a nechám dům strhnout městskou stavební firmou.

Účet vám zašleme. Nemá smysl to dále protahovat. A teď můžete rovnou odjet, protože odpojím elektřinu a zamknu dům na zámek.”

Gowdy se sklonil, položil krabici s nářadím na zem, otevřel ji a vytáhl sadu ocelových závěsů a petlic, které hodlal připevnit na dveře.

„Poslyšte, sehnal jsem si právníka,” řekl Bosch.

„Pokouší se to s vámi nějak vyřešit.”

„Zde není co řešit. Je mi líto. Pokud sem ještě jednou vkročíte, vystavujete se riziku zatčení. Stejně jako když zjistím, že si s těmi zámky někdo hrál. Zavolám na severohollywoodské policejní oddělení. Nenechám už ze sebe dělat blázna.”

Bosche poprvé napadlo, že je to možná jen divadýlko a ten člověk po něm chce peníze. Nejspíš ani nevěděl, že je Bosch policista. Většina policistů si bydlení ve zdejší čtvrti nemohla dovolit, a i kdyby mohla, asi by sem nechtěla.

Bosch si tento dům mohl dovolit jen proto, že ho koupil za peníze, jež před pár lety utržil za televizní film založený na případu, který kdysi vyřešil.

„Podívejte, Gowdy,” řekl, „zopakujte mi to, dobře? Na tyhle věci jsem pomalý. Řekněte mi, co chcete, a máte to mít. Chci ten dům zachránit. O nic víc mi nejde.”

Gowdy se na něj dlouze zadíval a Bosch pochopil, že se pletl. Viděl v Gowdyho očích rozhořčení.

„Jestli budete takhle mluvit, mohl byste skončit ve vězení, hochu. Povím vám, co udělám. Jednoduše zapomenu, co jste právě řekl. Já…”

„Dobrá, omlouvám se…” Bosch se ohlédl k domu. „Já jen, že ten dům je…, že je to jediná věc, kterou mám.”

„Máte spoustu dalších věcí. Pouze jste o nich nepřemýšlel. Dobrá, udělám vám ústupek. Dávám vám pět minut, abyste vešel dovnitř a vzal si všechno, co potřebujete.

Pak nasadím na dveře zámky. Je mi líto. Ale taková je realita. Jestli ten dům příště sjede ze svahu, možná mi poděkujete.”

Bosch přikývl.

„Tak běžte. Máte pět minut.”

Bosch vešel dovnitř a popadl z horního regálu vestavěné skříně na chodbě kufr. Nejprve do něj uložil záložní revolver a pak do něj naházel co nejvíce oblečení ze skříně v ložnici. Odnesl přeplněný kufr do přístěnku a vrátil se dovnitř pro další věci. Vytáhl ze sekretáře zásuvky, vyklopil je na postel, zabalil obsah do prostěradla a znovu vyšel ven.

Ačkoliv přetáhl pětiminutový limit, Gowdy za ním nepřišel. Bosch slyšel, jak buší kladivem do hlavních dveří.

Po deseti minutách ležela v přístěnku velká hromada osobních věcí. Byla mezi nimi krabice s dárky a fotografiemi, nehořlavá schránka s osobními a finančními dokumenty, hromada neotevřené pošty a nezaplacených účtů, stereosouprava a dvě krabice se sbírkou jazzových a bluesových elpíček a kompaktních desek. Když se Bosch podíval na hromadu předmětů, připadal si tak nějak bezprizorní. Do mustangu toho bylo příliš, ale Bosch věděl, že na pětačtyřicet let života na této planetě se nemá moc čím chlubit.

„Všecko?”

Bosch se otočil. Stál za ním Gowdy. V jedné ruce držel kladivo a v druhé železnou petlici. Bosch si všiml, že na kalhotovém poutku visí Gowdymu zámek se zastrčeným klíčem.

„Jo,” odpověděl. „Můžete.”

Ustoupil a nechal inspektora pracovat. S prvními údery kladiva zazvonil Boschovi telefon. Úplně na Keishu Russellovou zapomněl.

Tentokrát neměl telefon v kufříku, nýbrž v kapse bundy. Vytáhl ho a odklopil.

„Jo, tady Bosch.”

„Detektive, tady doktorka Hinojosová.”

„Och… Dobrý den.”

„Něco se děje?”

„Ne, eh, totiž ano, čekal jsem někoho jiného. Potřebuju mít na pár minut volnou linku. Budu mít hovor. Můžu vám pak zavolat zpátky?”

Bosch se podíval na hodinky. Bylo za pět minut šest.

„Ano,” řekla Hinojosová. „Budu v práci do půl sedmé.

Chci si s vámi o něčem promluvit a dozvědět se, jak jste si po mém odchodu vedl v pátém patře.”

„Docela dobře. Ozvu se vám.”

Sotva Bosch zaklapl telefon, zazvonil mu v ruce znovu.

„Bosch.”

„Boschi, hoří mi termín a nemám čas na žvásty.” Byla to Russellová. Neměla čas se ani představit. „Článek je o tom, že vyšetřování vraždy Harveyho Poundse se obrátilo do vlastních řad a detektivové s vámi dnes strávili několik hodin. Prohledali váš dům a domnívají se, že jste hlavní podezřelý.”

„Hlavní podezřelý? Takový výraz vůbec nepoužíváme, Keisho. Tak teď už vím, že jste mluvila s některým z těch blbečků z vnitřního. Nedokázali by chytit pachatele vraždy, ani kdyby k nim přilezl a kousl je do těch jejich vyleštěných zadků.”

„Nesnažte se odbíhat od tématu. Je to úplně prosté.

Chcete, nebo nechcete komentovat můj článek do zítřejších novin? Pokud chcete něco říct, mám nejvyšší čas, abych to stihla dát do prvního vydání.”

„Oficiálně nemám co dodat.”

„A neoficiálně?”

„Neoficiálně, tedy tak, že to nikde nepoužijete, vám můžu říct, že jsou to jen kecy, Keisho. Váš článek je mimo.

Úplně mimo. Jestli ho otisknete tak, jak jste mi to právě nastínila, budete muset zítra napsat další článek s opravou.

Bude v něm stát, že nejsem vůbec podezřelý. A pak si budete muset najít nějaký jiný rajón.”

„A pročpak?” zeptala se Russellová nadutě.

„Protože jde o očerňovací kampaň řízenou Oddělením vnitřního vyšetřování. Je to jen špek. A když si ten článek zítra přečtou všichni ostatní lidi z policie, poznají to a zapamatují si, že jste na ten špek skočila. Nebudou vám věřit. Budou si myslet, že jste nastrčená lidmi, jako je Brockman. Nikdo z lidí, kteří jsou pro vás důležití jako informační zdroje, s vámi nebude chtít mít nic společného.

Včetně mě. A vám pak nezbude než psát o organizačních záležitostech a přepisovat výstupy z tiskového oddělení. A kdykoliv pak bude Brockman chtít vymáchat někoho dalšího, pochopitelně zvedne telefon a zavolá vám.”

Na druhém konci linky bylo ticho. Bosch pohlédl na oblohu a viděl, jak se barví do růžova počínajícím západem slunce. Podíval se na hodinky. Do uzávěrky zbývala minuta.

„Jste tam, Keisho?”

„Vy mě strašíte, Boschi.”

„Vás je třeba postrašit. Máte na to velké rozhodnutí zhruba jednu minutu.”

„Zeptám se vás takhle. Napadl jste před dvěma týdny Poundse a prohodil ho oknem?”

„Chcete to oficiálně, nebo neoficiálně?”

„Na tom nezáleží. Potřebuji odpověď. Rychle!”

„Neoficiálně je to víceméně přesné.”

„Ale to přece znamená, že můžete být podezřelý z jeho smrti. Nechápu…”

„Keisho, já jsem byl tři dny mimo Kalifornii. Vrátil jsem se až dneska. Brockman mě odvezl k sobě a necelou hodinu se mnou mluvil. Moje alibi sedělo a oni mě vykopli na svobodu. Nejsem podezřelý. Zrovna teď s vámi mluvím od domu. Slyšíte ty rány? To je můj dům. Mám tady tesaře.

Copak smí hlavní podezřelý odjet na noc domů?”

„Jak si to všechno můžu ověřit?”

„Dneska? Nijak. Musíte si vybrat. Brockman, nebo já.

Zítra můžete zavolat zástupci náčelníka Irvingovi a ten vám to potvrdí, pokud bude ochoten s vámi mluvit.”

„Sakra! Boschi, to je k nevíře. Jestli teď půjdu za editorem a řeknu mu, že z článku, pro který na schůzce ve tři vyhradil místo na první stránce, nakonec nebude nic…, tak si možná budu muset hledat nový rajón a nové noviny.”

„Na světě jsou i jiné zprávy, Keisho. Však oni něco na první stránku najdou. V konečném důsledku se vám to vyplatí. Rozhlásím to o vás.”

Nastalo krátké ticho, během něhož se Russellová rozhodovala.

„Musím končit. Zajdu tam a pokusím se jim ho vyrvat.

Sbohem, Boschi. Doufám, že až se příště uslyšíme, budu tu ještě pracovat.”

Položila telefon, než se s ní Bosch stačil rozloučit.

Bosch vyšel na ulici k mustangu a zajel s ním k domu.

Gowdy mezitím dokončil upevňování petlic a oboje dveře byly nyní opatřeny zámkem. Inspektor stál u auta a cosi si psal do bloku na přední kapotě. Bosch měl pocit, že schválně píše pomalu, aby se ujistil, zda Bosch skutečně odjel. Bosch začal nakládat do mustanga hromadu svých věcí. Vůbec nevěděl, kam se s nimi uchýlí.

Po chvíli zaplašil myšlenky na bezdomovectví a začal přemýšlet o Keishe Russellové. Uvažoval, zda v této fázi vývoje ještě dokáže svůj článek stáhnout. Pravděpodobně už začal žít vlastním životem. Jako obluda v redakčním počítači. A ona, doktorka Frankensteinová, už nad ním má pouze pramalou moc.

Když Bosch naložil všechny věci do auta, zamával na pozdrav Gowdymu, nasedl a vyrazil z kopce do údolí. Dole v Cahuenze nevěděl, kam odbočit, protože stále netušil, kam by měl vlastně jít. Napravo byl Hollywood. Nalevo Valley.

A pak si Bosch vzpomněl na Mark Twain. Mark Twain byla stará hotelová ubytovna v Hollywoodu, pouhých několik bloků od stanice na Wilcox Street. Byla poměrně čistá a úhledná, rozhodně více než okolní čtvrť. Bosch to věděl, protože tam příležitostně ukrýval svědky. A stejně tak věděl, že se v ubytovně nachází několik pokojů se dvěma místnostmi a vlastní koupelnou. Rozhodl se, že se v jednom z nich ubytuje, a odbočil doprava. Téměř současně mu zazvonil telefon. Volala Keisha Russellová.

„Jste mým velkým dlužníkem, Boschi. Stopla jsem to.”

Bosch pocítil úlevu a zároveň podrážděnost. Toto bylo typické uvažování reportéra.

„O čem to mluvíte?” opáčil. „To vy jste mým dlužníkem, protože jsem vám zachránil zadek.”

„No, to ještě uvidíme. Rozhodně si to zítra ověřím.

Jestli je to, jak jste říkal, budu si u Irvinga na Brockmana stěžovat. Zničím ho.”

„Pravé jste to udělala.”

Russellová si uvědomila, že právě vyzradila Brockmana jako svůj zdroj, a neklidně se zasmála.

„Tak co říkal váš editor?”

„Myslí si, že jsem idiot. Ale já mu řekla, že na světě jsou i jiné zprávy.”

„To je trefné.”

„Jo, zapíšu si to do počítače. Tak co je nového? A co se stalo s těmi výstřižky, které jsem vám vyhledala?”

„Ty se ještě louhují. Zatím o tom vážně nemůžu mluvit.”

„Jasně. Nevím, proč vám pořád pomáhám, Boschi, ale něco pro vás mám. Vzpomínáte, jak jste se ptal na Monte Kima? Na toho novináře, co napsal první výstřižek?”

„Jo. Monte Kim.”

„Ptala jsem se tu na něj a jeden starý korektor mi sdělil, že je ještě naživu. Zdá se, že po odchodu z Timesů pracoval chvíli pro státního zástupce. Nevím, co dělá teď, ale mám jeho číslo i adresu. Bydlí ve Valley.”

„Můžete mi ho dát?”

„Myslím, že jo, protože je v seznamu.”

„Sakra, to mě vůbec nenapadlo.”

„Vy jste možná dobrý detektiv, Boschi, ale jako reportér byste nestál za nic.”

Russellová mu předala telefonní číslo a adresu, sdělila, že se ozve, a zavěsila. Bosch položil telefon zpátky na sedadlo a cestou do Hollywoodu přemýšlel o této nejčerstvější informaci. Monte Kim pracovat pro státního zástupce. Bosch si dokázal snadno spočítat pro kterého.

37

Muž na recepci hotelu Mark Twain zřejmě Bosche nepoznal, přestože si byl Bosch prakticky jistý, že s tímtéž mužem jednal již dříve, když rezervoval pokoje pro svědky.

Byl vysoký a štíhlý a měl ohnutá záda jako člověk, který nese těžký náklad. Vypadal, jako by za touto přepážkou seděl už za Eisenhowera.

„Vzpomínáte si na mě? Ze stanice?”

„Jo, vzpomínám si. Nikomu jsem nic neřekl, pádž jsem nevěděl, jestli je to tajná operace, anebo ne.”

„Ne. Nebyla tajná. Chtěl jsem se zeptat, jestli máte volný některý z těch velkých pokojů vzadu. S telefonem.”

„Vy ho chcete?”

„Proto se ptám.”

„A koho tam strčíte tentokrát? Žádné souložníky už tady nechci. Posledně tu…”

„Ne, žádné souložníky. Jenom sebe. Chci ten pokoj pro sebe.”

„Vy ho chcete pro sebe?”

„Přesně tak. A nebudu ani čmárat po zdech. Kolik stojí?”

Recepční se zdál být na rozpacích, že se zde Bosch chce ubytovat sám. Nakonec se vzpamatoval a nabídl Boschovi tři možnosti: třicet dolarů denně, dvě stě týdně, anebo pět set měsíčně. Vše s platbou předem. Bosch zaplatil kreditní kartou za týden a nervózně čekal, zda recepčnímu jeho platba projde.

„A kolik by stálo parkovací místo v nákladní zóně vepředu?”

„To si pronajmout nemůžete.”

„Rád bych parkoval vepředu, aby mi některý z vašich hostů nemohl tak snadno čmajznout auto.”

Bosch vytáhl peníze a poslal po pultu padesát dolarů.

„Jestli sem přijde parkovací dozor, řeknete, že je to nějaký drzoun.”

„Jo.”

„Vy jste tu správce?”

„A taky majitel. Už sedmadvacet let.”

„Pardon.”

Bosch vyšel ven pro věci. Musel jít natřikrát, než všechno vynesl nahoru. Pokoj 214 se nacházel v zadním traktu hotelu a z jeho dvou oken byl přes ulici výhled na zadní část jednopatrové budovy se dvěma bary a prodejnou erotických filmů. Bosch ovšem věděl, že nebude mít pokoj s výhledem do zahrady. Tohle nebylo místo, kde by ve skříni našel froté župan a na polštáři větrové bonbony. Vždyť pouhých pár ulic odtud se recepčním strkaly peníze přes štěrbinu v neprůstřelném skle.

V jednom pokoji stál sekretář a postel, která měla na prostěradle pouze dvě propálená místa od cigaret. Na ocelovém podstavci přišroubovaném ke stěně pak vévodil televizor. Nebyla zde však kabelová přípojka, dálkové ovládání ani televizní program jako pozornost podniku. Ve druhé místnosti se nacházela ošoupaná zelená pohovka, malý stolek pro dva a kuchyňka vybavená miniaturní ledničkou, přišroubovanou mikrovlnnou troubou a dvouplotýnkovým elektrickým sporákem. Koupelna, do níž se vcházelo z předsíňky spojující oba pokoje, byla obložená bílými kachličkami, zažloutlými jako zuby starce.

I přes chatrné naděje, že jeho zdejší pobyt bude pouze dočasný, se Bosch pokusil vytvořit v hotelovém pokoji alespoň zdání domova. Pověsil si šaty do skříně, odnesl do koupelny zubní kartáček a holení a připojit k telefonu záznamník, přestože nikdo neznal jeho nové číslo. Rozhodl se, že hned ráno zavolá na telefonní společnost a nechá si na starou linku instalovat pásek s přesměrovacím hlášením.

Následně zapojil na sekretáři stereosoupravu.

Reproduktory prozatím postavil na zem po obou stranách sekretáře. Prohrabal se v krabici s kompaktními disky a vytáhl nahrávku Torna Waitse s názvem Blue Valentine.

Neslyšel ji už celá léta, a tak si ji pustil právě teď.

Posadil se na postel k telefonu, zaposlouchal se do hudby a několik minut uvažoval, že zavolá Jazz na Floridu.

Nebyl si však jistý, co by měl říci nebo na co se zeptat.

Rozhodl se, že možná bude lepší nechat to prozatím být.

Zapálil si cigaretu a přešel k oknu. V uličce se nic nedělo.

Za vrcholky okolních budov viděl zdobenou věž nedalekého Hollywoodského atletického klubu. Byla to nádherná stavba.

Jedna z posledních v Hollywoodu.

Zatáhl zatuchlé záclony, otočil se a prohlédl si svůj nový domov. Po chvíli strhl z postele prostěradlo i s polštářem a přikrývkou a převlékl je do svého povlečení.

Věděl, že je to pouze marný výraz kontinuity, ale cítil se tak méně opuštěný. Navíc mu alespoň trochu připadalo, že ví, jak naložit se svým životem, a kromě toho mohl na několik okamžiků zapomenout na Harveyho Poundse.

Posadil se na čerstvě převlečenou postel a opřel se o polštáře nakupené u pelesti. Zapálil si další cigaretu.

Prohlédl si popáleniny na prstech a viděl, že strupy již nahradila tvrdá růžová kůže. Rány se krásně hojily. Bosch doufal, že se hojí i on, ale sám o tom pochyboval. Věděl, že nese zodpovědnost. A že za ni bude muset zaplatit. Nějak.

Nepřítomně sebral telefon z nočního stolku a položil si ho na prsa. Byl to starý aparát s otočným číselníkem. Bosch zvedl sluchátko a podíval se na číselník. Komu se chystá volat? A co se chystá říci? Opět sluchátko položil a napřímil se. Věděl, že musí ven.

38

Monte Kim bydlel v Sherman Oaks na Willis Avenue, uprostřed přízračné čtvrti plné domů určených po zemětřesení k demolici. Kimův obytný dům tvořila šedobílá budova ve stylu východního pobřeží, obklopená dvěma prázdnými domy. Ty alespoň míly být prázdné. Když se však Bosch přiblížil, všiml si, že z jednoho domu vychází světlo. Squatteři, pomyslel si. Stejně jako Bosch se i oni měli neustále na pozoru před stavebním inspektorem.

Kimův dům vypadal buď, jako by ho zemětřesení zcela ušetřilo, nebo jako by již byl kompletně opraven. O druhé možnosti Bosch dosti pochyboval. Měl pocit, že budova je spíše svědectvím o kruté vybíravosti přírody a snad i o výjimečné poctivosti stavitele. Kimův dům zkrátka zůstal stát, zatímco domy kolem něj popraskaly a sjely.

Byla to obyčejná pravoúhlá stavba s vchody do jednotlivých bytů po všech čtyřech stranách. Aby se však člověk dostal ke dveřím, musel mu někdo bzučákem otevřít metr a půl vysokou elektronickou bránu. Policisté říkali těmto bránám „pocitovky”, protože nájemníci měli za nimi pocit většího bezpečí, přestože byly jinak zcela neúčinné.

Nepředstavovaly nic jiného než nepříjemnou překážku legitimním návštěvníkům domu, zatímco ostatní je mohli jednoduše přelézt a také to v celém městě dělali. Přesto se pocitovky nacházely prakticky všude.

Když se v reproduktoru ozval Kimův hlas, řekl Bosch pouze, že je od policie, a byl vpuštěn dovnitř. Vytáhl z kapsy náprsenku s odznakem a zamířil k bytu číslo osm.

Když mu Kim otevřel, prostrčil Bosch dveřmi náprsenku a přidržel ji Kimovi asi patnáct centimetrů od obličeje. Prstem přitom na odznaku zakryl nápis PORUČÍK. Pak náprsenku rychle odtáhl a strčil ji zpátky do kapsy.

„Promiňte, nevšiml jsem si vašeho jména,” řekl Kim a stále Boschovi blokoval vstup.

„Hieronymus Bosch. Ale lidi mi říkají Harry.”

„Vy máte jméno po tom malíři.”

„Někdy si připadám tak starý, že mám pocit, že to on má jméno po mně. Například pravé dneska. Mohu dál?

Nezdržím vás dlouho.”

Kim Bosche uvedl do obývacího pokoje a na tváři měl zmatený výraz. Pokoj byl poměrně velký a vkusně zařízený pohovkou, dvěma křesly a plynovým krbem vedle televizoru. Kim si sedl do jednoho křesla a Bosch se posadil na okraj pohovky. Všiml si, že na koberci vedle Kimova křesla spí bílý pudl. Kim byl obézní muž s širokým růžolícím obličejem. Na očích měl brýle přitisknuté na bocích ke spánkům a poslední zbytky vlasů měl obarvené nahnědo. Přes bílou košili a khaki kalhoty měl oblečenu červenou vestu. Bosch odhadoval, že Kimovi snad není ani šedesát. Rozhodné čekal staršího muže.

„Myslím, že teď bych se měl zeptat: „O co se jedná? “

„Jo, a já bych vám to teď měl povědět. Potíž je v tom, že si nejsem tak úplně jistý, jak začít. V současné době vyšetřuji pár vražd. A vy byste mi pravděpodobně mohl pomoci. Takže se vás chci zeptat, jestli mi vyhovíte a umožníte mi položit vám pár otázek, které jdou poněkud do minulosti. Až skončíme, vysvětlím vám důvod.”

„To je dosti neobvyklé, ale…”

Kim zvedl dlaně a mávl rukou. Zavrtěl se v křesle, jako by si chtěl udělat větší pohodlí. Podíval se na psa a pak přimhouřil oči, jako by mu to mohlo pomoci lépe porozumět otázkám a odpovědět na ně. Bosch viděl, jak se Kimovi v odlesněné krajině, kde kdysi míval vlasy, vytváří tenká vrstva potu.

„Pracoval jste jako reportér pro Timesy. Jak dlouho jste tam působil?”

„Jó, hochu, to bylo jen pár roků počátkem šedesátých let. Jak to víte?”

„Pane Kime, nechtě mě nejdříve položit mé otázky.

Na jaké zprávy jste se zaměřoval?”

„Tehdy nám říkali reportérská vlčata. Měl jsem na starost trestnou činnost.”

„A co děláte teď?”

„V současné době pracuji doma. Dělám vztahy s veřejností. Pracovnu mám nahoře ve druhé ložnici. Míval jsem kancelář v Resedě, ale budova je teď určená k demolici. Skrz praskliny je tam vidět ven.”

Byl stejný jako většina lidí v Los Angeles. Vůbec nemusel předesílat, že mluví o následcích zemětřesení.

Každý to věděl.

„Mám několik drobných klientů,” pokračoval Kim.

„Pracoval jsem jako tiskový mluvčí místního závodu General Motors ve Van Nuys, než tu fabriku zavřeli. Pak jsem šel na volnou nohu.”

„Co bylo důvodem vašeho odchodu z Timesů tehdy v šedesátých letech?”

„Sehnal… Jsem snad něčím podezřelý?”

„Vůbec ne, pane Kime. Pouze se vás snažím trochu poznat. Vyhovte mi, prosím. Brzy se dostanu k podstatě.

Ptal jsem se, proč jste odešel z Timesů.”

„Jo, jasně. Sehnal jsem si lepší práci. Nabídli mi místo tiskového mluvčího tehdejšího okresního státního zástupce Arno Conklina. A já ho přijal. Měl jsem vyšší plat, zajímavější práci než policejní rajón v novinách a světlejší budoucnost.”

„Jak to myslíte světlejší budoucnost?”

„No, v tom jsem se vlastně pletl. Když jsem na to místo nastupoval, myslel jsem si, že s Arno Conklinem se zastavím až někde v oblacích. Byl to schopný člověk. Říkal jsem si, že jestli u něj zůstanu, nakonec se s ním vyvezu až do guvernérova paláce a možná i do Senátu ve Washingtonu. Jenže to nakonec dopadlo jinak. Nakonec jsem skončil v kanceláři v Resedě s prasklinami ve zdi, skrz které fičí vítr. Ale nechápu, proč by se policie měla zajímat, proč…”

„A co se stalo s Conklinem? Proč to dopadlo jinak?”

„No, na tohle já nejsem odborník. Já pouze vím, že v šedesátém osmém chtěl kandidovat na generálního prokurátora Kalifornie a to místo jako by už bylo prakticky jeho. Jenže pak nějak…odpadl. Stáhl se z politiky a začal se věnovat advokacii. Ovšem ne proto, aby pro sebe vyzobal velké firmy, které už se nemůžou dočkat, až tihle lidi odejdou do soukromé sféry. Otevřel si advokátní kancelář, kde pracoval sám. Obdivoval jsem ho. Pokud jsem slyšel, dobrých Šedesát procent praxe si vyhradil na veřejně prospěšnou činnost. Většinu času pracoval zadarmo.”

„Jako by si odpykával nějaký trest nebo něco podobného?” „Já nevím. Možná.” „A proč tehdy odpadl?”

„To nevím.”

„Vy jste nebyl součástí jeho užšího týmu?” „Ne. On žádný tým neměl. Měl jen jednoho Člověka.” „Gordona Mittela.”

„Jo. Jestli chcete vědět, proč nekandidoval, zeptejte se Gordona.” Vtom Kimovi došlo, že Bosch vnesl do rozhovoru jméno Gordona Mittela. „Týká se to Gordona Mittela?”

„Nejdřív mi dovolte dokončit mé otázky. Proč si myslíte, že Conklin nekandidoval? Muselo vás přece něco napadnout.”

„Tak především se o to místo oficiálně neucházel, takže nemusel veřejně oznamovat, že stahuje kandidaturu.

On prostě nekandidoval. Ale i tak o něm kolovala spousta drbů.” „Jakých třeba?”

„Ó, spousta věcí. Třeba, že je gay. Ale i jiné. Že má finanční problémy. Že mu mafie pohrozila zavražděním, pokud volby vyhraje. A podobné věci. Ale nic z toho nikdy nepřerostlo ve více než v pouhou šuškandu městských politiků.” „Byl Conklin někdy ženatý?”

„Pokud vím, tak ne. Ale jestli se ptáte, jestli byl gay, nikdy jsem nic takového neviděl.”

Bosch si všiml, že temeno Kimovy hlavy se nyní leskne potem. V pokoji bylo dosti teplo, ale Kim měl na sobě stále červenou vestu. Bosch rychle přehodil výhybku.

„Dobrá, povězte mi něco o smrti Johnnyho Foxe.”

Bosch zaznamenal, jak se za Kimovými brýlemi rychle mihl záblesk poznání. Ten vzápětí zmizel, ale Boschovi to stačilo.

„Johnnyho Foxe? Kdo to je?”

„No tak, Monte, jsou to jen staré zprávy. Nikoho nezajímá, co jste tehdy udělal. Pouze potřebuji vědět, co za tím článkem bylo. Proto jsem tady.”

„Mluvíte o době, kdy jsem dělal reportéra? Napsal jsem spoustu článků. Vždyť je to pětatřicet let. Byl jsem ještě kluk. Nemůžu si pamatovat všecko.”

„Ale na Johnnyho Foxe si vzpomínáte. To on byl vaší vstupenkou do světlejší budoucnosti. Která se nikdy nekonala.”

„Poslyšte, co tu vlastně děláte? Vy nejste policista.

Poslal vás Gordon? Vy si i po těch letech myslíte, že…”

Kim se zarazil.

„Já jsem policista, Monte. A vy máte velké štěstí, že jsem k vám dorazil před Gordonem. Některé věci se vracejí.

Staré přízraky vystupují z láhve. Četl jste dneska v novinách o tom poldovi nalezeném v kufru v Griffith Parku?”

„Viděl jsem to ve zprávách. Byl to poručík.”

„Jo. Byl to můj poručík. Díval se na pár starých případů. Johnny Fox byl jedním z nich. A můj šéf pak skončil v kufru. Takže mě budete muset omluvit, pokud jsem trochu nervózní a dotěrný, ale potřebuji o Johnnym Foxovi vědět naprosto vše. Vy jste napsal po jeho smrti článek, který ho vykreslil jako andílka. A pak jste se objevil v Conklinově týmu. Je mi jedno, co jste dělal, pouze to chci vědět.”

„Hrozí mi snad nějaké nebezpečí?”

Bosch pokrčil rameny a pokusil se o co nejpřesvědčivější výraz typu: „Kdo ví a komu na tom záleží?”

„Pokud ano, pak vás můžeme ochránit. Ovšem jestli nám nepomůžete, nemůžeme pomoci ani my vám. Víte, jak to chodí.”

„Ach Bože! Já to věděl! Co ještě šetříte za případy?”

„Případ jedné Johnnyho holky, která byla zavražděna přibližně rok před ním. Jmenovala se Marjorie Loweová.”

Kim zavrtěl hlavou. Toto jméno neznal. Přejel si rukou po lebce a rozetřel si pot do vlasů jako gelové tužidlo. Bosch věděl, že tlustého reportéra zpracoval tak dokonale, že mu teď odpoví na všechny otázky.

„Tak jak je to s tím Foxem?” zeptal se. „Nemám na vás celou

noc.

„Podívejte, já nic nevím. Jen jsem jim poskytl službu za protislužbu.”

„Povězte mi o tom.”

Kim se dlouho vzpamatovával, než konečně promluvil.

„Víte, kdo byl Jack Ruby?” „V Dallasu?”

„Jo, chlápek, co zabil Lee Harvey Oswalda. Tak Johnny Fox byl losangeleským Jackem Rubym, jasné? Bylo to ve stejné době a on byl stejným typem chlápka. Pásl ženské, hrál hazardní hry, věděl, kteří poldové se dají podmazat, a taky je v případě potřeby podmazával. Jen díky tomu nešel nikdy do vězení. Byl to klasický hollywoodský parazit. Když se pak zpráva o jeho smrti objevila v hlášení hollywoodské policie, věděl jsem to o něm a chtěl jsem to nechat plavat. Byla to chátra a my o chátře nepsali. Jenže pak mi jeden policejní zdroj sdělil, že Johnny figuroval na Conklinově výplatní listině.”

„To byl teda sólokapr.”

„Jo. Takže jsem zavolal Mittelovi jakožto šéfovi Conklinovy kampaně a vyklopil mu to. Chtěl jsem po něm reakci. Nevím, kolik toho o té době víte, ale Conklin měl tehdy sněhobíle čistý imidž. Brojil proti všem neřestem ve městě a přitom si platil takového pobudu. Byla to skutečná bomba. A přestože neměl Fox záznam v rejstříku, tajná služba na něj vedla spis a já k němu měl přístup. Ten článek by napáchal spoustu škody a Mittel to věděl.” Kim se zarazil těsně před jádrem příběhu. Dobře ho znal, ale aby ho dokázal vyslovit nahlas, musel ho někdo postrčit.

„Mittel to věděl,” pokračoval Bosch, „a tak vám nabídl obchod. Vy ten článek zametete pod stůl a on z vás udělá Conklinovu hlásnou troubu.”

„Ne tak docela.”

„Tak jak to bylo? Jak zněla ta dohoda?” „Jsem si jist, že vše proběhlo v rámci zákonů…” „S tím si nelamte hlavu.

Řekněte to pouze mně a nikdo další kromě vašeho psa se to nikdy nedozví.” Kim se zhluboka nadechl a pokračoval.

„Bylo to uprostřed kampaně, takže Conklin už mluvčího měl. A tak mi Mittel nabídl místo zástupce mluvčího s nástupem po volbách. Měl jsem mít kancelář v soudní budově ve Van Nuys a zabývat se záležitostmi v oblasti Valley.”

„Pokud Conklin vyhraje.”

„Jo, ale to bylo prakticky jisté. Tedy za předpokladu, že ho nezničí ten článek o Foxovi. Já se ale nedal a trochu jsem na ně přitlačil. Řekl jsem Mittelovi, že po volbách chci být Arnovým hlavním tiskovým mluvčím, jinak ať na to zapomenou. On se mi později ozval a souhlasil.”

„Jen co si o tom promluvil s Conklinem.”

„Asi ano. A tak jsem napsal článek, který se nezmiňoval o podrobnostech Foxovy minulosti.”

„Já ho četl.”

„Nic víc jsem neprovedl. Tu práci jsem dostal a pak už jsme o tom nikdy nemluvili.”

Bosch si Kima chvíli měřil pohledem. Byl slabý.

Vůbec nechápal, že práce reportéra je stejným posláním jako práce policisty. Člověk musel sám sobě složit přísahu.

Ovšem Kimovi zřejmě nepůsobilo žádné potíže tuto přísahu porušit. Bosch si nedokázal představit, že by se za stejných okolností zachovala stejně například Keisha Russellová.

Pokusil se překonat znechucení a pokračoval.

„Zkuste se teď vrátit v myšlenkách zpátky. Je to důležité. Když jste poprvé zavolal Mittelovi a zmínil jste se mu o Foxově minulosti, měl jste pocit, že ji Mittel už dávno zná?”

„Ano, znal ji. Nevím, jestli mu ji policie prozradila až toho dne, nebo jestli ji znal už dlouho. Ale věděl, že je Fox mrtvý, a věděl, kdo to byl. Myslím, že byl trochu překvapen, že to vím i já, a dychtivě se snažil uzavřít nějakou dohodu, aby se to nedostalo do novin… Bylo to poprvé, co jsem něco takového provedl. Rád bych to vrátil zpátky.”

Kim sklopil oči na psa a pak na bezovou předložku a Bosch věděl, že je to Kimovo plátno, na kterém se mu teď promítá, jak ostře se jeho život změnil v okamžiku, kdy na dohodu přistoupil. Jak prudce vybočil z místa, kam směřoval, na místo, kde nakonec skončil.

„Ve vašem článku nebyl jmenován žádný policista,”

pokračoval Bosch. „Vzpomínáte si, kdo ten případ vyšetřoval?”

„To ne. Je to strašné dávno. Nejspíš to byli nějací dva lidi z hollywoodského oddělení vražd. Ti tehdy měli na starost i smrtelné nehody. Dnes už je na to zvláštní oddělení.” „Claude Eno?”

„Eno? Na toho si vzpomínám. Mohl to být on. Myslím, že si vzpomínám, že… Ano, byl to on. Teď si to vybavuju.

Dělal na tom sám. Jeho kolegu převeleli nebo šel do důchodu nebo něco takového a on na tom pracoval sám a čekal, až mu přidělí nového parťáka. Proto mu dávali jen dopravní nehody. Ty byly z hlediska vyšetřování obvykle docela jednoduché.”

„Jak to, že si toho tolik pamatujete?”

Kim našpulil rty a s námahou vyhrkl odpověď.

„Myslím… Jak říkám, dodnes lituju, že jsem udělal, co jsem udělal. Nejspíš proto na to hodně myslím. A tak si to pamatuju.”

Bosch přikývl. Další otázky neměl a v duchu již přemýšlel, nakolik Kimovy informace zapadají do jeho vlastních poznatků. Eno tedy vyšetřoval oba případy -

Loweové i Foxe, a pak se stáhl do ústraní, přičemž za sebou zanechal fiktivní společnost s Conklinovým i Mittelovým jménem, na kterou po dvacet pět let přicházel jeden tisíc dolarů. Bosch si uvědomil, že v porovnání s Enem se Kim vlastně spokojil s málem. Chystal se vstát a odejít, když vtom ho něco napadlo.

„Říkal jste, že Mittel se už pak nikdy nezmínil o vaší dohodě, ani o Foxovi.”

„Přesně tak.”

„A mluvil o tom někdy Conklin?”

„Ne, ani on se už pak o tom nikdy nezmínil.”

„Jaký byl vlastně váš vztah? Choval se k vám jako k pijavici?”

„Ne, protože já jsem žádná pijavice nebyl,” protestoval Kim, ale rozhořčení v jeho hlase znělo dosti dutě. „Dělal jsem pro něj práci a dělal jsem ji dobře. Vždycky se ke mně choval hezky.”

„Jeho jméno figurovalo ve vašem článku o Foxovi.

Nemám ho u sebe, ale Conklin v něm prohlásil, že se s Foxem nikdy nesetkal.”

„Jo, to byla lež. Vymyslel jsem si to.”

Bosch byl vyveden z míry.

„Jak to myslíte? Chcete říct, že jste si vymyslel lež?”

„Pro případ, že by tu dohodu nedodrželi. Napsal jsem, že Conklin prohlásil, že Foxe nezná, protože jsem měl důkazy, že ho zná. A oni o tom věděli. Kdyby pak po volbách chtěli z dohody vycouvat, mohl jsem oprášit ten článek a dokázat, že Conklin lhal, když řekl, že Foxe nezná.

A pak jsem mohl vyvodit závěr, že Conklin věděl i o Foxově minulosti, když si ho najímal na kampaň. Conklinovi by už to příliš neuškodilo, protože už by byl zvolen, ale mohlo mu to pošramotit pověst. Byla to taková moje drobná pojistka.

Chápete?”

Bosch přikývl.

„Jaké jste měl důkazy, že Conklin Foxe znal?”

„Měl jsem fotky.”

„Jaké fotky?”

„Fotograf společenské rubriky Timesů je na svatého Patrika dva roky před volbami pořídil na plese hollywoodské zednářské lóže. Jsou na nich oba dva, Conklin s Foxem, jak sedí u stolu. Nakonec se škrtly, ale jednou jsem…”

„Jak to myslíte, že se škrtly?”

„Nikdy nebyly otištěny. Nevešly se. Ale já se vždycky chodil dívat na společenské fotky do fotolaboratoře, abych se dozvěděl, kdo má ve městě skutečný vliv, s kým se stýká a tak dále. Byly to užitečné informace. A jednou jsem tam viděl fotky Conklina a nějakého chlápka, kterého jsem znal, ale nevěděl jsem přesně odkud. Bylo to dáno společenským prostředím: Fox do té společnosti nepatřil, a tak jsem ho v tu chvíli nepoznal. Když pak Fox zemřel a já se dozvěděl, že pracoval pro Conklina, vzpomněl jsem si na ty fotky i na to, že druhým mužem na nich byl on. Fox. A tak jsem prošel soubory škrtnutých fotek a vytáhl si je.”

„Oni spolu na tom plese jen tak seděli?”

„Na těch fotkách? Jo. A usmívali se. Bylo vidět, že se znají. Nebyly to žádné pózy. Vlastně i proto je pak všechny vyškrtli. Nebyly to dobré fotky, aspoň ne pro společenskou rubriku.”

„Byl s nimi ještě někdo?”

„Dvě ženy, jinak nikdo.”

„Přineste mi ty fotky.”

„Jé, já už je nemám. Vyhodil jsem je hned potom, co jsem je přestal potřebovat.”

„Kime, nevěšte mi bulíky na nos, ano? Vy jste je nepřestal potřebovat nikdy. Nejspíš jen díky těm fotkám jste ještě dneska naživu. Takže je přineste, jinak vás odvezu na stanici pro zadržování důkazů a pak se sem vrátím s příkazem k prohlídce a obrátím vám to tu naruby.”

„Dobře! Ježíši! Počkejte tady. Jednu ještě mám.”

Kim vstal a vyšel po schodech nahoru. Bosch mezitím civěl na psa. Pudl měl na sobě svetr podobný Kimově vestě.

Po chvíli Bosch zaslechl, jak se otevírají dveře posuvné skříně, a pak uslyšel těžké žuchnutí. Napadlo ho, že Kim vytáhl z regálu krabici a upustit ji na podlahu. Po několika okamžicích se na schodech ozvaly Kimovy těžké kroky.

Když procházel kolem pohovky, podal Boschovi černobílou fotografii se zažloutlými rohy. Bosch si ji dlouze prohlížel.

„Druhou mám v bezpečnostní schránce,” řekl Kim.

„Oba jsou tam vidět ještě zřetelněji. Snadno poznáte, že je to Fox.”

Bosch mlčel. Stále se díval na fotografii. Byla pořízena pomocí blesku-všechny obličeje byly přesvícené a bílé jako sníh.Conklin seděl u stolu naproti jednomu muži. Bosch předpokládal, že je to Fox. Na stole stálo asi šest skleniček.

Conklin se usmíval a měl těžká víčka, snad proto byla fotka vyškrtnuta, zatímco Fox byl otočen mírně od objektivu a jeho rysy nebyly zcela zřetelné. Bosch měl pocit, že by ho člověk musel dobře znát, aby ho poznal. Žádný z obou mužů si zřejmě nebyl vědom fotografovy přítomnosti. Blesky tam patrně cvakaly neustále.

Více než oba muže si však Bosch prohlížel dvě ženy na snímku. Jedna z nich stála vedle Foxe a cosi mu šeptala do ucha. Měla na sobě tmavé jednodílné šaty stažené v pase a vlasy měla natočené nahoru. Byla to Meredith Romanová.

Na protější straně stolu pak vedle Conklina seděla Marjorie Loweová. Conklin ji z velké části zakrýval tělem a Bosch usuzoval, že by ji jen těžko dokázal identifikovat někdo, kdo ji dobře neznal. Conklin kouřil a ruku měl zvednutou u úst, čímž zakrýval polovinu obličeje Boschovy matky. Téměř to vypadalo, jako by Loweová pokukovala zpoza Conklina po fotografovi.

Bosch fotku obrátil a spatřil na rubu razítko s nápisem FOTO BORIS LUGAVERE, LA TIMES. Snímek nesl datum 17. března 1961, sedm měsíců před smrtí Boschovy matky.

„Ukazoval jste ji někdy Conklinovi nebo Mittelovi?”

zeptal se Bosch nakonec.

„Jo. Když jsem si řekl o místo hlavního mluvčího.

Předal jsem Gordonovi kopii. Pochopil, že je to důkaz, že Conklin Foxe znal.”

Kromě toho to byl také důkaz, že Conklin znal Marjorii Loweovou, oběť budoucí vraždy. Bosch si uvědomil, že Mittel musel pochopit i to. Kim vůbec netušil, co má. Nebylo divu, že získal místo hlavního mluvčího. Máš štěstí, že jsi vůbec naživu, pomyslel si Bosch, ale neříkal nic.

„Věděl Mittel, že je to pouze kopie?”

„No jo, dal jsem mu to jasně najevo. Nebyl jsem hlupák.”

„Zmínil se o ní někdy před vámi Conklin?”

„Přede mnou ne. Ale předpokládám, že se mu Mittel svěřil. Řekl jsem mu, aby se mi ozval kvůli tomu místu. A s kým se o tom asi musel jako šéf kampaně radit? Určitě mluvil s Conklinem.”

„Tu fotku si nechám.”

Bosch zvedl fotografii.

„Jo, mám ještě jednu.”

„Zůstal jste po těch letech s Arno Conklinem v kontaktu?”

„Ne. Nemluvil jsem s ním dobrých, co já vím, dvacet let.”

„Chci, abyste mu teď zavolal a…”

„Vždyť ani nevím, kde bydlí.”

„Já ano. Chci, abyste mu zavolal a řekl mu, že se s ním chcete dnes večer sejít. Zdůrazněte, že to musí být dnes večer. Řekněte, že jde o Johnnyho Foxe a Marjorii Loweovou. A aby nikomu neříkal, že k němu přijdete.”

„To nemůžu.”

„Ale můžete. Kde máte telefon? Pomůžu vám.”

„Ne, já se s ním nemůžu dnes večer sejít. Nemůžete přece…”

„Vy se s ním dnes večer nesejdete, Monte. Místo vás tam půjdu já. Tak kde máte ten telefon?”

39

U domu s pečovatelskou službou v Park La Brea zaparkoval Bosch na místě pro návštěvníky a vystoupil z auta. Místo působilo tmavým dojmem; pouze v několika oknech v horních patrech se dosud svítilo. Bosch se podíval na hodinky, bylo teprve devět padesát, a vyrazil k proskleným dveřím do vestibulu.

Při chůzi cítil lehké svírání v hrdle. Kdesi hluboko uvnitř věděl již od chvíle, kdy dočetl spis o vraždě, že jeho mířidla jsou zaměřená na Conklina a že k tomuto setkání nakonec dojde. A právě nyní se měl střetnout s mužem, jenž podle jeho názoru zavraždil jeho matku a pak se z její vraždy vyvlekl díky svému postavení a lidem, jimiž se obklopil. Pro Bosche byl Conklin ztělesněním všeho, co on sám nikdy v životě neměl. Moci, domova, spokojenosti.

Nehrálo žádnou roli, kolik lidí již Boschovi sdělilo, že Conklin byl dobrý Člověk. Bosch věděl, co se pod touto slupkou dobrého člověka skrývá. Jeho vztek narůstal s každým dalším krokem.

U dveří seděl za přepážkou uniformovaný strážník, jenž právě zápolil s křížovkou vytrženou z nedělníku Times Sunday Magazíne. Možná ji opravdu luštil už od neděle.

Pohlédl na Bosche, jako by už na něj čekal.

„Monte Kim,” představil se Bosch. „Mám schůzku s jedním nájemníkem. S Arno Conklinem.”

„Jo, už sem volal.” Strážník se podíval do bloku, otočil se a podal Boschovi pero. „Už dlouho neměl žádnou návštěvu. Podepište se, prosím vás. Je na devět set sedmičce.”

Bosch se podepsal a položil pero na blok.

„Je docela pozdě,” řekl strážník. „Návštěvy obvykle končí v devět.”

„Co tím chcete říct? Chcete, abych odešel? No dobrá.”

Bosch zvedl kufřík. „Tak ať si pan Conklin přijede zítra na vozíku do mé kanceláře a vyzvedne si to. To já jsem vyšel vstříc jemu, pane. Ne on mně. Mně je úplně fuk, jestli mě pustíte, nebo ne. Ale jemu to fuk není.”

„No no no, tak se nečertěte, člověče. Jenom jsem říkal, že je pozdě, a vy jste mě hned přerušil. Samozřejmě vás pustím. To není problém. Pan Conklin mě o to výslovně požádal a tohle není vězení. Chci jen říct, že všechny návštěvy už odešly, chápete? Nájemníci už spí. Takže se chovejte ticho, nic víc. Nemusíte se hned rozčilovat.”

„Říkal jste devět set sedm?”

„Přesně tak. Zavolám mu a řeknu, že už jdete nahoru.”

„Díky.”

Bosch prošel kolem strážníka k výtahům beze slova omluvy. Pustil ho z hlavy, jen co mu zmizel z dohledu. Jeho mysl teď zaměstnávala jediná věc, jediná osoba.

Výtah se pohyboval zhruba stejně rychle jako nájemníci domu. Když Bosch konečně vyjel na osmé patro, prošel kolem sesterny, která však byla prázdná, noční sestra mela zřejmě plné ruce práce s některým nájemníkem. Bosch vyrazil po chodbě opačným směrem, pak se zorientoval a vrátil se na druhou stranu. Nátěry na stěnách a linoleum na podlaze zářily novotou, ale ani nejluxusnější místa, jako bylo toto, nedokázala zcela potlačit neodbytný zápach močí, dezinfekce a pocitu uzavřených životů za uzavřenými dveřmi. Bosch nasel dveře s číslem 907 a jedenkrát zaklepal.

Uslyšel chabý hlas, který ho zval dále. Nebyl to ani šepot, spíše slabé kňourání.

Bosch byl zcela nepřipraven na to, co spatří za dveřmi.

V pokoji svítilo jediné světlo, malá lampička vedle postele.

Většina pokoje se nořila do stínu. Na posteli se vsedě opíral o tři polštáře starý muž s knihou v křehkých rukou a bifokálními brýlemi na kořeni nosu. Nejpřízračnější na celém výjevu však byla pro Bosche skutečnost, že Conklin měl přikrývku v oblasti pasu vyboulenou, zatímco na zbytku postele zůstávala plochá. Conklin neměl nohy. K tomu se přidal i šok z pohledu na invalidní vozík napravo od postele.

Přes sedátko byla přehozená kostkovaná deka, od níž se táhly dolů ke stupačkám dvě nohy v černých kalhotách a mokasínech. Vypadalo to, jako by jedna půlka člověka ležela v posteli a druhá zůstala na vozíku. Boschův výraz zřejmě jeho rozpaky prozrazoval.

„Protézy,” ozval se od postele chraplavý hlas. „Přišel jsem o nohy… Cukrovka. Nezbylo ze mě skoro nic. Jen marnivost starého člověka. A tak jsem si nechal udělat nohy pro veřejná vystoupení.”

Bosch přistoupil blíže ke světlu. Conklinova pleť vypadala jako zadní strana stržené tapety. Bledá a zažloutlá.

Oči měl Conklin zapadlé ve stínech kostnatého obličeje a z vlasů mu zbylo pouze chmýří okolo uší. Tenké ruce měl pod skvrnitou kůží protkány modrými žilami velkými jako dešťovky. Takhle vypadá smrt, pomyslel si Bosch. Tohoto muže svírala smrt rozhodně pevněji než život.

Conklin odložil knihu na stolek vedle lampy. Zdálo se, že ho tento úkon stojí značnou námahu. Bosch se podíval na název knihy. Neonový déšť.

„Je to o záhadách,” řekl Conklin a vytlačil ze sebe uchechtnutí. „Ponořil jsem se do záhad. Líbí se mi, jak jsou napsané. Předtím jsem nikdy nečetl. Neměl jsem čas. Tak pojď, Monte, nemusíš se mě bát. Jsem jenom neškodný starý muž.”

Bosch přistoupil blíže, až mu na obličej dopadlo světlo.

Viděl, jak ho Conklinovy vodnaté oči zkoumají a dospívají k závěru, že před nimi nestojí Monte Kim. Zdálo se, že i po tak dlouhé době to Conklin dokáže poznat.

„Přišel jsem místo Monteho,” zašeptal Bosch.

Conklin lehce otočil hlavu a Bosch si všiml, že jeho oči zabloudily k nouzovému tlačítku na nočním stolku. Muselo mu však být jasné, že nebude mít čas ani sílu se znovu natáhnout. Otočil se zpátky k Boschovi.

„A kdo tedy jste?”

„Taky řeším jednu záhadu.”

„Detektiv?”

„Ano. Jmenuji se Harry Bosch a chci se vás zeptat na…”

Bosch se zarazil. Conklinův obličej jako by se proměnil. Bosch nedokázal posoudit, zda je to strach, nebo snad poznání, ale něco se na něm změnilo. Conklin zvedl oči k Boschovi a ten si uvědomil, že se starý pán usmívá.

„Hieronymus Bosch,” zašeptal Conklin. „Jako ten malíř.”

Bosch pomalu přikývl. Uvědomil si, že je stejně šokovaný jako Conklin.

„Jak to víte?”

„Protože vás znám.”

„Odkud?”

„Přes vaši matku. Říkala mi o vás i o vašem zvláštním jméně. Miloval jsem ji.”

Bosche jako by udeřil do prsou pytel s pískem. Cítil, jak mu z plic vychází všechen vzduch, a opřel se rukou o postel, aby neupadl.

„Posaďte se. Prosím, posaďte se.”

Conklin natáhl třaslavou ruku a ukázal na postel. Když Bosch poslechl, Conklin pomalu kývl.

„Ne!” řekl Bosch hlasitě a vymrštil se z postele, sotva na ni dosedl. „Zneužil jste ji a zabil. A pak jste podplatil lidi, aby ten případ pohřbili společně s ní. Proto jsem tady. Přišel jsem si pro pravdu. Chci ji od vás slyšet a nechci poslouchat žádné řečičky, že jste ji miloval. Jste lhář.”

Conklin měl v očích prosebný výraz, ale pak uhnul pohledem k tmavé straně pokoje.

„Já pravdu neznám,” řekl a hlas mu zněl jako uschlé listí vířící se na chodníku. „Přijímám zodpovědnost, a tudíž lze skutečně říci, že jsem ji zabil. Ovšem znám pouze jedinou pravdu: miloval jsem ji. Můžete mé nazvat lhářem, ale taková je pravda. Zkuste jí uvěřit a já se třeba uzdravím.”

Bosch nemohl pochopit, co se děje, co se právě dozvídá.

„Byla onoho večera s vámi. V Hancockově parku.”

„Ano.”

„A co se stalo? Co jste dělal?”

„Zabil jsem ji… svými slovy, svými činy. Trvalo mi mnoho let, než jsem si to uvědomil.”

Bosch přistoupil blíže, až se nakonec nad starým mužem skláněl. Měl chuť ho popadnout a vytřást z něj trochu rozumu. Jenže Arno Conklin byl tak křehký, že by se mohl rozsypat.

„O čem to mluvíte? Podívejte se na mě. O čem to mluvíte?”

Conklin otočil hlavu na krku, který nebyl silnější než sklenice od mléka. Pohlédl na Bosche a vážně přikývl.

„Víte, v tu noc jsme si dělali plány. Marjorie a já.

Šíleně jsem se do ní zamiloval i přes svou veškerou soudnost a dobré rady ostatních. Chtěli jsme se vzít. Už jsme byli rozhodnutí. Chtěli jsme vás získat zpět z dětského domova. Měli jsme spoustu plánů. Ukuli jsme je právě oné noci. Oba jsme byli tak šťastní, že jsme plakali. Druhý den byla sobota. Chtěl jsem odjet do Las Vegas. Sebrat auto a jet celou noc, než si to stačíme rozmyslet nebo než nám to někdo rozmluví. Ona souhlasila a odjela si domů sbalit věci… Už se nikdy nevrátila.”

„Tohle je váš příběh? A to si vážně myslíte, že…”

„Víte, když odjela, zavolal jsem jedinému člověku. Ale to stačilo. Zavolal jsem svému nejlepšímu příteli, abych mu oznámil tu radostnou novinu a požádal ho, aby mi šel za svědka. Chtěl jsem, aby jel s námi do Las Vegas. A víte, co mi řekl? Odmítl poctu jít mi za svědka. Prohlásil, že pokud si tu… tu ženu vezmu, je se mnou konec. Říkal, že to nedopustí. Že prý má se mnou velké plány.”

„Gordon Mittel.”

Conklin smutně přikývl.

„Takže chcete říct, že ji zabil Mittel? A vy jste to nevěděl?”

„Já to nevěděl.”

Conklin si pohlédl na chatrné ruce a zaťal je na přikrývce v drobné pěstičky. Působily naprosto bezmocně.

Bosch jen mlčky přihlížel.

„Mnoho let jsem si to neuvědomil. Bylo úplně mimo rámec mého uvažování. Že by to mohl udělat on. A pak taky musím přiznat, že jsem v té době myslel spíše na sebe. Byl jsem zbabělec a myslel jsem pouze na to, jak se ze všeho vyvléct.”

Bosch dost dobře nechápal, co Conklin říká. Stejně se však nezdálo, že by Conklin mluvil s ním. Starý muž jako by ten příběh vyprávěl sám sobě. Náhle se probral ze snění a pohlédl na Bosche.

„Stejně jsem věděl, že jednou přijdete.”

„Jak to?”

„Protože jsem věděl, že se po tom budete pídit. Možná nikdo jiný. Ale věděl jsem, že vy ano. Musel jste se pídit.

Byl jste její syn.”

„Povězte mi, co se stalo té noci. Všechno.”

„Potřebuji, abyste mi přinesl trochu vody. Vyschlo mi v krku. Tam na sekretáři stojí sklenice a na chodbě je umyvadlo. Ale nenechte téct vodu příliš dlouho. Ochladí se a mě z ní trnou zuby.”

Bosch pohlédl na sklenici na sekretáři a pak zpátky na Conklina. Přepadl ho strach, že pokud jen na minutku odejde z pokoje, mohl by starý pán zemřít a odnést si svůj příběh s sebou. A on by si ho pak nikdy nevyslechl.

„Běžte. Budu v pořádku. A rozhodně nikam neodejdu.”

Bosch se podíval na nouzové tlačítko. Conklin mu znovu přečetl myšlenky.

„Za to, co jsem provedl, mám blíže k peklu než k nebi.

Za to, že jsem mlčel. Potřebuji ten příběh někomu sdělit. A myslím, že vy jste lepší zpovědník než kterýkoliv kněz.”

Když Bosch vyšel se sklenicí na chodbu, zahlédl postavu muže, který právě mizel za rohem. Boschovi se zdálo, že muž měl na sobě oblek. Určitě to nebyl vrátný.

Bosch zamířil k umyvadlu a naplnil sklenici. Conklin se v pokoji chabě usmál, sebral sklenici a před napitím zamumlal poděkování. Bosch mu pak sklenici vzal a položil ji na noční stolek.

„Dobrá,” řekl. „Říkal jste, že tu noc odešla a už se nikdy nevrátila. Jak jste zjistil, co se stalo?”

„Na druhý den jsem se začal bát, že se jí něco přihodilo. Nakonec jsem zavolal k sobě do kanceláře a nechal si zběžně přečíst noční hlášení. A mezí případy, které mi četli, byla i jedna vražda v Hollywoodu. Dokonce už znali jméno oběti. Byla to ona. Ten den byl nejstrašnějším dnem mého života.”

„A co se stalo pak?”

Conklin si přejel rukou po čele a pokračoval.

„Dozvěděl jsem se, že ji našli ráno. Ona… Byl jsem v šoku. Nemohl jsem uvěřit, že se něco takového vůbec mohlo stát. Nařídil jsem Mittelovi, aby se trochu poptal, ale nic užitečného z toho nevzešlo. A pak mi zavolal muž, který…

mě s Marjorií seznámil.”

„Johnny Fox.”

„Ano. Zavolal a sdělil mi, že se doslechl, že ho hledá policie. Tvrdil, že je nevinen. Vyhrožoval mi. Říkal, že pokud ho neochráním, prozradí policii, že Marjorie byla té osudné noci se mnou. Byl by to konec mé kariéry.” „A tak jste ho ochránil.” „Přenechal jsem to Gordonovi. Ten Foxovo tvrzení prošetřil a potvrdil jeho alibi. Už si na něj nevzpomínám, ale prostě ho potvrdil. Fox hrál někde karty nebo byl někde mezi spoustou svědků. A jelikož jsem si pak mohl být jist, že Fox v tom nemá prsty, zavolal jsem detektivům přiděleným k případu a domluvil jeho výslech.

Abychom ochránili Foxe a tím i mě samotného, vymysleli jsme si historku a řekli detektivům, že Fox je korunním svědkem v jednom rozsáhlém případu. Náš plán byl úspěšný. Detektivové obrátili pozornost jinam. Při jedné příležitosti jsem z jednoho z nich mluvil a on mi sdělil, že podle jeho názoru se Marjorie stala obětí sexuálně motivované vraždy. Víte, ty byly v té době dosti vzácné.

Detektiv mi rovněž sdělil, že vyhlídky na vyřešení případu nejsou příliš dobré. A představte si, že jsem nikdy nepodezíral… Gordona. Že udělá tak strašnou věc nevinnému člověku. Měl jsem to přímo před očima, ale já jsem si ničeho nevšiml. Byl jsem blázen. Obyčejná loutka.”

„Takže tvrdíte, že jste to neudělal ani vy, ani Fox.

Tvrdíte, že ji zabil Mittel, aby odstranil možnou hrozbu pro vaši politickou kariéru. A že vám to neřekl. Že to byl pouze jeho nápad a on prostě šel a udělal to.”

„Ano, přesně tohle tvrdím. Řekl jsem mu… Té noci, kdy jsem mu volal, jsem mu řekl, že ona pro mě znamená více než všechny jeho plány se mnou, než všechny moje vlastní plány. Prohlásil, že to bude znamenat konec mé kariéry, a já to přijal. Přijal jsem to, protože jsem s ní chtěl začít nový život. Myslím, že těch pár minut bylo nejpokojnějším okamžikem mého života. Byl jsem zamilovaný a projevil jsem vlastní vůli.”

Conkiin tiše udeřil pěstí do postele. Bylo to bezmocné gesto. „Řekl jsem Mittelovi, že je mi jedno, nakolik si podle něj poškodím kariéru. Řekl jsem mu, že se odstěhujeme.

Nevěděl jsem kam. Do La Jolly, do San Diega, nadhodil jsem pár míst. Nevěděl jsem, kam půjdeme, ale byl jsem plný vzdoru. Měl jsem na něj vztek, že nesdílí radost z našeho rozhodnutí. Dnes už vím, že jsem ho tím vyprovokoval, a uspíšil tak smrt vaší matky.”

Bosch si Conklina dlouze a zkoumavě prohlédl. Jeho muka se zdála být upřímná. Jeho oči vypadaly bezútěšně jako okénka v potápějící se lodi. Nebylo za nimi nic než prázdnota.

„Přiznal se vám Mittel někdy?”

„Ne, ale já to věděl. Myslím, že jsem tu myšlenku nosil někde v podvědomí, a on pak o pár let později řekl něco, čím ji vytáhl na světlo. Čím tu myšlenku potvrdil. A to byl konec našeho spojenectví.”

„Co vám řekl? A kdy?”

„O mnoho let později. V době, kdy jsem se připravoval kandidovat na funkci generálního prokurátora. Věřil byste té šarádě? Já, lhář, zbabělec a spiklenec, jsem měl mít umetenou cestičku do úřadu nejvyššího představitele zákona v tomto státě. Jednoho dne za mnou Mittel přišel a sdělil mi, že bych se měl do začátku volebního roku oženit. Až tak byl neomalený. Prohlásil, že o mně kolují drby, které by mě mohly připravit o hlasy. Řekl jsem, že je to absurdní a že se nebudu ženit jen proto, abych uklidnil nějaké burany v Palmdale nebo někde v poušti. A on pak na odchodu z mé kanceláře utrousil poznámku, zlomyslnou a ledabylou poznámku.”

Conklin se zarazil a znovu se natáhl pro sklenici s vodou. Bosch mu pomohl a Conklin se pomalu napil. Bosch si všiml, že Conklin páchne doktořinou. Bylo to úděsné.

Boschovi to připomnělo mrtvé lidi a pitevnu. Sebral Conklinovi sklenici a položil ji zpět na stolek.

„Jakou poznámku?”

„Pamatuji si ji slovo od slova. Když odcházel z mé kanceláře, řekl: „Někdy si přeju, abych tě nezachránil od toho skandálu s tou kurvou. Kdybych to neudělal, možná bysme dneska neměli tenhle problém. Lidi by věděli, že nejsi buzík. Přesně tak to řekl.”

Bosch na Conklina chvíli pouze civěl.

„Mohl to přece myslet jen jako příměr. Třeba měl na mysli, že vás od toho skandálu zachránil tím, že přijal opatření, abyste se do něj nedostal. To ještě nedokazuje, že ji zabil nebo nechal zabít. Byl jste přece prokurátor, sám víte, že je to málo. Není to žádný přímý důkaz. To jste se ho na to nikdy nezeptal rovnou?”

„Ne. Nikdy. Měl jsem z něj hrůzu. Z Gordona se stával mocný muž. Mocnější než já. A tak jsem mu nic neřekl.

Jednoduše jsem se stáhl z kampaně a sbalil si fidlátka.

Odešel jsem z veřejného života a od té doby jsem s Gordonem Mittelem nemluvil. Je to už víc než dvacet pět let.”

„Založil jste si soukromou praxi.”

„Ano. Začal jsem se věnovat dobročinnosti na projev pokání, které jsem si sám uložil za to, zač jsem byl zodpovědný. Moc rád bych řekl, že to pomohlo zhojit rány na mé duši, ale není to pravda. Jsem bezmocný muž, Hieronyme. Takže mi povězte: Přišel jste mě zabít? A nenechte se mou historkou vyvést z přesvědčení, že si to zasloužím.”

Přímost otázky Bosche vylekala. Nejprve mlčel, pak zavrtěl hlavou a řekl: „A co Johnny Fox? Ten měl na vás od té noci účinnou páku.”

„Ano, to měl. Byl velmi vynalézavý, jako všichni vyděrači.”

„Co se s ním stalo?”

„Donutil mě, abych ho najal jako zaměstnance kampaně a platil mu pět set dolarů týdně prakticky za nic.

Vidíte, jaká se z mého života stala fraška? Ale než si stačil vyzvednout první výplatu, srazilo ho auto.”

„Mittel?”

„Předpokládám, že za to nesl zodpovědnost on, i když musím přiznat. Že Mittel je dosti snadným obětním beránkem za všechny zlé skutky, kterých jsem se dopustil.”

„A nenapadlo vás, že je to až příliš velká shoda náhod, že právě Foxe přejelo auto?”

„Při zpětném pohledu jsou věci daleko zřejmější.”

Conklin smutně zavrtěl hlavou. „Vzpomínám si, že jsem v té době nemohl uvěřit, jaké mám štěstí. Jediný trn mi tehdy pomohla vytáhnout z paty šťastná náhoda. Nesmíte zapomenout, že jsem v té době neměl ani tušení, že Marjoríina smrt nějak souvisí se mnou. Ve Foxovi jsem tehdy viděl obyčejného prospěcháře. A když byl odstraněn díky náhodě v podobě automobilové nehody, měl jsem radost. Uzavřel jsem dohodu s jedním reportérem, aby zatajil Foxovu minulost, a všechno bylo v pořádku… Tedy, samozřejmě nebylo. Nikdy nic nebylo v pořádku. Gordonův chladnokrevný mozek totiž nepočítal s tím, že se s Marjoriinou vraždou nevyrovnám. A nevyrovnal jsem se s ní dodnes.”

„A co McCage?”

„Kdo?”

„Společnost McCage Incorporated. A vaše úplatky policistovi

jménem Claude Eno.”

Conklin chvíli mlčel a připravoval si odpověď.

„Jistě, znal jsem Claudea Ena. Ale byl mi lhostejný.

Nikdy jsem mu nezaplatil ani cent.”

„Firma McCage byla registrována v Nevadě. Byla to Enova společnost. A vy s Mittelem jste oba uvedeni jako její představenstvo. Byla to fiktivní firma na úplatky. Eno odněkud dostával tisícovku měsíčně. Od vás a od Mittela.”

„Ne!” Conklin to řekl co nejenergičtěji, ale i tak z něj vyšlo pouhé zakašlání. „O firmě McCage nic nevím. Mohl ji zřídit Gordon a třeba to za mě podepsat nebo mě to nechat podepsat nevědomky. Když jsem byl státní zástupce, vyřizoval mi spoustu věcí. Když mi řekl, že mám něco podepsat, podepsal jsem to.”

Conklin se díval přímo na Bosche a Bosch mu věřil.

Conklin se již přiznal k daleko horším činům. Proč by lhal o uplácení Ena?

„Co udělal Mittel, když jste stáhl kandidaturu, když jste mu řekl, že končíte?”

„V té době už měl značnou moc. Politickou moc. Jeho advokátní kancelář zastupovala nejvyšší vrstvy města a jeho politická Činnost se větvila a rozrůstala. Centrem jeho pozornosti jsem však stále zůstával já. Měl v plánu dostat mě do úřadu generálního prokurátora a pak do funkce guvernéra, A kdo ví, co dál. Takže… z toho byl nešťastný.

Odmítl jsem se s ním setkat, ale mluvili jsme po telefonu.

Když mě nedokázal přesvědčit, abych si to rozmyslel, začal mi vyhrožovat.”

„Řekl mi, že jestli se někdy pokusím zpochybnit jeho pověst, postará se, abych byl obviněn z Marjoriiny vraždy.

A já neměl pochyby, že by to dokázal,”

„Z nejlepšího přítele na úhlavního nepřítele. Jak jste se s ním vůbec mohl někdy spřáhnout?”

„Myslím, že mi prostě vklouzl do dveří, když jsem se nedíval. Nikdy jsem neodhalil jeho pravou tvář, až… až když bylo pozdě. A myslím si, že jsem nikdy v životě nenarazil na člověka tak úskočného a zarputilého, jako byl Gordon. Byl to, je to, nebezpečný muž, Omlouvám se, že jsem mu připletl do cesty vaši matku.”

Bosch přikývl. Neměl další otázky a nevěděl, co říct.

Po několika okamžicích, během nichž se zdá] být ponořen do myšlenek, Conklin znovu promluvil.

„Myslím si, mladý muži, že člověk pouze jednou v životě narazí na osobu, která se k němu dokonale hodí. Když takovou osobu najdete, popadněte ji a prožijte s ní rozkošný život. A nezáleží na tom, co ta osoba dělala v minulosti.

Vůbec na tom nezáleží. Jen na tom, abyste ji držel pevné.”

Bosch znovu přikývl. Nic lepšího ho nenapadlo. „Kde jste se s ní seznámil?”

„Och… Potkal jsem ji na jednom plese. Představili mi ji a ona byla samozřejmé mladší než já, takže mé vůbec nenapadlo, že by se o mě nějak zajímala. Ale pletl jsem se…

Tančili jsme. Začali jsme spolu chodit. A já se zamiloval.”

„Vy jste nevěděl o její minulosti?”

„V té době ne. Ale ona mi to nakonec řekla. Jenže mně to bylo jedno.”

„A co Fox?”

„Ano, ten nám dělal prostředníka. Seznámil nás. Taky jsem zprvu nevěděl, kdo to je. Vydával se za byznysmena. Z

jeho pohledu to vlastně byznys byl. Představit holku prokurátorovi, posadit se a čekat, co bude. Jenže já jí nikdy neplatil a ona mě nikdy o peníze nežádala. A zatímco jsme se do sebe zamilovávali, on musel zvažovat všechna pro a proti.”

Bosch přemýšlel, zda má z kufříku vytáhnout Monte Kimovu fotku a ukázat ji Conklinovi, ale nakonec se rozhodl, že nebude konfrontovat starcovu paměť s realitou fotografie. Během Boschova přemítání Conklin znovu promluvil.

„Jsem už velmi unavený a vy jste mi dosud neodpověděl na otázku.”

„Na jakou otázku?”

„Přišel jste mě sem zabít?”

Bosch pohlédl Conklinovi do tváře a na jeho bezmocné ruce a uvědomil si, že k tomu muži cítí sympatie.

„Nevěděl jsem, co udělám. Pouze jsem věděl, že sem jdu.”

„Chcete se o ní něco dozvědět?”

„O své matce?”

„Ano.”

Bosch se nad otázkou zamyslel. Jeho vlastní vzpomínky na matku byly rozostřené a postupem času dále uvadaly. Navíc znal jen pramálo vzpomínek na matku od ostatních.

„Jaká byla?” zeptal se.

Conklin se na okamžik zamyslel.

„Je pro mě těžké ji popisovat. Nesmírně mě přitahovala… Ten její zvláštní úsměv… Věděl jsem, že má svá tajemství. Myslím, že je mají všichni lidé. Ale její tajemství sahala hluboko. Přesto však byla plná života. A v době, kdy jsme se poznali, jsem si to sám o sobě nemyslel.

Chuť do života mi dala až ona.”

Conklin se znovu napil vody ze sklenice a vyprázdnil ji. Bosch se nabídl, že mu přinese další, ale Conklin jen mávl rukou.

„Poznal jsem před ní jiné ženy a všechny mě chtěly ukazovat jako trofej,” pokračoval. „Ale vaše matka taková nebyla. Raději by zůstala doma nebo vzala košík a šla si udělat piknik do Griffith Parku, než aby chodila do klubů na Sunset Strip.”

„Jak jste se dozvěděl…, čím se živila?”

„Řekla mi to. V tu noc, kdy mi řekla i o vás. Prohlásila, že mi musí říct pravdu, protože potřebuje mou pomoc.

Musím přiznat…, že ten šok byl… Zpočátku jsem myslel jen na sebe. Víte, že bych se měl chránit. Ale obdivoval jsem její odvahu, že mi to řekla, a navíc už jsem byl zamilovaný. Nemohl jsem se k ní otočit zády.”

„A jak se to dozvěděl Mittel?”

„Řekl jsem mu to. Dodnes toho lituji.”

„Ale jestli… jestli byla taková, jak jste ji popsal, proč dělala, co dělala? Nikdy jsem… to nepochopil.”

„Já taky ne. Jak říkám, měla svá tajemství. Určitě se mi nesvěřila se vším.”

Bosch se podíval z okna pokoje. Bylo na severní straně domu. Viděl, jak se světla z hollywoodských kopců lesknou v mlze stoupající z kaňonů.

„Vždycky mi říkala, že jste svéhlavý rošťáček,” ozval se za Boschem Conklin. Jeho hlas teď zněl téměř sípavě.

Pravděpodobné toho dnes namluvil více než za posledních několik měsíců. „Jednou mi řekla, že už jí nezáleží, co se s ní stane, protože vy jste tak houževnatý, že se nějak protlučete.” Bosch mlčel a jen se díval z okna. „Měla pravdu?” zeptal se starý pán.

Boschovy oči sledovaly hřebeny kopců přímo na severu. Tam kdesi v dálce svítila světla Mittelovy kosmické lodi. Někde tam Mittel seděl a čekal na Bosche. Bosch se otočil zpátky ke Conklinovi, který stále očekával odpověď.

„Myslím, že porota se dosud neusnesla.”

40

Bosch se opřel o ocelovou stěnu klesajícího výtahu.

Uvědomil si, jak odlišné byly jeho pocity ještě před chvílí, když s ním výtah stoupal vzhůru. Náhle se zbavil veškeré nenávisti, která se mu vzpínala v hrudi jako kočka v jutovém pytli, aniž by vůbec znal člověka, k němuž ji cítil. Nyní se na Conklina díval jako na postavu budící soucit, jako na pouhou polovinu člověka, jenž leží s křehkýma rukama složenýma na přikrývce a čeká, či možná doufá, že přijde smrt a ukončí jeho soukromé trápení.

Bosch Conklinovi věřil. Na jeho příběhu i bolesti bylo cosi příliš ryzího, než aby se to dalo odmítnout jako pouhá přetvářka. Conklin neměl důvod předstírat. Díval se smrti do očí. Sám se označil za zbabělce a loutku a Bosch nevěděl, co horšího by si člověk mohl vzít s sebou do hrobu.

Když si Bosch uvědomil, že Conklin mluvil pravdu, pochopil, že se skutečným nepřítelem se již osobně setkal.

Byl to Gordon Mittel. Stratég. Manipulátor. Vrah. Muž, jenž tahal za provázky Conklinovy loutky. A teď se setkají znovu. Jenže tentokrát Bosch udělá vše pro to, aby to bylo podle jeho pravidel.

Znovu stiskl tlačítko do přízemí, jako by tím mohl popohnat výtah k rychlejšímu klesaní. Věděl, že je to zbytečné gesto, ale přesto ho učinil.

Když se dveře výtahu konečně otevřely, vestibul působil prázdně a sterilně. Vrátný seděl za přepážkou a stále bojoval s křížovkou. Nikde nebyl slyšet ani vzdálený zvuk televize. Jen ticho života starých lidí. Bosch se zeptal vrátného, zda se má odepsat, a vrátný ho mávnutím ruky pustil ven.

„Omlouvám se, že jsem na vás předtím tak vyjel,”

nadhodil Bosch.

„To nic, člověče,” odvětil vrátný. „Na každého to někdy přijde.”

Bosch přemýšlel, co si asi vrátný představoval pod slovem „to”, ale neřekl nic. Vážně přikývl, jako by většinu života přijímal ponaučení od bezpečnostních strážníků, prošel skleněnými dveřmi a zamířil po schodech k parkovišti. Venku se ochlazovalo a Bosch si vyhrnul límec bundy. Viděl, že obloha je jasná a měsíc ostrý jako srp.

Když se blížil k mustangu, všiml si, že kufr vedlejšího auta je otevřený a nějaký muž právě připevňuje zvedák k zadnímu nárazníku. Bosch přidal do kroku a doufal, Že ho muž nepožádá o pomoc. Bylo příliš chladno a on už byl unaven z rozhovorů s cizími lidmi.

Prošel kolem sehnutého muže a chvíli si hrál s klíčky vypůjčeného mustanga, protože si dosud nezapamatoval, který z nich je správný. Právě když zastrčil klíč do zámku, zaslechl za sebou šoupání nohou a mužský hlas: „Promiň, že ruším, kámo.”

Bosch se otočil a snažil se rychle vymyslet výmluvu, proč muži nemůže pomoci. Zahlédl však pouze rozmazanou šmouhu klesající mužovy paže. Vzápětí spatřil výbuch červené barvy, barvy lidské krve.

A pak už viděl jen tmu.

41

Bosch znovu sledoval kojota. Tentokrát ho však kojot nepotkal na stezce v hornatém porostu. Byl ve zcela cizím prostředí. Vedl Bosche do kopce po asfaltu. Bosch se rozhlédl kolem sebe a uvědomil si, že se nachází na vysokém mostě vedoucím přes obrovskou vodní plochu, která se táhla až k obzoru. Po chvíli zpanikařil, neboť kojot se dostal příliš daleko před něj. Bosch se pokusil zvíře dostihnout, ale kojot se přehoupl přes vrcholek mostu a zmizel. Na mostě teď kromě Bosche nikdo nebyl. Bosch se vyškrábal na vrchol a rozhlédl se. Obloha byla krvavě rudá a zdálo se, že pulsuje v rytmu bijícího srdce.

Bosch se rozhlédl na všechny strany, ale kojot byl pryč. Bosch stál na mostě sám.

Náhle však přestal být sám. Zčistajasna ho zezadu popadly čísi neviditelné ruce a postrčily ho k zábradlí.

Bosch se vzpíral. Divoce se oháněl lokty, zarýval paty do země a snažil se zbrzdit pohyb k okraji mostu. Pokusil se promluvit, křičet o pomoc, ale z jeho hrdla nevycházel žádný zvuk. Po chvíli zahlédl, jak se pod ním leskne voda jako šupiny stříbrné ryby.

Náhle ho však ruce pustily stejně rychle, jako ho sevřely, a Bosch osaměl. Otočil se na podpatku, ale nikoho neviděl. Za sebou zaslechl ostré bouchnutí dveří. Znovu se otočil a nikoho nespatřil. Ani žádné dveře.

42

Probudil se ve tmě bolestí a zaslechl tlumený křik.

Ležel na čemsi tvrdém a zpočátku byl pro něj každý pohyb utrpením. Nakonec sjel rukou na zem a usoudil, že leží na koberci. Pochopil, že je někde v místnosti na podlaze. Přes černočernou tmu zahlédl drobný obrys matného světla.

Chvíli na něj zíral a snažil se na něj zaostřit zrak, než si uvědomil, že je to světlo vycházející zpod dolní hrany dveří.

Natáhl se do sedu a jeho vnitřní svět se tímto jediným pohybem rozmazal a roztekl jako obraz od Dalího. Zmocnila se ho nevolnost, a tak zavřel oči a několik vteřin čekal, až znovu získá rovnováhu. Přiložil si ruku na část hlavy, odkud vycházela bolest, a zjistil, že má vlasy lepkavé čímsi, co podle zápachu identifikoval jako krev. Opatrně se prsty posouval po slepených vlasech až k pěticentimetrové ráně na hlavě. Nesměle se rány dotkl a usoudil, že krev v jizvě se již srazila. Rána dále nekrvácela.

Bosch si nemyslel, že se dokáže postavit, a tak se začal plížit ke světlu. Do myšlenek se mu znovu vkradl sen o kojotovi a poté opět zmizel v záblesku rudé bolesti.

Bosch zjistil, že dveře jsou zamčené. Nijak ho to nepřekvapilo. Namáhavé plížení ho však zcela vyčerpalo.

Opřel se o stěnu a zavřel oči. Jeho instinkt hledat možnost útěku nyní sváděl tuhý boj s touhou lehnout si a nabrat síly.

Bitvu nakonec znovu pře rušily hlasy. Bosch odhadoval, že nevycházejí z místnosti za dveřmi, nýbrž z ještě větší dálky.

Přesto se ozývaly natolik blízko, že jim bylo rozumět.

„Pitomče zabedněný!”

„Heleďte, říkám vám, že jste o žádným kufříku nic nepovídal. Jen jste…”

„Musel ho mít u sebe. Používej někdy rozum.”

„Říkal jste, že mám přivízt toho chlapa. A já ho přivez. Jestli chcete, můžu zajet zpátky k jeho autu a podívat se po tom kufříku. Ale neříkal jste, že…”

„Nemůžeš tam zpátky, blbče! Už to tam bude prolezlé poldama. Nejspíš už mají jeho auto i kufřík.”

„Žádnej kufřík jsem neviděl. Třeba žádnej neměl.”

„A já se třeba měl spolehnout na někoho jiného.”

Bosch si uvědomil, že je řeč o něm. A navíc poznal, že rozlícený hlas patří Gordonu Mittelovi. Ozývala se v něm ráznost a nadutost muže, s nímž se Bosch setkal na večírku.

Druhý hlas Bosch neznal, přestože velmi dobře tušil, o koho jde. Ačkoliv zněl hlas bázlivě a pokorně, měl v sobě drsnou chraplavost s nádechem násilnosti. Bosch usuzoval, že je to muž, který ho udeřil. A domníval se, že nejspíš půjde o téhož muže, jehož zahlédl během večírku v Mittelově domě.

Boschovi trvalo několik minut, než vstřebal obsah slovní potyčky obou mužů. Šlo o kufřík. O jeho kufřík.

Bosch věděl, že v autě ho neměl. A pak si uvědomil, že ho musel zapomenout v Conklinově pokoji. Nesl si ho s sebou, aby mohl v případě potřeby vytáhnout Monte Kimovu fotografii a bankovní výpisy z Enovy bezpečnostní schránky a usvědčit Conklina ze lži. Starý pán mu však nelhal.

Nepopíral, že znal Boschovu matku. A tak Bosch fotku ani výpisy nepotřeboval. Jeho kufřík teď ležel zapomenutý u nohou Conklinovy postele.

Bosch si vzpomněl na rozhovor, který slyšel za dveřmi.

Mittel druhému muži sděloval, že se nemůže vrátit, protože tam již bude policie. Boschovi to nedávalo smysl. Ledaže by jeho únosu přihlíželi svědkové. Snad bezpečnostní strážník.

To Boschovi dodalo naději, ale vzápětí ji potlačil, když ho napadla další možnost. Mittel myslel na všechny eventuality a Conklin pro něj byl jednou z nich. Bosch svěsil ramena.

Věděl, že poslední eventualitou je teď pro Mittela on. Seděl tiše u zdi, dokud znovu nezaslechl Mittelův hlas.

„Běž pro něj. Vyveď ho ven.”

Aniž by stačil vymyslet nějaký plán, odplížil se Bosch co nejrychleji na místo, kde se podle svého názoru probudil.

Přitom vrazil do něčeho těžkého. Položil na předmět ruce a poznal, že je to kulečníkový stůl. Rychle našel roh, sáhl do sběrné kapsy a nahmatal biliárovou kouli. Vytáhl ji a snažil se co nejrychleji přijít na způsob jak kouli ukrýt. Nakonec si ji strčil do levého rukávu sportovní bundy tak, aby se skutálela do záhybu v oblasti lokte. Místa v něm bylo více než dost. Bosch měl rád volné střihy, protože mu umožňovaly snadno vytasit zbraň. Díky tomu byly i rukávy poněkud pytlovité. Bosch věřil, že když ohne ruku, podaří se mu těžkou kouli ukrýt v ohbí rukávu.

Když zaslechl zasouvání klíče do zámku, přesunul se napravo, rozplácl se na koberec, zavřel oči a čekal. Doufal, že se nachází na místě, kam ho jeho věznitelé upustili, nebo alespoň nedaleko od něj. Za pár okamžiků zaslechl otevření dveří a skrz víčka mu proniklo světlo. A pak nebylo nic.

Žádný zvuk ani pohyb. Bosch strnul.

„Na to zapomeň, Boschi,” ozval se hlas. „Takhle to funguje jenom ve filmech.”

Bosch se ani nepohnul.

„Hele, tvoje krev je na celém koberci. Dokonce i tady na klice.”

Bosch si uvědomil, že za sebou zřejmě zanechal krvavou stopu ke dveřím a zpátky. Jeho zpola upředený plán na překvapení a přemožení věznitelé teď neměl sebemenší naději. Bosch otevřel oči. Přímo nad jeho hlavou svítilo ze stropu světlo.

„No dobrá,” řekl. „Co chcete?”

„Vstaň. A jdeme.”

Bosch se pomalu postavil. Byl to boj s vlastním tělem, Bosch mu ještě trochu přidal a neváhal přitom improvizovat.

Když se zcela napřímil, spatní na zeleném plstěném okraji kulečníkového stolu krev. Rychle zakopl a chytil se okraje, aby udržel rovnováhu. Doufal, že si muž v místnosti nevšiml, že krev byla na stole již předtím.

„Vypadni odtamtud, sakra. Ten stůl stál pět tisíc.

Koukej na tu krev…, do prdele.”

„Pardon. Zaplatím ho.”

„Tam, kam jdeš, ho nezaplatíš. Jdeme.”

Bosch muže poznal. Předpokládal, že to bude on.

Mittelův kápo z večírku. Jeho obličej odpovídal jeho hlasu -

byl nevrlý a silný. Podle jeho otlučenosti se zdálo, že tento člověk jde do všeho spíše po hlavě než hlavou. V růžolící tváři byla zasazena dvě malá hnědá očka, která jako by nikdy nemrkala.

Pokud Bosch viděl, tentokrát neměl muž na sobě oblek. Byl oblečen do objemného modrého mundúru, který vypadal jako úplně nový. Byla to lakýrnická kombinéza.

Bosch věděl, že profesionální zabijáci je často používají. Po práci se jimi daly snadno zamést stopy a člověk si neušpiní šaty. Stačilo svléknout kombinézu, zahodit ji a jít si po svých.

Bosch se postavil na vlastní nohy. Vykročil kupředu, ale okamžitě se znovu předklonil a překřížil si ruce na břiše.

Zdálo se mu, že je to nejlepší způsob, jak ukrýt svou zbraň.

„Tys mě teda praštil, člověče. Nemůžu nabrat rovnováhu. Myslím, že se mi zvedne žaludek.”

„Jestli se ti zvedne žaludek, nechám tě to uklidit vlastním jazykem. Jako se trestají kočky.”

„Tak to se mi asi nezvedne.”

„Ty seš legrační. Jdeme.”

Muž odstoupil od dveří, vešel do místnosti a pokynul Boschovi, aby vyšel ven. Teprve nyní si Bosch všiml, že muž má u sebe zbraň. Vypadala na berettu dvaadvacet a muž ji držel nízko u pasu.

„Já vím, co si teď myslíš,” řekl muž. „Že mám jenom dvaadvacítku. Myslíš si, že bys mohl koupit dvě tři rány, a přesto by ses na mě stačil vrhnout. Ale to se pleteš. Mám v ní náboje s dutou špičkou. Skolil bych tě jedinou ranou.

Vystřelím ti do zad díru velkou jako bujónová miska.

Pamatuj si to. A teď běž přede mnou.”

Jde na to chytře, pomyslel si Bosch, přestože měl muž zbraň, nepřiblížil se k Boschovi na více než na metr a půl.

Jakmile Bosch prošel dveřmi, začal muž udílet rozkazy.

Prošli chodbou, poté místností, která vypadala jako obývací pokoj, a nakonec další místností, jež by Bosch rovněž označil jako obývák. Tuto místnost již Bosch poznal podle balkónových dveří a oken. Byla to místnost s výhledem na společenský trávník Mittelova domu na Mount Olympus.

„Vyjdi ze dveří. Čeká tam na tebe.”

„Číms mě to praštil, člověče?”

„Klíčem na kolo. Doufám, že se ti obtiskl v lebce, ale celkem vzato na tom zas tak nezáleží.”

„No, myslím, že obtiskl. Blahopřeju.”

Bosch se zastavil před jedněmi balkónovými dveřmi, jako by čekal, až mu je někdo otevře. Společenský stan již venku nebyl. Nedaleko okraje převisu zato stál zády k domu Mittel. Jeho silueta se rýsovala na pozadí velkoměstských světel, která jako by vycházela z nekonečných hlubin pod kopcem. „Otevři.”

„Pardon, myslel jsem… Vlastně nic.”

„Jo, vlastně nic. Tak padej ven. Nemáme na tebe celou noc.” Venku na trávníku se Mittel otočil. Bosch viděl, Že má v jedné ruce náprsenku s jeho identifikačním průkazem a v druhé ruce Poundsův odznak. Muž Bosche zastavil položením ruky na rameno a pak opět couvl na vzdálenost dvou metrů. „Takže pravé jméno zní Bosch?”

Bosch se na Mittela podíval. Někdejší státní zástupce a současná šedá eminence politiky se na něj usmíval. „Ano.

To je pravé jméno.” „Nu a jakpak se vám daří, pane Boschi?” „Detektive Boschi.”

„Detektive Boschi. Víte, právě o tom jsem tak trochu přemýšlel. Protože přesně tohle stojí na tomto průkazu, jenže odznak nám říká něco úplně jiného. Stojí na něm PORUČÍK. A to je dost zvláštní. Nečetl jsem snad v novinách o poručíkovi? O tom, kterého našli mrtvého a bez odznaku? Ano, jsem si jist, že to byl on. A nebylo snad jeho jméno, Harvey Pounds, právě tím jménem, které jste použil, když jste se tady onehdy večer předváděl? Opět si myslím, že ano, ale opravte mě, jestli se pletu, detektive Boschi.”

„To je dlouhá historie, Mittele, ale faktem je, že jsem policista. Z losangeleské policie. Takže jestli si chcete ušetřit pár let ve vězení, zbavte mně toho starého blbečka s pistolí a zavolejte mi sanitku. Mám přinejmenším otřes mozku. A možná něco horšího.”

Než Mittel promluvil, strčil si odznak do jedné kapsy saka a náprsenku do druhé.

„Ne, nemyslím, že bychom ve vašem zájmu vyřizovali jakékoliv telefonáty. Myslím, že na podobná humanitami gesta dospěly věci přespříliš daleko. Ale když už hovoříme o lidské existenci, měl byste se stydět, že vaše falešná hra zde na večírku stála život nevinného člověka.”

„Ne. To vy jste zabili nevinného člověka, a to je zatraceně těžký zločin.”

„No já bych to viděl spíše tak, že jste ho zabil vy.

Každopádně za něj nesete největší zodpovědnost.”

„Děláte obezličky jako nejlepší advokát. Neměl jste se plést do politiky a měl jste se držet práva, Gordie. Dneska už byste nejspíš měl vlastní televizní reklamu.”

Mittel se usmál.

„A co jako? To jsem se měl vzdát tady toho všeho?”

Rozpřáhl ruce a ukázal na dům i na nádhernou vyhlídku. Bosch sledoval pohyb jeho ruky, aby se podíval na dům, ale ve skutečnosti se snažil zaostřit na druhého muže s pistolí. Všiml si, že muž stojí metr a půl za ním a pistoli drží u pasu. Stále byl příliš daleko, než aby mohl Bosch riskovat výpad. Obzvláště v tomto stavu. Bosch lehce pohnul rukou a cítil, jak se mu biliárová koule uhnízdila v ohbí lokte. Ten pohyb mu dodal sebedůvěru. Koule byla to jediné, co měl.

„Právo je pro hlupáky, detektive Boschi. Ale musím vás opravit. Já si opravdu nemyslím, že bych se pletl do politiky. Pokládám se za pouhého napravitele. Za řešitele problémů jakéhokoliv druhu a pro kohokoliv. A politické problémy jsou jen čirou náhodou mou nejsilnější stránkou.

Ovšem nyní musím vyřešit problém, který není politický a netýká se ani nikoho jiného. Tento problém je můj vlastní.”

Mittel zvedl obočí, jako by tomu sám mohl jen stěží uvěřit.

„A právě proto jsem vás sem pozval. A požádal Jonathana, aby vás přivedl. Víte, měl jsem pocit, že pokud budeme sledovat Arno Conklina, náš záhadný narušitel večírku z onoho večera se u něj nakonec objeví. A nebyl jsem zklamán.”

„Jste bystrý muž, Mittele.”

Bosch lehce natočil hlavu, aby koutkem oka viděl na Jonathana. Ten však byl stále mimo dosah. Bosch věděl, že ho musí přitáhnout blíže.

„Neustupuj před ním, Jonathane,” řekl Mittel. „Pan Bosch není člověkem, kvůli němuž bychom se měli příliš vzrušovat. Je to jen drobná nepříjemnost.”

Bosch se podíval zpět na Mittela.

„Stejně jako Marjorie Loweová, že? Ona byla taky jen drobná nepříjemnost. Jen nula, na které nezáleží.”

„Ale copak se nám to tu objevilo za zajímavé jméno?

Tak kvůli ní bylo to všechno, detektive Boschi?”

Bosch na Mittela zíral a byl příliš vzteklý, než aby dokázal promluvit.

„No, mohu se přiznat pouze k tomu, že jsem její smrti využil ve svůj prospěch. Řekněme, že jsem v ní spatřoval jistou příležitost.”

„Já o tom vím všechno, Mittele. Využil jste ji, abyste získal kontrolu nad Conklinem. Ale nakonec prohlédl vaše lži i on. Ted už je ale po všem. Bez ohledu na to, co uděláte se mnou, moji lidé se vám dostanou na kobylku. Na to se spolehněte.”

„A, stará finta “vzdejte se, jste v obklíčení” že ano?

Myslím, že se mýlíte. Ten problém s odznakem…, něco mi říká, že jste v tomhle případu překročil své pravomoci.

Myslím, že tomu říkají neoficiální vyšetřování, a skutečnost, že jste používal falešné jméno a nosil odznak mrtvého muže, mi v tom dává zapravdu… Neřekl bych, že po mně někdo jde. Nebo snad ano?”

Boschovi se hlavou zběsile honily myšlenky, ale neměly žádný obsah, a tak Bosch zarytě mlčel.

„Myslím, že jste jen druhořadý vyděrač, který na něco nějak narazil a teď chce výkupné, aby se uklidil z cesty. No, my vám jisté výkupné dáme, detektive Boschi.”

„Hezkých pár lidí ví, co vím já, Mittele,” vyhrkl Bosch. „To půjdete a všechny je povraždíte?”

„Budu o tom uvažovat.”

„A co Conklin? Ten celý příběh zná. A jestli se mi něco stane, zaručuji vám, že půjde rovnou na policii.”

„Vlastně by se opravdu dalo říci, že Arno Conklin je nyní s policií. Ale nemyslím si, že toho vyzradí příliš.”

Bosch svěsil hlavu a lehce zavrávoral. Usoudil, že je Conklin mrtvý, ale doufal, že se mýlí. Cítil, jak se mu biliárová koule pohybuje v rukávu, a znovu zkřížil ruce, aby ji zakryl.

„Ano. Jak se zdá, někdejší okresní státní zástupce vyskočil po vaší návštěvě z okna.”

Mittel ustoupil a ukázal na světla pod sebou. Bosch v dálce spatřil skupinu osvětlených budov tvořících Park La Brea. A také modročervená světla, která blikala před jednou z těchto budov. Před domem Arno Conklina.

„Musela to být vskutku traumatická chvíle,”

pokračoval Mittel. „Zvolil raději smrt, než aby ustoupil vydírání. Zásadový až do konce.”

„Vždyť to byl starý člověk!” zaječel Bosch vztekle.

„Zatraceně, proč?”

„Detektive Boschi, ztlumte laskavě hlas, nebo vám ho bude muset ztlumit Jonathan.”

„Tentokrát vám to neprojde,” řekl Bosch tlumenějším, napjatým, ale dobře ovládaným hlasem.

„Pokud jde o Conklina, předpokládám, že konečným výrokem bude sebevražda. Byl velmi nemocen, chápete.”

„Jasně, chlap bez nohou přiběhne k oknu a rozhodne se, že z něj vyskočí.”

„Nu, pokud tomu oficiální místa neuvěří, dost možná přijdou s jinou verzí, jakmile v pokoji najdou vaše otisky.

Jsem si jist, že jste nám prokázal laskavost a pár jich tam zanechal.”

„Spolu se svým kufříkem.”

Mittela to udeřilo jako políček do tváře.

„Přesně tak. Nechal jsem ho tam. A je toho v něm dost, aby za váma sem nahoru přijeli, Mittele. Půjdou po vás!”

Poslední větu Bosch na Mittela vyštěkl, aby ho vyzkoušel.

„Jone!” křikl Mittel.

Snad ještě dříve, než Mittel mužovo jméno dořekl, dostal Bosch zezadu ránu. Úder přišel do pravé strany krku a Bosch se sesunul na kolena, přičemž dával pozor, aby měl stále ohnutou ruku a těžkou kouli na svém místě. Pomalu -

pomaleji, než bylo potřeba, vstal. Jelikož přišel úder z pravé strany, Bosch předpokládal, že ho Jonathan udeřil rukou s pistolí.

„Tím, že jste mi prozradil místo výskytu kufříku, jste mi zároveň odpověděl na nejdůležitější otázku,” řekl Mittel.

„Druhou otázkou pochopitelně bylo, co v tom kufříku je a jak se mě to dotýká. Problémem nyní je, že bez kufříku nebo možnosti si ho obstarat si nemohu nijak ověřit věrohodnost vašich tvrzení.” „Takže jste, myslím, v prdeli.”

„Ne, detektive, řekl bych, že tento příměr vystihuje spíše vaši situaci. Než ovšem zemřete, mám ještě” jednu otázku. Proč, detektive Boschi? Proč jste se obtěžoval s něčím tak starým a bezvýznamným?”

Bosch se na Mittela před odpovědí dlouze zadíval.

„Protože záleží na všech, Mittele. Na všech.” Bosch si všiml, jak Mittel kývl Jonathanovým směrem. Setkání bylo u konce. Bosch musel sehrát svou roli. „Pomoc!”

Bosch zaječel ze všech sil. Věděl, že Jonathan k němu okamžitě přistoupí. Přitom očekával stejný pohyb pistole na pravou stranu krku, a tak se otočil doprava. Zároveň napřímil levou ruku a odstředivou silou si nechal vykutálet biliárovou kouli z rukávu do dlaně. Současně máchl paží nahoru a od sebe. Když se ohlédl za Jonathanem, spatřil ho pár centimetrů za sebou, prsty měl omotány na berettě a právě dokončoval máchnutí směrem dolů. Kromě toho spatřil Bosch na Jonathanově tváři údiv, že jeho rána vyjde zcela jistě do prázdna a setrvačná síla mu navíc znemožní nabrat správný směr.

Jakmile Jonathan neškodně promáchl rukou a byl chvíli zranitelný, nasadil Bosch spodní hák. Jonathan v poslední vteřině uskočil doprava, ale biliárová koule v Boschově zaťaté pěsti ho přesto prudce zasáhla zprava do hlavy. Ozval se zvuk podobný prasknutí žárovky a Jonathanovo tělo následovalo setrvačný pohyb jeho klesající paže. Jonathan padl obličejem do trávy a vlastním tělem si přilehl pistoli.

Téměř okamžitě se pokusil vstát a Bosch mu uštědřil zuřivý kopanec do žeber. Jonathan se odkutálel z pistole, Bosch mu padl koleny na záda a ještě dvakrát ho udeřil pěstí do temene, než si uvědomil, že stále svírá kulečníkovou kouli a zřejmě již muži ublížil dostatečně.

Nadechl se, jako by se právě vynořil na hladinu pro vzduch, rozhlédl se kolem sebe a spatřil pistou. Rychle ji popadl a začal hledat Mittela. Ten však byl pryč.

Boschovu pozornost upoutal šustivý zvuk běhu po trávě a Bosch se zaměřil na severní okraj trávníku. Spatřil Mittela právě ve chvíli, kdy mizel do temnoty v místě, kde plochý a pečlivě střižený trávník ustupoval hustému porostu okraje srázu.

„Mittele!”

Bosch vyskočil a běžel za Mittelem. V místě, kde ho naposledy spatřil, nalezl stezku vedoucí do houští. Uvědomil si, že je to stará kojoti stezka, kterou časem prošlapaly a rozšířily lidské nohy. Bosch po stezce vyrazil. Sráz do města pod kopcem přitom zel pouhého půl metru po jeho pravici.

Po Mittelovi však nebylo ani stopy, a tak Bosch běžel po stezce podél okraje srázu tak dlouho, až se Mittelův dům zcela ztratil z dohledu. Nakonec se Bosch zastavil, neboť nenarazil na nic, co by nasvědčovalo tomu, že se Mittel nachází poblíž nebo že se vůbec vydal touto stezkou.

Přestože ztěžka oddechoval a v ráně na hlavě mu bolestivě cukalo, vyrazil nahoru po strmém útesu, který se tyčil po levé straně stezky. Všiml si, že útes je posetý starými lahvemi od piva a dalšími odpadky. Celý sráz byl oblíbeným vyhlídkovým místem. Bosch si zastrčil pistoli za opasek, přidržel se rukama, aby měl větší rovnováhu a záběr, a vyšplhal na vrchol asi třímetrového útesu. Pomalu se otočil o tři sta šedesát stupňů, ale na vrcholku útesu nikoho nespatřil. Zkusil se zaposlouchat, ale šum velkoměsta mu zmařil naději, že by mohl zaslechnout Mittela na trávníku. Rozhodl se, že to vzdá, vrátí se k domu a přivolá leteckou jednotku, než Mittel stihne uprchnout.

Pokud sem vrtulník přiletí dost rychle, snadno ho najde bodovým reflektorem.

Právě když Bosch začal energicky klouzat z útesu dolů, vrhl se na něj z temného křoví napravo Mittel. Zabořil se Boschovi do pasu, povalil ho na stezku a přilehl ho vlastní vahou. Bosch cítil, jak Mittelovy ruce tápají po pistoli, kterou měl stále za pasem. Bosch byl ovšem mladší a silnější. Překvapivý útok byl Mittelovým posledním trumfem. Bosch ho sevřel pažemi a překulil nalevo. Náhle byla veškerá tíha pryč a Mittel zmizel.

Bosch se vsedě napřímil, rozhlédl se kolem sebe a vyškrábal se přes okraj srázu. Vytáhl zpoza pasu pistoli, naklonil se nad sráz a pohlédl dolů. Když se díval přímo podél zarostlého svahu, viděl pouze temnotu. Asi sto padesát metrů pod sebou pak rozeznal pravoúhlé střechy domů.

Věděl, že domy stojí podél klikatých uliček ústících na hollywoodský bulvár a Fairfax Avenue. Znovu se otočil kolem dokola a pak znovu pohlédl pod sebe. Nikde Mittela neviděl.

Začal zkoumat krajinu pod sebou, až nakonec spočinul pohledem na světlech, která blikala na dvorku jednoho z domů přímo pod ním. Viděl, jak z domu vychází muž a v ruce drží cosi, co vypadalo jako puška. Pomalu se přiblížil ke kulaté zadní terase s vyhřívaným bazénkem a pušku držel před sebou. Zastavil se na okraji bazénku a natáhl se po venkovním vypínači.

Kolem bazénku se rozsvítily lampy a osvětlily tělo muže, který plaval v kulaté blankytné modři. I z vrcholku srázu Bosch viděl, jak se z Mittelova těla řinou vířivé pramínky krve. Vtom se po úbočí rozlehl hlas muže s puškou.

„Nevycházej ven, Lindo! Akorát zavolej policii. Řekni jim, že máme v lázni tělo.”

Nato muž pohlédl na sráz a Bosch se odtáhl od okraje.

Okamžitě ho napadlo, proč asi pocítil instinktivní nutkání se skrýt.

Vstal a pomalu se vydal po stezce zpět k Mittelovu domu. Během chůze se díval na noční město plné třpytivých světel a pomyslel si, že je překrásné. Pak si vzpomněl na Conklina a Poundse a potlačil pocit viny myšlenkami na Mittela, na to, jak jeho smrt konečně uzavřela kruh, který se otevřel tak strašně dávno. Vzpomněl si na podobu své matky na fotografii Monte Kima. Jak bázlivě vypadala za Conklinovým ramenem. Čekal, až se k němu dostaví pocit zadostiučinění a vítězství, který se prý měl dostavit po každé dokonané pomstě. Žádný podobný pocit však stále nepřicházel. Bosch cítil jen prázdnotu a únavu.

Když se vrátil k dokonalému trávníku za dokonalým domem, muž zvaný Jonathan na něm již nebyl.

43

Zástupce náčelníka Irvin S. Irving stál v otevřených dveřích ordinace. Bosch seděl na okraji vypolštářovaného lůžka a u hlavy si přidržoval pytlík s ledem, který mu po šití poskytl lékař. Všiml si Irvinga ve chvíli, kdy si pytlík upravoval v ruce.

„Jak se cítíte?”

„Myslím, že to přežiju. Aspoň mi to říkají.”

„No, o Mittelovi se to říct nedá. Na skoky do vody si vylezl moc vysoko.”

„Jo. A co ten druhý?”

„Zatím ani stopa. Ale máme jeho jméno. Vypověděl jste, že mu Mittel říkal Jonathan. To znamená, že jde pravděpodobně o Jonathana Vaughna. Pracuje pro Mittela už dlouho. Takže na tom děláme, zatím kontrolujeme nemocnice. Myslím, že jste mu ublížil dost na to, aby se v některé objevil.”

„Vaughn.”

„A taky se snažíme vypátrat jeho minulost. Ale zatím toho moc nemáme. Nemá žádný záznam.”

„Jak dlouho byl s Mittelem?”

„To nevíme jistě. Mluvili jsme s Mittelovými lidmi v jeho advokátní kanceláři. Sdílní zrovna nebyli. Ale vypověděli, že Vaughn je s Mittelem už celou věčnost.

Většina lidí ho označila za Mittelova osobního sluhu.”

Bosch přikývl a uložil si tu informaci do paměti. : „Pak je tu ještě řidič. Sebrali jsme ho, ale moc nám toho neřekl.

Obyčejný počmáraný šašek. Ale i kdyby chtěl, stejně by nemohl mluvit.”

„Jak to myslíte?”

„Má přeraženou sanici. Hubu má sdrátovanou k sobě.

Ale ani o tom se mu nechce mluvit.”

Bosch pouze přikývl a pohlédl na Irvinga. Nezdálo se mu, že by před ním náčelník něco skrýval.

„Doktor říkal, že jste prodělal těžký otřes mozku, ale lebku nemáte roztříštěnou. Je to jen menší tržná rána.”

„Jenom aby. Hlava mí třeští jako proražený balon.”

„Kolik máte stehů?” „Myslím, že říkal osmnáct.”

„Připustil, že budete pravděpodobně trpět bolestmi hlavy, budete mít bouli a krvácení do oka. Ale celkově to vypadá hůř, než to ve skutečnosti je.”

„No, je hezké vědět, že řekl aspoň někomu, co se děje.

Já se od něj vůbec nic nedozvěděl. Jenom od sester.”

„Za minutku bude tady. Nejspíš čeká, až se z toho trochu vzpamatujete.”

„Z čeho až se vzpamatuju?”

„Když jsme za vámi přijeli, byl jste trochu omámený, Harry. Opravdu o tom teď chcete mluvit? Klidně to počká.

Ted jste zraněný a potřebujete si dát…”

„Nic mi není. Chci o tom mluvit. Vy jste byl v Park La Brea?” „Ano, byl jsem tam. Byl jsem tam, když nám někdo volal z Mount Olympus. Mimochodem, váš kufřík mám v autě. Zapomněl jste ho tam, že? U Conklina.”

Bosch začal přikyvovat, ale pak se zarazil, protože předměty kolem něj se náhle rozmazaly.

„Prima,” řekl. „Je v něm něco, co bych si rád nechal.”

„Ta fotka?”

„Vy jste se mi v něm hrabali?”

„Boschi! Jste stále otřesený. Ten kufřík se přece našel na místě činu.”

„Jo, já vím, pardon.”

Mávl nad svou námitkou rukou. Neustálý boj ho už unavoval. „Skupina ohledávačů tam na kopci mi už podala zprávu, co se stalo. Tedy alespoň prozatímní verzi založenou na fyzických důkazech. Ale není mi jasné, co vás tam vlastně přivedlo. Chápete, jak to všechno do sebe zapadá.

Chcete mi to nastínit, nebo raději počkáte do zítřka?”

Bosch jedenkrát přikývl a chvíli čekal, až se mu rozjasní mysl. Prozatím se nepokoušel přetavit celý příběh v jedinou soudržnou myšlenku. Znovu se zamyslel a nakonec vyhrkl.

„Jsem připraven.”

„Dobře, ale nejprve vám chci přečíst práva.”

„Cože, už zase?”

„Je to jen formální procedura, aby to nevypadalo, že vlastnímu člověku neměříme stejným metrem. Nesmíte zapomínat, že jste byl dnes večer na dvou místech a na obou někdo zažil smrtelný pád. A nebyl to věru hezký pohled.”

„Já Conklina nezabil.”

„Já to vím, a navíc máme výpověď toho bezpečnostního strážníka. Tvrdí, že jste odešel ještě předtím, než Conklin vypadl z okna. Takže to bude v pořádku. Jste čistý, ale přesto musíme postupovat podle předpisů. Takže chcete vypovídat?”

„Zříkám se práv.”

Irving mu je přesto přečetl z kartičky a Bosch se jich znovu zřekl.

„No dobrá, ale teď u sebe nemám formulář. Budete mi to muset podepsat později.”

„Chcete, abych vám převyprávěl celý příběh?”

„Ano, chci, abyste mi převyprávěl celý příběh.”

„No dobrá, tak jdeme na to.”

Vtom se však Bosch zarazil a pokoušel se příběh formulovat do slov.

„Harry?”

„Jo, už to mám. V roce 1961 se Arno Conklin setkal s Marjorií Loweovou. Představil mu ji místní otrapa Johnny Fox, který si podobným seznamováním a dohazováním -

obvykle za peníze, vydělával na živobytí. K prvnímu setkání Arna s Marjorií došlo na svatého Patrika na plese zednářské lóže v Cahuenze.”

„Odtamtud je ta fotka ve vašem kufříku, že?”

„Ano. Podle tvrzeni Arno Conklina, kterému věřím, nevěděl Arno na této první schůzce, že je Marjorie prostitutka a Fox pasák. Fox to seznámení zprostředkoval, protože v něm zřejmě spatřoval příležitost a viděl i do budoucna. Víte, kdyby Conklin věděl, že jde o vztah za peníze, vycouval by z něj. Byl přece vrchním velitelem okresních mravnostních komand. Nešel by do toho.”

„Takže ani nevěděl, kdo je Fox?” zeptal se Irving.

„Takhle mi to říkal. Tvrdil, že je nevinný. A jestli je to pro vás těžko uvěřitelné, tak druhá možnost je ještě neuvěřitelnější. Znamenala by, že se tehdejší státní zástupce otevřeně stýkal s tímto druhem lidí. Takže já souhlasím s Arnovou verzí. Nevěděl o tom.”

„Dobrá, nevěděl, že ho někdo kompromituje. Ale co z toho měl Fox a… vaše matka?”

„U Foxe je to snadné. Jakmile se Conklin s Marjorií vyspal, měl na něj Fox krásný háček, který mohl kdykoliv zaseknout. U Marjorie je to něco jiného. Přemýšlel jsem o tom, ale stále mi to není jasné. Ovšem dá se říct, že většina žen hledá v podobné situaci nějakou cestu ven. Možná přistoupila na Foxův plán, protože měla vlastní plány. Třeba hledala nějaké životní východisko.”

Irving přikývl a doplnil Boschovu hypotézu.

„Měla syna v dětském domově a chtěla ho dostat ven.

A pobyt v Arnově blízkosti jí k tomu mohl pouze napomoci.”

„Přesně tak. Problém je, že Arno s Marjorií udělali něco, co žádný z trojice nečekal. Zamilovali se. Tedy alespoň Conklin. A ten věřil, že ona jeho lásku opětovala.”

Irving se posadil na židli v rohu, překřížil nohy a zamyšleně se podíval na Bosche. Neříkal nic. Nic na jeho chování nenasvědčovalo ničemu jinému, než že ho Boschův příběh zajímá a naprosto mu věří. Bosche začínala bolet ruka, jíž si přidržoval na hlavě pytlík s ledem, a pocítil touhu si lehnout. V ordinaci však byl pouze stůl. Bosch pokračoval.

„Takže se zamilovali, jejich vztah pokračoval a ona mu o sobě během té doby řekla. Nebo si to Mittel zjistil a řekl mu to on. Na tom nezáleží. Důležité je, že v jistém okamžiku se to Conklin dozvěděl. A opět všechny překvapil.”

„Čím?”

„Tím, že sedmadvacátého října devatenáct set šedesát jedna nabídl Marjorii sňatek.”

„To vám řekl? To vám řekl Arno?”

„Řekl mi to dnes večer. Chtěl se s ní oženit. I ona si ho chtěla vzít. A on se té noci konečně rozhodl, že to rozsekne, že podstoupí riziko ztráty všeho, co má, za zisk jediné věci, po které toužil ze všeho nejvíce.”

Bosch si sáhl do bundy na stole a vytáhl cigarety.

Irving promluvil.

„Myslím, že tohle je… dobře, to nic.”

Bosch si zapálil cigaretu.

„Byl to nejodvážnější čin jeho života. Uvědomujete si to? Musel mít kuráž, když byl ochoten všechno riskovat…

Ale udělal jednu chybu.”

„Jakou?”

„Zavolal příteli jménem Gordon Mittel a požádal ho, aby mu jel do Las Vegas za svědka. Mittel to odmítl. Věděl, že by to byl konec slibné Conklinovy politické kariéry a možná i jeho vlastní, a rozhodně se toho nechtěl účastnit.

Ale pak zašel ještě dále, daleko za pouhé odmítnutí jít Arnovi za svědka. Víte, Mittel viděl v Conklinovi bílého koně, na kterém se mu podaří vjet rovnou do zámku. Měl se sebou a Conklinem velké plány a nehodlal jen tak sedět a přihlížet, jak mu je hatí nějaká… nějaká hollywoodská štětka. Z Conklinova telefonátu vyrozuměl, že si Marjorie odjela domů sbalit věci. A tak za ni vyrazil a nějak ji zadržel. Možná jí řekl, že ho poslal Conklin. Já nevím.”

„A pak ji zabil.”

Bosch přikývl a tentokrát se mu obraz nerozmazal.

„Nevím kde, možná ve svém autě. Utáhl jí kolem krku opasek a roztrhal jí šaty, aby to vypadalo jako sexuální zločin. A to sperma… už tam bylo, protože Marjorie byla předtím s Conklinem… Když zemřela, odvezl Mittel její tělo do uličky u bulváru a odhodil ho mezi odpadky. Celý případ pak zůstal po mnoho let v utajení.”

„Až jste přišel vy.”

Bosch neodpověděl. Vychutnával si cigaretu a úlevu, že případ konečně skončil.

„A co Fox?” zeptal se Irving.

„Jak říkám, Fox o vztahu Marjorie s Amem věděl. A věděl, že byli spolu i noc předtím, než byla Marjorie nalezena mrtvá v uličce. To Foxovi poskytlo silnou páku na významného muže, přestože byl tento muž nevinný. A Fox jí využil. Bůhvíkolika způsoby. Do roka se objevil na seznamu pracovníků Arnovy kampaně. Zakousl se do Arna jako pijavice. A tak se do věci nakonec vložil manipulátor Mittel. Foxe srazilo neznámé auto, když údajně roznášel Conklinovy předvolební letáky. Bylo snadné to nastražit tak, aby to vypadalo jako obyčejná nehoda, od níž řidič jednoduše ujet. Na tom ale není nic překvapivého.

Zajímavější je, že na té autonehodě dělal stejný chlápek, který vyšetřoval i případ Marjorie Loweové. Se stejným výsledkem. Nikdy nikoho nezatkli.”

„McKittrick?”

„Ne. Claude Eno. Ten mezitím umřel. Svoje tajemství si vzal s sebou do hrobu. Ale Mittel ho dvacet pět let uplácel.”

„To jsou ty bankovní výpisy?”

„Jo, ty v kufříku. Pokud se na ně zaměříte, pravděpodobně někde najdete záznamy, podle nichž chodily ty platby od Mittela. Conklin říkal, že o nich nevěděl, a já mu věřím… Víte, někdo by měl prověřit všechny volby, ve kterých se Mittel během let angažoval. Nejspíš zjistí, že to byl vypráskanec, který měl možná svoje lidi i v Nixonově administrativě.”

Bosch přejel cigaretou po boku odpadkového koše vedle stolu a hodil zamáčknutého špačka dovnitř. Začala mu být hrozná zima, a tak si znovu oblékl bundu. Byla ušpiněná od bláta a zaschlé krve.

„Vypadáte v ní hrozně, Harry,” řekl Irving. „Co kdybyste si…”

„Je mí zima.”

„Dobře.”

„Víte, on ani nekřičel.”

„Mittel. Ani nekřičel, když letěl z toho srázu.

Nedokážu si to vysvětlit.”

„To ani není třeba. Prostě je to jeden z těch…”

„A já ho nepostrčil. Skočil na mě z křoví, a když jsme se při kulili, přepadl přes okraj. Ani přitom nekřikl.”

„Rozumím. Nikdo netvrdí…”

„Stačilo, abych se na ni začal vyptávat, a hned začali umírat lidé.”

Bosch zíral na tabulku s různě velkými písmeny na protější zdi ordinace. Nedokázal pochopit, nač podobnou pomůcku potřebují v ordinaci pohotovostní služby.

„Kristepane… Pounds… Já…”

„Ano, já vím, co se stalo,” přerušil ho Irving.

Bosch na něj pohlédl.

„Opravdu?”

„Vyslechli jsme všechny lidi na oddělení. Edgar mi sdělil, že pro vás hledal v databázích Foxe. Mým jediným závěrem je, že se Pounds o vašem vyšetřování buďto doslechl, nebo ho nějak vytušil. Myslím, že poté, co jste odešel na zátěžové volno, sledoval vaše nejbližší spolupracovníky. A pak musel pokročit dále a narazit na Mittela s Vaughnem. Dokonce si nechal vyhledat zúčastněné strany v databázi motorových vozidel. A myslím, že se to k Mittelovi nějak doneslo. Měl kontakty, které ho varovaly.”

Bosch mlčel. Přemýšlel, zda Irving této verzi skutečné věří, nebo zda Boschovi pouze naznačuje, že ví, co se ve skutečnosti stalo, a nechává to plavat. Na tom ovšem nezáleželo. Ať už Irving Bosche obviní a hodí mu na krk vnitřní řízení, anebo ne, ze všeho nejhorší bude vyrovnat se s vlastním svědomím.

„Kristepane,” řekl Bosch znovu. „Oni ho zabili místo mě.”

V tu chvíli se jeho tělo začalo třást. Jako by se vyslovením těchto slov spustil nějaký druh vymítání ďábla.

Bosch odhodil pytlík s ledem do koše a objal si rukama tělo.

Chvění ovšem neustalo. Boschovi se zdálo, že mu už nikdy nebude teplo, že jeho třes není od nynějška pouze dočasným utrpením, nýbrž trvalou součástí jeho samého. V ústech ucítil teple slanou chuť slz a uvědomil si, že pláče. Odvrátil obličej od Irvinga a snažil se mu říct, aby odešel, ale nedokázal nic vyslovit. Ústa měl semknutá stejně pevně jako pěsti.

„Harry?” slyšel říkat Irvinga. „Harry, jste v pořádku?”

Bosch se zmohl na přikývnutí, ale nedokázal pochopit, jakto že Irving nevidí, že se chvěje po celém těle. Zastrčil si ruce do kapes bundy a znovu se pod látkou objal. V levé kapse cosi ucítil a začal to nepřítomně vytahovat.

„Podívejte,” řekl Irving, „doktor mě upozorňoval, že byste mohl mít citové výlevy. Ta rána do hlavy…, takové s člověkem udělají ledacos. Nebojt… Harry, jste v pořádku?

Vždyť celý modráte, hochu. Půjdu…, zajdu pro doktora.

To…”

Irving se zarazil ve chvíli, kdy se Boschovi podařilo vytáhnout předmět z bundy. Bosch držel ruku dlaní nahoru a třaslavě svíral černou kouli s číslicí osm. Velká Část koule byla umazaná od krve. Irving mu kouli sebral, prakticky ji musel vytrhnout Boschovi z prstů.

„Zajdu pro někoho,” řekl pouze.

A pak už Bosch v místnosti osaměl. Čekal, až za ním někdo přijde a až ho opustí přízračný démon.

44

Vzhledem k otřesu mozku měl Bosch nerovnoměrně rozšířené zorničky, pod nimiž se mu dmuly fialové podlitiny.

Úděsně

ho

bolela

hlava

a

měl

osmatřicetistupňovou horečku. Lékař na pohotovosti preventivně nařídil jeho hospitalizaci a pozorování, takže Bosch směl usnout až ve čtyři ráno. Pokusil se tuto dobu ukrátit četbou novin a sledováním diskusních pořadů, ale ty jako by jeho bolest ještě zhoršovaly. Nakonec už jen civěl do zdi, dokud nepřišla sestra, nezkontrolovala ho a neřekla mu, že může spát. I nadále však do jeho pokoje docházely sestry a v dvouhodinových intervalech ho budily.

Kontrolovaly mu oči a teplotu a ptaly se, zda je v pořádku.

Nikdy mu však nedaly nic na bolest hlavy. A pokud se Boschovi během těchto krátkých spánkových cyklů zdálo o kojotovi nebo o čemkoliv jiném, rozhodně si na to nevzpomínal.

V poledne konečně nadobro vstal. Nejprve na nohou nejistě vrávoral, ale pak se mu rychle vrátila rovnováha.

Došel do koupelny a podíval se na sebe do zrcadla. Nad tím, co viděl, vyprskl smíchy, přestože to příliš k smíchu nebylo.

Jako by nevěděl, zda se má v daném okamžiku rozesmát, nebo rozplakat, nebo snad obojí.

Na lebce měl malé vyholené místo s řadou stehů ve tvaru písmene L. Když se rány dotkl, bolela ho, ale Bosch se smál i tomu. Nakonec se mu podařilo sčesat si přes ránu rukou vlasy, Čímž jizvu docela dobře zamaskoval.

Jeho oči byly kapitola sama pro sebe. Stále měl nerovnoměrně rozšířené zorničky a oční bulvy protkány popraskanými žilkami, takže vypadal jako po dvoutýdenním nepovedeném flámu. Pod očima mu od koutků vedly temně fialové trojúhelníky. Dvojitý monokl. Bosch si nepamatoval, že by někdy něco podobného měl.

Vrátil se zpět do pokoje a všiml si, že mu Irving nechal vedle nočního stolku kufřík. Sklonil se, aby ho sebral, a téměř přitom ztratil rovnováhu. Naštěstí se v poslední chvíli stačil chytit stolku. Vrátil se s kufříkem do postele a začal zkoumat jeho obsah. Neměl v úmyslu nic určitého, prostě chtěl jen něco dělat.

Prolistoval zápisník a zjistil, že se jen těžko dokáže soustředit na jednotlivá slova. Poté si znovu přečetl pět let starou vánoční pohlednici od Meredith Romanové, dnes Katherine Registerové. Uvědomil si, že jí potřebuje zavolat -

že jí chce sdělit, co se stalo, než si to přečte v novinách nebo zaslechne ve zprávách. Našel její číslo v zápisníku a vytočil ho na nemocničním telefonu. Ozval se mu záznamník a Bosch na něm nechal vzkaz.

„Meredith, eh, totiž Katherine…, tady Harry Bosch. Až budeš mít chvilku, potřeboval bych s tebou mluvit. Stalo se pár věcí a já myslím, že, ehm, bude lepší, když se je dozvíš ode mě. Takže mi zavolej.”

Nato Bosch nechal na záznamníku řadu různých čísel včetně svého mobilního telefonu, ubytovny Mark Twain i nemocničního pokoje a zavěsil.

Otevřel harmonikovou kapsu ve víku kufříku a vytáhl fotografii, kterou mu poskytl Monte Kim. Dlouze si prohlížel matčinu tvář. Myšlenka, která se mu nakonec usadila v hlavě, byla vlastně otázkou. Po setkání s Conklinem Bosch nepochyboval, že ji tento muž miloval.

Ale kladl si otázku, zda Marjorie skutečně Conklinovu lásku opětovala. Vzpomněl si na dobu, kdy ho matka navštívila v McClarenu. Slíbila mu, že ho dostane ven. V té době postupovala soudní řízení velmi pomalu a Bosch věděl, že jeho matka soudům nevěří. Pokud mu tedy slíbila takovou věc, Bosch věděl, že jí nejde ani tak o zákon jako spíše o způsob, jak ho obejít, jak ho zmanipulovat. A Bosch věřil, že by nějaký způsob bývala nalezla, kdyby jí nevypršel čas.

Díval se na fotku a uvědomil si, že Conklin mohl být jednoduše součástí tohoto jejího slibu, součástí této manipulace. Jejich svatební plány pro ni byly cestou, jak dostat syna ven. Od svobodné matky se záznamem v rejstříku k manželce významného muže. Conklin by jistě dokázal získat Harryho zpět, zajistit jeho svěření do péče Marjorie Loweové. Bosch si pohrával s myšlenkou, že se z její strany vůbec nemuselo jednat o lásku, nýbrž o pouhou příležitost. Během žádné návštěvy v McClarenu nikdy nemluvila o Conklinovi ani o žádném jiném muži. A kdyby byla skutečně zamilovaná, copak by se s tím Boschovi nesvěřila?

Když Bosch tuto otázku zvažoval, uvědomil si, že matčino úsilí o jeho záchranu možná nakonec vedlo až k její smrti.

„Jste v pořádku, pane Boschi?”

Sestra vešla rychle do pokoje a hlučně položila na stolek tác s jídlem. Bosch neodpověděl. Sotva si sestry všiml. Sestra vzala z tácku ubrousek a otřela jím Boschovi z tváří slzy.

„To je v pořádku,” konejšila ho. „To je v pořádku.”

„Vážně?”

„To je tím zraněním. Nemusíte se za to stydět. Zranění hlavy jitří city. Chvíli pláčete, a vzápětí se už smějete.

Odhrnu vám ty závěsy. Třeba vás to rozveselí.”

„Myslím, že chci být sám.”

Sestra si ho nevšímala a odhrnula závěsy, takže se Boschovi rozprostřel výhled na další budovu asi dvacet metrů od okna. Výhled ho skutečně rozveselil. Byl tak ošklivý, že se Bosch musel smát. A taky mu připomněl, že se nachází v Cedars. Bosch rozeznával druhou nemocniční budovu.

Sestra poté zavřela Boschův kufřík, aby mohla přijet se stolkem k posteli. Na tácku se nacházel talíř se salisburským biftekem, mrkví a bramborami. Vedle ležela houska, která vypadala stejně tvrdě jako biliárová koule, již Bosch našel předešlé noci v kapse, a pak nějaký druh červeného moučníku obaleného plastikovým proužkem. Tácek a jeho zápach vyvolal v Boschovi žaludeční nevolnost.

„Tohle já nesním. Nemáte vločky?”

„Musíte mít plnohodnotné jídlo.”

„Zrovna jsem se vzbudil. Nechávali jste mě celou noc vzhůru. Tohle nesním. Zvedá se mi žaludek.”

Sestra rychle sebrala tác a zamířila ke dveřím.

„Uvidím, co se dá dělat. S těmi vločkami.”

Ohlédla se za Boschem, usmála se a vyšla ze dveří.

„Vzmužte se.”

„Jo, to je předpis.”

Bosch nevěděl, co si se sebou počít jiného, než utloukat čas. Začal přemýšlet o svém setkání s Mittelem, co kdo řekl a jak to myslel. Na jejich rozhovoru bylo cosi, co Bosche znepokojovalo.

Po chvíli ho přerušil pípavý zvuk z bočního panelu postele. Bosch sklopil oči a zjistil, že je to telefon.

„Haló?”

„Harry?”

„Ano.”

„Tady Jazz. Jsi v pořádku?”

Nastalo dlouhé ticho. Bosch nevěděl, zda je na to již připraven, ale teď to bylo nevyhnutelné.

„Harry?”

„Jo, jsem. Jak jsi mě našla?”

„Přes toho chlapa, co mi volal včera. Irving něco. On mi…” „Zástupce Irving.”

„Ano. Volal, aby mi oznámil, že jsi zraněný. A dal mi tvoje číslo.”

To Bosche naštvalo, ale pokusil se to nedat najevo.

„Jo, jsem v pořádku, ale nemůžu moc mluvit.”

„A co se ti stalo?”

„To je dlouhá historie. Teď to nechci rozpitvávat.”

Nyní zase mlčela Jazz. Byl to jeden z okamžiků, kdy se oba lidé snaží vyčíst něco z ticha a pochopit význam toho, co si navzájem neříkají.

„Ty to víš, že?”

„Proč jsi mi to neřekla, Jasmine?”

A znovu ticho.

„Chceš, abych ti to řekla celé?”

„Já nevím…”

„A co ti říkal?”

„Kdo?”

„Irving.”

„Já to nemám od něj. Ten to neví. Mám to od někoho jiného… Od někoho, kdo mi chtěl ublížit.”

„Je to už moc dávno, Harry. Chci ti říct, co se stalo…, ale ne přes telefon.”

Bosch zavřel oči a na okamžik se zamyslel. Pouhý zvuk jejího hlasu v něm znovu obnovil pocit sounáležitosti.

On však muset zvážit, zda chce do toho skutečně jít.

„Já nevím, Jazz. Musím si rozmyslet, jestli…”

„Hele, co jsem měla dělat? Nosit nějaký cejch nebo tě od začátku varovat? Tak mi pověz, kdy byla vhodná chvíle, abych ti to řekla. Hned po první limonádě? To jsem ti měla říct: Jo mimochodem, před šesti lety jsem zabila chlapa, se kterým jsem žila, když se mě snažil podruhé za noc znásilnit?’ Tak by to bylo v pořádku?”

„Jazz, nechtěj…”

„Co nemám chtít? Hele, zdejší policajti mé výpovědi neuvěřili, tak co jsem měla čekat od tebe?”

Bosch poznal, že Jasmine pláče, ale tak, aby to neslyšel. Přesto to dokázal rozeznat v jejím hlase plném osamění a bolesti.

„Říkals mi různé věci,” pokračovala. „Myslela jsem…”

„Jazz, strávili jsme spolu víkend. Dáváš příliš velkou váhu…”

„To ať tě ani nenapadne! Hlavně mi neříkej, že to nic neznamenalo.”

„Máš pravdu. Omlouvám se… Hele, teď není správná doba. Kolem mě se toho příliš děje. Zavolám ti zpátky.”

Jazz neodpověděla.

„Dobře?”

„Dobře, Harry, zavolej mi.”

„Tak jo. Ahoj, Jazz.”

Bosch zavěsil a chvíli měl zavřené oči. Cítil strnulost ze zklamání, jež pramení z nenaplněných nadějí, a přemýšlel, zda s Jazz ještě někdy promluví. Během přemítání si uvědomil, jak moc jsou si oba podobní.

Neobával se tedy toho, co provedla, jakkoliv hrůzné byly detaily jejího činu. Obával se, že jí jednou skutečně zavolá a nechá se pohltit člověkem, který vleče ještě těžší břímě nežli on sám.

Otevřel oči a pokusil se zaplašit myšlenky. Záhy se v nich však k Jazz vrátil. Přistihl se, že žasne nad nahodilostí jejich setkání. Novinový inzerát. To tam rovnou mohla napsat „Svobodná vražedkyně hledá stejný protějšek”.

Bosch se hlasitě zasmál, ale do smíchu mu nebylo.

Pro větší rozptýlení si pustil televizi. Právě běžela talk show, při níž moderátor rozmlouval se ženami, které přebraly muže svým nejlepším přítelkyním. Nejlepší přítelkyně byly rovněž přítomny a každá moderátorova otázka vyústila v divokou slovní potyčku. Bosch ztlumil zvuk a deset minut sledoval němou televizi, přičemž si zkoumavě prohlížel pokroucené obličeje vzteklých žen.

Po chvíli televizor vypnul a zavolal do sesterny s dotazem na vločky. Sestra, se kterou hovořil, o jeho požadavku na snídani v době oběda nic nevěděla. Bosch tedy znovu zavolal Meredith Romanové, a když se ozval záznamník, zavěsil.

Právě když začal mít takový hlad, že byl v pokušení zavolat, aby mu vrátili salisburský biftek, vrátila se konečně sestra s dalším tácem jídla. Tác tentokrát obsahoval banán, malou sklenici pomerančového džusu, plastikovou misku s malou krabicí vloček a půllitrovou krabičku s mlékem.

Bosch sestře poděkoval a začal vyjídat z krabice vločky.

Ostatní jídlo nechtěl.

Sebral telefon, vytočil hlavní číslo do Parker Center a požádal o kancelář zástupce náčelníka Irvinga. Sekretářka, která se po přepojení ozvala, Boschovi oznámila, že Irving je na poradě s policejním náčelníkem a nesmí být rušen.

Bosch jí nechal své číslo.

Poté zavolal Keishe Russellové do redakce.

„Tady Bosch.”

„Boschi, kde jste byl? Vy jste si vypnul telefon?”

Bosch sáhl do kufříku, vytáhl z něj mobilní telefon a zkontroloval baterii.

„Pardon, je vybitý.”

„Skvěle. Což mi ovšem nepomůže, že? Dva nejdůležitější lidé z toho výstřižku, který jsem vám dala, včera v noci zemřeli a vy mi ani nezavoláte. Uzavřeli jsme přece dohodu.”

„Hej, vždyť vám volám, ne?”

„Tak co pro mě máte?”

„A co už víte? Co se o tom říká?”

„Neříká se vůbec nic. Čekám jen na vás, člověče.”

„Vážně, co říká policie?”

„Opravdu vůbec nic. Obě úmrtí se prý prošetřují a neexistuje mezi nimi zřejmá souvislost. Snaží se to zahrát do autu jako velkou náhodu.”

„A co ten druhý chlap? Našli už Vaughna?”

„Kdo je Vaughn?”

Bosch si nedokázal spočítat, co se děje a proč se tato informace utajuje. Věděl, že by měl počkat, až se mu ozve Irving, ale v hrdle již cítil narůstající vztek.

„Boschi? Jste tam? Jaký druhý chlap?”

„A co říkají o mně?”

„O vás? O vás neříkají nic.”

„Druhý muž se jmenuje Jonathan Vaughn. Byl tam taky. Včera v noci u Mittela.”

„Jak to víte?”

„Já tam byl taky.”

„Boschi, vy jste tam byl?”

Bosch zavřel oči, ale jeho mysl nedokázala proniknout přes roušku, do které případ zahalilo policejní oddělení.

Stále to nechápal.

„Harry, uzavřeli jsme dohodu. Povězte mi, co se stalo.”

Bosch si všiml, že je to vůbec poprvé, co ho Keisha oslovila křestním jménem. Stále mlčel, pokoušel se přijít na to, co se děje, a zároveň zvažoval možné důsledky, pokud se Keishe se vším svěří.

„Boschi?”

Zpátky do normálu.

„No dobrá. Máte pero? Řeknu vám toho dost, abyste mohla začít. Pro zbytek si budete muset zajít za Irvingem.”

„Už jsem mu volala. Vůbec mi nebere telefon.”

„Vezme vám ho, až bude vědět, že ten příběh znáte.

Pak bude muset.”

Než Bosch Russellové celý příběh převyprávěl, přemohla ho únava a znovu ho rozbolela hlava. Chystal se jít spát, pokud mu to bolest umožní. Chtěl na všechno zapomenout a jednoduše usnout.

„To je neuvěřitelná historka, Boschi,” řekla Russellová, když Bosch skončil. „Je mi líto, co se stalo vaší matce.”

„Díky.”

„A co Pounds?”

„Co je s ním?”

„Souvisí to nějak? Irving tehdy velel vyšetřování. A velí mu i nyní.”

„Na to se musíte zeptat jeho.”

„Pokud se mu dovolám.”

„Až tam budete volat, řekněte pobočníkovi, ať Irvingovi vyřídí, že voláte ve věci Marjorie Loweové.

Jakmile se to Irving dozví, zavolá vám zpátky. Za to vám ručím.”

„Dobrá, Boschi, ještě poslední věc. Na začátku jsme o tom nemluvili, což jsme asi měli. Mohu jako zdroj uvést vaše jméno?”

Bosch se nad otázkou zamyslel, ale jen na krátký okamžik.

„Jo, můžete. Nevím, co teď moje jméno znamená, ale můžete ho uvést.”

„Díky. Tak zatím. Jste kámoš.”

„Jo, jsem kámoš.”

Bosch zavěsil a zavřel oči. Na chvíli usnul, ale nevěděl jistě, na jak dlouho. Přerušilo ho zvonění telefonu. Byl to Irving a byl rozlícený.

„Co jste to provedl?”

„Jak to myslíte?”

„Právě jsem dostal vzkaz od jedné reportérky. Tvrdí, že volá ohledně Marjorie Loweové. Vy jste o tom mluvil s reportéry?”

„S jednou jsem mluvil.”

„A co jste jí řekl?”

„Řekl jsem jí toho dost, abyste to nemohli zamést pod koberec.”

„Boschi…”

Irving se zarazil. Nastalo dlouhé ticho a pak Bosch promluvil jako první.

„Chtěli jste to celé ututlat, že? Hodit to do odpadků spolu s ní. I po tom všem, co se stalo, na ní pořád ještě nezáleží, že ne?”

„Nevíte, o čem mluvíte.”

Bosch se vsedě napřímil. Tohle ho rozčililo. Vzápětí se ho zmocnila závrať, a tak zavřel oči, dokud ho nepřešla.

„Tak co kdybyste mi řekl, co vlastně nevím? Dobře, šéfe? Protože jestli tu někdo neví, o čem mluví, tak jste to vy. Slyšel jsem, co jste upekli. Že mezi Conklinem a Mittelem nemusí existovat souvislost. To si vážně myslíte, že bych tu teď jinak seděl? A pak ten Vaughn. Ani jste se o něm nezmínili. Převlíkl se za mechanika v kombinéze, vyhodil Conklina z okna a pak se mě chystal poslat do hoven. To on zabil Poundse a přitom vám nestál ani za zmínku. Takže mi, náčelníku, laskavě řekněte, co teda nevím, dobře?”

„Boschi, poslouchejte mě. Poslouchejte mě. Pro koho pracoval Mittel?”

„Já nevím a je mi to fuk.”

„Byl ve službách velmi mocných lidí. Některých nejmocnějších v tomto státě a některých nejmocnějších v celé zemi. A…”

„Na to vám seru!”

„…taky většiny členů městské rady.”

„No a? Co tím chcete říct? Že je do toho zapletená taky rada, guvernér, senátoři a všichni ti lidi? Takže musíte krýt i jejich zadky?”

„Boschi, mohl byste se uklidnit a vzít rozum do hrsti?

Zkuste se chvíli poslouchat. Nic takového samozřejmě netvrdím. Ale snažím se vám vysvětlit, že pokud do toho namočíte Mittela, pak zároveň namočíte mnoho velice mocných lidí, kteří se s ním spojili nebo využívali jeho služeb. A to by se nám jednou mohlo vrátit a nepředstavitelně zkomplikovat život celému oddělení, stejně jako vám i mně.”

Tak o to tady jde, pochopil Bosch. Pragmatik Irving se pravděpodobně po dohodě s policejním náčelníkem rozhodl, že pravdu ukryje za policejní oddělení i sebe samotného.

Celá intrika páchla jako tlející odpadky. Bosch cítil, jak se přes něj převaluje vyčerpání jako mořská vlna. Začínal se v něm topit. Měl toho dost.

„A tím svým zakrýváním mu zase nepředstavitelně pomáháte, že? Vůbec nepochybuju, že jste s náčelníkem celé dopoledne žhavili telefony, aby se všichni mocní o vaší službičce dozvěděli. Budou vašimi dlužníky, všichni budou oddělení nesmírně zavázáni. To je tedy skvělé, šéfe. To je skvělý obchod. A nejspíš vůbec nezáleží na tom, že se v něm nikde nedá najít pravda.”

„Boschi, chci, abyste jí zavolal zpátky. Zavolejte té reportérce a řekněte jí, že jste se praštil do hlavy a jste…”

„Ne! Nikomu nebudu volat zpátky. Je pozdě. Už jsem jí všechno řekl.”

„Ale ne úplně všechno. Protože celá historka by mohla ublížit i vám, že?”

A bylo to tady. Irving to věděl. Buďto to věděl přímo, nebo si velice dobře spočítal, že Bosch používal Poundsovo jméno a byl v konečném důsledku zodpovědný za jeho smrt.

A toto vědomí bylo nyní Irvingovou zbraní v boji proti Boschovi.

„Jestli to neudržím pod pokličkou,” dodal Irving, „možná vás budu muset žalovat.”

„To je mi jedno,” řekl Bosch tiše. „Dělejte se mnou, co chcete, ale ta historka se dostane ven, šéfe. A s ní i pravda.”

„Ale je to skutečně pravda? Celá pravda? Já o tom pochybuji a někde hluboko uvnitř vím, že o tom pochybujete i vy. Celou pravdu se nikdy nedozvíme.”

Nastalo ticho. Bosch čekal, zda Irving řekne ještě něco, a když se náčelník neozýval, zavěsil. Nato odpojil telefon a konečné se uložil ke spánku.

45

Probudil se v šest hodin ráno s matnou vzpomínkou, že jeho spánek byl přerušován úděsnou večeří a nočními návštěvami sester. Zdálo se mu. Že má oteklou hlavu. Jemně se dotkl rány a zjistil, že není tak citlivá jako předchozího dne. Vstal a trochu se prošel po pokoji. Měl pocit, že se mu opět vrátila rovnováha. V zrcadle v koupelně zjistil, že mu oči stále hrají všemi barvami, ale rozšíření zorniček se již vyrovnalo. Bosch věděl, že je čas odejít. Oblékl se a odešel z pokoje s kufříkem v ruce a zničenou bundou přes rameno.

Za sesternou stiskl tlačítko výtahu a čekal. Všiml si, že si ho jedna sestra za přepážkou prohlíží. Podle všeho ho okamžitě nepoznala, zvláště když měl na sobě civilní šaty.

„Promiňte, pane, můžu vám nějak pomoci?”

„Ne, nic mi nechybí.”

„Vy jste pacient?”

„Byl jsem. Ale odcházím. Pokoj čtyři sta devatenáct.

Bosch.”

„Počkejte chvíli, pane. Co to děláte?”

„Odcházím. Jedu domů.”

„Cože?”

„Pošlete mi účet.”

Dveře výtahu se otevřely a Bosch nastoupil.

„Ale to nemůžete!” volala za ním sestra. „Přivedu vám lékaře.”

Bosch zvedl ruku a zamával na rozloučenou.

„Počkejte!”

Dveře se zavřely.

Ve vestibulu si Bosch koupil noviny a venku chytil taxíka. Řekl řidiči, aby ho odvezl do Park La Brea. Cestou si přečetl článek Keishi Russellové. Byl otištěn na první stránce a v podstatě se jednalo o zkrácenou verzi příběhu, který Bosch Russellové sdělil předchozího dne. Vše podstatné doprovázelo upozornění, že se případ teprve prošetřuje, ale jinak to byla dobrá četba.

Bosch byl v článku zmiňován jménem jako informační zdroj a hlavní protagonista příběhu. Také Irving však zde byl jmenován. Bosch se dovtípil, že se zástupce náčelníka nakonec zřejmě rozhodl, že rovněž přispěje s troškou pravdy nebo téměř pravdy do mlýna, když už ji Bosch vypustil ven.

Bylo to od něj praktické rozhodnutí. Takhle to vypadalo, že má věci pod kontrolou. V článku představoval hlas konzervativního rozumu. Po Boschových svědectvích obvykle následovala Irvingova varování, že vyšetřování je dosud v plenkách a nebyly učiněny žádné konečné závěry.

Nejvíce se Boschovi líbily výpovědi několika politiků včetně většiny členů městské rady, kteří vyjadřovali úžas jak nad smrtí Mittela s Conklinem, tak nad svou účastí a případným zastíráním jednotlivých vražd. V článku se rovněž objevila zmínka, že Mittelův zaměstnanec Jonathan Vaughn je hledán policií jako podezřelý z vraždy.

Nejméně se toho v článku objevilo o Poundsovi.

Nebyla zde žádná zmínka, že je Bosch podezřelý, že vědomě používal poručíkovo jméno, což nakonec vedlo k Poundsově smrti. Článek pouze citoval Irvingovo prohlášení, že souvislost mezi Poundsovým úmrtím a tímto případem se stále prošetřuje, ale zdá se, že Pounds dost možná narazil na stejnou stopu, kterou sledoval i Bosch.

Přestože tedy Irving Boschovi vyhrožoval, nakonec Russellové svá podezření neprozradí! Bosch se mohl pouze domnívat, že zástupce náčelníka nechce v tisku propírat Špinavé policejní prádlo. Pravda by sice ublížila Boschovi, ale zároveň by mohla poškodit pověst oddělení. Bosch věděl, že bude-li chtít Irving proti němu zasáhnout, stane se tak uvnitř oddělení. Zůstane to pod pokličkou.

Boschův vypůjčený mustang byl stále zaparkován na parkovišti Centra životní péče v Park La Brea. Bosch měl štěstí: klíčky dosud vězely v zámku, kde je nechal chvíli předtím, než ho napadl Vaughn. Bosch zaplatil taxikáři a nasedl do mustangu.

Rozhodl se, že vyjede na Mount Olympus a teprve pak zamíří do ubytovny Mark Twain. Zastrčil telefon do zapalovače cigaret, aby ho nabil, a vyrazil po Laurel Canyon Boulevard.

Na Hercules Drive zpomalil u brány před Mittelovou kosmickou lodí. Brána byla zavřená a dosud na ní visela žlutá policejní páska. Na příjezdové cestě nespatřil Bosch žádná auta. Místo bylo tiché a poklidné. Bosch věděl, že zanedlouho se zde objeví cedule NA PRODEJ a co nevidět se sem nastěhuje další génius, který si bude myslet, zeje pánem všeho, na co pohlédne.

Bosch pokračoval v jízdě. Mittelův pozemek nebyl tím, co teď chtěl vidět.

O patnáct minut později projel důvěrně známou zatáčkou na Woodrow Wilson, ale okamžitě zjistil, že tu něco nehraje. Jeho dům byl pryč a prázdné místo v krajině bilo do očí jako chybějící zub v lidském úsměvu.

U obrubníku před jeho zmizelým domem stály dva obrovské stavební kontejnery na odpad, plné roztříštěného dřeva, zohýbaného plechu a rozbitého skla, zbytků jeho domu. Kromě toho stál u obrubníku také pojízdný skladovací kontejner a Bosch předpokládal, doufal -, že jsou v něm uloženy všechny věci, které šly z domu vynést a zachránit, než byl nadobro stržen.

Bosch zaparkoval a vydal se po dlážděném chodníku, který kdysi vedl k hlavním dveřím domu. Pohlédl před sebe a zjistil, že z domu zbylo pouze šest pylonů, které trčely ze svahu jako náhrobky. Mohl by na nich začít znovu stavět.

Kdyby chtěl.

Jeho zrak upoutal pohyb v akátech poblíž základny dolních pylonů. Bosch spatřil záblesk hnědé kožešiny a pak hlavu kojota, který se pomalu prodíral houštím. Zřejmě Bosche neslyšel, protože se ani neohlédl. Krátce poté zmizel, ztratil se Harrymu v křoví.

Bosch se za ním díval ještě asi deset minut, kouřil cigaretu a čekal, ale kojot se už neobjevil. Bosch se v duchu s tímto místem rozloučil. Měl pocit, že už se sem nevrátí.

46

Když Bosch dorazil do Mark Twain, město se právě probouzelo do dalšího rána. Ze svého pokoje slyšel, jak po ulici popojíždí popelářský vůz a sbírá odpadky z dalšího týdne. To v Boschovi znovu vyvolalo vzpomínku na jeho dům, který se tak úhledně vešel do dvou kontejnerů.

Z přemítání ho naštěstí vyrušil zvuk houkačky. Bosch poznal, že je to policejní auto, a ne požární vozidlo. Věděl, že bude houkačku slýchat často, neboť dole na ulici se nacházela policejní stanice. Přecházel po svých dvou pokojích a cítil se zde neklidně a nepatřičně, jako by se jeho život odvíjel někde jinde a on trčel tady. V konvici, kterou si přivezl z domu, si uvařil kávu, ale ta v něm pocit nervozity ještě více umocnila.

Znovu se zkusil začíst do novin, ale nezaujalo ho v nich nic kromě článku na první straně, který již jednou četl.

Přesto alespoň prolistoval městskou přílohu, kde narazil na článek, podle něhož měla být okresní komisařství vybavena neprůstřelnými pracovními podložkami, které by mohli komisaři zvednout před sebe v případě, že by po nich začal střílet maniak. Bosch přílohu odložil a opět vzal do ruky první stránku.

Znovu si přečetl článek o svém vyšetřování a nemohl se ubránit sílícímu dojmu, že zde něco nehraje, že je článek nekompletní nebo se o něčem nezmiňuje. Keisha Russellová odvedla dobrou práci, v tom problém nebyl. Problém byl, že když Bosch viděl svůj příběh zformulovaný do slov na novinových stránkách, nezdál se mu tak přesvědčivý, jako když ho popisoval Russellové, Irvingovi nebo i sám sobě.

Odložil noviny, lehl si na postel a zavřel oči. Znovu v duchu prošel celý sled událostí a přitom si konečně uvědomil, že problém, který ho užírá, nespočívá v novinovém článku, nýbrž v tom, co mu sdělil Mittel. Bosch se pokusil znovu si vybavit, jaká slova přesně padla na pečlivě střiženém trávníku za domem tohoto zbohatlíka. Co zde vlastně bylo řečeno? K čemu se to Mittel doznal?

Bosch věděl, že během onoho okamžiku na trávníku byl Mittel zdánlivě nezranitelný. Měl před sebou zajatého, zraněného a k záhubě odsouzeného Bosche. Jeho lovecký pes Vaughn stál s pistolí za Boschovými zády. Bosch byl přesvědčen, že v takové situaci neexistoval jediný důvod, proč by měl člověk Mittelova ega cokoliv skrývat. A Mittel skutečně nic neskrýval. Chlubil se svým plánem na ovládnutí Conklina i dalších. Zcela bez okolků, byť nepřímo, přiznal, že zapříčinil smrt Conklina i Poundse.

Avšak i přes tato doznání neučinil totéž, když přišla řeč na vraždu Marjorie Loweové.

Skrz roztříštěné záblesky vzpomínek z oné noci se Bosch pokusil znovu si vybavit přesná slova, avšak nedokázal se jich příliš dobře dopátrat. Jeho vizuální paměť byla v pořádku. Mittel před ním stál na pozadí světel velkoměsta. Slova se však nedostavovala. Mittelova ústa se pohybovala, ale Bosch neslyšel žádná slova. Vybavila se mu až po chvíli usilovného přemýšlení. Už to měl. Příležitost.

Mittel nazval Marjoriinu smrt příležitostí. Mělo to snad být přiznání viny? Říkal tím snad Mittel, že Marjorii zabil nebo nechal zabít? Nebo tím pouze přiznával, že mu její smrt poskytla příležitost, které mohl využít?

Bosch nevěděl a tato nevědomost mu ležela na prsou jako těžké břímě. Pokusil se své myšlenky zaplašit a nakonec začal pomalu usínat. Šum města za oknem, a dokonce i houkaček, byl příjemně konejšivý. Bosch již byl na prahu zapomnění, již téměř usnul, když vtom náhle otevřel oči.

„Otisky,” řekl nahlas.

O třicet minut později již oholený, vysprchovaný a převlečený mířil do města. Na očích měl sluneční brýle, a tak se na sebe podíval ve zpětném zrcátku. Nateklé oči byly dobře skryté. Bosch si olízl prsty a sčesal si vlnité vlasy směrem dolů, aby lépe zakrývaly vyholené místo a stehy na hlavě.

U okresního léčebného střediska projel přes zadní parkoviště až k nejbližším parkovacím místům u zadního vjezdu do garáží Ústavu soudního lékařství okresu Los Angeles. Prošel jedněmi otevřenými garážovými dveřmi a mávl na pozdrav bezpečnostnímu strážníkovi, který ho znal od vidění a jeho pozdrav opětoval. Vyšetřovatelé neměli chodit zadním vchodem, ale Bosch to dělal už celá léta a nehodlal s tím přestat do doby, než z toho někdo udělá případ pro federální policii. Strážník s minimální mzdou na to byl dosti nepravděpodobným kandidátem.

Bosch vyšel do salonku patologů v prvním patře v naději, že zde bude nejen někdo, koho zná, ale, což bylo důležitější, někdo, koho si Bosch za celá léta neznepřátelil.

Otevřel dveře a okamžitě ho do nosu udeřila vůně kávy. V místnosti ho však čekalo zklamání. Byl zde pouze Larry Sakai, seděl za stolem s rozloženými novinami.

Tohoto soudního patologa neměl Bosch nikdy příliš v lásce a tento pocit byl vzájemný.

„Harry Bosch,” řekl Sakai, když vzhlédl od novin. „My o vlku… Zrovna tu o tobě čtu. Píšou, že seš v nemocnici.”

„Ne, jsem tady, Sakai. Vidíš mě? Kde je Hounchell s Lynchem? Je tu některý z nich?”

Hounchell a Lynch byli dva patologové, o nichž Bosch věděl, že by mu prokázali službu, aniž by o tom museli příliš dlouho přemýšlet. Byli to dobří chlapi.

„Ne-é, jsou venku s pytlema a visačkama. Dneska ráno máme napilno. Řek bych, že se to zase rozjíždí.”

Bosch od někoho zaslechl drb, že během odvážení obětí z jednoho zříceného obytného domu po zemětřesení se Sakai dostavil na místo s vlastním fotoaparátem a pořizoval fotografie mrtvých i lidí v posteli, na kterou se zřítil strop, aby poté snímky prodal pod falešným jménem bulvárním plátkům. Takový to byl člověk.

„A nikdo jiný tu není?”

„Ne, Boschi, jenom já. Co chceš?”

„Nic.”

Bosch se otočil ke dveřím a pak zaváhal. Potřeboval porovnat otisky a nechtěl čekat. Otočil se zpět k Sakaiovi.

„Hele, Sakai, něco bych od tebe potřeboval. Chtěl bys mi pomoct? Byl bych ti zavázán.”

Sakai se předklonil na židli. Bosch z něj viděl pouze špičku párátka zastrčeného mezi rty.

„Já nevím, Boschi. Že mi budeš zavázán, to je, jako když mi stará štětka s AIDS slíbí, že když za první číslo zaplatím, dá mi druhé zadarmo.”

Sakai se zasmál přirovnání, které právě zplodil.

„No dobře.”

Bosch se otočil a prošel dveřmi, přičemž se snažil udržet vztek pod kontrolou. Po dvou krocích na chodbě zaslechl, jak ho Sakai volá zpátky. Přesně, jak doufal.

Zhluboka se nadechl a vrátil se do salonku.

„No tak, Boschi. Neřekl jsem, že ti nepomůžu. Hele, přečetl jsem si tady ten tvůj příběh a mám pochopení pro to, co zrovna prožíváš.”

To určitě, pomyslel si Bosch, ale neříkal nic.

„Dobře,” odpověděl.

„Tak co potřebuješ?”

„Potřebuju sejmout sadu otisků z jednoho z vašich klientů v ledničce.”

„Ze kterého?”

„Z Mittela.”

Sakai kývl na noviny, které právě odhodil zpátky na stůl.

„Z toho Mittela, jo?”

„Jiného neznám.”

Sakai mlčky zvažoval Boschovu žádost.

„Víš, k našim otiskům mají přístup vyšetřující policisté přidělení k vraždám.”

„Nech těch keců, Sakai. Ty víš, že to vím, a jestli sis ty noviny četl, víš taky, že nejsem vyšetřující policista případu.

Ale přesto ty otisky potřebuju. Tak opatříš mi je, nebo tu jenom marním čas?”

Sakai se postavil. Bosch věděl, že je Sakaiovi jasné, že pokud po této předehře ucukne, bude mít nad ním Bosch navrch v podvědomé sféře mužských vztahů a při všech následujících vzájemných jednáních. Kdyby Sakai naopak necouvl a otisky Boschovi opatřil, připadla by tato výhoda očividně jemu.

„Zklidni hormon, Boschi. Já ti ty otisky seženu. Co kdyby sis zatím dal kafe a posadil se? Stačí, když nám hodíš do plechovky čtvrťák.”

Boschovi se protivila představa, že bude Sakaiovi za něco zavázán, ale věděl, že tohle za to stojí. Otisky pro něj představovaly jediný známý způsob, jak případ uzavřít.

Nebo ho znovu otevřít.

Uvařil si kávu a soudní patolog se po čtvrthodině vrátil. Stále mával otiskovou kartou, aby inkoust rychleji oschl. Podal kartu Boschovi a přešel k pultu, aby si uvařil další kávu.

„Takže tyhle jsou od Gordona Mittela?”

„Jo. Aspoň to tak stálo na visačce. A řeknu ti, pěkně se při tom pádu rozsekal.”

„To rád slyším.”

„Hele, trochu mi připadá, že ten případ v novinách není zas tak neprůstřelnej, jak vy chlápci z LAPD tvrdíte, když si sem tajně chodíš pro otisky toho chlapa.”

„Je neprůstřelný, Sakai, o to se neboj. A ať mi nevolají žádní reportéři s otázkou, jestli jsem si nechával opatřit otisky. Jinak se sem vrátím.”

„Aby ses nepodělal, Boschi. Seber si ty otisky a běž.

Ještě nikdy jsem nepotkal člověka, který by se mi snažil takhle znepříjemnit život, když mu prokážu laskavost.”

Bosch odhodil kelímek od kávy do koše a vyrazil z místnosti. U dveří se zastavil.

„Dík.”

Poděkování ho však pálilo na jazyku. Ten chlap byl bídák.

„Nezapomeň, že jsi mým dlužníkem, Boschi.”

Bosch se na Sakaie ohlédl. Patolog si právě míchal v kávě mléko. Bosch se vrátil a strčil ruku do kapsy. Když přišel k pultu, vytáhl z kapsy čtvrťák a vhodil ho do výřezu v plechovce, která představovala pokladničku pro nákup další kávy.

„To je za tebe,” řekl Bosch. „Teď jsme si kvit.”

Vyšel z místnosti a na chodbě zaslechl, jak mu Sakai nadává do parchantů. Bylo to pro něj znamení, že se svět možná přece jen vrací do normálu. Tedy alespoň jeho svět.

Když o patnáct minut později dorazil do Parker Center, zjistil, že má jistý problém. Irving mu nevrátil identifikační průkaz, protože ten byl nyní důkazní položkou nalezenou v Mittelově saku v bazénku. A tak Bosch lelkoval před budovou tak dlouho, až zahlédl skupinu detektivů a administrativních úředníků, kteří kráčeli k Parker Center od křídla městské radnice. Když skupina vešla dovnitř a zamířila k recepčnímu pultu, přidal se Bosch k ní a bez povšimnutí prošel kolem službu konajícího úředníka.

Na Oddělení latentních otisků našel za počítačem Hirsche a zeptal se ho, zda má ještě naskenovaný snímek otisků sejmutých z přezky opasku.

„Jo, čekám na vás, až si ho vyzvednete.”

„Víte, mám tady jednu sadu a chtěl bych, abyste ji porovnal s prvními otisky.”

Hirsch se na Bosche podíval, ale zaváhal jen na vteřinku.

„Tak ukažte.”

Bosch vytáhl z kufříku sadu otisků, kterou mu opatřil Sakai, a podal ji Hirschovi. Ten se na otiskovou kartu chvíli díval a otáčel ji tak, aby se mu ve světle nad hlavou lépe leskla.

„Ty jsou krásně čisté. Nepotřebujete to na počítači, že ne? Chcete je jen porovnat s otisky, které jste mi přinesl předtím.”

„Přesně tak.”

„Dobře, jestli si chcete počkat, prohlídnu je hned teď.”

„Chci si počkat.”

Hirsch vytáhl ze zásuvky naskenovanou kartu a odnesl ji spolu s kartou soudního patologa k pracovnímu stolu, kde se na ně díval pod zvětšovací lampou. Bosch přihlížel, jak Hirschovy oči těkají z jedné karty na druhou, jako by sledovaly tenisový míček při výměnách přes síť.

Když pozoroval Hirsche při práci, uvědomil si, že si teď nade vše na světě přeje, aby se na něj technik podíval a oznámil mu, že otisky z obou karet před ním jsou totožné.

Bosch už to chtěl mít za sebou. Chtěl ten případ konečně smést ze stolu.

Po pěti minutách ticha tenisový zápas skončil, Hirsch vzhlédl a sdělil Boschovi výsledek.

47

Když Carmen Hinojosová otevřela dveře do čekárny, zdála se být příjemně překvapena, že vidí Bosche sedět na gauči.

„Harry! Jste v pořádku? Nečekala jsem, že vás tu dnes uvidím.”

„Proč ne? Máme mít schůzku, ne?”

„To ano, ale v novinách jsem se dočetla, Že jste v nemocnici.”

„Odhlásil jsem se.”

„Jste si jist, že jste udělal správné? Vypadáte…”

„Příšerně?”

„To jsem říct nechtěla. Pojďte dál.”

Uvedla Bosche dovnitř a oba se posadili na obvyklá místa.

„Vlastně teď vypadám lip, než se cítím.”

„Proč? Co se stalo?”

„Všechno bylo k ničemu.”

Jeho poznámka v ní vyvolala zmatený výraz.

„Jak to myslíte? Vždyť jsem ten článek dneska četla.

Vyřešil jste několik vražd včetně vraždy své matky. Myslela jsem, že se budete cítit úplně jinak.”

„Nevěřte všemu, co si přečtete, doktorko. Trochu vám to objasním. To moje takzvané poslání zapříčinilo vraždu dvou lidí a další člověk zemřel mou vlastní rukou. Vyšetřil jsem… počkejte… raz, dva, tři vraždy, což je hodně dobré.

Ale nevyšetřil jsem vraždu, kterou jsem vyšetřit chtěl.

Jinými slovy jsem běhal v bludném kruhu, zatímco kolem mě umírali lidé. Takže jak bych se měl podle vás na téhle schůzce cítit?”

„Vy jste něco pil?”

„U oběda jsem si dal dvě piva, ale byl to dlouhý oběd a myslím, že k tomu, co jsem vám právě řekl, bylo potřeba minimálně dvou piv. Ale nejsem opilý, jestli to chcete slyšet. Stejně teď nepracuju, tak co na tom záleží?”

„Myslím, že jsme se dohodli, že to trochu…”

„Ale houby. Tohle je skutečný svět. Copak jste to tak sama nenazvala? Skutečný svět? Od naší poslední schůzky jsem zabil člověka, doktorko. A vy mi chcete říkat, abych omezil pití. Jako by na tom ještě záleželo.”

Bosch vytáhl cigarety a jednu si zapálil. Krabičku se zapalovačem přitom nechal ležet na opěrce židle. Carmen Hinojosová ho dlouhou dobu sledovala, než konečně promluvila.

„Máte pravdu. Omlouvám se. Přejděme tedy k tomu, co pokládám za jádro celého problému. Říkal jste, že jste nevyřešil vraždu, kterou jste chtěl, Samozřejmě máte na mysli smrt své matky. Já vím pouze to, co se dočtu, ale dnešní Timesy přisuzují její zavraždění Gordonu Mittelovi.

Chcete mi snad říci, že nyní víte, že je to nesporný omyl?”

„Ano. Nyní vím, že je to nesporný omyl.”

„Jak to?”

„To je prosté. Otisky prstů. Jel jsem na patologii, získal Mittelovy otisky a pak je porovnal s otisky na vražedné zbrani, na tom opasku. Nesouhlasí. Mittel to neudělal.

Vůbec tam nebyl. Nechci, abyste to špatně pochopila.

Nesedím tady s výčitkami svědomí vůči Mittelovi. Byl to člověk, který se rozhodl zabíjet lidi a pak je zabíjet nechával. Jen tak. Vím jistě přinejmenším o dvou případech, a krom toho se taky chystal nechat zabít mě. A tak si říkám: K čertu s ním! Dostal, co mu patřilo. Ale Poundse a Conklina budu s sebou vláčet ještě dlouho. Možná až do smrti. A tak či onak za ně nakonec zaplatím. Jde o to, že jejich břímě by se dalo nést o mnoho snáze, kdyby měla jejich smrt nějaký smysl. Kdyby něčemu posloužila. Víte, jak to myslím? Jenže ona ho nemá. Už ne.”

„Rozumím vám. Nevím, nejsem si jistá, jak se dá s tímhle pokračovat. Chcete hovořit o svých pocitech vůči Poundsovi a Conklinovi?”

„Vlastně ne. Už jsem se o nich napřemýšlel dost. Ani jeden z nich nebyl bez poskvrnky. Měli svoje mouchy. Ale určitě nemuseli zemřít tak, jak zemřeli. Obzvláště Pounds.

Ježíši. Nemůžu o tom mluvit. Nemůžu na to ani pomyslet.”

„Jak tedy budete pokračovat?” „Nevím. Jak říkám, musím za to zaplatit.” „Máte představu, jak se teď zachová oddělení?” „To taky nevím. A je mi to fuk. Tady jde o víc, než jak rozhodne oddělení. Musím si zvolit pokání.”

„Co to má znamenat, Harry? To mě znepokojuje.”

„Nebojte se, nepůjdu do skříně. Nejsem ten typ.” „Do skříně?”

„Nestrčím si pistoli do pusy.”

„Z toho, co jste tady dnes řekl, je již nyní zřejmé, že jste přijal zodpovědnost za to, co oba muže postihlo. Stavíte se k tomu čelem. V podstatě tím popíráte popírání. To je základ, na kterém můžete stavět. Spíše mě znepokojují ty řeči o pokání. Vy musíte jít dál, Harry. Ať už si uděláte cokoliv, těm dvěma to život nevrátí. Takže nejlepší, co můžete udělat, je jednoduše jít dál.”

Bosch mlčel. Náhle ho začaly unavovat všechny její rady, všechno její zasahování do jeho života. Cítil se rozmrzele a znechuceně.

„Nevadilo by vám, kdybychom dneska tu schůzku zkrátili?” zeptal se. „Nějak na ni nejsem nažhavený.”

„Chápu. To není problém. Ale chci, abyste mi něco slíbil. Slibte mi, že než učiníte jakékoliv rozhodnutí, ještě si znovu promluvíme.”

„Myslíte o mém pokání?”

„Ano, Harry.”

„Dobře, promluvíme si.”

Bosch se postavil a pokusil se o úsměv, z něhož ovšem vyšlo spíše zamračení. A pak si na něco vzpomněl.

„Mimochodem, omlouvám se, Že jsem se vám tehdy večer neozval, když jste mi volala. Čekal jsem na důležitý telefonát, nemohl jsem mluvit a pak jsem na to nějak zapomněl. Doufám, že jste volala, jen abyste si mě zkontrolovala, a nebylo to nic důle žitého.”

„S tím si nelamte hlavu. Už jsem na to zapomněla.

Chtěla jsem jen vědět, jak jste zvládl zbytek odpoledne s náčelníkem Irvingem.

A taky jsem chtěla vědět, jestli si chcete promluvit o těch fotkách. Ale teď už je to jedno.”

„Vy jste se na ně dívala?” „Ano. Měla jsem k nim pár poznámek, ale…” „Poslechnu si je.”

Bosch se opět posadil. Hinojosová na něj pohlédla, zvážila jeho návrh a rozhodla se, Že mu vyhoví. „Mám je tady u sebe.”

Sklonila se, aby vytáhla obálku z jedné z dolních zásuvek ve stole. Téměř se přitom ztratila Boschovi z dohledu. Znovu se napřímila a položila obálku na stůl.

„Myslím, že byste si je měl vzít zpátky.” „Irving mi sebral vyšetřovací spis i důkazní box. Teď je u něj všechno kromě těch fotek.”

„Mluvíte, jako byste kvůli tomu byl nešťastný nebo jako byste náčelníkovi nevěřil. To je jistá změna.”

„Nebyla jste to vy, kdo říkal, že nikomu nevěřím?” „A proč mu nevěříte?”

„Já nevím. Prostě jsem přišel o svého podezřelého.

Gordon Mittel je čistý a já začínám na bodě nula. Přemýšlel jsem trochu o statistice…” „A dál?”

„No, neznám přesná čísla, ale významné procento vražd ohlásí jejich skutečný pachatel. Znáte to, manžel, který plačky volá, že se mu ztratila žena. A dost často je to jen špatný herec. Zabil ji sám a myslí si, že když zavolá na policii, pomůže to všechny přesvědčit, že je čistý. Podívejte se třeba na bratry Menendezovy, Jeden z nich zavolal na policii a brečel do telefonu, že máma s tátou jsou mrtví. A nakonec se ukázalo, že je s bráchou zastřelili brokovnicí sami. Před pár lety jsme měli nahoře taky podobný případ. V

Laurel Canyon se pohřešovala malá holčička. Dostalo se to do novin, do televize. A tak tam lidi vytvořili pátrací skupiny a kdesi cosi a o pár dní později našel jeden z pátračů, ani ne dvacetiletý kluk, který bydlel v sousedství, její tělo pod kmenem nedaleko Lookout Mountain. Nakonec se ukázalo, že ji zabil on. Za patnáct minut jsem z něj vyrazil doznání. Přitom jsem po celou dobu pátrání jenom čekal na člověka, který to tělo najde. Spoléhal jsem na procenta. Byl pro mě podezřelý, ještě než jsem věděl, kdo to vůbec je.”

„A tělo vaší matky našel Irving.” „Ano. A znal ji už z dřívějška. Jednou mi to řekl.” „To se mi zdá přitažené za vlasy.”

„Jo. Většina lidí by si nejspíš myslela totéž i o Mittelovi. Až do chvíle, než ho vylovili z bazénu.”

„A neexistuje nějaká alternativní verze? Není prostě možné, že se původní detektivové tehdy ve svých předpokladech nemýlili a vaši matku zavraždil sexuální maniak, kterého nebylo možné vystopovat?”

„Alternativní verze existují vždycky.”

„Ale vy se zdáte být vždy nakloněn možnosti najít někoho mocného, nějakého představitele vládnoucí vrstvy, abyste ho obvinil. Třeba to ovšem není ten případ. Třeba jde jen o příznak vaší obecnější touhy obviňovat společnost za to, co se stalo vaší matce… a vám.”

Bosch zavrtěl hlavou. Tohle nechtěl poslouchat. „Víte, všechny tyhle psychokecy… Nevím… Nemůžem se prostě bavit o těch fotkách?” „Omlouvám se.”

Hinojosová pohlédla na obálku, jako by skrz ni viděla přímo na fotografie.

„Tedy, pohled na ně byl pro mě nesmírné obtížný.

Pokud jde o jejich vyšetřovací hodnotu, příliš tam toho není.

Ty fotografie zachycují něco, co bych nazvala „ výpovědní vraždou“. Skutečnost, že škrticí nástroj, tedy opasek, byl stále omotán kolem jejího krku, jako by vypovídala, že si pachatel přál, aby policie věděla, co přesně provedl, že to byl záměrný čin a že měl nad svou obětí převahu. Myslím, že rovněž volba místa je v tomto případě příznačná. Ta popelnice neměla víko. Byla otevřená. To naznačuje, že umístění těla do ní nebylo vedeno záměrem tělo ukrýt. I toto bylo…”

„Chtěl říct, že ona je jen odpad.”

„Ano i tentokrát šlo z jeho strany o gesto. Kdyby se chtěl jen zbavit těla, mohl ho pohodit kdekoliv v uličce, ale on si vybral právě otevřenou popelnici. I toto byla jeho výpověď o ní, ať už podvědomá, či nikoliv. A pokud chce člověk učinit o někom podobnou výpověď, musí ho do jisté míry znát. On o ní musel něco vědět. Musel vědět, že je prostitutka. Musel toho vědět dost, aby ji mohl soudit.”

Boschovi se znovu v duchu vybavil Irving, ale neříkal nic.

„A nemohla to být prosté jen jeho výpověď o všech ženách?” zeptal se nakonec. „Nemohl to být nějaký úchylný čurák, omlouvám se, nějaký blázen, který nenáviděl všechny ženy a všechny považoval za odpad? Pak by ji vůbec nemusel znát. Třeba to byl někdo, kdo chtěl prostě jen zabít prostitutku, jakoukoliv prostitutku, aby tak o nich podal svou výpověď.”

„Ano, i to je možné, ale já se stejně jako vy raději držím čísel. Ten úchylný blázen, o kterém mluvíte, a kterého mimochodem v těch našich psychokecech nazýváme sociopatem, se vyskytuje daleko vzácněji než pachatel, který se zaměřuje na konkrétní cíle, na konkrétní ženy.”

Bosch odmítavě zavrtěl hlavou a podíval se z okna.

„Co je?”

„Je to pro mě zklamání, nic víc. Ve spise se nepíše moc o tom, že by důkladně prověřovali kohokoliv z okruhu jejích známých nebo její sousedy, nic takového. Dělat to dnes je prakticky nemožné. Vyvolává to ve mně pocit, že je to beznadějné.”

Bosch si vzpomněl na Meredith Romanovou. Mohl by za ní zajít a zeptat se na matčiny zákazníky a známé, ale nebyl si jist, zda má právo znovu jitřit tuto část jejího života.

„Nesmíte zapomínat,” řekla Hinojosová, „že v roce 1961 se vyřešení takového případu pravděpodobně zdálo být prakticky nemožné. Vždyť oni ani nevěděli, jak začít. V té době se to prostě nestávalo tak často jako dnes.”

„Dneska je vyřešení taky prakticky nemožné.”

Několik okamžiků oba mlčeli. Bosch zvažoval možnost, zda by mohl být vrahem pouze nějaký nahodilý maniak. Masový vrah, který dávno zmizel v propasti času.

Pokud by tomu tak bylo, byl by s jeho soukromým vyšetřováním konec. Skončilo by fiaskem.

„Máte k těm fotkám ještě něco?”

„Tohle je všechno, na co jsem přišla, ne, počkejte. Je tu ještě něco. Ale na to jste už možná přišel sám.”

Hinojosová vytáhla obálku a otevřela ji. Sáhla dovnitř a začala vytahovat fotografii.

„Nechci se na to dívat,” řekl Bosch rychle. „To není její fotka. Je to fotka jejího oblečení, které leží na stole.

Tento pohled vám nevadí?”

Odmlčela se a držela fotografii napůl vytaženou z obálky. Bosch mávl rukou a pokynul jí, aby snímek vytáhla.

„Její šaty už jsem viděl.” „Pak už vás to pravděpodobně napadlo také.” Hinojosová poslala fotografii přes stůl a Bosch se naklonil, aby si ji prohlédl. Byla to barevná fotografie, která věkem zežloutla, dokonce i v obálce.

Zachycovala stejné kusy oblečení, jaké Bosch nalezl v důkazním boxu, rozložené na stole v útvaru, který kopíroval lidské tělo, tak, jak si je ženy pokládají na postel, než se začnou oblékat. Snímek Boschovi připomněl vystřihovánky na papírové panenky. Nacházel se zde dokonce i opasek s přezkou z mořské lastury, ale byl položen mezi halenkou a černou sukní a nikoliv kolem myšleného krku.

„Takže,” začala Hinojosová, „jestli na té fotce působí něco nepatřičně, tak je to ten opasek.”

„Vražedná zbraň.”

„Ano. Podívejte, místo přezky má velkou stříbrnou lasturu a navíc je ozdoben menšími stříbrnými lasturkami. Je dosti nápadný.” „To ano.”

„Knoflíky na halence jsou ovšem zlaté. Fotografie těla kromě toho ukazují, že vaše matka měla na sobě zlaté náušnice ve tvaru slzy a zlatý řetízek na krku. A také náramek.” „Jasně, to vím. I tohle bylo v důkazním boxu.”

Bosch nechápal, kam psycholožka míří.

„Nejedná se o univerzální pravidlo. Harry, a proto váhám, zda se mám o tom zmínit. Ale lidé, tedy alespoň ženy, obvykle nemíchají zlato se stříbrem. A mně připadá, že vaše matka byla na ten večer velmi vkusně oblečená.

Měla na sobě šperky, které ladily s knoflíky na halence.

Byla dobře sladěná a měla styl. Chci tím říct, že podle mého názoru neměla ten opasek na sobě spolu s dalšími věcmi.

Byl stříbrný a velice nápadný.”

Bosch mlčel. Do hlavy mu pronikalo cosi s velice ostrou špičkou.

„A nakonec je tu ta sukně s knoflíky na boku. Tenhle styl se pořád nosí, a dokonce i já mám doma něco podobného. Nejpraktičtější na těchto sukních je, že vzhledem k širokému všitému pasu je lze nosit s opaskem i bez něj. Nejsou na nich žádná poutka.”

Bosch zíral na fotografii.

„Žádná poutka.”

„Přesně tak.”

„Takže chcete říct, že…”

„Že to nemusel být její opasek. Mohl být…”

„Ale on byl její. Vzpomínám si na něj. Opasek s mořskými lasturami. Dal jsem jí ho k narozeninám.

Dokonce jsem ho na policii identifikoval McKittrickovi, když mi to přišel říct.”

„No… to ovšem vylučuje všechno, co jsem chtěla říci.

Napadlo mě, že když přišla do bytu, vrah už tam na ni možná s tím opaskem čekal.”

„Ne, k té vraždě nedošlo v jejím bytě. Místo činu nikdy nenašli. Poslyšte, ať už to byl její opasek, nebo nebyl, co jste mi chtěla říct?”

„Já nevím, měla jsem takovou teorii, že ten opasek možná patřil jiné ženě, která mohla být motivujícím faktorem pachatelova jednání. Říká se tomu přenos agrese. S

touto důkazní položkou to teď nedává smysl, ale existují doložené případy toho, co jsem měla na mysli. Muž sebere punčochy své bývalé přítelkyně a uškrtí jimi jinou ženu. V

duchu přitom škrtí svou dívku. A tak podobně. Chtěla jsem jen nadhodit možnost, zda se něco podobného nemohlo stát i v tomto případě s tím opaskem.”

Ale Bosch už psycholožku neposlouchal. Otočil se a vykoukl z okna, přestože za ním nic neviděl. Před očima se mu skládaly jednotlivé kousky případu. Zlato a stříbro, opasek se dvěma vytahanými dírkami, dvě přítelkyně blízké jako sestry. Jedna za obě a obě za jednu.

Pak ovšem jedna odešla ze života. Našla prince na bílém koni.

Zatímco druhá zůstala naživu.

„Harry, jste v pořádku?”

Bosch se podíval na Hinojosovou.

„Právě jste na to přišla. Myslím.”

„Na co?”

Bosch se natáhl pro kufřík a vytáhl z něj fotografii pořízenou před více než třiceti lety na plese na svatého Patrika. Věděl, že je to nepravděpodobné, ale musel si to ověřit. Tentokráte se ovšem nedíval na matku. Díval se na Meredith Romanovou, která stála za sedícím Johnnym Foxem. A v tom okamžiku si poprvé všiml, že Meredith má na sobě opasek s přezkou ze stříbrné mořské lastury.

Vypůjčila si ho.

Boschovi rázem svitlo. Meredith mu pomohla vybrat ten opasek pro matku. Navedla ho a vybrala mu ten opasek ne proto, že by se líbil jeho matce, nýbrž protože se líbil jí a ona věděla, že bude mít příležitost ho rovněž nosit. Dvě přítelkyně, které se o všechno dělí.

Bosch strčil fotku zpátky do kufříku, zavřel ho a postavil se. „Musím jít.”

48

Pomocí stejné lsti jako předtím Bosch znovu pronikl do Parker Center. Ve třetím patře vystoupil z výtahu a prakticky vrazil do Hirsche, který čekal na výtah dolů.

Popadl mladého technika za rameno a držel ho na chodbě tak dlouho, dokud se dveře výtahu opět nezavřely.

„Jedete domů?”

„Chtěl jsem.”

„Potřebuju ještě jednu laskavost. Zaplatím vám oběd, zaplatím vám večeři, zaplatím vám, co chcete, když to pro mě uděláte. Je to důležité a nepotrvá to dlouho.”

Hirsch se na něj podíval. Bosch viděl, že technik začíná litovat, že kdy Boschovi pomohl.

„Jak zní to přísloví, Hirschi? ,Kdo pomůže za penny, pomůže i za libru.’ Co vy na to?”

„To jsem nikdy neslyšel.”

„Ale já ano.”

„Večer jdu na večeři s přítelkyní a…”

„To je skvělé. Nepotrvá to dlouho. Tu večeři stihnete.”

„No dobrá. Tak co potřebujete?”

„Hirschi, vy jste můj tajný hrdina, víte to?”

Bosch pochyboval, že měl Hirsch vůbec někdy přítelkyni. Vrátili se do laboratoře. Byla opuštěná, protože již bylo téměř pět hodin odpoledne a dnešek se hrozně vlekl.

Bosch si položil kufřík na jeden z prázdných stolů a otevřel ho. Našel vánoční pohlednici a vytáhl ji, přičemž ji držel za roh mezi dvěma nehty. Zvedl pohlednici před Hirsche, aby ji viděl.

„Tohle mi před pěti lety přišlo poštou. Myslíte, že byste z ní dokázal sejmout otisk? Otisk odesílatele? Moje otisky na ní budou taky, o tom nepochybuju.”

Hirsch se zachmuřil a prohlédl si pohlednici. Našpulil spodní ret a zvažoval Boschovu výzvu.

„Můžu to zkusit. Otisky na papíře jsou obvykle dosti stabilní. Oleje v něm vydrží dlouho a obrysy papilárních linií někdy na papíře zůstanou i po jejich odpaření. Byl ten pohled v obálce?”

„Jo, pět let až do minulého týdne.”

„To by mělo pomoci.”

Hirsch opatrně převzal pohlednici od Bosche a přešel k pracovnímu pultu, kde ji rozevřel a přicvakl k prknu.

„Zkusím vnitřek. To je vždycky lepší. U vnitřku je menší pravděpodobnost, že jste se ho dotýkal. Zatímco pisatel se vnitřku dotýká vždycky. Nevadí, že vám ten pohled trochu poničím?”

„Dělejte, co je třeba.”

Hirsch prozkoumal pohlednici pod lupou a pak jemně ofoukal povrch. Natáhl se k poličce se spreji nad pracovním stolem a sebral sprej s nápisem NINHYDRIN. Postříkal povrch pohlednice lehkou mlhou a za několik minut začala pohlednice kolem okrajů fialovět. A pak už na ní začaly jako květiny vykvétat jemné obrazce. Otisky prstů.

„Musím je trochu vysvětlit,” řekl Hirsch spíše pro sebe než Boschovi.

Znovu se podíval na poličku a sledoval pohledem řadu chemických činidel, až nakonec našel, co hledal. Lahvičku se sprejem a nápisem CHLORID ZINEČNATÝ. Nastříkal sprej na pohlednici.

„To by nám mělo nadělat mraky.”

Otisky získaly temně nachový odstín těžkých bouřkových mračen. Hirsch poté sebral lahvičku opatřenou štítkem s písmeny FV, Bosch věděl, že je to fyzikální vývojka. Jakmile byla pohlednice postříkána vývojkou, zbarvily se otisky do šedočerna a zvýraznily se. Hirsch si je prohlédl pod zvětšovací lampou.

„Myslím, že tohle je docela dobré. Obejdeme se bez laseru. Tak se na ně podívejte, detektive.”

Hirsch ukázal na otisk, který vypadal jako otisk palce na levé straně podpisu Meredith Romanové, a pak na dva menší otisky prstů nad ním.

„Tyhle otisky vypadají, že je zanechal člověk, který se snažil pohled přidržovat, když na něj psal. Existuje možnost, že jste se ho dotýkal tímto způsobem?”

Hirsch přidržel prsty pár centimetrů nad pohlednicí ve stejné poloze, v jaké byla ruka, která otisky zanechala.

Bosch zavrtěl hlavou.

„Já jsem ten pohled jen otevřel a přečetl. Myslím, že toto jsou otisky, které jsme chtěli.”

„Dobře. A co teď?”

Bosch odešel ke kufříku a vytáhl otiskové karty, které mu Hirsch toho dne vrátil. Našel kartu s otisky sejmutými z opasku s přezkou z mořské lastury.

„Tady,” řekl. „Porovnejte to s tím, co jste našel na té pohlednici.”

„Jasně.”

Hirsch si před sebe přitáhl zvětšovací sklo s prstencovým světlem po okraji a znovu začal tenisovým těkáním očí porovnávat otisky.

Bosch se pokusil vydedukovat, co se tehdy vlastně stalo. Marjorie Loweová se chystala do Las Vegas, aby se zde provdala za Arno Conklina. Už samotná myšlenka na sňatek přitom pro ni musela být nádherná svou absurdností.

Nejdříve si však musela odjet domů sbalit věci. Měli s Arnem v plánu jet do Vegas přes noc. A pokud s sebou chtěl Arno vzít svého svědka, pak Marjorie s sebou možná měla vzít svědka svého. Třeba šla o patro výš a požádala Meredith, aby jela s nimi. Nebo si šla nahoru vzít zpátky opasek, který jí věnoval syn. Nebo se tam šla rozloučit.

Když tam ovšem přišla, cosi se stalo. Meredith ji zavraždila v nejšťastnější noc jejího života.

Bosch si vzpomněl na vyšetřovací zprávy, které byly ve spise. Meredith sdělila Enovi s McKittrickem, že Marjoriinu schůzku v noc jejího zavraždění smluvil Johnny Fox. Ona sama ovšem na večírek nešla, protože ji Fox předešlou noc zbil a ona nebyla dostatečně reprezentativní.

Detektivové ve zprávě uvedli, že Meredith měla modřinu na tváři a roztržený ret.

Proč jim to tehdy nedošlo, uvažoval Bosch. Meredith ta zranění utrpěla, když vraždila Marjorii. Krvavá skvrna na Marjoriině halence pocházela od Meredith.

Bosch ovšem věděl, proč jim to nedošlo. Věděl, že i kdyby se detektivové tímto směrem vyšetřování ubírali, záhy by ho zavrhli, protože Meredith byla žena. A protože její výpověď potvrdil Fox. Doznal se, že ji zbil.

Bosch nyní viděl cosi, co pokládal za pravdu. Meredith zavraždila Marjorii a o pár hodin později zavolala Foxovi do karetního klubu, aby mu tuto zprávu oznámila. Požádala ho, aby jí pomohl zbavit se těla a zamaskovat její vinu.

Fox musel pohotově souhlasit, dokonce do té míry, že byl ochoten vypovědět, že Meredith zbil. Viděl totiž věci v širších souvislostech. Marjoriinou vraždou sice ztratil jeden zdroj příjmů, ale zato získal účinnější páku na Conklina s Mittelem, kterou mu tato vražda poskytovala. Zvláště pokud by zůstala nevyřešená. Vždy by pro ně představoval hrozbu.

Mohl by kdykoliv zajít na policejní stanici, prozradit, co ví, a hodit všechno na Conklina.

Fox si ovšem neuvědomil, že Mittel může být stejně proradný a zákeřný jako on. Dozvěděl se to až o rok později na La Brea Avenue.

Foxův motiv byl tedy zřejmý. Bosch si ovšem stále nebyl jistý, jaký mohla mít motiv Meredith. Mohla vraždit z důvodů, které se nyní Boschovi usadily v mysli? Mohla v ní pouhá ztráta přítelkyně vyvolat vztek, který vedl až k vraždě? Bosch začínal mít dojem, že jeden kus skládanky stále ještě chybí. Že stále neví všechno. Poslední tajemství se skrývalo u Meredith Romanové a on ho od ní musel získat.

Prostřednictvím těchto otázek mu do hlavy pronikla zvláštní myšlenka. Marjorie Loweová byla zavražděna přibližně o půlnoci. Fox však po jejím telefonátu opustil karetní partii zhruba až o čtyři hodiny později. Bosch nyní předpokládal, že místem vraždy byl Meredithin byt. Co tam Meredith čtyři hodiny dělala, když vedle ní leželo mrtvé tělo její nejlepší přítelkyně?

„Detektive?”

Bosch se vrátil od svých myšlenek k Hirschovi, který seděl za stolem a kýval hlavou.

„Máte něco?”

„Trefa.”

Bosch pouze přikývl.

Bylo to více než pouhé potvrzení. Že otisky souhlasí.

Bosch věděl, že je to zároveň potvrzení, že všechny hodnoty, které dosud přijímal jako fakta svého života, mohou být stejně falešné jako Meredith Romanová.

49

Obloha teď měla barvu ninhydrinového květu na bílém papíře. Byla bez mráčku a postupující soumrak jí dodával temně nachový odstín. Bosch si vzpomněl na západy slunce, o kterých vyprávěl Jazz, a uvědomil si, že i toto byla lež.

Všechno byla lež.

Zaparkoval auto u obrubníku před domem Katherine Registerové. Další lež. Žena, která zde bydlí, se jmenuje Meredith Romanová. Pouhá změna jména nemůže změnit, co provedla, nemůže proměnit její vinu v nevinu.

Z ulice neviděl v domě žádná světla, žádné známky života. Byl připraven čekat, ale nechtěl se zaobírat myšlenkami, které ho v osamělém autě napadaly. Vystoupil, přešel přes trávník k přední terase a zaklepal na dveře.

Během čekání vytáhl cigaretu a právě se ji chystal zapálit, když vtom se náhle zarazil. Uvědomil si, že kouření cigarety je jeho reflexivní obranou, kterou používá na místech činu s velmi starými mrtvolami. Jeho instinkt v takových případech obvykle zareagoval ještě předtím, než vědomě ucítil zápach z domu. Přede dveřmi byl pach stěží postřehnutelný, ale přesto tam byl. Bosch se teď ohlédl na ulici a nikoho nespatřil. Znovu se otočil ke dveřím a zmáčkl kliku. Povolila. Když otevíral dveře, ucítil závan chladného vzduchu a pak už se na něj vyvalil zápach.

Dům byl tichý, jediným zvukem bylo hučení klimatizace v okně Meredithiny ložnice. A právě zde Bosch Meredith našel. Okamžitě poznal, že Meredith Romanová je mrtvá již několik dní. Její tělo leželo v posteli s přikrývkou vytaženou až k hlavě zabořené do polštáře. Z Meredith tak byl vidět pouze obličej, tedy to, co z něj zbylo. Boschovy oči nespočívaly na tomto výjevu dlouho. Rozklad těla byl značný a Bosch odhadoval, že Meredith je možná mrtvá již ode dne, kdy ji navštívil.

Na stolku vedle postele stály dvě prázdné sklenice, do půlky vypitá láhev vodky a prázdná lahvička s léky na předpis. Bosch se sklonil, aby si přečetl štítek, a zjistil, že léky jsou psány na Katherine Registerovou a že je má užívat každou noc před spaním. Prášky na spaní.

Meredith se otočila k minulosti čelem a zvolila si vlastní formu pokání. Odjela na modré kánoi. Sebevražda.

Bosch věděl, že o formě úmrtí nerozhodne on, ale vše tomu nasvědčovalo. Otočil se k sekretáři, protože si pamatoval, že tam měla Meredith krabici s kapesníky, a on jimi chtěl zakrýt své stopy. Na sekretáři se však vedle fotografií v pozlacených rámečcích nacházela i obálka s jeho jménem.

Bosch obálku sebral, vytáhl pár kapesníků a odešel z ložnice. V obývacím pokoji, kousek dál od zdroje toho příšerného zápachu, ale stále ne dost daleko, obálku obrátil, aby ji otevřel, a všiml si odtržené chlopně. Obálku již někdo otevřel. Bosche napadlo, že ji možná otevřela Meredith, aby si znovu přečetla, co vlastně napsala. Třeba si chtěla ještě rozmyslet, co dělá. Bosch se přestal touto otázkou zabývat a vytáhl dopisní papír. Datum bylo týden staré. Meredith dopis napsala ve středu, ještě téhož dne po jeho návštěvě.

Drahý Harry,

pokud čteš tento dopis, pak byly mé obavy, že se dozvíš pravdu, podložené. Pokud ho čteš, pak bylo rozhodnutí, které jsem dnes večer učinila, správné a já ho nikterak nelituji. Víš, raději podstoupím soud na onom světě, než aby ses mi díval do očí a přitom znal pravdu.

Dobře vím, co jsem ti vzala. Věděla jsem to po celý život. Nemá smysl říkat, že je mi to líto, nebo se ti to pokoušet vysvětlit. Dodnes ovšem žasnu, jak se může život člověka navždy změnit během několika okamžiků nezvládnutelného vzteku. Měla jsem na Marjorii vztek, když ke mně té noci přišla tak naplněná nadějí a štěstím.

Opouštěla mě. Kvůli životu s tebou. A s ním. Kvůli životu, o němž jsme pouze snily.

Co jiného je žárlivost než pouhý odraz vlastních selhání? Byla jsem žárlivá a rozlícená, a tak jsem se na ni vrhla. A pak jsem se chabě snažila zakrýt, co jsem udělala.

Omlouvám se, Harry, ale vzala jsem ti ji a s ní jsem ti vzala veškeré naděje, které jsi kdy měl. Od té doby na sobě každý den cítím tíhu viny a teď si ji beru s sebou. Měla jsem za svůj hřích zaplatit už dávno, ale někdo mě přesvědčil o opaku a pomohl mi ujít odplatě. Dnes už mě nemá kdo přesvědčit.

Nežádám tě o odpuštění, Harry. To by byla urážka.

Myslím, že pouze chci, abys věděl, že všeho lituji a že někdy ani lidé, kteří uniknou odplatě, ve skutečnosti odplatě neuniknou, já jí neunikla. Tehdy ani teď. Sbohem.

Meredith

Bosch si dopis znovu přečetl, pak se postavil a dlouho o něm přemýšlel. Nakonec ho složil a vrátil zpět do obálky.

Přešel ke krbu, zapálil obálku zapalovačem a odhodil ji do ohniště. Sledoval, jak se papír kroutí a pálí tak dlouho, až vykvetl jako černá růže a pohasl.

Bosch přešel do kuchyně, otřel si ruku do kapesníku, zvedl sluchátko a vytočil 911. Položil sluchátko na stůl a vydal se ven. Když kráčel k hlavním dveřím, zaslechl slabý hlas policejní operátorky v Santa Monice, která se ptala, kdo tam je a jaký má problém.

Nechal dveře nezamčené, a když vyšel na terasu, otřel vnější kliku kapesníkem. Náhle za sebou zaslechl hlas.

„Má vytříbenej styl, že jo?”

Bosch se otočil. Na ratanovém dvoukřesle na terase seděl Vaughn a v ruce držel novou dvaadvacítku. Vypadala jako další beretta. Vaughn byl dobře oblečen a neměl podlité oči ani stehy jako Bosch.

„Vaughne.”

Bosche nenapadlo říct nic lepšího. Nedokázal si představit, jak ho mohl Vaughn najit. Měl snad tolik kuráže, že čekal u Parker Center a pak Bosche odtamtud sledoval?

Bosch se podíval na ulici a uvažoval, jak dlouho bude trvat, než policejní operátorka pošle auto na adresu, kterou jí jako zdroj tísňového volání uvede počítač. Přestože totiž Bosch neřekl do telefonu nic, věděl, že policie sem nakonec vůz vyšle, aby zkontrolovala situaci. Bosch původně chtěl, aby našli pouze Meredith. Ale jestli si dají příliš načas, pravděpodobné zde najdou i jeho. Musí Vaughna co nejdéle zdržet.

„Jo, hezkej dopis,” řekl muž s pistolí. „Jenže v něm něco vynechala, nemyslíš?”

„Co vynechala?”

Vaughn jako by Bosche neslyšel.

„Je to legrační,” řekl. „Věděl jsem, že tvoje matka má děcko. Ale nikdy jsem se s tebou nesetkal, nikdy jsem tě ani neviděl. Držela tě ode mě. Myslím, že jsem pro tebe podle ní nebyl dost dobrý.”

Bosch na Vaughna zíral. Kousky skládanky do sebe začaly zapadat.

„Johnny Fox.”

„Z masa a kostí.”

„Já to nechápu. Mittel…”

„Že mě Mittel nechal zabít? Ne, ve skutečnosti ne.

Dalo by se říct, že jsem se zabil sám. Četl jsem ten článek, co jste dneska dali do novin. Ale pletli jste se. Teda alespoň z větší části.”

Bosch přikývl. Teď to chápal.

„To Meredith zabila tvou matku, hochu. Moc mě to mrzí. Já jsem jí jen po činu trochu pomáhal.”

„A pak jsi matčiny smrti využil, aby ses dostal ke Conklinovi.

Bosch od Foxe nepotřeboval žádné další přitakání.

Pouze se snažil získat čas.

„Jo, to jsem měl v plánu, dostat se ke Conklinovi. Taky to báječně klaplo. Vybředl jsem ze sraček. Jenže jsem hezky rychle zjistil, že opravdová moc leží u Mittela. Poznal jsem to. Z těch dvou to byl Mittel, kdo to mohl dotáhnout daleko.

A tak jsem se k němu přidal, jak se říká. Mittel si přál mít větší kontrolu nad svým zlatým chlapcem. Chtěl mít v rukávu nějaké eso. A tak jsem mu pomohl.”

„Tím, že ses zabil? To nechápu.”

„Mittel mi prozradil, že největší moc nad člověkem je moc, o které dotyčný neví až do okamžiku, kdy jí potřebuješ využít. Víš, Mittel měl vždycky podezření, že tvou matku zavraždil Conklin.”

Bosch přikývl. Nyní viděl, kam celý příběh směřuje.

„A tys Mittelovi nikdy neřekl, že Conklin vrahem nebyl.”

„Přesně tak. Nikdy jsem mu neřekl o Meredith. Takže když to teď víš, podívej se na to z jeho stránky. Mittel si spočítal, že pokud je Conklin vrahem a bude si myslet, že jsem mrtvý, dojde mu, že z toho vyvázl bez úhony. Víš, já byl pro něj podle Mittela jediný zádrhel, jediný člověk, který si ho může omotat kolem prstu. Mittel chtěl, aby si Conklin myslel, že je čistý. Přál si to, protože chtěl mít Conklina klidného. Nechtěl, aby Conklin ztratil svůj tah na branku a ctižádost. Conklin mířil na nejvyšší místa a Mittel nechtěl, aby jeho svěřenec byť jen zaváhal. Zároveň však chtěl mít eso v rukávu, něco, co by mohl vždycky vytáhnout, kdyby se Conklin snažil ze své role vycouvat. A to jsem byl já. Já byl tím esem. A tak jsme se s Mittelem dohodli na malé autonehodě. Problém je, že Mittel nikdy nemusel své eso proti Conklinovi použít. Conklin totiž Mittelovi zajistil spoustu bezstarostných let. Než stáhl svou kandidaturu na post generálního prokurátora, měl už Mittel rozhozené sítě na spoustě stran. V té době už měl na seznamu klientů svého kongresmana, svého senátora a čtvrtinu místních politiků.

Dá se říct, že se už tehdy vyšplhal Conklinovi po zádech do vyšších sfér. Zkrátka už Arna nepotřeboval.”

Bosch znovu přikývl a na chvíli se nad celým scénářem zamyslel. Po všechny ty roky Conklin věřil, že Marjorii zavraždil Mittel, a Mittel naopak věřil, že to udělal Conklin.

Jenže to nebyl nikdo z nich.

„Takže koho jste to vlastně přejeli?”

„Jó, prostě někoho. Na tom nezáleží. Dá se říct, že to byl obyčejný dobrovolník. Sebral jsem ho někde na Mission Street. Myslel si, že rozdává Conklinovy letáky. Hodil jsem svou průkazku na dno pytle, který jsem mu dal. Nikdy se nedozvěděl, co do něj vlastně vrazilo a proč.”

„A jak vám to tehdy prošlo?”

„Mittel měl na udičce Ena. Zařídili jsme to tak, aby k nehodě došlo ve chvíli, kdy bude mít výjezd on. Eno se o všechno postaral a Mittel se pak postaral o něj.”

Bosch pochopil, že tato dohoda zároveň poskytovala Foxovi jistou moc nad Mittelem. A Fox se od té doby zařadil po jeho boku. Drobná plastická operace, elegantnější Šaty a z Foxe se rázem stal Jonathan Vaughn, pobočník obdivuhodného politického stratéga a šamana.

„Ale jak jsi věděl, že se tu objevím?”

„Dával jsem na Meredith během těch let bacha. Věděl jsem, že bydlí tady. Sama. A po té naší drobné potyčce nahoře na kopci jsem se sem přišel ukrýt a vyspat. Tys mi teda dal zabrat, číms mě to vlastně praštil?”

„Biliárovou koulí.”

„Asi mě to mělo napadnout, když jsem tě strkal do pokoje. No jo. A když jsem sem přijel, našel jsem ji tu takhle v posteli. Přečetl jsem si ten dopis a hned mi došlo, kdo jsi. Domyslel jsem si, že se vrátíš. Zvlášť když jsi jí včera nechal vzkaz na záznamníku.”

„Tys tady byl celou tu dobu s…”

„Člověk si zvykne na všechno. Pustil jsem klimatizaci na maximum a zavřel dveře. Člověk si zvykne.”

Bosch se pokusil si něco takového představit. Někdy věřil, že už si na podobný zápach zvykl, ale dobře věděl, že tomu tak není.

„Ona v tom dopise něco vynechala, Foxi. Co?”

„To, že chtěla Conklina pro sebe. Víš, nejdřív jsem na Conklina zkoušel ji. Jenže to nezabralo. A tak jsem mu nastrčil Marjorii a Conklin se chytil. Nikdo ale nečekal, že si ji nakonec bude chtít vzít. A ze všeho nejmíň Meredith. Na bílém koni za rytířem bylo místo jen pro jednu spolujezdkyni. A tou byla Marjorie. Jenže Meredith to nedokázala překousnout. Musely si zatraceně vjet do vlasů.”

Bosch mlčel. Pravda ho štípala v obličeji jako spálenina od slunce. Vše se tedy smrsklo na pouhou rvačku mezi prostitutkami.

„Jdeme do tvého auta,” řekl Fox.

„Proč?”

„Musíme teď jet k tobě.”

„Kvůli čemu?”

Fox už však nestačil odpovědět. Před domem zastavil policejní vůz ze Santa Moniky právě ve chvíli, kdy Bosch položil Foxovi poslední otázku. Z auta začali vystupovat dva policisté.

„Chovej se klidně, Boschi,” řekl Fox tiše. „Chovej se klidně, jestli chceš ještě chvilku žít.”

Bosch si všiml, že Fox obrací pistoli ke dvěma blížícím se policistům. Ti to však nemohli vidět, neboť podél přední strany terasy se táhla hustá buganvílie. Jeden z policistů začal mluvit.

„Volal tu někdo devět set…”

Bosch udělal dva kroky a vrhl se přes zábradlí na trávník. Přitom se varovně rozkřikl.

„On má zbraň! Má zbraň’.”

Na zemi slyšel, jak Fox vybíhá na dřevěnou podlahu terasy. Odhadoval, že Fox míří ke dveřím. A pak se ozval první výstřel. Bosch si byl jist, že rána vyšla za ním, od Foxe. Oba policisté poté zahájili kanonádu jako na státní svátek. Bosch nedokázal spočítat všechny výstřely. Ležel na trávě s rozpaženýma rukama a doufal, že žádná z kulek nepůjde jeho směrem.

Během necelých osmi vteřin bylo po všem. Jakmile utichly dozvuky a nastalo ticho, zaječel Bosch znovu.

„Nejsem ozbrojený! Jsem policejní důstojník! Nejsem pro vás hrozba! Jsem neozbrojený policejní důstojník!”

Cítil, jak se mu na krk přitiskl konec horké hlavně.

„Kde máš průkaz?”

„V pravé vnitřní kapse bundy.”

Vtom si Bosch vzpomněl, že dosud průkaz nemá.

Policista ho popadl za ramena.

„Přetočím té na druhou stranu.”

„Počkej chvíli. Nemám ho.”

„Co to má znamenat? Otoč se.”

Bosch poslechl.

„Nemám ho u sebe. Ale mám tady jiný průkaz. V levé vnitřní kapse.”

Policista začal Bosche šacovat. Bosch byl zděšený.

„Neudělám žádnou pitomost.”

„Bud zticha.”

Policista vytáhl Boschovu náprsenku a prohlédl si řidičský průkaz zastrčený v průhledném plastikovém okénku.

„Tak co máš, Jimmy?” zaječel druhý policista. Bosch ho neviděl. „Je pravej?”

„Říká, že je polda, ale nemá odznak. Mám tu jeho řidičák.”

První policista se sklonil nad Bosche a prohmatal zbytek jeho těla, aby nalezl případné zbraně. „Jsem čistý.”

„No dobrá, otoč se zpátky.”

Bosch poslech] a policista mu spoutal ruce za zády. Po chvíli Bosch slyšel, jak policista volá vysílačkou zálohu a sanitku. „Tak vstávej.”

Bosch poslechl na slovo. Poprvé dohlédl na terasu.

Druhý policista na ní stál s nataženou pistolí a mířil na Foxovo zhroucené tělo u předních dveří. Bosch viděl, že Fox je ještě naživu. Hrudník se mu vzdouval, měl prostřílené obě nohy i břicho a zdálo se, že mu jedna kulka proletěla skrz obě lícní kosti. Čelist mu visela otevřená dokořán. Ještě více dokořán však byly jeho oči, které zíraly na blížící se smrt.

„Věděl jsem, že budeš střílet, ty hajzle“ řekl mu Bosch.

„Tak teď klidně zdechni.”

„Drž hubu,” poručil policista jménem Jimmy. „A to hned.” Druhý policista odtáhl Bosche od hlavního vchodu.

Bosch viděl, jak se na ulici sbíhají sousedé do malých hloučků nebo vyhlížejí z vlastní terasy. Neexistuje lepší způsob, jak dát dohromady lidi v předměstských čtvrtích, než obyčejná střelba, pomyslel si Bosch. Zápach vyhořelého střelného prachu ve vzduchu se o to postará spolehlivěji než jakýkoliv grilovací dýchánek.

Mladý policista se postavil přímo před Bosche. Bosch viděl, že na jeho jmenovce stojí jméno D. Sparks.

„Tak co se tady sakra děje? Jestli seš policajt, tak nám řekni, co se děje.”

„Je z vás párek hrdinů, to se děje.” „Tak spusť, chlape.

Na kecy nemám čas.” Bosch zaslechl zvuk blížících se houkaček. „Jmenuji se Bosch. Jsem z LAPD. Muž, kterého jste zastřelili, je podezřelý z vraždy Arno Conklina, někdejšího okresního státního zástupce, a poručíka losangeleské policie Harveyho Poundse. Nepochybuju, že jste o těch případech slyšeli.”

„Slyšíš to, Jime?” Policista se otočil zpátky k Boschovi. „A kde máš odznak?”

„Ukradli mi ho. Můžu vám dát číslo, abyste si to ověřili. Na zástupce náčelníka Irvina Irvinga. Ten vám o mně řekne.”

„Na to se vykašli. Co tady dělá?”

Policista ukázal na Foxe.

„Řekl mi, že se tu ukrýval. Dneska mi někdo volal, abych přišel na tuhle adresu, a on tu na mě čekal a napadl mě. Já bych ho totiž byl schopen identifikovat. A tak mě musel sejmout.”

Policista pohlédl na Foxe a uvažoval, zda má uvěřit tak neuvěřitelné historce.

„Dorazili jste právě včas,” pokračoval Bosch. „Chystal se mě zabít.”

D. Sparks přikývl. Vyznění Boschova příběhu se mu začínalo líbit. Ale pak se mu čelo zachmuřilo znepokojením.

„A kdo volal devětsetjedenáctku?” zeptal se.

„Já,” řekl Bosch. „Přijel jsem sem, našel tu otevřené dveře, a tak jsem vešel dovnitř. Zrovna jsem volal devět set jedenáct, když na mě ten chlap skočil. Prostě jsem pak jen pustil sluchátko, protože jsem věděl, že přijedete i tak.”

„A proč jsi volal policii, když tě ještě nepřepadl?”

„Kvůli tomu, co bylo v ložnici.”

„A co tam bylo?”

„V posteli tam leží ženská. Vypadá, že už je asi týden mrtvá.”

„Kdo je to?”

Bosch pohlédl do tváře mladého policisty.

„Nevím.”

50

„Proč jste jim neprozradil, že víte, že ta žena zavraždila vaší matku? Proč jste lhal?”

„Nevím. Ještě jsem na to nepřišel. Na tom, co napsala a co nakonec udělala, bylo prostě něco… Já nevím, měl jsem pocit, že už to stačí. Zkrátka jsem už to chtěl nechat být.”

Carmen Hinojosová pokývala hlavou, jako by to chápala, přestože si Bosch nebyl jistý, zda to chápe sám.

„Myslím, že je to dobré rozhodnutí, Harry.”

„Vážně? Řekl bych, že nikdo jiný by to za dobré rozhodnutí nepovažoval.”

„Já se však na to nedívám z hlediska procedurálního nebo trestního práva. Dívám se na to z hlediska lidského.

Myslím, že jste udělal správnou věc. Pro sebe.”

„Snad jo…”

„Máte z toho dobrý pocit?”

„Vlastně ani ne… Měla jste pravdu, víte?”

„Pravdu? V čem?”

„V tom, jak jste mi říkala, co bude, až zjistím, kdo to udělal. Varovala jste mě. Říkala jste, že by to mohlo napáchat víc škody než užitku. A to jste řekla ještě docela mírně. S tím svým posláním jsem si teda dal, co?”

„Mrzí mě, jestli jsem měla pravdu. Ale jak jsem již řekla na naší poslední schůzce, smrt těch mužů nemůže být…”

„Já teď nemluvím o nich. Mluvím o něčem jiném. Víte, teď už vím, že se mě matka snažila zachránit před místem, na kterém jsem byl. Přesně jak mi to slíbila tehdy u plotu, jak jsem vám o tom vyprávěl. A myslím, že ať už Conklina milovala, nebo ne, pořád myslela na mě. Musela mě dostat ven a on představoval způsob, jak toho dosáhnout. A tak nakonec vlastně zemřela kvůli mně.”

„Ale prosím vás, tohle si neříkejte, Harry. Vždyť je to směšné.”

Bosch věděl, že vztek v jejím hlase je skutečný.

„Jestli chcete přijmout tuto formu logiky,” pokračovala Hinojosová, „pak můžete přijít s jakýmkoliv důvodem, proč byla zavražděna, můžete argumentovat, že již vaše narození uvedlo do pohybu události, které vedly k její smrti. Vidíte, jak je to hloupé?”

„Ani ne.”

„Stejný argument jste onehdy použil na lidi, kteří nepřijímají zodpovědnost. Ale jejich opakem jsou lidé, kteří jí přijímají příliš. A vy se stáváte jedním z nich. Pusťte to z hlavy, Harry. Pusťte to z hlavy. Za některé věci nechtě přijmout zodpovědnost někoho jiného. I když už je třeba ten někdo jiný mrtev. To, že jsou ti lidé mrtví, jim přece ještě nedává rozhřešení.”

Bosch byl zděšen vehementností psycholožčiny výtky.

Dlouho se na Hinojosovou jen tak díval. Pochopil, že její výlev signalizuje přirozený průlom v jejich vzájemných schůzkách. Diskuse o Boschově vině byla u konce.

Hinojosová ji ukončila a dala mu příslušná ponaučení.

„Omlouvám se, že jsem zvýšila hlas.”

„To nic.”

„A co vám řekli na oddělení, Harry?”

„Nic. Čekám na Irvinga.”

„Jak to myslíte?”

„Nenechal moje… provinění zveřejnit v novinách.

Takže je teď na tahu on. Buďto mi hodí na krk vnitřní vyšetřování, pokud na mě dokáže zformulovat jménem Poundse žalobu, anebo to nechá být. Vsadil bych se, že to nechá být.”

„Proč?”

„Jedním z rysů losangeleské policie je, že příliš nepropadá sebemrskačství. Víte, jak to myslím? Ten případ se dostal na veřejnost a oni dobře vědí, že kdyby se mnou něco udělali, vždy by hrozilo nebezpečí, že se to dostane ven a oddělení bude mít další černou kaňku. A Irving se vidí jako ochránce dobrého jména oddělení. Je to pro něj důležitější než moje potrestání. Kromě toho teď proti mně bude mít trumf. Řekl bych, že si to myslí.”

„Zdá se, že Irvinga i oddělení dobře znáte.”

„Jak to?”

„Zástupce Irving mi dnes ráno volal a požádal mě, abych mu co nejdříve poslala do kanceláře kladné vyjádření k vašemu návratu do služby.”

„To že řekl? On chce kladné vyjádření k návratu?”

„Ano. Přesně tak to formuloval. Myslíte si, že jste na to připraven?”

Bosch se na chvíli zamyslel, ale neodpověděl. „Už to někdy udělal? Už vám někdy řekl, jaký máte dát někomu posudek?”

„Ne. Tohle je poprvé a já jsem tím velice znepokojena.

Budu-li pouze přistupovat na jeho přání, podkopu svou zdejší pozici. Je to pro mě dilema, protože zároveň nechci, abyste na to doplatil vy.”

„A kdyby vám neřekl, jak se máte vyjádřit, jak by zněl váš posudek? Byl by kladný, nebo záporný?”

Hinojosová si chvíli pohrávala s tužkou na stole a zvažovala otázku.

„Je to jen o málo, Harry, ale myslím, že potřebujete více času.”

„Tak to nedělejte. Nedávejte mu ho.”

„To je mi ovšem proměna. Ještě před týdnem jste nedokázal mluvit o ničem jiném než o návratu do práce.”

„To bylo před týdnem.”

V psycholožčině hlase se ozval patrný smutek.

„Přestaňte se tím ubíjet k smrti,” řekla. „Minulost je kyj a vy se jím dokážete bít do hlavy tak dlouho, až si přivodíte vážná a trvalá poranění. Myslím, že jste dosáhl hranice. Chcete-li to slyšet, pokládám vás za dobrého, čistého a nanejvýš laskavého člověka. Neubližujte si.

Neničte tímto způsobem uvažování všechno, co máte, čím jste.”

Bosch přikývl, jako by rozuměl, ale v duchu musel psycholožčina slova okamžitě odmítnout.

„Hodně jsem posledních pár dní přemýšlel.”

„O čem?”

„O všem.”

„Dospěl jste k nějakým rozhodnutím?”

„Skoro. Myslím, že to tu zabalím. Odejdu z oddělení.”

Hinojosová se předklonila a položila si ruce na stůl.

Čelo se jí svraštělo ustaraným výrazem.

„Harry, o čem to mluvíte? Vždyť byste to nebyl vy.

Váš život je s tou prací nerozlučně spojen. Myslím, že jistý odstup vám prospěje, ale ne úplné odloučení. Já…“

Hinojosová se zarazila, když ji zřejmě napadla jistá myšlenka. „Má to snad být vaše forma pokání? Trestu za to, co se stalo?”

„Já nevím… Já jen… Za to, co jsem udělal, se něco zaplatit musí. To je všechno. Irving s tím možná neudělá nic. Ale já ano.”

„Harry, učinil jste chybu. Vážnou chybu, budiž. Ale jen proto se chcete vzdát své kariéry, jediné věci, kterou podle vlastních slov děláte dobře? To chcete všechno hodit za hlavu?”

Bosch přikývl.

„Už jste tu výpověď podal?”

„Ještě ne.”

„Nedělejte to.”

„Proč ne? Tu práci už dělat nemůžu. Připadám si, jako bych chodil připoutaný k hromadě přízraků.”

Bosch zavrtěl hlavou. Vedli spolu stejnou diskusi, která se mu už dva dny odvíjela v hlavě, od noci v domě Meredith Romanové.

„Dejte tomu čas,” řekla Hinojosová. „Neradím vám nic jiného, než abyste si to promyslel. Teď máte placené volno.

Využijte ho. Využijte toho času. Oznámím Irvingovi, že ode mě kladné vyjádření prozatím nedostane. Vy si mezitím dopřejte trochu času a usilovně o tom přemýšlejte. Odjeďte někam, lehněte si na pláž. Ale než tu výpověď podáte, promyslete si to.”

Bosch odevzdaně zvedl ruce.

„Prosím vás, Harry. Chci slyšet, jak mi to zopakujete.”

„No dobře. Ještě si to promyslím.”

„Děkuji vám.”

Hinojosová se odmlčela, aby tichem zdůraznila dohodu.

„Vzpomínáte, jak jste mi minulý týden říkal, že jste na ulici zahlédl kojota?” zeptala se tiše. „Jak jste říkal, že je to poslední kojot?”

Vzpomínám.”

„Myslím, že vím, co jste cítil. Taky by mě k smrti štval pocit, že vidím kojota naposledy.”

51

Z letiště se Bosch vydal po dálnici k výjezdu Armenia a pak zamířil jižně na Swann. Zjistil, že ani nepotřeboval mapu z půjčovny aut. Po Swann jel směrem na východ do Hyde Parku a po South Boulevard pak dojel až k ní. Viděl, jak se na konci ulice třpytí ve slunci záliv.

Dveře na horním konci schodiště byly otevřené, ale dveře v prosklené přepážce nikoliv. Bosch zaklepal. „Pojď dál. Je otevřeno.”

Byla to ona. Bosch prošel přes přepážku do obývacího pokoje. Jasmine v něm nebyla, ale Bosch si ze všeho nejdříve všiml obrazu na stěně v místě, z něhož předtím trčel pouze hřebík. Byl to portrét muže ve stínu, který osamocené seděl za stolem. Loket měl položen na stole a rukou si podpíral čelo, čímž si zakrýval obličej a činil ze svých hluboko zasazených očí nejvýraznější prvek celého obrazu.

Bosch na obraz chvíli civěl, dokud se znovu neozvala Jasmine.

„Haló? Já jsem tady.”

Bosch si všiml, že dveře ateliéru jsou o pár centimetrů pootevřené. Přešel k nim a strčil do nich. Jasmine stála před malířským stojanem a na paletě v ruce měla namíchány tmavé oleje přírodních odstínů. Na pravé tváři se jí táhla drobná okrová šmouha. Okamžitě se na Bosche usmála.

„Harry.”

„Ahoj, Jasmine.”

Bosch k ní přistoupil blíže a obešel z boku stojan.

Portrét byl teprve v počáteční fázi, ale Jasmine začala očima. Stejnýma očima, které visely na zdi ve vedlejším pokoji. Stejnýma očima, které vídal v zrcadle.

Jasmine k Boschovi váhavě přistoupila. Na tváři neměla ani stopy rozpaků nebo neklidu.

„Říkala jsem si, že když tě namaluju, vrátíš se zpátky.”

Zastrčila štětec do staré plechovky od kávy připevněné ke stojanu a přitáhla se ještě blíž. Objala Bosche a oba se tiše políbili. Zprvu se dotýkali jemně, ale pak jí Bosch položil ruku na záda a přitiskl si ji na hruď, jako by byla kusem tamponu, který mu může zastavit krvácení. Po chvíli se Jasmine odtáhla, zvedla ruce a chytila do dlaní Boschovu hlavu.

„Ukaž, jestli mám ty oči dobře.”

Natáhla se a sundala Boschovi sluneční brýle. Bosch se usmál. Věděl, že fialové podlitiny pod očima už mu téměř zmizely, ale přesto měl oči zarudlé a nateklé od popraskaných žilek. „Ježíši, tys letěl angorákem.” „To je dlouhá historie. Povím ti to později.” „Bože, dej si je zase zpátky.” Nasadila mu brýle zpět na oči a rozesmála se.

„Taková legrace to zas není. Bolelo to.” „Tomu se nesměju.

Umazala jsem tě od barvy.” „Tak to jsme teď dva.”

Bosch se dotkl prstem šmouhy na Jasminině tváři.

Znovu se objali. Bosch věděl, že si o všem promluví později. Zatím ji prostě jen tak držel, vychutnával její vůni a díval se jí přes rameno na třpytivou modř zálivu. Vzpomněl si, co mu před pár dny říkal starý pán Conklin upoutaný na lůžko. Když člověk najde osobu, která se k němu dokonale hodí, měl by ji popadnout a prožít s ní rozkošný život.

Bosch nevěděl, jestli je Jasmine takovou osobou, ale prozatím se chtěl pevně držet všeho, co mu na světě ještě zbylo.