MICHAEL CONNELLY

ROZSUDEK RÁŽE 9 mm

Všichni lžou.

Lžou policajti. Lžou advokáti. Lžou svědkové. Lžou oběti.

Soudní proces je soubojem lží. Všichni v soudní síni to vědí. Ví to soudce. Dokonce i porotci to vědí. Přicházejí do budovy s vědomím, že se jim bude lhát. Zaujímají místa v boxu pro porotu a souhlasí s tím, aby se jim lhalo.

Pokud sedíte na lavici obhajoby, skrývá se klíč k úspěchu v trpělivosti. Musíte čekat. Ne ovšem na libovolnou lež. Musíte čekat na lež, které se můžete chytit a ukovat z ní ostrý nůž jako z kusu rozžhaveného železa. Pak tímto nožem rozříznete případ a vyklopíte jeho střeva na podlahu.

A právě to je můj úkol: ukovat ten nůž. Nabrousit ho.

Použít ho bez slitování a bez svědomí. Být pravdou na místě, kde všichni lžou.

2

Trávil jsem právě čtvrtý den u procesu na oddělení 109

v budově trestního soudu v centru města, když jsem zaslechl lež, která se mohla stát mým nožem na rozříznutí případu.

Můj klient Barnett Woodson si nesl na zádech dvě obvinění z vraždy a byl na nejlepší cestě do ocelově šedě místnosti v San Quentinu, kde člověku píchají do paže mízu milosrdné smrti.

Woodson,

sedmadvacetiletý

drogový

dealer

z

Comptonu, údajně oloupil a zavraždil dva vysokoškoláky z Westwoodu. Chtěli si od něj koupit kokain, ale on se je rozhodl raději obrat o všechny peníze a zastřelit brokovnicí s upilovanou hlavní. Tak to alespoň tvrdila obžaloba. Navíc to byl zločin černého na bílých, což Woodsonovi docela přitěžovalo, zvláště když vraždil pouhé čtyři měsíce po výtržnostech, které obrátily město vzhůru nohama. Ještě horší přitěžující okolností byla pachatelova snaha zakrýt zločin tím, že po vraždě obě těla zatížil a hodil do Hollywoodské přehrady. Mrtvoly zůstaly na dně čtyři dny, než konečně vyplavaly na hladinu jako jablka v sudu. Shnilá

jablka. Z představy, jak mrtvá těla hnijí ve vodní nádrži, která je hlavním zdrojem pitné vody pro město, se veřejnosti kolektivně obracel žaludek. Když tedy policie prokázala na základě výpisů z telefonních hovorů spojitost mezi zavražděnými studenty a Woodsonem a zatkla ho, bylo rozhořčení veřejnosti vůči jeho osobě očividné. Také okresní státní zastupitelství si pospíšilo s prohlášením, že bude pro podezřelého žádat trest smrti.

Obžaloba proti Woodsonovi ovšem tak očividná nebyla.

Opírala se převážně o nepřímé důkazy, výpisy z telefonních hovorů, a o výpovědi svědků, kteří měli sami potíže se zákonem. Celní místo v této skupině zaujímal svědek Ronald Torrance, který tvrdil, že se mu Woodson k oběma vraždám přiznal.

Torrance obýval v mužské ústřední věznici stejné patro jako Woodson. Oba byli zadržováni v traktu s přísnou ostrahou, jenž obsahoval šestnáct jednolůžkových cel ve dvou řadách s výhledem na denní místnost. V té době byli mezi šestnácti vězni v tomto traktu samí černoši, jak odpovídalo běžné, leč pochybné vězeňské praxi „segregace z bezpečnostních důvodů“, v jejím rámci byli vězni rozdělováni podle příslušnosti k rase a ke gangu, aby se zamezilo střetům a násilnostem. Torrance ve vězení čekal na proces, v němž čelil obviněním z loupeže a těžkého ublížení na zdraví v souvislosti s jeho účastí na rabování během pouličních výtržností. Vězni v traktu s přísnou ostrahou měli

od šesti ráno do šesti večer přístup do denní místnosti, kde jedli, hráli u stolů karty a udržovali běžné společenské styky před bedlivými zraky dozorců v prosklené kukani nad nimi.

Torrance tvrdil, že právě u jednoho z těchto stolů se mu můj klient svěřil, že oba mladíky z Westside opravdu zabil.

Obžaloba si dala značnou práci, aby Torrance působil před porotou, v níž seděli pouze tři černoši, co možná nejslušněji a nejdůvěryhodněji. Oholili ho, rozpletli mu copánky a ostříhali ho nakrátko. Když čtvrtý den procesu s Woodsonem dorazil před soud, měl na sobě bledě modrý oblek bez kravaty. Během svědecké výpovědi iniciované žalobcem Jerrym Vincentem popsal rozhovor, který údajně vedl jednoho rána s Woodsonem u stolu v denní místnosti.

Woodson se podle něj nejen doznal k oběma vraždám, ale současně Torranceovi vylíčil řadu podrobností. Cílem výpovědi bylo vyvolat u poroty dojem, že tyto detaily mohl znát pouze skutečný pachatel.

Vincent držel Torrance během výslechu na uzdě dlouhými otázkami, na které se dalo odpovídat krátce. Jeho dotazy byly tak zahlcené informacemi, že hraničily s návodností, ale já se neobtěžoval vznášet námitky, ani když se na mě soudce Companioni díval se zdviženým obočím a v podstatě mě prosil, abych se do jednání vložil. Já to však neudělal, protože jsem si přál kontrast. Chtěl jsem, aby i porota viděla, co obžaloba dělá. A až na mě přijde řada, hodlal jsem nechat Torrance, ať se tentokrát trápí s

odpověďmi sám, zatímco já zůstanu v pozadí a budu čekat na nůž.

Vincent dokončil přímý výslech v jedenáct hodin a soudce se mě zeptal, zda chci před zahájením křížového výslechu přestávku na brzký oběd. Odpověděl jsem, že ne, že žádnou přestávku nepotřebuji ani nechci. Řekl jsem to tak, jako bych byl přímým výslechem znechucen a nevydržel bych čekat další hodinu, než se budu moci do muže na svědecké lavici obout. Vstal jsem a odnesl si k pultu velký tlustý spis a poznámkový blok.

„Pane Torranci, jmenuji se Michael Haller. Pracuji pro Úřad veřejných obhájců a zastupuji Barnetta Woodsona.

Setkali jsme se už někdy?“

„Ne, pane.“

„Myslel jsem si to. Ovšem vy a obžalovaný, pan Woodson, se znáte už dlouho, je to tak?“

Torrance nasadil úsměv typu „prdlajs“. Já si ho však předem dobře proklepl a přesně jsem věděl, s kým mám tu čest. Bylo mu dvaatřicet let a třetinu života strávil ve vězeních a ústavech. Jeho vzdělávání skončilo ve čtvrtě třídě, když přestal chodit do školy a rodiče si toho vůbec nevšimli nebo jim to bylo jedno. Dnes mu na základě pravidla „třikrát a dost“ hrozila doživotní cena útěchy, pokud se mu podaří prokázat, že oloupil a ztloukl pistolí provozovatelku jedné veřejné prádelny. K tomuto zločinu došlo během třídenních výtržností a rabování, které zasáhly

město po ohlášení verdiktu „nevinen“ v procesu se čtyřmi policisty obžalovanými z použití nepřiměřené síly, když kvůli podezřelé jízdě zastavili černošského motoristu Rodneyho Kinga a poté ho zmlátili. Zkrátka a dobře měl Torrance dobrý důvod pomoci obžalobě sestřelit Barnetta Woodsona.

„No, známe se akorát pár měsíců,“ řekl. „Z přísný ostrahy.“

„Z přísné ostrahy?“ zeptal jsem se a dělal přitom přihlouplého. „Chcete říct, že jste pracovali v bezpečnostní agentuře?“

„Ne, z traktu s přísnou ostrahou. Na okrese.“

„Takže mluvíte o vězení, je to tak?“

„Přesně tak.“

„A vy tvrdíte, že jste do té doby Barnetta Woodsona neznal?“

Dal jsem si záležet, aby se v mém hlase ozývalo překvapení.

„Ne, pane. Seznámili jsme se ve vězení.“

Zapsal jsem si do bloku poznámku, jako by to bylo důležité přiznání.

„No tak počítejme spolu, pane Torranci. Barnett Woodson byl do traktu s přísnou ostrahou, kde už jste seděl vy, přeložen pátého září tohoto roku. Vzpomínáte si na to?“

„Jo, vzpomínám, jak ho přivezli, jo.“

„Proč jste byl vlastně ve vězení s přísnou ostrahou?“

Vincent vstal a vznesl námitku, prý znovu opakuji věci, které už probral při přímém výslechu. Namítl jsem, že mi jde o úplnější vysvětlení Torranceova pobytu ve vězení, a soudce Companioni mi vyhověl. Nařídil Torranceovi, aby odpověděl na otázku.

„Jak jsem říkal, dostal jsem jedno napadení a jednu loupež.“

„A k těmto údajným zločinům došlo během výtržností, je to tak?“

Vzhledem k tomu, že menšinové komunity ve městě byly už před výtržnostmi naladěny vůči policii značně nepřátelsky, snažil jsem se během výběru porotců dostat do poroty co nejvíce černochů a Hispánců. Nyní se mi však nabízela příležitost zabrnkat na strunu pěti bělochům, které se podařilo prosadit obžalobě. Chtěl jsem, aby věděli, že člověk, jemuž obžaloba přikládá tak obrovskou váhu, patří k lidem zodpovědným za hrůzné záběry, které v květnu viděli na televizních obrazovkách.

„Jo, byl jsem tam jako všichni ostatní,“ odpověděl Torrance. ‚Jestli to chcete slyšet, tak policajtům v tomhle městě toho prochází příliš.“

Přikývl jsem, jako že souhlasím.

„A vy jste na nespravedlnost verdiktů v případu zbití Rodneyho Kinga zareagoval tak, že jste šel ven, oloupil dvaašedesátiletou ženu a ztloukl ji do bezvědomí. Říkám to správně?“

Torrance se podíval přes stůl obžaloby a přes Vincenta na vlastního právníka, který seděl v první řadě na galerii. Ať už si odpověď na tuto otázku předem nacvičili nebo ne, tým jeho advokátů teď nemohl Torranceovi pomoci. Musel si poradit sám.

„Já to neudělal,“ řekl nakonec.

„Takže jste se neprovinil činem, z něhož jste obžalován?“

„Přesně tak.“

„A co to rabování? Nedopustil jste se během výtržností žádných trestných činů?“

Následovala další odmlka a další pohled na právníka, načež Torrance odpověděl: „Na tohle uplatňuji pětku.“

Jak se dalo čekat. Zahrnul jsem Torrance řadou dalších otázek formulovaných tak, že neměl jinou možnost než sám sebe usvědčit, anebo se uchýlit pod ochranu Pátého dodatku ústavy. Když takhle kapituloval šestkrát, začalo soudce nekonečné propírání jeho osoby unavovat a vybídl mě, abych se vrátil k projednávanému případu. Zdráhavě jsem uposlechl.

„Dobrá, už toho o vás víme dost, pane Torranci,“ řekl jsem. „Vraťme se teď k vám a k panu Woodsonovi. Znal jste podrobnosti o této dvojnásobné vraždě před tím, než jste se ve vězení s panem Woodsonem seznámil?“

„Ne, pane.“

„Víte to jistě? Ten případ vyvolal značnou pozornost.“

„Já byl ve vězení.“

„To nemáte ve vězení televizi nebo noviny?“

„Žádný noviny nečtu a televizor v traktu je porouchaný už od chvíle, co jsem tam přišel. Dělali jsme kvůli tomu kravál, takže nám slíbili, že ho opraví, ale neopravili ani hovno.“

Soudce svědka napomenul, ať si dává pozor na jazyk, a Torrance se omluvil. Pokračoval jsem.

„Podle vězeňských záznamů dorazil pan Woodson do traktu s přísnou ostrahou pátého září a podle spisu s nálezy státního zastupitelství jste se druhého října obrátil na obžalobu, abyste ohlásil jeho údajné přiznání. Souhlasí ta data?“

„Jo, souhlasí.“

„Ale mně na nich něco nehraje, pane Torranci. Chcete snad porotě říct, že se člověk obžalovaný z dvojnásobné vraždy a čelící možnému trestu smrti přiznal člověku, jehož znal necelé čtyři týdny?“

Torrance pokrčil rameny.

„Je to tak.“

„To tvrdíte vy. Co od obžaloby dostanete, bude-li pan Woodson ze zmíněných zločinů usvědčen?“

„Já nevím. Nikdo mně nic neslíbil.“

„Vzhledem k vašemu trestnímu rejstříku a současným obviněním vám v případě usvědčení hrozí více než patnáct let vězení, je to tak?“

„O tom nic nevím.“

„Ne?“

„Ne, pane. Tohle všechno nechávám na svém právníkovi.“

„On vám neřekl, že jestli v té věci něco nepodniknete, mohl byste jít na dlouho, na velmi dlouho do vězení?“

„Nic takovýho mně neřekl.“

„Aha. A co výměnou za svoji výpověď od obžaloby požadujete?“

„Nic. Nic po nich nechci.“

„Takže tady vypovídáte, protože jste přesvědčen, že je to vaše občanská povinnost, říkám to správně?“

Sarkasmus v mém hlase byl nepřeslechnutelný.

„Přesně tak,“ odvětil Torrance rozhořčeně.

Zvedl jsem z pultu tlustospis, aby ho svědek viděl.

„Poznáváte tento spis, pane Torranci?“

„Ne. Nic mně neříká.“

„Určitě si nevzpomínáte, že byste ho zahlédl v cele pana Woodsona?“

„Na jeho cele jsem nikdy nebyl.“

„Víte jistě, že jste se do ní nevkradl a neprohlížel si jeho spis s nálezy protistrany, zatímco pan Woodson pobýval v denní místnosti, ve sprše nebo třeba u soudu?“

„Nic takovýho jsem neudělal.“

„Můj klient měl na cele řadu písemností týkajících se jeho obžaloby. Tyto dokumenty obsahovaly i několik

podrobností, které jste nám dnes dopoledne vylíčil. Nemáte dojem, že je to podezřelé?“

Torrance zavrtěl hlavou.

„Ne. Vím akorát to, že se posadil ke stolu a řekl mně, co udělal. Měl z toho blbej pocit, a tak se mně votevřel.

Nemůžu za to, že se mně lidi votvíraj.“

Pokýval jsem hlavou, jako že chápu, jaké břemeno musí nést Torrance coby člověk, jemuž se ostatní svěřují, zejména pokud jde o dvojnásobné vraždy.

„Samozřejmě že ne, pane Torranci. Mohl byste teď porotě přesně zopakovat, co vám obžalovaný řekl? A nebuďte tak zkratkovitý, jako když vám kladl otázky pan Vincent. Chci slyšet, co přesně vám můj klient sdělil.

Tlumočte nám jeho slova, prosím.“ Torrance se odmlčel, jako by šmátral v paměti a sumíroval si myšlenky.

„No,“ řekl nakonec, „seděli jsme tam každej sám a on mi najednou začal vykládat, jak blbej pocit má z toho, co proved. Povídám mu: ‚A cos vlastně proved?‘ A on na to, že jednou v noci zabil dva kluky a že se kvůli tomu teďka cítí mizerně.“

Pravda je krátká. Lži dlouhé. Chtěl jsem, aby Torrance hovořil obšírně, čemuž se Vincent úspěšně vyhnul. Vězeňští práskači se v lecčems podobají všem podfukářům a profesionálním lhářům. Snaží se svůj podvod zakrýt odváděním pozornosti a přehnaným řečněním. Balí svou lež

do vaty. V téhle vycpávce se však dá často najít klíč k odhalení největší lži.

Vincent znovu vznesl námitku: svědek už prý na mnou kladené otázky jednou odpověděl a já ho jen zbytečně obtěžuji.

„Ctihodnosti,“ odpověděl jsem, „tento svědek vkládá mému klientovi do úst doznání. Z hlediska obhajoby jde o jádro celého případu. Soud by byl velmi nedbalý, kdyby mi neumožnil plně probádat obsah a kontext tak zničující svědecké výpovědi.“

Ještě jsem ani nedořekl poslední větu a soudce Companioni už souhlasně kýval hlavou. Vincentovu námitku zamítl a vyzval mě, ať pokračuji. Opět jsem upřel pozornost ke svědkovi a s netrpělivostí v hlase ho znovu oslovil.

„Berete to strašně kvapem, pane Torranci. Tvrdíte, že se vám pan Woodson přiznal ke dvěma vraždám. Prozraďte tedy porotě, co vám konkrétně řekl. Jak přesně zněla jeho slova, když se vám k tomu zločinu přiznal?“

Torrance pokýval hlavou, jako by si teprve nyní začínal uvědomovat, co po něm chci.

„První, co mně řekl, bylo: ‚Čéče, já sem zdeptanej.‘ Já na to: ‚Kvůli čemu, brácho?‘ A on mně řekl, že musí pořád myslet na ty dva kluky. Nevěděl jsem, o čem mluví, protože jak už jsem řek, o tom případu jsem do tý doby nic neslyšel, jasný? Tak povídám: ‚Na jaký dva kluky?‘ Odpověděl mi:

‚Na ty dva negry, který jsem hodil do nádrže.‘ Zeptal jsem se ho, co mně to vykládá, a on se rozpovídal, že prej oba odbouchl brokulí bez tykadel, zabalil je do pletiva a tak.

Řekl, že udělal jednu blbou chybu, a já se ho zeptal jakou.

On na to: ‚Měl jsem sebrat nůž a rozpárat jim panděra, aby nevyplavali na hladinu, jako nakonec vyplavali.‘ A to bylo všecko, co mně řekl.“

Koutkem oka jsem zahlédl, jak sebou Vincent uprostřed Tor-ranceovy dlouhé odpovědi cuká. Věděl jsem proč.

Sebral jsem imaginární nůž a přistoupil k případu.

„Opravdu pan Woodson použil tento výraz? Opravdu označil oběti za ‚negry‘?“

„Jo, takhle to říkal.“

Odmlčel jsem se a začal v duchu formulovat následující otázku. Bylo mi jasné, že pokud Vincentovi poskytnu sebemenší záminku, okamžitě vznese námitku. Nemohl jsem Torrance žádat, aby interpretoval slova obžalovaného.

Nemohl jsem použít slovo „proč“, abych zjistil, co chtěl Woodson říci nebo co ho k tomu vedlo. To vše bylo napadnutelné.

„Pane Torranci, v černošské komunitě může slovo ‚negr‘ znamenat různé věci, viďte?“

„Asi jo.“

„To znamená ano?“

„Ano.“

„Obžalovaný je Afroameričan, je to tak?“

Torrance se zasmál.

„Mně tak aspoň připadá.“

„Stejně jako vy, viďte, pane?“

Torrance se znovu začal řehtat.

„Už od narození,“ pravil.

Soudce jednou klepl kladívkem a podíval se na mě.

„Pane Hallere, je to opravdu nezbytné?“

„Omlouvám se, Ctihodnosti.“

„Pokračujte, prosím.“

„Pane Torranci, když pan Woodson použil ten výraz, jak říkáte, šokoval vás?“

Torrance si promnul bradu, jako by nad mou otázkou uvažoval. Nakonec zavrtěl hlavou.

„Ani ne.“

„Proč vás nešokoval, pane Torranci?“

„Nejspíš proto, že todle slovo slyším pořád.“

„Od jiných černochů?“

„Přesně tak. A od bílejch taky.“

„A když tento výraz použije jiný černoch, jak to podle vašeho tvrzení učinil pan Woodson, o kom podle vás hovoří?“

Vincent vznesl námitku, protože prý Torrance nemůže mluvit za jiné lidi. Companioni ji přijal a mně chvíli trvalo, než jsem přeformuloval otázku vedoucí ke kýžené odpovědi.

„Dobrá, pane Torranci,“ řekl jsem nakonec. „Pojďme se tedy bavit pouze o vás, ano? Používáte příležitostně zmíněný výraz?“

„Myslím, že jo.“

„Dobrá, a když jste ho použil, koho jste tím měl na mysli?“

Torrance pokrčil rameny.

„Jiný chlápky.“

„Jiné černochy?“

„Přesně tak.“

„Označil jste někdy výrazem ‚negři‘ také lidi bílé pleti?“

Svědek zavrtěl hlavou.

„Ne.“

„Jak jste tedy pochopil slova Barnetta Woodsona, když se o dvou mladících shozených do vodní nádrže vyjádřil jako o negrech?“

Vincent se na lavici ošil, prováděl všechny pohyby jako při vznášení námitky, ale nedoprovodil je slovním komentářem. Musel vědět, že by to bylo zbytečné. Dostal jsem Torrance, kam jsem chtěl, a měl jsem ho v hrsti.

Torrance odpověděl na otázku.

„Pochopil jsem to tak, že to byli černoši a on je oba dva zabil.“

Vincentova řeč těla se opět proměnila. Lehce se svezl na lavici, protože věděl, že sázka na vězeňského práskače v roli korunního svědka se mu právě rozpadla pod rukama.

Pohlédl jsem na soudce Companioniho. I on věděl, co teď přijde.

„Smím přistoupit ke svědkovi, Ctihodnosti?“

„Smíte,“ odpověděl.

Zamířil jsem ke svědecké lavici a položil před Torrance spis. Byl ohmataný, měl standardní rozměry a oranžovou barvu, jíž se v okresních věznicích označují soukromé právní dokumenty, do nichž má vězeň právo nahlížet.

„Takže, pane Torranci. Položil jsem před vás spis, v němž pan Woodson přechovává nálezy protistrany, které mu do vězení nosí jeho právníci. Znovu se vás ptám, jestli ho poznáváte.“

„Na přísný ostraze vídám spoustu oranžovejch složek.

Což ale neznamená, že jsem viděl i tuhle.“

„Tvrdíte, že jste pana Woodsona nikdy s jeho spisem neviděl?“

„Fakt si nepamatuju.“

„Pane Torranci, v traktu s přísnou ostrahou jste společně s panem Woodsonem pobýval celkem dvaatřicet dní.

Vypověděl jste, že se vám svěřil a přiznal. Tvrdíte, že jste ho za celou tu dobu neviděl s tímto spisem?“

Svědek nejprve neodpověděl. Zahnal jsem ho do kouta, odkud se tento souboj nedal vyhrát. Čekal jsem. Kdyby i

nadále tvrdil, že spis nikdy neviděl, pak by jeho výpověď o Woodsonově doznání působila v očích poroty podezřele. A kdyby konečně přiznal, že je mu obsah spisu znám, otevřel by mi obrovské dveře.

„Chtěl jsem prostě říct, že jsem ho s tím spisem viděl, ale nikdy jsem se nekoukal, co je uvnitř.“

Bác ho. Torrance byl můj.

„V tom případě vás požádám, abyste ten spis otevřel a prohlédl si ho.“

Svědek uposlechl a začal přejíždět očima po otevřeném spisu. Vrátil jsem se k pultíku a cestou se zadíval na Vincenta. Měl podmračený pohled a bledou tvář.

„Co uvidíte, když ten spis otevřete, pane Torranci?“

„Na jedný straně jsou fotky dvou těl na zemi. Jsou tady přicvaknutý, myslím ty fotky. A na druhý straně je hromada dokumentů, zpráv a tak.“

„Můžete mi přečíst první dokument na pravé straně?

Stačí první řádek souhrnné zprávy.“

„Ne, já neumím číst.“

„Vy vůbec neumíte číst?“

„Moc ne. Nemám pořádný školy.“

„Dokážete přečíst některé ze slov vedle zaškrtnutých políček v horní části souhrnné zprávy?“

Torrance se zadíval do spisu a obočí se mu spojilo soustředěním. Věděl jsem, že ho během posledního pobytu ve vězení testovali na gramotnost a že jeho čtecí schopnosti

jsou na nejnižší měřitelné úrovni horší než u žáka druhé třídy.

„Ani ne,“ prohlásil nakonec. „Neumím číst.“

Rychle jsem zamířil ke stolu obhajoby a vytáhl z aktovky další spis a fix. Vrátil jsem se k pultíku a na obálku spisu jsem rychle napsal velkým hůlkovým písmem slovo BĚLOCH. Zvedl jsem spis tak, aby Torrance i porota to slovo viděli.

„Pane Torranci, toto je jedno ze slov zaškrtnutých v souhrnné zprávě. Dokážete ho přečíst?“

Vincent se okamžitě postavil, ale to už Torrance kroutil hlavou a tvářil se nesmírně poníženě. Vincent vznesl námitku proti „demonstraci bez náležitého opodstatnění“ a Companioni ji přijal. Očekával jsem, že to udělá. Pouze jsem si připravoval půdu pro svůj další tah před porotou a byl jsem si jist, že většina porotců viděla, jak svědek vrtí hlavou.

„Dobrá, pane Torranci,“ řekl jsem. „Přesuňme se k protější straně spisu. Mohl byste nám popsat těla na fotografiích?“

„Ehm, dva chlapi. Vypadá to, jako kdyby leželi zabalení v pletivu na ňákejch plachtách. Kolem nich je hromada policajtů, kteří to vyšetřujou a fotěj.“

„Jaké rasy jsou ti muži na plachtách?“

„Černoši.“

„Viděl jste už někdy ty fotografie, pane Torranci?“

Vincent vstal a opět vznesl proti mé otázce námitku, prý už byla svědkovi jednou položena a zodpovězena. Bylo to však, jako by se snažil zastavit holou rukou kulku. Soudce ho přísně vyzval, ať se posadí. Chtěl tím státnímu zástupci sdělit, že teď bude muset sedět a trpně snášet všechno, co přijde. Kdo posadí na svědeckou lavici lháře, musí nést následky s ním.

„Můžete odpovědět na otázku, pane Torranci,“ řekl jsem, jakmile se Vincent posadil. „Viděl jste už někdy ty fotografie?“

„Ne, pane, až doteďka jsem je neviděl.“

„Souhlasil byste s tím, že ty snímky vyobrazují to, co jste nám přeci chvílí popsal? Totiž že jde o těla dvou zavražděných černochů?“

„Vypadá to tak. Ale já ty fotky předtím neviděl, vím akorát to, co mně řekl.“

„Víte to jistě?“

„Něco takovýho bysem nezapomněl.“

„Řekl jste nám, že se pan Woodson přiznal k zavraždění dvou černochů, ovšem on je souzen za vraždu dvou bělochů.

Souhlasil byste tedy s názorem, že vše nasvědčuje tomu, že se vám ve skutečnosti vůbec nepřiznal?“

„Ne, on se přiznal. Řek mně, že zabil tyhle dva.“

Pohlédl jsem na soudce.

„Ctihodnosti, obhajoba žádá, aby byl spis ležící před panem obhájcem zaevidován jako předmět doličný obhajoby číslo jedna.“

Vincent vznesl námitku pro neopodstatněnost, ale Companioni ji zamítl.

„Spis bude zaevidován a necháme na porotě, ať posoudí, zda pan Torrance viděl, či neviděl ty fotografie a další obsah spisu.“

Vezl jsem se na vlně, a tak jsem se rozhodl vsadit všechno na jednu kartu.

„Děkuji vám,“ řekl jsem. „Ctihodnosti, možná je teď také vhodná doba, aby obžaloba znovu obeznámila svědka s trestními sazbami za křivopřísežnictví.“

Byl to teatrální krok určený pro porotu. Očekával jsem, že budu muset s Torrancem pokračovat a vykuchat ho čepelí jeho vlastní lži. Vincent se však vztyčil a požádal soudce o přestávku na jednání s protistranou.

To mi prozradilo, že jsem právě zachránil Barnettu Woodsonovi život.

„Obhajoba nemá námitek,“ řekl jsem soudci.

3

Jakmile porotci opustili box, vrátil jsem se ke stolu obhajoby. Soudní sluha právě přistupoval k mému klientovi, aby mu nasadil pouta a odvedl ho zpět do zadržovací cely u soudní síně.

„Ten chlap je prolhaný hovado,“ zašeptal mi Woodson.

„Já neoddělal dva černochy. Byli bílí.“

Doufal jsem, že to sluha neslyšel.

„Co kdybyste zavřel zobák?“ opáčil jsem, rovněž šeptem. „A až příště potkáte v base toho pitomého lháře, měl byste mu podat ruku. Protože díky jeho lžím teď státní zástupce sleví z trestu smrti a sesmolí pro nás dohodu.

Vyslechnu si jeho návrh a přijdu vám říct, co a jak.“

Woodson afektovaně zavrtěl hlavou.

„Jo, to je možný, ale já už teď žádnou dohodu nechci.

Vzali si jako svědka prolhanýho křiváka. Celej případ by teda měl jít do hajzlu. My tudle taškařici klidně můžem vyhrát, Hallere. Žádnou dohodu neberte.“

Chvíli jsem na Woodsona třeštil oči. Právě jsem mu zachránil život, ale on chtěl víc. Cítil, že je v právu, protože s ním stát nehrál fér, a vůbec ho netrápila zodpovědnost za dva mladé muže, k jejichž zavraždění se právě přiznal.

„Nebuďte nenasytný, Barnette,“ řekl jsem mu. „Až budu vědět, co a jak, přijdu vám to oznámit.“

Soudní sluha ho odvedl přes ocelové dveře do zadržovací cely sousedící se soudní síní. Sledoval jsem, jak odchází. O Barnettu Woodsonovi jsem si nedělal žádné iluze. Nikdy jsem se ho na to přímo nezeptal, ale věděl jsem, že ty dva chlapce z Westside opravdu zabil. Tohle však nebyla moje starost. Mým úkolem bylo prověřit obžalobu ze všech možných úhlů a použít přitom všechny své schopnosti, tak tento systém fungoval. Učinil jsem to a na oplátku jsem získal nůž. Ten jsem chtěl nyní využít k podstatnému vylepšení klientovy situace, ovšem Woodsonova představa, že za ta dvě těla, která ve vodě zčernala, nebude muset zaplatit žádnou cenu, nebyla ani trochu reálná. On sám to možná nechápal, avšak jeho špatně placený a nedoceněný advokát ex offo rozhodně ano.

Soudní síň se vyprázdnila, zůstali jsme v ní jen já a Vincent. Hleděli jsme na sebe zpoza svých stolů.

„Takže co?“ řekl jsem.

Vincent zavrtěl hlavou.

„Tak především,“ začal, „bych rád zdůraznil, že jsem neměl tušení, že Torrance lže.“

„Jistě.“

„Proč bych takhle sabotoval svůj případ?“

Odbyl jsem jeho plkání mávnutím ruky.

„Heleďte se, Jerry, nemusíte se namáhat. Už při předprocesním jednání jsem vám řekl, že ten chlap čmajzl mému klientovi z cely spis s nálezy. Vždyť je to jasné. Můj

klient by tomu vašemu týpkovi, úplně cizímu člověku, neřekl ani hovno a všichni kromě vás to věděli.“

Vincent rázně zavrtěl hlavou.

„Já to nevěděl, Hallere. Přihlásil se, jeden z našich nejlepších vyšetřovatelů ho proklepl a neobjevil žádnou známku lži, přestože se zdálo nepravděpodobné, že s ním váš klient doopravdy mluvil.“

Nepřátelsky jsem se zachechtal.

„Žádné ‚mluvil‘, Jerry. ‚Přiznal‘ se mu. To je trochu rozdíl. V tom případě byste si měl na toho vašeho znamenitého vyšetřovatele posvítit, protože si zjevně nezaslouží výplatu.“

„Řekl mi, že ten člověk neumí číst, takže ty informace nemohl získat ze spisu s nálezy. O fotkách se nezmínil.“

„A právě proto byste si měl najít nového vyšetřovatele.

A povím vám ještě něco, Jerry. Obvykle se v těchhle věcech chovám docela rozumně. Snažím se se státním zastupitelstvím vycházet v dobrém. I před tímhle chlápkem jsem vás férově varoval. Jenže vy jste na mě nedal, takže se do něj po přestávce pořádně obuju a vy budete moct jen sedět a mlčky přihlížet.“

Tvářil jsem se nesmírně rozhořčeně a do značné míry jsem rozhořčený opravdu byl.

„V boxu se tomu říká ‚odrazit se od provazů‘. Ovšem až s Torrancem skončím, budete se v provazech zmítat vy.

Porota si spočítá, že jste buďto o prolhanosti toho chlapa

věděl, anebo jste byl příliš hloupý, než abyste ho prokoukl.

Každopádně z toho moc dobře nevyjdete.“

Vincent upřel tupý pohled na stůl obžaloby a klidně vyrovnal hromádku spisů přeci sebou.

„Nechci, abyste v křížovém výslechu pokračoval,“ řekl nakonec tiše.

„Fajn. V tom případě přestaňte zapírat a žvanit a navrhněte mi něco, co budu moct…“

„Nebudu žádat trest smrti. Spokojím se s pětadvaceti lety až doživotím bez podmínky.“

Váhavě jsem zavrtěl hlavou.

„To nebude stačit. Poslední, co Woodson říkal, než ho odtud odvedli, bylo, že je ochoten jít do toho po hlavě.

Doslova prohlásil: „Tudle taškařici klidně můžem vyhrát. A podle mě by mohl mít pravdu.“

„Co tedy chcete, Hallere?“

„Maximálně patnáct. To bych mu snad dokázal prodat.“

Vincent energicky zavrtěl hlavou.

„Ani nápad, Jestli vám za dvě chladnokrevné vraždy slezu na tak málo, pošlou mě zpátky na ulici lapat drogové dealery. Moje poslední nabídka je pětadvacet s podmínkou.

Tečka. Při současné praxi by mohl být za šestnáct, sedmnáct let venku. Na to, co provedl, to není špatné, na to, že zabil dva mladé lidi.“

Podíval jsem se na něj a pokusil se vyčíst z jeho tváře něco, co by ho prozradilo. Nakonec jsem usoudil, že je to

opravdu jeho poslední slovo. A taky měl pravdu, že pro Barnetta Woodsona to vzhledem k jeho provinění není špatný obchod.

„Když já nevím,“ řekl jsem. „Myslím, že půjde do rizika.“

Vincent zavrtěl hlavou a podíval se na mě.

„V tom případě ho budete muset přesvědčit, Hallere.

Protože níž už sejít nemůžu, a jestli budete v tom křížovém výslechu pokračovat, je moje kariéra na státním zastupitelství pravděpodobně u konce.“

Tentokrát jsem před odpovědí zaváhal já.

„Moment, co mi to tu povídáte, Jerry? Že já mám uklízet váš svinčík? Nachytal jsem vás s kalhotama dole a odskákat to má můj klient?“

„Já jen říkám, že pro chlapa, který je vinen, jak zákon káže, je to férová nabídka. Víc než férová. Běžte si s ním promluvit a zapůsobte na něj, Micku. Přesvědčte ho. Oba víme, že advokáta ex offo nebudete dělat dlouho. Možná ode mě někdy budete potřebovat pomoc, až se v tomhle velkém ošklivém světě budete protloukat na vlastní pěst a nebudou vám chodit pravidelné výplatní lístky.“

Vytřeštil jsem na něj oči. Nabízel mi výměnný obchod: dnes pomůžu já jemu, někdy v budoucnu pomůže on mně, a Barnett Woodson si za to odsedí v chládku o pár let navíc.

„Vždyť ten chlap tam nevydrží ani pět let, natožpak dvacet,“ pokračoval Vincent. „Jaký je v tom pro něj rozdíl?

Ovšem vy a já… My dva to dotáhnem daleko, Mickey.

Můžeme si navzájem pomoct.“

Pomalu jsem pokýval hlavou. Vincent byl o pouhých pár let starší než já, ale snažil se vystupovat jako moudrý stařec.

„Potíž je v tom, Jerry, že jestli udělám, co mi navrhujete, tak už se nikdy nebudu moct podívat klientovi do očí. Po tomhle bych v provazech skončil já sám.“

Vstal jsem a sebral ze stolu spisy. Měl jsem v plánu zajít do cely a poradit Barnettu Woodsonovi, ať to riskne a nechá na mně, abych se ho z toho pokusil vysekat.

„Po přestávce nashle,“ řekl jsem a vyšel ze soudní síně.

Část II

MĚSTO SBALENÝCH KUFRŮ

2007

4

Byl teprve začátek týdne, takže jsem pochyboval, že mi Lorna Taylorová telefonuje kvůli plánování programu na příští týden. Obvykle s tím čekala nejméně do čtvrtka. V

úterý mi nikdy nevolala. Přijal jsem hovor a říkal si, že je to nejspíš něco důležitějšího.

„Lorno?“

„Mickey, kde jsi? Celé dopoledne ti volám.“

„Šel jsem si zaběhat. Zrovna jsem vylezl ze sprchy. Je všechno v pořádku?“

„U mě ano. A u tebe?“

„Jasně. Co se…?“

„Přišlo ti předvolání od soudkyně Holderové. Chce tě vidět, vlastně tě chtěla vidět už před hodinou.“

Zarazil jsem se.

„Kvůli čemu?“

„Netuším. Vím jen, že nejdřív volala Michaela a potom sem telefonovala soudkyně samotná. To se obvykle nestává.

Chtěla vědět, proč se neozýváš.“

Věděl jsem, že jde o Michaelu Gillovou, soudkyninu asistentku. Mary Townesová-Holderová byla předsedkyní losangeleského vrchního soudu. Vzhledem k tomu, že mi volala osobně, bylo dost nepravděpodobné, že by mě jen chtěla pozvat na výroční ples. Mary Townesová-Holderová advokátům nevolala, pokud k tomu neměla dobrý důvod.

„A cos jí řekla?“

„Prostě jsem řekla, že dneska nemáš soud, takže jsi možná na golfovém hřišti.“

„Já golf nehraju, Lorno.“

„Hele, nic lepšího mě nenapadlo.“

„Nic se neděje, zavolám jí. Dej mi její číslo.“

„Mickey, nevolej tam. Radši tam zajeď. Soudkyně tě chce vidět ve své kanceláři. Řekla to velmi jasně, přestože mi neuvedla důvod. Takže tam rovnou vyraž.“

„Dobře, zajedu tam. Ale nejdřív se musím obléct.“

„Mickey?“

„Copak?“

„Jak jsi na tom doopravdy?“

Rozuměl jsem jejím náznakům, takže jsem věděl, nač se mě ptá. Nechtěla, abych se objevil před soudkyní, pokud na to nejsem připraven.

„Nemusíš mít strach, Lorno. Jsem v pohodě. Zvládnu to.“

„Dobře. Jakmile budeš moct, zavolej mi a dej mi vědět, co se děje.“

„Neboj. Ozvu se ti.“

Zavěsil jsem a měl jsem pocit, jako by mě komandovala manželka, nikoliv bývalá manželka.

5

Jako předsedkyně losangeleského vrchního soudu vykonávala soudkyně Mary Townesová-Holderová většinu práce za zavřenými dveřmi. Její soudní síň se příležitostně používala pro naléhavá jednání o návrzích jednotlivých stran, ale soudní procesy se v ní konaly zřídkakdy. Svůj vliv soudkyně uplatňovala mimo zraky veřejnosti, ve vlastní pracovně. Jejím hlavním úkolem byla správa soudnictví v okrese Los Angeles. Spadalo pod ni více než dvě stě padesát soudních okrsků a čtyřicet soudních budov. Každá obsílka pro porotce nesla její jméno, každá rezervace parkovacího místa v garáži pod soudní budovou podléhala jejímu souhlasu. Soudce přidělovala podle adresy i specializace

trestní právo, občanské právo, právo mladistvých, rodinné právo. Byla to soudkyně Holderová, kdo rozhodoval o tom, zda nově zvolení soudci budou působit v Beverly Hills, anebo v chudičkém Comptonu, a zda budou řešit spory o velké peníze u občanskoprávního soudu, anebo srdceryvné rozvody u soudu rodinného.

Rychle jsem si oblékl svůj oblek pro štěstí. Byl to italský dovoz od Cornelianiho a já ho obvykle nosíval na vynášení rozsudků. Protože jsem však u žádného soudu už rok nebyl a vynášení rozsudku jsem se nezúčastnil ještě déle, musel jsem oblek vytáhnout z igelitového pytle pověšeného vzadu ve skříni. A pak už jsem bez otálení vyrazil do centra a v duchu si říkal, že si možná jedu vyslechnout rozsudek nad sebou samotným. Během jízdy se mi před očima vybavovaly případy a klienti, které jsem před rokem opustil. Pokud mi bylo známo, žádný případ nezůstal nedořešený nebo na stole. Možná však na mě někdo podal stížnost, případně o mně soudkyně zaslechla drb, který se rozhodla osobně prošetřit. Každopádně jsem do její soudní síně vstupoval pořádné rozechvělý. Předvolání od jakéhokoliv soudce obvykle nevěstí nic dobrého; předvolání od předsedy soudu je ještě horší.

V soudní síni byla tma a místo pro asistentku vedle stolce zelo prázdnotou, prošel jsem brankou a zamířil ke vchodu na zadní chodbu, když vtom se dveře otevřely a asistentka vstoupila do sálu. Michaela Gillová byla příjemně

vyhlížející žena, která mi připomínala mou učitelku ve třetí třídě. Když však otevírala dveře, nečekala, že naproti ní půjde muž. Polekala se a téměř vykřikla. Rychle jsem se představil, než se rozběhne k nouzovému tlačítku na soudkynině stole. Michaela popadla dech a bez otálení mě uvedla do pracovny své nadřízené.

Prošel jsem chodbou a spatřil soudkyni. Seděla za obrovským pracovním stolem z ušlechtilého dřeva. Nikdo další v místnosti nebyl. Na věšáku v rohu visel její černý talár, zatímco ona měla na sobě konzervativně střižený kostým kaštanové barvy. Byla to atraktivní a upravená pětapadesátnice štíhlé postavy a s hnědými vlasy, jejichž krátký sestřih prozrazoval, že tato žena nemá čas na fintění.

Nikdy jsem se se soudkyní Holderovou nesetkal, ale leccos jsem o ní slyšel. Dvacet let pracovala jako statní zástupkyně, načež ji jeden konzervativní guvernér jmenoval soudkyní. Věnovala se trestnímu právu, měla za sebou pár velkých případů a bylo o ní známo, že rozdává maximální tresty. V důsledku toho ji voliči po skončení prvního funkčního období výraznou většinou hlasů potvrdili ve funkci. O čtyři roky později byla zvolena předsedkyní vrchního soudu a tento post zastávala dodnes.

„Díky, že jste přišel, pane Hallere,“ řekla na úvod.

„Jsem ráda, že vás sekretářka konečně sehnala.“

V jejím hlase se ozýval netrpělivý, téměř naléhavý tón.

„Ona to vlastně není moje sekretářka, paní soudkyně.

Ale každopádně mě sehnala. Omlouvám se, že to tak trvalo.“

„Hlavně že jste tady. Myslím, že my dva jsme se ještě nesetkali, viďte?“

„Myslím, že ne.“

„Vím, že tím prozradím svůj věk, ale jednou jsem u soudu stála proti vašemu otci. Prý šlo o jeden z jeho posledních případů.“

Musel jsem si opravit odhad jejího věku. Jestli se v soudní síni potkala s mým otcem, muselo jí být nejméně šedesát.

„Dělala jsem asistentku obžaloby, krátce předtím jsem dostudovala práva a po bradě mi teklo mlíko. Poslali mě tam nasát atmosféru procesu. Jednalo se tehdy o vraždu a šéf mě nechal vyslechnout jednoho svědka. Připravovala jsem se na ten výslech týden, ale pak přišel křížový výslech a váš otec toho svědka za deset minut roznesl na kopytech. Ten případ jsme vyhráli, ale na tohle ponaučení jsem nikdy nezapomněla. Buď připravena na všechno.“

Přikývl jsem. Během let jsem se setkal s několika staršími právníky, kteří s Mickeym Hallerem starším zažili nějakou historku. Já osobně jich s ním zažil jen velmi málo.

Než jsem se stačil soudkyně zeptat, v jakém případu se s ním setkala, pokračovala Holderová v řeči.

„Ale kvůli tomu jsem si vás nepředvolala.“

„To jsem ani nepředpokládal, paní soudkyně. Přišlo mi, že máte na srdci něco…, něco naléhavého.“

„To mám. Znal jste Jerryho Vincenta?“

Okamžitě mě zarazil minulý čas.

„Jerryho? Ano, Jerryho znám. Co je s ním?“

„Je mrtvý.“

„Mrtvý?“

„Přesněji řečeno byl zavražděn.“

„Kdy?“

„Včera v noci. Je mi to líto.“

Sklopil jsem oči a podíval se na jmenovku na jejím pracovním stole. Slova její Ctihodnost M. T. Holderová byla kurzívou vyřezána do dřevěné tabulky, kterou dále zdobilo soudcovské kladívko, plnicí pero a kalamář.

„Nakolik jste si byli blízcí?“ zeptala se.

Byla to dobrá otázka, na kterou jsem však neuměl dost dobře odpovědět. Sklopil jsem oči.

„Párkrát jsme proti sobě stáli, když ještě působil na státním zastupitelství a já dělal advokáta ex offo. Pak jsme si zhruba ve stejné době založili každý svou soukromou praxi a oba jsme měli advokátní kancelář bez zaměstnanců.

Během let jsme spolupracovali na pár případech, na pár drogových deliktech, a taky jsme za sebe občas zaskakovali.

Když se mu naskytlo něco, do čeho se nechtěl pouštět, obvykle mi to přihrál.“

Můj vztah s Jerrym Vincentem byl ryze profesionální.

Tu a tam jsme si zašli na panáka do Four Green Fields nebo se potkali na stadionu Dodgers na baseballu. Tvrdit, že jsme k sobě měli blízko, by však bylo přehnané. Mimo pracovní záležitosti jsem ho znal jen málo. Advokátské tamtamy mi sice donesly, že se před časem rozvedl, ale nikdy jsem se ho na to neptal. Byla to informace osobního rázu a tu jsem znát nepotřeboval.

„Zřejmě zapomínáte, pane Hallere, že jsem působila na státním zastupitelství v době, kdy byl pan Vincent mladý perspektivní žalobce. Poté však prohrál jeden velký případ a jeho hvězda pohasla. Krátce nato odešel do soukromé sféry.“

Pohlédl jsem na soudkyni, ale neřekl jsem nic.

„A taky si vzpomínám, že v tom případu jste obžalovaného hájil vy,“ dodala.

Kývl jsem.

„Barnett Woodson. Zařídil jsem mu zproštění obžaloby z dvojnásobné vraždy. Vylezl ze soudní síně a jízlivě se omluvil novinářům za to, že mu prošla vražda. Prostě to musel dát státnímu zástupci sežrat, což Jerrymu v podstatě ukončilo kariéru.“

„Proč s vámi tedy později spolupracoval nebo vám přihrával případy?“

„Protože tím, že jsem ukončil jeho kariéru žalobce, paní soudkyně, jsem zároveň odstartoval jeho kariéru obhájce.“

Nic dalšího jsem nedodal, ale Holderové to nestačilo.

„A dál?“

„A o pár let později už vydělával zhruba pětkrát tolik, než měl předtím na státním zastupitelství. Jednoho dne mi zavolal a poděkoval mi, že jsem mu ukázal světlo.“

Soudkyně vědoucně přikývla.

„Takže šlo jen o peníze. Toužil po penězích.“

Pokrčil jsem rameny, abych dal najevo, že je mi nepříjemné odpovídat za mrtvého, a nic dalšího jsem nedodal.

„A co se stalo s vaším klientem?“ zeptala se soudkyně.

„Co se stalo s mužem, kterému prošla vražda?“

„Byl by na tom líp, kdyby se nechal usvědčit. Zhruba dva měsíce po zproštění ho zabili z okolojedoucího auta.“

Soudkyně znovu přikývla, tentokrát jako by chtěla říct, že spravedlnost nakonec přece jen zvítězila. Pokusil jsem se obrátit hovor zpět k Jerrymu Vincentovi.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit. Víte, co přesně se Jerrymu stalo?“

„To právě není jasné. Včera v noci ho našli v autě v garáži u jeho kanceláře. Podle všeho ho někdo zastřelil.

Policie se prý stále zdržuje na místě činu a prozatím nikoho nezatkla. Všechny tyto informace mám od jednoho reportéra Timesů, který mi zavolal, aby se zeptal, co teď bude s klienty pana Vincenta, zejména s Walterem Elliotem.“

Přikývl jsem. Posledních dvanáct měsíců jsem žil ve vakuu, které však nebylo tak neprodyšné, aby skrz ně nepronikla zpráva o vraždách, jichž se tento filmový magnát podle obžaloby dopustil. Byl to jen jeden z celé řady mediálně známých případů, které si Vincent připsal během let na své profesní konto. Navzdory fiasku s Woodsonem ho pověst žalobce v prestižních případech vyšvihla hned od počátku do první ligy trestněprávních advokátů. Nemusel shánět klienty; to oni se sháněli po něm. Obvykle šlo navíc o klienty, kteří byli solventní nebo měli co říct, což znamená, že splňovali nejméně jeden ze tří atributů: mohli si dovolit platit vysoké částky za právní zastoupení, evidentně se nedopustili trestných činů, ze kterých byli obžalováni, anebo se jich evidentně dopustili, ale měli na své straně veřejné mínění. Byli to klienti, za které se mohl postavit a bez mrknutí oka je hájit nehledě na to, z čeho byli obžalováni.

Klienti, ze kterých se mu večer nezvedal žaludek.

Walter Elliot splňoval nejméně jeden z těchto atributů.

Byl to ředitel a majitel společnosti Archway Pictures a v Hollywoodu měl obrovskou moc. Momentálně čelil obžalobě, že v návalu vzteku zavraždil svou ženu a jejího milence, když je načapal ve své plážové vile v Malibu. V

případu figurovala celebrita a sex, díky čemuž poutal obrovskou mediální pozornost. Pro Vincenta to byl stroj na publicitu, a po jeho smrti byl k mání pro někoho jiného.

Soudkyně mě vytrhla ze zasnění.

„Jste obeznámen s článkem dva tisíce tři sta?“ Optala se.

Bezděčně jsem se prozradil, když jsem při její otázce přimhouřil oči.

„Myslím, že ne.“

„Osvěžím vám paměť. Je to ustanovení z etického profesního kodexu kalifornské advokátní komory, které se týká převodu nebo prodeje soudní praxe. V tomto případě se pochopitelně bavíme o převodu. Vyšlo najevo, že pan Vincent vás ve smlouvě o zastupování jmenoval svým zástupcem. Díky tomu jste za něj mohl v případě potřeby zaskakovat a vstupovat do vztahu advokátklient. Kromě toho jsem zjistila, že před deseti lety podal u soudu návrh na převod své praxe na vaši osobu v případě svého skonu nebo neschopnosti tuto praxi vykonávat. Návrh nikdy nebyl změněn nebo aktualizován, takže z něj záměr pana Vincenta zřetelně vyplývá.“

Vytřeštil jsem na soudkyni oči. O klauzuli ve Vincentově smlouvě o zastupování jsem věděl. Měl jsem ve své smlouvě stejnou doložku, v níž jsem naopak jmenoval já jeho. Teprve nyní jsem si však uvědomil, co mi soudkyně sděluje: totiž že jsem zdědil Jerryho případy. Všechny do jednoho, včetně případu Waltera Elliota.

Samozřejmě to neznamenalo, že mi všechny případy zůstanou. Jakmile se klienti dozvědí o Vincentově skonu,

budou mít všichni možnost svobodně přejít k jinému advokátovi. Já se však měl stát jejich první volbou.

Začal jsem přemýšlet o všech důsledcích. Klienta už jsem nezastupoval celý rok a měl jsem v plánu odstartovat pomalu –nenaložit si na záda celou fůru případů, kterou jsem právě podle všeho zdědil.

„Ovšem,“ řekla soudkyně, „než nad touto vyhlídkou začnete příliš jásat, musím vám oznámit, že bych byla špatná předsedkyně soudu, kdybych nevynaložila maximální úsilí, abych se ujistila, že klienti pana Vincenta přejdou k advokátovi s dobrou pověstí i nepopiratelnými kvalitami.“

Konečně jsem to pochopil. Holderová si mě předvolala, aby mi vysvětlila, proč Vincentovy případy nepřevezmu.

Hodlala jednat proti vůli zemřelého advokáta a jmenovat někoho jiného, s největší pravděpodobností některého vysokooktanového sponzora její poslední předvolební kampaně. Zatímco já přispěl za celá léta do její kasičky částkou rovnající se nule.

Soudkyně mě však překvapila.

„Informovala jsem se u několika soudců,“ řekla, „a je mi známo, že se soudní praxi už téměř rok nevěnujete.

Nenašla jsem pro to žádné vysvětlení. Takže než vydám rozhodnutí o vašem jmenování náhradním právním zástupcem v této věci, potřebuji mít jistotu, že nevydávám klienty pana Vincenta do rukou nesprávného člověka.“

Souhlasně jsem pokýval hlavou, abych získal trochu času na odpověď.

„Máte pravdu, paní soudkyně. Na nějakou dobu jsem se stáhl do ústraní. Ale nedávno jsem se začal připravovat na návrat.“

„A proč jste vlastně vycouval?“

Holderová se zeptala bez obalu a zaklesla se do mě očima, aby z mé odpovědi odhalila jakoukoliv známku zastírání skutečnosti. Pečlivě jsem tedy volil slova.

„Před dvěma lety jsem měl jeden případ. Klient se jmenoval Louis Roulet. Byl to…“

„Na ten případ si vzpomínám, pane Hallere. Postřelili vás. Ale sám říkáte, že se to stalo už předloni. Matně si vybavuji, že jste pak ještě nějakou dobu pracoval.

Vzpomínám si na novinové titulky, že se vracíte k práci advokáta.“

„Totiž,“ řekl jsem, „záhy se ukázalo, že jsem se vrátil příliš brzy. Střelili mě do břicha, paní soudkyně, a měl jsem si dopřát víc klidu. Jenže já spěchal zpátky do práce, krátce nato jsem začal mít bolesti a doktoři mi objevili kýlu. Šel jsem na operaci a nastaly komplikace. Provedli to špatně.

Následovaly ještě větší bolesti, pak další operace a…, zkrátka a dobře mě to na nějakou dobu vyřadilo ze hry.

Rozhodl jsem se, že si tentokrát dám větší pozor a vrátím se, až když budu mít jistotu, že jsem na to připravený.“

Soudkyně chápavě přikývla. Napadlo mě, že jsem udělal dobře, když jsem vynechal pasáž o své závislosti na tišících lécích a pobytu v léčebně.

„O peníze mi nešlo,“ dodal jsem. „Měl jsem nějaké úspory a taky jsem něco dostal od pojišťovny. Takže jsem si dal s návratem načas. Ale teď už jsem připraven. Zrovna jsem se chystal koupit si inzertní prostor na zadní straně Zlatých stránek.“

„V tom případě vám dědictví v podobě celé advokátní praxe docela přijde vhod, viďte?“ řekla soudkyně.

Nevěděl jsem, jak na její otázku i na její úlisný tón reagovat.

„Mohu vám jen říct, paní soudkyně, že bych se o klienty Jerryho Vincenta dobře postaral.“

Holderová přikývla, ale nedívala se mi přitom do očí.

Prokoukl jsem ji. Něco věděla. A trápilo ji to. Možná se doslechla o mém pobytu v léčebně.

„Podle záznamů komory jste obdržel několik důtek,“

konstatovala.

A byli jsme tam kde předtím. Chtěla ty případy přidělit někomu jinému. Zřejmě nějakému sponzorovi ze Century City, který by se v trestněprávních věcech nedokázal orientovat, ani kdyby na tom záviselo jeho členství v golfovém klubu.

„To všechno je dávná minulost, paní soudkyně. Navíc šlo vesměs o technické věci. Jinak mám s komorou dobré

vztahy. Kdybyste tam dnes zavolala, určitě by vám to potvrdili.“

Holderová se na mě dlouze zadívala a pak sklopila oči k dokumentu, který ležel na stole před ní.

„No tak dobře,“ řekla a načmárala na poslední stránku dokumentu podpis. Cítil jsem, jak se mi v hrudi rozlévá vlna vzrušení.

„Zde je rozhodnutí o převodu praxe na vaši osobu,“

řekla. „Možná ho budete potřebovat, až půjdete do jeho kanceláře. Ovšem zároveň vás upozorňuji, že vás budu sledovat. Počínaje příštím týdnem od vás budu chtít aktuální zprávy o stavu případů. Chci vědět, se kterými klienty budete dále pracovat a kteří si našli jiné zastoupení. A poté budu chtít čtrnáctidenní průběžné zprávy o všech případech, které vám zůstanou. Je to jasné?“

„Naprosto jasné, paní soudkyně. Jak dlouho?“

„Cože?“

„Jak dlouho vám mám ty čtrnáctidenní zprávy posílat?“

Soudkyně mě zpražila pohledem a její obličej ztvrdl.

„Dokud vám neřeknu, abyste s tím přestal.“

Podala mi rozhodnutí.

„Můžete jít, pane Hallere. Na vašem místě bych okamžitě odjela do jeho kanceláře a uchránila své nové klienty před nezákonným převzetím či prozkoumáním jejich spisů policií. Pokud budete mít jakýkoliv problém, můžete

se na mě kdykoliv obrátit. Přiložila jsem k rozhodnutí své soukromé číslo.“

„Ano, Ctihodnosti. Děkuji vám.“

„Hodně štěstí, pane Hallere.“

Vstal jsem a zamířil z místnosti. Když jsem dorazil ke dveřím její pracovny, ohlédl jsem se za ní. Soudkyně už měla sklopenou hlavu a pracovala na dalším soudním příkazu.

Na chodbě soudní budovy jsem si přečetl dvoustránkový dokument, který mi předala, abych se utvrdil, že je to všechno skutečně pravda.

Byla. Dokument mě, přinejmenším dočasně, jmenoval náhradním právním zástupcem ve všech případech Jerryho Vincenta. Umožňoval mi okamžitý přístup do kanceláře zesnulého advokáta i přístup ke spisům a bankovním účtům, na které klienti skládali zálohu.

Vytáhl jsem mobilní telefon, zavolal Lorně Taylorové a požádal ji, ať mi vyhledá adresu Jerryho kanceláře. Lorna mi ji sdělila a já jí řekl, ať tam na mě počká a cestou koupí dva sendviče.

„Proč?“ zeptala se.

„Protože jsem nic neobědval.“

„Neptám se tě na jídlo. Proč jedeme do kanceláře Jerryho Vincenta?“

„Protože jsme zpátky ve hře.“

6

Jel jsem ve svém lincolnu do kanceláře Jerryho Vincenta, když vtom mě něco napadlo a zatelefonoval jsem Lorně Taylorové ještě jednou. Nebrala mi to, a tak jsem jí zavolal na mobil a zastihl ji v autě.

„Budu potřebovat vyšetřovatele. Co bys řekla tomu, kdybych brnkl Ciscovi?“

Lorna před odpovědí zaváhala. Cisco byl Dennis Wojciechowski, její hodně blízký přítel. Byl jsem to já, kdo je seznámil, když jsem v rámci jednoho případu využíval jeho služeb. A co jsem naposledy slyšel, už spolu bydleli.

„No, já nemám s Ciscem žádný problém. Ale byla bych ráda, kdybys mi řekl, o co kráčí.“

Lorna znala Jerryho Vincenta jako hlas v telefonu. To ona se mu ozývala ve sluchátku, když potřeboval zjistit, jestli bych za něj mohl zaskočit při vyměřování výše trestu nebo dělat jeho klientovi chůvu během obžaloby. Nedokázal jsem se rozpomenout, zda se někdy potkali osobně. Nechtěl jsem jí zprávu o jeho úmrtí sdělovat po telefonu, ale události se vyvíjely příliš rychle.

„Jerry Vincent je mrtvý.“

„Cože?“

„Včera v noci ho zavraždili a já mám přednostní právo na všechny jeho případy. Včetně Waltera Elliota.“

Lorna se nadlouho odmlčela.

„Proboha… Jak to? Vždyť to byl tak příjemný člověk.“

„Nedokážu si vzpomenout, jestli jste se někdy potkali osobně.“

Lorna měla kancelář ve svém bytě v západním Hollywoodu. Všechny mé telefonáty a účty procházely přes ni. Pokud se něco dalo alespoň vzdáleně označit za sídlo advokátní kanceláře Michael Haller a partneři, pak to byl její byt. Žádní partneři však neexistovali a mou kanceláří bylo ve skutečnosti zadní sedadlo mého auta. Vzhledem k tomu měla Lorna minimum příležitostí setkávat se osobně s lidmi, které jsem zastupoval nebo s nimi spolupracoval.

„Přišel nám na svatbu, copak si nevzpomínáš?“

„Vlastně ano. Zapomněl jsem.“

„Pořád tomu nemůžu uvěřit. Co se mu stalo?“

„Nevím. Holderová říkala, že ho zastřelili v garáži u jeho kanceláře. Možná zjistím něco bližšího, jakmile tam dorazím.“

„Měl rodinu?“

„Myslím, že byl rozvedený, ale netuším, jestli měl děti nebo tak. Řekl bych, že ne.“

Lorna nic dalšího nedodala. Oba jsme si potřebovali srovnat v hlavě myšlenky.

„Už budu končit, ať můžu zavolat Ciscovi,“ řekl jsem nakonec. „Víš, co dneska dělá?“

„Ne, nic neříkal.“

„Dobře, zjistím to.“

„Jaký sendvič chceš?“

„Kudy jedeš?“

„Přes Sunset.“

„Tak se zastav v Dusty’s a kup mi krůtí sendvič s brusinkovou omáčkou. Už jsem ho neměl skoro rok.“

„Jasně.“

„A taky kup něco Ciscovi, kdyby měl hlad.“

„Provedu.“

Zavěsil jsem a v adresáři, který vozím v přihrádce ve středovém

tunelu,

jsem

vyhledal

číslo

Dennise

Wojciechowského. Zavolal jsem mu na mobil, a když mi to zvedl, uslyšel jsem ve sluchátku směsici větru a burácení motoru. Jel právě na motorce, a přestože jsem věděl, že má v helmě zabudované sluchátko a mikrofon, musel jsem ječet.

„Tady je Mickey Haller. Zastav.“

Počkal jsem, až vypne motor svého harleye ročník třiašedesát.

„Co se děje, Micku?“ zeptal se, když konečně nastalo ticho. „Dlouho jsem tě neslyšel.“

„Měl by sis namontovat ty tlumiče zpátky, člověče.

Jinak budeš před čtyřicítkou hluchej a pak už nebudeš slyšet nikoho.“

„Čtyřicítku už mám za sebou a tebe slyším úplně normálně. Tak co se děje?“

Wojciechowski byl soukromým vyšetřovatelem, jehož služeb jsem v několika případech využil. A když si pak jel vyinkasovat odměnu, seznámil se s Lornou. Já ho však znal o dobrých deset let déle, poněvadž jsem několik roků dělal de facto rodinného právníka členům motorkářského klubu Road Saints, kam patřil i on. Nikdy nejezdil v jejich barvách, ale považovali ho za jakéhosi přidruženého člena.

Dokonce mu dali i přezdívku; snad proto, že jednoho Dennise už mezi sebou měli, říkali mu, jak jinak, „Dennis postrach okolí“, a že příjmení Wojciechowski se jim vyslovovalo k uzoufání obtížně. A tak ho v narážce na jeho snědou pleť a knír pod nosem překřtili na Cisco Kida. A bylo jim úplně jedno, že to není žádný mexický caballero, nýbrž čistokrevný Polák z jižní části Milwaukee.

Cisco byl urostlý a impozantní chlap, který si však během akcí s Road Saints dával pozor, aby se do ničeho nenamočil. Nikdy ho nezatkli, což se mu vyplatilo, když později žádal o licenci soukromého vyšetřovatele. Od té doby však uplynulo mnoho let, dnes už nenosil dlouhé vlasy a šedivějící knír měl pečlivě zastřižený. Přezdívka Cisco a záliba v jízdě na klasických harleyích, které se vyráběly v jeho domovském městě, však u něj přetrvaly nadosmrti.

Cisco byl důkladný a přemýšlivý vyšetřovatel. Kromě toho však měl i další plus: byl velký a silný a v případě potřeby dokázal člověka fyzicky zastrašit. Při pátrání po lidech stojících v trestněprávních případech na straně obžalovaných i při jednání s nimi se tato vlastnost mohla velice hodit.

„Tak za prvé mi prozraď, kde jsi,“ řekl jsem mu.

„V Burbanku.“

„Děláš na případu?“

„Ne, jen jsem se jel projet. Proč, máš snad pro mě něco?

Dostal jsi konečně případ?“

„Spoustu případů. A budu potřebovat vyšetřovatele.“

Sdělil jsem mu adresu Vincentovy kanceláře a řekl mu, ať tam za mnou co nejrychleji přijede. Věděl jsem, že Vincent bezpochyby využíval služeb jednoho či více vyšetřovatelů a že chvíli potrvá, než Cisco pronikne do všech převzatých případů, ale to mi nevadilo. Chtěl jsem vyšetřovatele, kterému budu moci věřit a s nímž jsem už pracoval. A zároveň jsem potřeboval, aby Cisco okamžitě začal pracovat na vyhledání mých nových klientů. Ze zkušenosti jsem věděl, že lidé obžalovaní z trestných činů se ne vždy zdržují na adresách, které při prvním podpisu smlouvy o právním zastoupení uvedou do formuláře s informacemi o klientovi.

Zaklapl jsem telefon a uvědomil si, že jsem během hovoru projel přímo kolem budovy, kde sídlila Vincentova

kancelář. Nacházela se na Broadwayi nedaleko od Třetí ulice, kde vládl příliš hustý provoz, než abych se pokoušel otočit do protisměru. Návrat k budově mi trval deset drahocenných minut, protože jsem na každé křižovatce musel čekat na zelenou. Než jsem dorazil zpátky, byl už jsem tak zdeptaný, že jsem se rozhodl najmout si co nejdříve opět šoféra, abych se nemusel soustředit na adresy, nýbrž na případy.

Vincentova kancelář sídlila v šestipodlažní budově nazvané prostě a jednoduše Právní centrum. Díky blízkosti hlavních

městských

soudů

–

trestněprávních

i

občanskoprávních, se to tu jen hemžilo advokáty. Většina policistu a lékařů, tedy lidí, kteří právníky nenávidí ze všech nejvíc, by si pravděpodobně přála, aby příští zemětřesení srovnalo tenhle barák se zemí. Zahlédl jsem vjezd do garáže stojící vedle budovy a zamířil k němu.

Když jsem vytahoval z automatu parkovací lístek, přistoupil k mému autu uniformovaný policista. V ruce držel desky s přicvaknutými lejstry.

„Dobrý den, pane. Přivádí vás do této budovy nějaká konkrétní záležitost?“

„Jinak bych tu neparkoval.“

„Mohl byste mi sdělit, o jakou záležitost jde, pane?“

„Co je vám do toho, strážníku?“

„Provádíme v garáži ohledávání místa činu, pane, a já potřebuji vědět, v jaké záležitosti přijíždíte, než vás budu moci pustit dovnitř.“

„Mám v budově kancelář,“ řekl jsem. „Stačí to takhle?“

Nebyla to tak úplné lež. V kapse saka jsem měl soudní příkaz předsedkyně Holderové, díky němuž jsem jednu kancelář v této budově získal.

Zdálo se, že odpověď zabrala. Policista mě požádal, abych se legitimoval. Mohl jsem tvrdit, že na takový požadavek nemá právo, ale dospěl jsem k závěru, že není třeba dělat z téhle prkotiny federální případ. Vytáhl jsem náprsní tašku, ukázal mu řidičský průkaz, on si zapsal moje jméno a číslo řidičáku a nechal mě jet.

„Na druhém podlaží se momentálně nedá parkovat,“

oznámil mi. „ještě neuvolnili místo činu.“

Mávl jsem rukou a vyjel po rampě nahoru. Když jsem dorazil na druhé podlaží, viděl jsem, že je úplně prázdné s výjimkou dvou hlídkových vozů a jednoho černého BMW

kupé, které právě vytahovali na plošinu nákladního auta z policejní garáže. Usoudil jsem, že je to vůz Jerryho Vincenta. Dva další uniformovaní policisté právě začali odstraňovat žlutou policejní pásku, která přehrazovala celý prostor garáže. Jeden z nich mi pokynul, abych jel dál.

Žádné detektivy jsem v okolí nezahlédl, ale zdálo se, že policie zatím nehodlá místo vraždy zpřístupnit.

Jel jsem dál a první volné místo, kam bych dokázal vměstnat lincolna, jsem našel až na pátém podlaží. Což byl další důvod, proč budu opět potřebovat řidiče.

Kancelář, kterou jsem hledal, se nacházela na druhém podlaží v přední části budovy. Dveře z neprůsvitného skla byly zavřené, ale ne zamčené. Vstoupil jsem do přijímací místnosti s prázdnou sedací soupravou a pultem, za nímž seděla žena s očima zarudlýma od pláče. Právě telefonovala, ale když mě uviděla, položila sluchátko na pult, aniž řekla člověku na opačném konci linky třeba jen „moment“.

„Vy jste od policie?“ zeptala se.

„Ne, nejsem.“

„V tom případě je mi líto, ale kancelář je dnes uzavřená.“

Přistoupil jsem k pultu a vytáhl z vnitřní kapsy saka soudní příkaz od Holderové.

„Pro mě ne,“ řekl jsem a podal jí dokument.

Žena ho rozložila a upřeně se na něj zadívala, ale zdálo se mi, že ho ve skutečnosti nečte. Všiml jsem si, že v jedné ruce svírá chomáč papírových kapesníků.

„Co to je?“ zeptala se.

„To je soudní příkaz,“ odpověděl jsem. „Jmenuji se Michael Haller a soudkyně Holderová mě jmenovala náhradním právním zástupcem ve vztahu ke klientům Jerryho Vincenta. To znamená, že spolu budeme pracovat.

Můžete mi říkat Mickey.“

Žena zavrtěla hlavou, jako by odvracela nějakou neviditelnou hrozbu. Moje jméno obvykle takovou sílu nemívalo.

„To nemůžete. Pan Vincent by to tak nechtěl.“

Vzal jsem jí soudní příkaz z ruky, složil ho a začal ho strkat zpátky do kapsy.

„Ale můžu. Uložila mi to předsedkyně losangeleského vrchního soudu. A když si pozorně prohlédnete smlouvy o zastupování, které pan Vincent dával k podpisu svým klientům, najdete na nich moje jméno s uvedením titulu advokát-společník. Takže to, co by podle vašeho názoru pan Vincent chtěl nebo nechtěl, je v tuto chvíli nepodstatné, poněvadž ve skutečnosti podal u soudu dokumenty, v nichž mě jmenoval svým nástupcem v případě neschopnosti vykonávat advokátní praxi nebo v případě svého… úmrtí.“

Žena se zatvářila ohromeně. Na očích měla silný nános řasenky, která se jí pod jedním okem rozpíjela. Propůjčovalo jí to nerovnoměrný, téměř komický výraz. Z nějakého důvodu mi před očima vytanul obraz Lizy Minnelliové.

„Jestli chcete, můžete zavolat asistentce soudkyně Holderové, promluvit si o tom s ní,“ řekl jsem. „Do té doby bych však opravdu potřeboval začít. Vím, že dnešní den, byl pro vás mimořádně obtížný. Je těžký i pro mě, Jerryho jsem znal už v době, kdy pracoval na státním zastupitelství.

Takže bych vám chtěl vyjádřit soustrast.“

Přikývl jsem, pohlédl na ni a čekal na reakci, jenže žádná stále nepřicházela. Pokračoval jsem tedy v řeči.

„Budu potřebovat několik věcí, abych tu mohl začít.

Tak především jeho diář. Chci si vytvořit seznam všech aktivních případů, kterým se Jerry věnoval. Pak budu potřebovat, abyste mi vytáhla spisy k těm pří…“

„Je pryč,“ řekla asistentka stroze.

„Co je pryč?“

„Jeho notebook. Policie mi řekla, že mu pachatel sebral z auta brašnu s notebookem. Přechovával v něm všechno.“

„Chcete říct, že i diář? Copak ho neměl v papírové podobě?“

„Ten je taky pryč. Nosil ho totiž v té brašně.“

Asistentka dál prázdně hleděla kupředu. Poklepal jsem na okraj počítačové obrazovky na jejím stole.

„A co tenhle počítač?“ zeptal jsem se. „Nezálohoval si ten diář někde?“

Žena mlčela, a tak jsem se zeptal znovu.

„Zálohoval si Jerry svůj diář někde jinde? Neexistuje k němu nějaký přístup?“

Asistentka se na mě konečně podívala a zdálo se, že si odpověď vychutnává.

„Já mu žádný diář nevedla. Vedl si ho sám. Všechno si ukládal v notebooku a papírovou verzi nosil v brašně. Obojí je pryč. Policie mě přinutila prohledat celou kancelář, ale nic jsem nenašla.“

Přikývl jsem. Chybějící diář představoval problém, ale ne nepřekonatelný.

„A co spisy? Měl v té brašně i spisy k případům?“

„Myslím, že ne. Všechny spisy míval tady.“

„Prima, fajn. Takže si teď vytáhneme všechny aktivní případy a zrekonstruujeme podle nich jeho harmonogram.

Kromě toho budu potřebovat vidět účetní knihy a výpisy ze svěřenských a provozních účtů.“

Asistentka se na mě ostře podívala.

„Jeho peníze si brát nebudete.“

„To nejsou…“

Zarazil jsem se, zhluboka se nadechl a začal znovu klidným, ale rázným tónem.

„Tak především se omlouvám. Provedl jsem to obráceně. Ani nevím, jak se jmenujete. Takže začněme znovu. Jak se jmenujete?“

„Wren.“

„Wren? A druhým jménem?“

„Wren Williamsová.“

„Dobrá, Wren, něco vám vysvětlím. Ty peníze nejsou jeho. Jsou to peníze jeho klientů, a dokud ti se nerozhodnou jinak, jsou to teď moji klienti. Rozumíte? Už jsem vám řekl, že je mi jasné, jak byl pro vás dnešní den citově vypjatý a jaký šok momentálně prožíváte, i já ho částečně pociťuji.

Zároveň se však musíte rozhodnout, jestli jste se mnou, nebo proti mně, Wren. Protože pokud jste se mnou, potřebuji,

abyste mi obstarala věci, o které jsem vás požádal. A taky budu potřebovat, abyste spolupracovala s mou manažerkou případů, jakmile sem dorazí. Ovšem pokud jste proti mně, pak bude nejlepší, když pojedete rovnou domů.“

Wren pomalu zavrtěla hlavou.

„Detektivové mi řekli, že tu musím zůstat, dokud neskončí.“

„Jací detektivové? Když jsem přijel, zůstalo v garáži už jen pár uniformovaných policistů.“

„Detektivové v kanceláři pana Vincenta.“

„Vy jste je…“

Nedokončil jsem větu. Obešel jsem pult a zamířil ke dvěma odděleným dveřím v zadní stěně. Vybral jsem si dveře nalevo a otevřel je.

Ocitl jsem se v kanceláři Jerryho Vincenta. Byla rozlehlá, luxusně vybavená a prázdná. Pomalu jsem se otáčel, až jsem se najednou díval do vytřeštěných očí velké ryby zavěšené na zdi nad policí z tmavého dřeva vedle dveří, jimiž jsem přišel. Ryba měla nádherně zelené šupiny a bílé břicho. Tělo měla vzepjaté, jako by zkameněla právě v okamžiku, kdy vyskočila z vody. I tlamu měla otevřenou tak dokořán, že bych do ní mohl strčit pěst.

Na zdi pod rybou byla přišroubovaná mosazná tabulka.

Stálo na ní:

KDYBYCH MĚLA ZAVŘENOU TLAMU, NEBYLA BYCH TADY

Zlatá slova, pomyslel jsem si. Většina lidí obžalovaných z trestného činu si žvaněním zajistí vstupenku do basy. A jen málokdo se žvaněním z basy vykroutí. Zdaleka nejlepší rada, jakou jsem kdy dal klientovi, zněla, aby držel jazyk za zuby. Aby se o případu s nikým nebavil, dokonce ani s vlastní manželkou. Aby se uzavřel do sebe. Aby odmítl vypovídat a pokusil se přežít další den.

Kdesi za mnou se ozval nezaměnitelný zvuk vysunované kovové zásuvky, kterou vzápětí někdo zabouchl. Otočil jsem se. Na protější straně kanceláře se nacházely další dvoje dveře. Oboje byly asi o třicet centimetrů pootevřené. Za jedněmi jsem viděl potemnělou toaletu, zatímco druhými sem pronikalo světlo.

Rychle jsem zamířil k osvětlené místnosti a otevřel dveře dokořán. Byl to archiv, rozlehlá místnost bez oken, po jejichž obou stranách se táhly řady kovových spisových skříní. U zadní stěny stál malý pracovní stůl.

Za stolem seděli dva muži, jeden starý a jeden mladý, pravděpodobně učitel a žák. Oba měli svlečená saka, která si přehodili přes opěradlo židle. Všiml jsem si jejich pouzder se služebními zbraněmi i jejich odznaků připjatých na opasku.

„Co to děláte?“ zeptal jsem se rázně.

Muži zvedli hlavy od čtení. Na stole mezi nimi jsem spatřil hromádku spisů. Starší detektiv při mých slovech na chvíli překvapeně vytřeštil oči.

„Losangeleská policie,“ řekl. „A myslím, že stejnou otázku bych měl položit já vám.“

„Tohle jsou moje spisy a vy je budete muset okamžitě odložit.“

Starší detektiv vstal a přistoupil ke mně. Znovu jsem začal vytahovat z kapsy saka soudní příkaz.

„Jmenuji se…“

„Já vím, kdo jste,“ řekl detektiv. „Ale pořád nevím, co tady děláte.“

Podal jsem mu soudní příkaz.

„Tohle by vám to mělo vyjasnit. Předsedkyně vrchního soudu mě jmenovala náhradním právním zástupcem klientů Jerryho Vincenta. Což znamená, že jeho případy jsou teď mými případy. A vy nemáte žádné právo být tady a hrabat se mi ve spisech. Toto je jasné porušení práva mých klientů na ochranu před nezákonnými prohlídkami a zabavováním. Ty spisy obsahují zprávy i informace podléhající advokátnímu tajemství.“

Detektiv se vůbec neobtěžoval podívat se na soudní příkaz. Rychle nalistoval poslední stránku obsahující podpis a pečeť. Zdálo se, že na něj moje slova neudělala vůbec žádný dojem.

„Vincent byl zavražděn,“ řekl. „Motiv se může ukrývat v jednom z těchto spisů. Může v nich být i totožnost vraha.

Musíme…“

„Ne, nemusíte. Jestli něco musíte, tak okamžitě opustit tento archiv.“

Detektiv nehnul ani brvou.

„Pokládám ho za součást místa činu,“ utrousil. „To vy musíte odejít.“

„Přečtěte si ten soudní příkaz, detektive. Já nikam nepůjdu. Vaše místo činu je venku v garáži a žádný soudce v Los Angeles vám nedovolil rozšířit ho i na tuto kancelář a tyto spisy. Je nejvyšší čas, abyste odešli a já se začal starat o své klienty.“

Detektiv neučinil žádný náznak, že má v úmyslu přečíst si soudní příkaz nebo opustit archiv.

„Jestli odejdu,“ řekl, „zavřu vám celou kancelář a nechám ji zapečetit.“

Nesnášel jsem podobné tahanice s policajty, ale někdy nebylo jiné východisko.

„Zkuste to udělat a já si do hodiny vyřídím její odpečetění. A vy pak budete stát před předsedkyní vrchního soudu a vysvětlovat jí, proč jste pošlapal práva všech Vincentových klientů. Nevím přesně, kolika klientů se to týká, ale dost možná byste tím vytvořil rekord, i na poměry LAPD.“

Detektiv se na mě usmál, jako by ho moje výhrůžky lehce pobavily. Zvedl soudní příkaz.

„Takže vy tvrdíte, že tímhle papírem přebíráte všechny jeho případy?“

„Přesně tak, prozatím ano.“

„Celou jeho advokátní kancelář?“

„Ano, ovšem každý klient se bude moci rozhodnout, jestli u mě zůstane, nebo si najde někoho jiného.“

„Aha, v tom případě si vás asi připíšu na seznam.“

„Na jaký seznam?“

„Na náš seznam podezřelých.“

„To je směšné. Proč bych na něm měl být?“

„Právě jste nám řekl proč. Zdědil jste všechny klienty oběti. To je přece z finančního hlediska dar z nebes, ne? On je mrtvý a vy převezmete celý jeho podnik. Nemyslíte, že je to dostatečný motiv k vraždě? Nechtěl byste nám říct, kde jste byl včera mezi osmou a dvanáctou večer?“

Znovu se na mě zašklebil beze špetky vřelosti a obšťastnil mě nacvičeným policajtským úsměvem plným povýšeného odporu. Hnědé oči měl tak tmavé, že jsem nerozeznával přechod mezi duhovkou a zřítelnicí. Byly jako oči žraloka, které jako by nepohlcovaly ani neodrážely žádné světlo.

„Nebudu se obtěžovat s vysvětlováním, jak je to absurdní,“ řekl jsem. „Stačí, když se spojíte se soudkyní a ověříte si, že jsem o podobném ujednání vůbec nic netušil.“

„To tvrdíte vy. Ale žádný strach, my už si vás kompletně proklepneme.“

„Fajn. A teď prosím opusťte tuto místnost, jinak zavolám soudkyni.“

Detektiv přistoupil ke stolku a sebral ze židle sako.

Neoblékl si je však, ale stále je držel v ruce. Zvedl ze stolku jeden spis a podal mi ho. Strkal mi ho na prsa tak dlouho, až jsem ho od něj převzal.

„Tady máte jeden ze svých nových spisů, advokáte.

Neudavte se s ním.“

Vyšel ze dveří a jeho kolega ho následoval. Doprovodil jsem je do kanceláře a rozhodl se, že se pokusím trochu zmírnit napětí. Měl jsem tušení, že se s těmito muži nevidím naposledy.

„Podívejte, detektivové, mrzí mě, že to musí probíhat takhle. Snažím se mít s policií dobré vztahy a jsem si jist, že se nám podaří vymyslet nějaké řešení. Ale momentálně mám závazky vůči klientům. Zatím ani nevím, co v těch spisech je. Dejte mi trochu času, abych…“

„My žádný čas nemáme,“ odpověděl muž. „Jakmile vypadneme z tempa, tak ten případ ztratíme. Uvědomujete si vůbec, do čeho jste se právě namočil, advokáte?“

Na chvíli jsem se na něj zadíval a snažil jsem se porozumět skrytému smyslu jeho otázky.

„Myslím, že ano, detektive. Tuhle práci dělám teprve asi osmnáct let, ale…“

„Já nemluvím o vašich zkušenostech. Mluvím o tom, co se stalo v garáži. Ten, kdo Vincenta zabil, tam na něj čekal.

Věděl, kde je a jak se k němu dostat. Přepadl ho ze zálohy.“

Kývl jsem, jako že rozumím.

„Na vašem místě,“ pokračoval detektiv, „bych si dával na ty vaše nové klienty pozor. Jerry Vincent svého vraha znal.“

„Jenže Jerry působil i jako státní zástupce. Posílal lidi do vězení. A některý z nich možná…“

„To prověříme. Jenže to už je dost dávno. Myslím, že člověk, kterého hledáme, figuruje v těchto spisech.“

S těmito slovy zamířil on i jeho kolega ke dveřím.

„Počkejte,“ řekl jsem. „Máte vizitku? Dejte mi vizitku.“

Detektivové se zastavili a otočili. Starší vytáhl z kapsy vizitku a podal mi ji.

„Jsou na ní všechna čísla na mě.“

„Jakmile se tu trochu zorientuju, zavolám vám a něco vymyslíme. Musí existovat způsob, jak vzájemně spolupracovat a přitom nepošlapávat ničí práva.“

„Jak myslíte. Vy jste tu právník.“

Kývl jsem a pohlédl na jméno na vizitce. Harry Bosch.

Byl jsem si jist, že jsem se s tímhle člověkem ještě nikdy nesetkal, ale on přesto začal konfrontaci tvrzením, že ví, kdo jsem.

„Podívejte, detektive Boschi,“ řekl jsem. „Jerry Vincent byl můj kolega. Neměli jsme k sobě zase tak blízko, ale byli jsme přátelé.“

„Co tím chcete říct?“

„Tím chci říct, že vám přeji hodně štěstí. Při vyšetřování. Doufám, že ten případ rozlousknete.“

Bosch přikývl a v jeho pohybech bylo cosi povědomého. Možná jsme se přece jen znali. Otočil se a následoval svého kolegu z kanceláře.

„Detektive?“

Bosch se ještě jednou obrátil ke mně.

„Neviděli jsme se už někdy u nějakého případu?

Připadáte mi povědomý.“

Bosch se úlisně usmál a zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl. „Kdybychom se setkali u případu, pamatoval byste si mě.“

7

O hodinu později jsem seděl za stolem Jerryho Vincenta a naproti sobě jsem měl Lornu Taylorovou a Dennise Wojciechowského. Dojídali jsme sendviče a chystali se začít procházet vše, co se nám podařilo dát dohromady na základě velmi předběžné prohlídky kanceláře a případů. Jídlo bylo dobré, ale vzhledem k tomu, kde jsme seděli a co se stalo předchozímu nájemci této kanceláře, neměl na ně nikdo z nás valnou chuť.

Wren Williamsovou jsem poslal domů. Nedokázala přestat plakat nebo vznášet námitky proti tomu, že se ujímám případů jejího zemřelého šéfa. Rozhodl jsem se tedy, že tuto bariéru raději odstraním, než abych ji musel

neustále obcházet. Než jsem ji vyprovodil ze dveří, zeptala se ještě, zda ji propustím. Odpověděl jsem, že je to zatím ve hvězdách, ale zítra ať přijde do práce jako normálně.

Jerry Vincent byl mrtvý a Wren Williamsová na cestě domů, takže jsme chvíli šlapali vodu, než Lorna konečně přišla na systém archivace spisů a začala vytahovat aktivní případy. Podle zápisů v kalendáři u každého spisu pak začala sestavovat hlavní harmonogram, klíčovou součást profesního života každého advokáta. Když byl tento základní kalendář hotov, začalo se mi dýchat o něco volněji, takže jsme si udělali přestávku na oběd a rozbalili kartony se sendviči, které Lorna přivezla z restaurace Dusty’s.

Harmonogram byl chudý. Sem tam nějaké slyšení k případu, ale jinak bylo zřejmé, že si Vincent v podstatě jen uklízel stůl před procesem s Walterem Elliotem, který měl za devět dní začít výběrem porotců.

„Takže začneme,“ řekl jsem s ústy plnými posledního sousta. „Podle harmonogramu, který jsme právě sestavili, mám za pětačtyřicet minut vyměřování trestu. Takže jsem si říkal, že bychom ten případ mohli předběžně probrat, načež vás tu nechám a pojedu na soud. Až se vrátím, řeknete mi, jak daleko jsme se dostali, a já pak začnu s Ciskem objíždět klienty.“

Oba pouze kývli, protože rovněž dojídali sendviče.

Cisco měl na kníru brusinku, ale nevěděl o tom.

Lorna byla upravená a nádherná jako vždy. Byla to oslnivá kráska s blonďatými vlasy a očima, které v člověku vyvolávaly pocit, že je středem vesmíru, když se na něj podívaly. Její pohled mě nikdy nezačal unavovat. Přestože jsem měl celý rok volno, dával jsem jí výplatu. Díky penězům z pojistky jsem si to mohl dovolit a taky jsem nechtěl riskovat, že až se rozhodnu k návratu, bude už pracovat pro jiného advokáta.

„Začněme u peněz,“ řekl jsem.

Lorna přikývla. Ihned poté, co sestavila aktivní případy a položila je přede mě na stůl, přesunula pozornost k bankovním výpisům, což byla možná jediná stejně důležitá věc jako harmonogram případů. Výpisy nám měly prozradit, kolik peněz má Vincentova firma v pokladně a jak vlastně Vincent svou jednočlennou kancelář provozoval.

„Co se týče peněz, mám jednu dobrou a jednu špatnou zprávu,“ začala Lorna. „Na provozním účtě měl Jerry osmatřicet tisíc a na svěřenském sto dvacet devět.“

Hvízdl jsem. Sto dvacet devět tisíc byla obrovská částka. Na svěřenský účet posílají klienti peníze advokátovi.

Podle vykonané práce na případu se pak tyto peníze převádějí na provozní účet. Já osobně jsem chtěl vždy mít na provozním účtě víc peněz než na svěřenském, poněvadž okamžikem převodu na provozní účet už jsou peníze moje.

„Tenhle nepoměr však má svůj důvod,“ vysvětlila Lorna, když si všimla mého překvapení. „Před pár dny přijal

od Waltera Elliota šek na sto tisíc dolarů. A v pátek přišly ty peníze na účet.“

Přikývl jsem a poklepal na provizorní harmonogram, který ležel na stole přede mnou. Prozatím byl načmárán do bloku. Věděl jsem, že až bude mít Lorna příležitost, bude muset někde koupit skutečný kalendář. Přepíše do něj všechny údaje a přidá i soudní jednání uložená v mém počítači a v internetovém kalendáři.

A nakonec, což Jerry neudělal, tohle všechno zálohuje v externí datové schránce.

„Proces s Elliotem má začít příští čtvrtek,“ řekl jsem.

„Takže si od něj nechal složit sto tisíc.“

Když jsem tuto očividnou věc vyslovil nahlas, náhle mě něco napadlo.

„Jen co tady skončíme, zavolej do banky,“ řekl jsem Lorně. „Zeptej se, jestli už ty peníze převedli. Jestli ne, snaž se to trochu postrčit. Až se Elliot doslechne, že Vincent zemřel, pravděpodobně se pokusí vystavit na ten převod stopku.“

„Jasně.“

„Co máš k penězům dál? Jestli je sto tisíc od Elliota, od koho je zbytek?“

Lorna otevřela jednu z účetních knih, které měla na klíně. Každý dolar na svěřenském úctě musí být zaevidován podle klienta, který ho tam poslal. Advokát musí být v kterémkoliv okamžiku schopen sdělit, jak velká částka z

klientovy zálohy byla převedena na provozní účet a použita a kolik peněz na svěřenském účtu zbývá klientovi k dobru.

Sto tisíc dolarů na Vincentově svěřenském účtu bylo určeno pro proces s Walterem Elliotem. Na ostatní aktivní případy tedy zbývalo devětadvacet tisíc. Nebylo to mnoho, pokud jsme uvážili, jak velkou hromádku spisů jsme během hledání aktivních případů ve Vincentově kanceláři sesbírali dohromady.

„Tohle je ta špatná zpráva,“ řekla Lorna. „Vypadá to, že jen asi u pěti nebo šesti dalších případů zůstaly na svěřenském účtě nějaké peníze. U ostatních aktivních případů se už peníze přesunuly na provozní účet, byly použity nebo je klient Vincentovi dlužil.“

Kývl jsem. Tohle opravdu nebyla dobrá zpráva.

Začínalo to vypadat, že Jerry Vincent měl před svými případy „náskok“, a tak musel vytloukat klín klínem: nabírat nové případy a z peněz určených na ně financovat ty stávající. Walter Elliot byl pro něj zřejmě životodárný klient.

Po převodu sta tisíc dolarů na provozní účet chtěl Jerry z těchto peněz zalátat staré dluhy a konečně se nadechnout, alespoň na chvíli. Jenže k tomu už nedostal příležitost.

„U kolika klientů se čeká na platbu?“ zeptal jsem se.

Lorna se znovu zadívala do záznamů na klíně.

„Dva mu mají zaplatit za předprocesní přípravu. Oba jsou ve velkém prodlení.“

„Jak se jmenují?“

Lorně chvíli trvalo, než prošla záznamy.

„Eh, jeden je Samuels a druhý Henson. Oba mají dluh kolem pěti tisíc.“

„Proto bereme kreditní karty a nevystavujeme faktury.“

Mluvil jsem o své obchodní praxi. Už dávno jsem přestal poskytovat klientům úvěrové služby. Přijímal jsem platby v hotovosti. Bral jsem i karty, ale Lorna je vždy musela nejdříve prověřit a získat od banky svolení k inkasu.

Zadíval jsem se do poznámek, které jsem si udělal během rychlého přezkoumání harmonogramu a aktivních případů. Samuels i Henson figurovali na mém podseznamu případů, kterých bych se chtěl pokud možno zbavit.

Podseznam jsem sepsal na základě rychlého posouzení obžalob a dostupných skutečností. Pokud se mi na nějakém případu něco nepozdávalo, ať už z jakéhokoliv důvodu –, zařadil jsem ho na podseznam.

„Žádný problém,“ řekl jsem. „Zbavíme se jich.“

Samuels čelil obžalobě za zabití při jízdě pod vlivem alkoholu a Hensona měli soudit za krádeže a držení drog.

Hensonův případ upoutal na okamžik moji pozornost, poněvadž Vincent se chystal obhajobu vystavět na klientově závislosti na lécích proti bolesti. Měl v plánu vzbudit k obžalovanému sympatie a zároveň svalit vinu na někoho jiného. V jeho podání měl být za důsledky Hensonovy závislosti nejvíce odpovědný lékař, který obžalovanému

předepisoval léky proti bolesti. Patrick Henson, chystal se Vincent tvrdit, není zločinec, nýbrž oběť.

S touto obhajobou jsem byl důvěrně obeznámen, poněvadž jsem ji v uplynulých letech sám opakovaně používal, abych se ze sebe pokusil smýt vinu za řadu poklesků, jichž jsem se dopustil ve své roli otce, bývalého chotě a přítele mnoha lidí ve svém životě. Nakonec jsem však Hensona zařadil na podseznam „prašivých případů“, protože jsem ve skrytu duše věděl, že taková obhajoba neobstojí, alespoň ne u mě. A nehodlal jsem ji kvůli němu vytahovat u soudu.

Lorna přikývla a zapsala si údaje o obou případech na kus papíru.

„Kolik jich tam vlastně máš?“ zeptala se. „Kolik případů jsi zařadil mezi prašivky?“

„Celkem jsme napočítali jedenatřicet aktivních případů,“ odpověděl jsem. „Z toho jen asi sedm jich vypadá jako prašivky. To znamená, že nám zbývá spousta případů, u kterých nejsou v truhličce žádné peníze. Takže budu muset požádat klienty o novou platbu a v případě neochoty se jich zbavit taky.“

Skutečnost, že budu muset obcházet klienty a tahat z nich peníze, mě ani trochu netrápila. Základní kvalifikací trestních právníků je umění vymoci peníze. Já v tom byl dobrý a Lorna ještě lepší. Získat klienty umí každý, ale

podstatně složitější je získat platící klienty. A nám jich právě spadlo do klína pětadvacet.

„Myslíš, že ti soudkyně dovolí, aby ses těch případů jen tak zbavil?“ zeptala se Lorna.

„Ne. Ale já už si něco vymyslím. Možná bych se mohl odvolat na střet zájmů, který by spočíval v tom, že já za svou práci rád dostávám zaplaceno, zatímco oni neradi platí.“

Nikdo se nezasmál. Nikdo se dokonce ani neusmál.

Pokračoval jsem.

„Ještě něco k penězům?“ zeptal jsem se.

Lorna zavrtěla hlavou.

„To je zhruba všechno. Až budeš u soudu, zavolám do banky a vyřídím to. Chceš, abychom měli podpisové právo oba?“

„Jo, stejně jako u mých účtů.“

O potenciálních komplikacích spojených se snahou dobrat se k penězům na Vincentových účtech jsem vůbec nepřemýšlel. Od toho jsem měl Lornu. Obchodní věci řešila jinak, než bych je řešil já, ale řešila je dobře. Někdy dokonce tak dobře, že jsem si přál, abychom se buďto nikdy nebyli vzali, anebo se nikdy nebyli rozvedli.

„Zjisti, jestli má podpisové právo Wren Williamsová,“

řekl jsem. „Jestli ano, tak jí ho zruš. Prozatím chci, abychom měli k účtům přístup jen my dva.“

„Jasně. Ale možná budeš muset zajet za soudkyní Holderovou pro soudní příkaz.“

„To nebude problém.“

Podle mých hodinek mi do odjezdu k soudu zbývalo deset minut. Otočil jsem se k Wojciechowskému.

„Co máš ty, Cisco?“

Už dříve jsem Wojciechowského pověřil, aby aktivizoval své kontakty a nechal co nejbedlivěji monitorovat vyšetřování Vincentovy vraždy. Chtěl jsem vědět, jaké kroky detektivové podnikají, protože podle toho, co mi sdělil Bosch, se zdálo, že vyšetřování bude úzce souviset s případy, které jsem právě zdědil.

„Moc toho není,“ odpověděl Cisco. „Detektivové se ještě ani nevrátili do Parker Center. Volal jsem jednomu známému z laborky a momentálně prý všechno zpracovávají. O tom, co našli, teda moc informací nemám, ale zato mám jednu o tom, co nenašli. Podle ohledání na místě činu byl Vincent zastřelen nejméně dvěma ranami.

Jenže se nenašly žádné nábojnice. Vrah po sobě uklidil.“

Tato informace měla jistou vypovídací hodnotu.

Pachatel tedy buď použil revolver, anebo mu po vraždě zůstalo tolik duchapřítomnosti, že sebral nábojnice vyhozené ze zbraně.

Cisco pokračoval.

„Volal jsem dalšímu kontaktu na dispečinku a dozvěděl se, že první hlášení o vraždě přišlo ve dvanáct čtyřicet tři.

Přesnější dobu úmrtí určí až pitva.“

„Vědí alespoň v hrubých obrysech, co se stalo?“

„Vypadá to, že Vincent pracoval do pozdního večera, což prý dělal v pondělky běžně. Každé pondělí zůstal v práci déle, aby se připravil na nadcházející týden. Když byl hotov, zavřel kufřík, zamkl kancelář a odešel. Zamířil do garáže, nasedl do auta a dostal dvě rány přes okénko na straně řidiče. Když ho v autě našli, měl klíčky v zapalování a zařazený parkovací režim. Okénko bylo stažené. Včera v noci bylo patnáct až osmnáct stupňů. Takže to okénko mohl stáhnout proto, že měl rád studený vzduch, anebo ho stáhl někomu, kdo se blížil k autu.“

„Někomu známému.“

„I to je možné.“

Zamyslel jsem se nad tím i nad slovy detektiva Bosche.

„V té garáži nikdo nepracoval?“

„Ne, hlídač odchází v šest. Pak musíš nastrkat peníze do automatu nebo použít měsíční propustku. Vincent měl propustku.“

„Co kamery?“

„Jedině kamery jsou na vjezdu a na výjezdu. Jsou zaměřené na registrační značku, takže když někdo tvrdí, že ztratil parkovací lístek, dá se podle nich poznat, kdy auto vjelo do garáže a tak dál, jenže podle toho, co mi řekl můj

kontakt z laborky, se na záznamech z kamer nenašlo nic užitečného. Vrah do garáže nevjel. Buď do ní pronikl přímo z budovy, anebo použil některý vchod pro pěší.“

„Kdo Jerryho našel?“

„Sekuriťák. Pracuje tu jen jeden a hlídá budovu i garáž.

Do garáže se dostane párkrát za večer a při druhé obchůzce si všiml Vincentova auta. Motor běžel a reflektory svítily, a tak se k němu šel podívat. Nejdřív si myslel, že Vincent spí, ale pak uviděl krev.“

Přikývl jsem a začal si v duchu přehrávat scénář. Vrah byl buďto neuvěřitelně lehkomyslný a měl štěstí, anebo věděl, že přímo v garáži žádné kamery nejsou a že tam Jerryho Vincenta zastihne v pondělí pozdě večer, kdy už je garáž téměř prázdná.

„Dobrá, dělej na tom dál. A co ten Harry Potter?“

„Kdo?“

„Ten detektiv. On se vlastně nejmenuje Potter. Myslím toho…“

„Bosch. Harry Bosch. Na tom taky dělám. Údajně patří k nejlepším. Před pár lety odešel do výslužby a zpátky ho zlanařil sám policejní náčelník. Nebo se to tak aspoň říká.“

Cisco se zadíval do poznámek v zápisníku.

„Jeho celé jméno zní Hieronymus Bosch. U policie slouží celkem třiatřicet let a ty určitě víš, co to znamená.“

„Ne, co to znamená?“

„Podle pravidel penzijního programu losangeleské policie dosáhneš po třiceti letech stropu, máš nárok odejít do výslužby s plnou penzí, která už ti pak neroste, a to bez ohledu na to, o kolik let přesluhuješ. Takže zůstávat ve sboru dál nemá z ekonomického hlediska smysl.“

„Ledaže máš vyšší poslání.“

Cisco přikývl.

„Přesně tak. Nikdo, kdo zůstane i po třiceti letech u policie, to nedělá kvůli penězům ani kvůli práci samotné. Je to pro něj víc než práce.“

„Moment,“ přerušil jsem ho. „Říkals, že se jmenuje Hieronymus Bosch? Jako ten malíř?“

Druhá otázka ho vyvedla z míry.

„O žádném malíři nic nevím. Ale on se tak každopádně jmenuje. Dost divné jméno, jestli chceš slyšet můj názor.“

„O nic divnější než Wojciechowski, jestli chceš slyšet ten můj.“

Cisco se už už chystal začít hájit své příjmení a předky, ale Lorna ho přerušila.

„Říkals přece, že ho neznáš, Mickey.“

Podíval jsem se na ni a zavrtěl hlavou.

„Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale to jméno… To jméno znám.“

„Myslíš z obrazu?“

Nechtěl jsem zabředávat do diskuse o dějinách tak vzdálených, že jsem v nich docela tápal.

„To je jedno,“ řekl jsem. „O nic nejde a já už stejně musím jet.“

Vstal jsem.

„Sleduj ten případ dál, Cisco, a zjisti o tom Boschovi, co se dá. Chci vědět, nakolik můžu tomu chlapovi důvěřovat.“

„Ale nenecháš ho nahlížet do spisů, že ne?“ zeptala se Lorna.

„Tohle nebyl nahodilý zločin. Vincentův vrah věděl, jak se k němu dostat. Budu se cítit mnohem líp, jestli ten náš detektiv s posláním vypátrá, kdo to byl, a vydá ho spravedlnosti.“

Obešel jsem stůl a zamířil ke dveřím.

„Jedu za soudkyní Champagneovou. Vezmu si s sebou pár spisů, abych měl během čekání co číst.“

„Doprovodím tě,“ řekla Lorna.

Všiml jsem si, jak vrhá pohled po Ciscovi a kyne mu, ať zůstane sedět. Vyšli jsme na recepci. Věděl jsem, co mi Lorna řekne, ale nepřerušoval jsem ji.

„Mickey, víš jistě, že jsi na tohle připraven?“

„Naprosto jistě.“

„Takhle jsi to neplánoval. Chtěl ses vrátit do práce pomalu, vzpomínáš? Vzít si pár případů a postupně se rozjíždět. A ty místo toho přebíráš celou praxi.“

„Teorie už bylo dost.“

„Hele, já mluvím vážně.“

„Já taky. A jsem na to připravený. Copak nechápeš, že tohle je lepší než původní plán? Nejenže mi Elliotův případ zajistí potřebné příjmy, ale z hlediska publicity to bude lepší, než kdybych si na budově trestního soudu vyvěsil billboard s velkým neonovým nápisem JSEM ZPÁTKY!“

„Jo, to je skvělé. A jen samotný Elliotův případ na tebe vyvine takový tlak, že…“

Nedokončila větu, ale ani nemusela.

„S tím vším jsem skončil, Lorno. Jsem v pohodě, překonal jsem to a na tuhle práci jsem připravený. Myslel jsem si, že z toho budeš mít radost. Poprvé za celý rok vyděláme nějaké peníze.“

„To je mi fuk. Jen chci mít jistotu, že budeš v pořádku.“

„Já jsem víc než v pořádku. Jsem natěšený. Připadám si, jako by se mi za jediný den vrátila veškerá energie. Takže mě nestahuj ke dnu. Ano?“

Lorna se na mě upřeně zadívala, já se upřeně zadíval na ni a na její přísné tváři se konečně objevil zdráhavý úsměv.

„No dobře,“ řekla. „Tak se do toho pusť.“

„Neboj. Zvládnu to.“

8

Přestože jsem Lornu ujišťoval, že to zvládnu, když jsem kráčel chodbou k můstku spojujícímu kancelářskou budovu s garáží, chtě nechtě jsem musel myslet na všechny případy i na spoustu práce, která mě v souvislosti s nimi čeká. Přitom jsem úplně zapomněl, že parkuji na pátém podlaží, takže jsem musel vyjít po rampě o tři patra výše, než jsem svého lincolna konečně našel. Otevřel jsem kufr a uložil tlustou hromadu spisů do brašny.

Byla to univerzální brašna, kterou jsem si v rámci příprav na návrat koupil v prodejně s názvem Suitcase City.

Měla popruhy jako batůžek, takže jsem si ji mohl dát na záda nebo přehodit přes rameno, když jsem se cítil silný.

Kromě toho měla ucho, abych ji v případě potřeby mohl nést jako aktovku. A taky měla dvě kolečka s vysouvací rukojetí, abych ji mohl táhnout za sebou jako vozík, když jsem se cítil slabý.

Poslední dobou jsem měl silných dnů mnohem víc než slabých a pravděpodobně bych už mohl začít nosit tradiční kožený kufřík, jaký nosí advokáti. Mně se však brašna zalíbila a hodlal jsem si ji nechat. Byla ozdobena logem, přes horský hřeben se táhl nápis „Suitcase City“ jako znak Hollywoodu a snovou iluzi touhy a naděje doplňoval

prozářený obzor nad horami. Myslím, že se mi brašna líbila hlavně kvůli logu. Věděl jsem totiž, že Suitcase City není prodejna. Že je to místo. Že je to Los Angeles.

Los Angeles je město, z něhož nikdo nepochází a kde nikdo doopravdy nezakotví. Přechodné bydliště. Žijí tu lidé, které sem přitáhl krásný sen nebo sem uprchli před noční můrou. Dvanáct milionů lidí a všichni jsou připraveni v případě potřeby vzít odtud roha. Obrazně i doslova, jakkoliv se na to díváte, mají všichni lidé v L. A. sbalenou brašnu. Pro každý případ.

Když jsem zaklapoval kufr, polekal mě muž stojící mezi mým a vedlejším autem. Kvůli otevřenému víku kufru jsem si jeho příchodu vůbec nevšiml. Vůbec jsem ho neznal, ale vycítil jsem, že on mě ano. Hlavou mi blesklo Boschovo varování před Vincentovým vrahem a instinkt mi napovídal, abych utekl nebo se začal bránit.

„Pane Hallere, mohu s vámi mluvit?“

„Kdo sakra jste a kdo vám dovolil čmuchat kolem cizích aut?“

„Já nečmuchal. Všiml jsem si vás a vzal jsem to zkratkou přes garáž, to je všechno. Pracuji pro Timesy a chtěl jsem se zeptat, jestli bych s vámi mohl hovořit o Jerrym Vincentovi.“

Zavrtěl jsem hlavou a vyfoukl z plic vzduch.

„K smrti jste mě vylekal. Copak nevíte, že ho v téhle garáži zabil někdo, kdo se přesně takhle přiblížil k jeho autu?“

„Tak to se vám omlouvám. Chtěl jsem jen…“

„Zapomeňte na to. O tom případu nic nevím a navíc stejně musím k soudu.“

„Ale jeho praxi budete přebírat vy, je to tak?“

Ukázal jsem mu, ať mi jde z cesty, a přesunul jsem se ke dveřím auta.

„Kdo vám to řekl?“

„Náš soudní reportér získal kopii příkazu soudkyně Holderové. Proč si pan Vincent vybral právě vás? Byli jste dobří přátelé?“

Otevřel jsem dveře.

„Heleďte, jak se vůbec jmenujete?“

„Jack McEvoy. Pracuji v rubrice Kriminalita.“

„To vám přeju, Jacku. Ale momentálně s váma mluvit nemůžu, jestli chcete, dejte mi na sebe vizitku a já se vám ozvu, jakmile vám budu mít co říct.“

McEvoy mi však vizitku nepodal a nedal ničím najevo, že mým slovům vůbec rozumí. Místo toho mi položil další otázku.

„Dala vám soudkyně bobříka mlčení?“

„Ne, nedala mi bobříka mlčení. Nemůžu s váma mluvit, protože nic nevím, chápete? Až budu něco vědět, tak to řeknu.“

„A mohl byste mi alespoň sdělit, proč Vincentovy případy přebíráte?“

„Odpověď už znáte. Jmenovala mě soudkyně. A teď už musím k soudu.“

Nasedl jsem do auta, ale když jsem strkal klíček do zapalování, nechal jsem otevřené dveře. McEvoy si položil ruku na střechu a naklonil se ke mně, aby se pokusil v rozhovoru pokračovat.

„Heleďte,“ řekl jsem, „já vážně musím jet, takže prosím vás uhněte, ať můžu zavřít dveře a vycouvat s tímhle tankem.“

„Doufal jsem, že spolu uzavřeme obchod,“ vyhrkl novinář rychle.

„Obchod? Jaký obchod? O čem to mluvíte?“

„No přece o informacích. Já mám obšancovanou policii a vy máte obšancovaný soud. Muže to být oboustranně výhodně. Vy mi budete říkat, co jste zaslechl vy, a já vám budu říkat, co jsem zaslechl já. Mám takové tušení, že tohle bude velký případ. Budu vděčný za veškeré informace, které se mi podaří získat.“

Otočil jsem se k němu a na chvíli se na něj zadíval.

„Ale neskončí informace, které od vás dostanu, druhý den ráno v novinách? Protože to bych si pak na ně mohl počkat.“

„Ne všechno se dostane na stránky. Některé věci otisknout nemůžete, i když víte, že je to pravda.“

Podíval se na mě, jako by mi sděloval obrovské moudro.

„Mám takový pocit, že vy se svých informací doberete dříve než já svých,“ řekl jsem.

„Risknu to a předám vám je. Takže platí?“

„Máte tu vizitku?“

Tentokrát už McEvoy skutečně vytáhl vizitku z kapsy a podal mi ji. Uchopil jsem ji mezi prsty, přehodil si ruku přes volant a zadíval se na ni. Říkal jsem si, že by neškodilo mít k tomuhle případu zákulisní informace.

„Dobrá, platí.“

Odehnal jsem ho gestem od auta, zabouchl dveře a nastartoval. McEvoy dál postával u vozu. Stáhl jsem okénko.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Ještě jsem chtěl říct, že nechci vidět vaše jméno v jiných novinách nebo v televizi, kde budete říkat věci, o kterých já nevím.“

„Žádný strach. Vím, jak to funguje.“

„Fajn.“

Zařadil jsem zpátečku, ale něco mě napadlo, a tak jsem nechal nohu na brzdě.

„Ještě se vás na něco zeptám. Jak blízko máte k Boschovi, k hlavnímu vyšetřovateli případu?“

„Znám ho, ale on si drží všechny od těla. Dokonce i vlastní parťáky.“

„Víte o něm něco bližšího?“

„Nevím. Nikdy jsem se neptal.“

„No, a je aspoň dobrý?“

„Jako vyšetřovatel? Ano, je velmi dobrý. Myslím, že ho pokládají za jednoho z nejlepších.“

Přikývl jsem a přemýšlel o Boschovi. O muži s posláním.

„Pozor na prsty.“

Vycouval jsem s lincolnem. Když jsem zařadil rychlost, McEvoy na mě ještě jednou křikl.

„Hej, Hallere, ta značka je skvělá!“

Mávl jsem rukou z okénka a zamířil k rampě. Snažil jsem se rozpomenout, ve kterém ze svých lincolnů právě jedu a co je na registrační značce napsáno. Z dob, kdy jsem ještě pracoval na plný plyn, mi zůstala flotila tří Lincolnů Town Car. V posledním roce jsem v nich však jezdil tak málo, že jsem je začal střídat, aby motory zůstaly ve formě a nesedal na ně prach. Možná to byla součást mé strategie návratu. Vozy byly naprosto totožné s výjimkou registračních značek a já nevěděl, ve kterém z nich právě sedím.

Když jsem dojel k budce výběrčího a podal mu lístek, spatřil jsem vedle pokladny malý monitor. Byly na něm záběry z kamery umístěné pár metrů za mým autem. Právě o téhle kameře mi zřejmě říkal Cisco, měla zabírat zadní nárazník a registrační značku.

Spatřil jsem na monitoru svou speciální značku.

DOPROVAZIMJE

Uchechtl jsem se. Jasně, doprovázím je. Momentálně jsem měl namířeno k soudu, kde jsem se měl vůbec poprvé setkat s jedním z Jerryho klientů. Podat mu ruku a doprovodit ho rovnou do vězení.

9

Když jsem pět minut před celou vstoupil do soudní síně, seděla soudkyně Judith Champagneová na stolci a poslouchala návrhy protistran v jiném případu. V soudní síni tvrdlo osm dalších advokátů, kteří čekali, až na ně přijde řada. Zaparkoval jsem brašnu na kolečkách u zábradlí, otočil se k soudnímu vykonavateli a šeptem mu vysvětlil, že jsem si za Jerryho Vincenta přišel vyslechnout výši trestu pro Edgara Reeseho. Soudní sluha mi sdělil, že soudkyně má ještě několik procesních řízení, ale jakmile je vyřídí, je vyměření výše trestu pro Reeseho první na řadě. Zeptal jsem se, jestli bych se mohl s Reesem vidět, načež sluha vstal a odvedl mě přes železné dveře za svým stolem do zadržovací cely u soudní síně. V cele seděli tři vězni.

„Edgar Reese?“ řekl jsem.

K mřížím přistoupil drobný, ale svalnatý běloch. Viděl jsem, jak se mu po krku šplhají vězeňská tetování, a pocítil

jsem úlevu. Reese se vracel na místo, které dobře znal.

Nebudu muset držet za ručičku vězeňského panice s očima vytřeštěnýma hrůzou. Hodně mi to usnadnilo život.

„Jmenuji se Michael Haller. Dnes zaskakuji za vašeho advokáta.“

Říkal jsem si, že nemá valný smysl vysvětlovat tomu chlapovi, co se Vincentovi stalo. Reese by mě jen zahrnul otázkami, na jejichž zodpovězení jsem neměl čas ani vědomosti.

„Kde je Jerry?“ zeptal se.

„Nemohl přijet. Zvládnete to?“

„Zbejvá mně snad něco jinýho?“

„Probral s vámi Jerry možnou výši trestu, když jste se rozhodl přiznat?“

„Jo, říkal mně to. Pět roků ve státní base, za tři jsem prej venku, když budu sekat dobrotu.“

Bylo to spíše za čtyři roky, ale do těchto věcí jsem se nechtěl pouštět.

„Dobrá, paní soudkyně ještě vyřídí pár věcí a pak vás předvolá. Přečte vám hromadu právnických formulí, vy odpovíte, že ano, že tomu rozumíte, a soudkyně vám pak sdělí výši trestu. Za patnáct minut je po všem.“

„Mně je fuk, jak dlouho to potrvá. Stejně nemám kam jít.“

Kývl jsem a obrátil se k odchodu. Tiše jsem zaklepal na kovové dveře, aby mě policista, v okrese Los Angeles

dělají soudní sluhy policisté z úřadu šerifa, slyšel a soudkyně pokud možno nikoliv. Sluha mě pustil zpět do sálu a já se posadil do první řady galerie. Otevřel jsem brašnu, vytáhl většinu spisů a začal je pokládat na vedlejší lavici.

První spis patřil Edgarovi Reesemu. Během přípravy na jednání jsem si už ho stačil zběžně prohlédnout. Reese patřil k Vincentovým stálým klientům a jeho případ se týkal naprosto obyčejného drogového deliktu. Byl to prodejce a zároveň uživatel drog, kterého policie sebrala při prodeji dávky zákazníkovi pracujícímu jako důvěrný informátor.

Podle údajů ve spisu se informátor rozhodl Reeseho prásknout, protože na něj měl z dřívějška pifku. Reese mu totiž prodal kokain, jenž byl příliš naředěný dětským projímadlem. Dealeři, kteří sami drogy brali, se této chyby dopouštěli často. Naředili produkt příliš, aby zvětšili jeho objem a o to více prášku si mohli nechat pro sebe. Byla to špatná obchodní taktika, poněvadž dělala dealerům nepřátele. A uživatel, který se snaží „odpracovat“ škraloup u policie tím, že působí jako důvěrný informátor, s mnohem vyšší pravděpodobností práskne dealera, jehož nemá rád, než toho, který mu nic neudělal. O tomto ponaučení měl Edgar Reese přemýšlet následujících pět let ve státním vězení.

Vložil jsem spis zpátky do brašny a podíval se na další případ na hromádce. Týkal se Patricka Hensona, uživatele

léků proti bolesti, o kterém jsem Lorně říkal, že ho pustíme k vodě. Sehnul jsem se, abych i tento spis zasunul do brašny, ale pak jsem se zničehonic napřímil, položil si spis na klín a několikrát jím plácl o stehna. Zamyslel jsem se a pak jsem ho otevřel.

Henson byl čtyřiadvacetiletý surfař z Malibu, který sem přicestoval z Floridy. Byl to profesionál, ale na nejnižším stupni výkonnostního spektra, s omezeným počtem pozvánek na závody a s omezenými příjmy za vítězství. Při jedněch závodech na Maui ho spláchla vlna, tvrdě s ním narazila do lávového dna Pehei a pochroumala mu rameno.

Lékaři se mu ho pokusili dát dohromady a po operaci mu předepsali oxykodon. O osmnáct měsíců později už byl z Hensona dokonaly závislák, který pod záminkou přetrvávajících bolestí polykal jeden prášek za druhým.

Přišel o sponzory a byl příliš slabý, než aby znovu závodil.

Dna dosáhl ve chvíli, kdy ho jedna kamarádka pozvala do svého domu v Malibu a on odtamtud ukradl diamantový náhrdelník. Podle zprávy z úřadu šerifa patřil kamarádčině matce a obsahoval osm diamantů, symbolizujících její tři děti a pět vnoučat. Ve zprávě stálo, že hodnota šperku dosahovala 25 000 dolarů, avšak Henson ho prodal v zastáváme za čtyři stovky a odjel do Mexika, aby si tam v pultovém prodeji koupil dvě stě balení oxykodonu.

Prokázat Hensonovi krádež bylo snadné. Diamantový náhrdelník putoval ze zastavárny zpátky k majitelce a

nahrávka z bezpečnostní kamery prokázala, že ho tam zastavil Henson. Vzhledem ke značné hodnotě šperku slízl všechna obvinění naplno: přišili mu překupnictví, krádež velkého rozsahu a taky nezákonné držení návykových látek.

To vše ještě zhoršila skutečnost, že dáma, které ten náhrdelník ukradl, byla provdána za lékaře s rozsáhlými konexemi, jenž několika členům kalifornského okresního úřadu štědře přispěl na znovuzvolení.

Když Vincent přebíral Hensonův případ, vybral si od něj pěti-tisícovou zálohu v naturáliích: surfař mu předal všech dvanáct svých na míru vyrobených prken Triek Henson a Vincent je prostřednictvím svého likvidátora prodal sběratelům a na eBay. Kromě toho se s klientem dohodl na pravidelných měsíčních platbách ve výši jednoho tisíce dolarů, ale nikdy od něj žádnou neobdržel, protože den poté, co Hensona propustili na kauci, kterou složila jeho matka žijící ve floridském Melbourne, nastoupil surfař do léčebny.

Podle spisu Henson úspěšně absolvoval léčbu a momentálně si přivydělával na pláži v Santa Monice jako dětský instruktor surfingu. Mzda mu sotva stačila na živobytí, natož aby mohl platit tisíc dolarů měsíčně Vincentovi. Jeho matku zase finančně vysála kauce a náklady na synův pobyt v léčebně.

Spis přetékal záznamy o podáních a dalších úkonech, které prozrazovaly Vincentovu zdržovací taktiku během

čekání, až Henson sežene peníze. Dělalo se to tak běžně, i proto bylo lepší nechat si zaplatit dopředu, zvláště když případ vypadal jako předem prohraný. Státní zástupce disponoval nahrávkou, na níž Henson prodával ukradené zboží. Znamenalo to, že je případ horší než prohraný, že je to advokátská mršina.

Spis obsahoval i telefonní číslo na Hensona. Jednou z věcí, kterou každý advokát vtloukal klientům pobývajícím na svobodě do hlavy, byla potřeba udržovat nějaký kontakt.

Lidé čelící obžalobě a pravděpodobnému vězení často vedli neuspořádaný život. Stěhovali se z místa na místo a mnohdy byli úplně bez domova. Advokát však musel mít možnost co nejrychleji se s nimi spojit. Ve spisu byla uvedena poznámka, že je to číslo na klientův mobil, a pokud stále platilo, mohl jsem Hensonovi okamžitě zavolat. Otázka zněla, jestli mu zavolat chci.

Zvedl jsem hlavu a podíval se k soudnímu stolci.

Soudkyně právě kočírovala slovní přestřelku o propuštění na kauci. Na lavicích čekali tři další advokáti a po státním zástupci přiděleném k případu Edgara Reeseho nebylo ještě ani stopy. Vstal jsem a znovu zamířil k soudnímu vykonavateli.

„Půjdu si na chodbu zavolat. Nebudu se nikam vzdalovat.“

Policista přikývl.

„Kdyby na vás mezitím přišla řada, dojdu pro vás,“ řekl.

„Hlavně si nezapomeňte vypnout telefon, než se vrátíte do sálu. Soudkyně nemá mobily ráda.“

Tohle mi ani říkat nemusel. Že Champagneová nemá v soudní síni ráda mobily, jsem totiž zakusil na vlastní kůži.

Když jsem jednou vystupoval u soudu, jemuž předsedala, začal mi telefon vyhrávat slavnou „kovbojskou“ předehru z Viléma Tella, tohle zvonění mi vybrala dcera, já v tom prsty neměl. Soudkyně mi napařila stodolarovou pokutu a od té doby o mně mluvila jako o „Osamělém jezdci“. To poslední mi ani tak nevadilo, někdy jsem si jako osamělý jezdec skutečně připadal. Pouze jsem nejezdil na bílém koni, ale v černém lincolnu.

Položil jsem brašnu a ostatní spisy na lavici v galerii a vyšel jsem na chodbu pouze s Hensonovým spisem. Našel jsem si na přeplněné chodbě přiměřeně tiché místo a vytočil číslo uvedené ve spisu. Po dvou zazvoněních mi Henson zvedl telefon.

„Tady Triek.“

„Patrick Henson?“

„Jo, kdo volá?“

„Jsem váš nový advokát. Jmenuji se Mi…“

„Moment, počkejte. Co se stalo s mým starým advokátem? Dal jsem Vincentovi…“

„Je mrtvý, Patricku. Včera v noci zemřel.“

„Ale nééé.“

„Ano, Patricku. Moc mě to mrzí.“

Chvíli jsem počkal, abych zjistil, jestli mi k tomu Henson

něco

řekne,

a

pak

jsem

pokračoval

nezainteresovaným tónem státního úředníka.

„Jmenuji se Michael Haller a přebírám po Jerrym Vincentovi případy. Momentálně procházím váš spis a vidím, že jste nezaplatil jedinou splátku podle kalendáře, na kterém jste se s panem Vincentem dohodli.“

„Aha, takže o to jde. Ze všech sil se snažím nějak se z toho všeho vyhrabat a momentálně žádný prachy nemám.

Jasný? Už jsem dal Vincentovi všechny svoje prkna.

Ohodnotil je na pět tisíc, ale já vím, že dostal víc. Ty dvě dlouhý prkna měly hodnotu nejmíň tisícovku za kus. Řekl mi, že mu to pro začátek stačí, ale od té doby jenom všecko natahoval. A já se k penězům nedostanu, dokud tahle záležitost neskončí.“

„A dostáváte se z toho, Patricku? Jste čistý?“

„Jako lilie, pane. Vincent mi řekl, že je to jediný způsob, jak se vyhnout vězení.“

Rozhlédl jsem se po chodbě. Hemžili se na ní advokáti, obžalovaní, svědci i příbuzní obětí a obviněných. Na délku měřila jako fotbalové hřiště a všichni zúčastnění tu doufali v jedinou věc: v obrat. Čekali, zda se nerozestoupí mraky a alespoň jednou se na ně neusměje štěstí.

„Jerry měl pravdu, Patricku. Musíte zůstat čistý.“

„To dělám.“

„Máte práci?“

„Copak to, lidi, nechápete? Chlapovi jako já nikdo práci nedá. Nikdo mě nikam nepřijme. Čekám na proces, a než se naděju, můžu už sedět v base. Momentálně učím děcka na pláži surfovat, ale z těchhle peněz nezaplatím ani prd.

Bydlím v autě a přespávám na Hermosa Beach na posedu pro plavčíky. Víte, kde jsem bydlel předloni touhle dobou?

V apartmá hotelu Four Seasons na Maui.“

„Jo, já vím, život je pes. Máte ještě řidičský průkaz?“

„To je zhruba jediný, co mně zbylo.“

Dospěl jsem k rozhodnutí.

„Dobrá, víte, kde měl Jerry Vincent kancelář? Byl jste tam někdy?“

„Jo, nesl jsem mu tam prkna. A taky rybu.“

„Rybu?“

„Vzal si ode mě třicetikilového tarpona, kterého jsem jako kluk ulovil na Floridě. Říkal, že si ho pověsí na zeď a bude předstírat, že ho chytil on.“

„Jo, jasně, ta vaše ryba tam pořád visí. Dostavte se zítra ráno přesně v devět hodin do kanceláře a já s váma udělám přijímací pohovor. Jestli uspějete, můžete začít hned.“

„Co můžu začít?“

„Dělat mi řidiče. Zaplatím vám patnáct babek za hodinu jízdy a dalších patnáct vám odepíšu z dluhu. Co vy na to?“

Nastala chvíle ticha, než Henson úslužně odpověděl.

„To by bylo prima. To určitě přijedu.“

„Fajn. Takže zatím. Ale pamatujte si jednu věc, Patricku. Musíte zůstat čistý. Jestli ne, poznám to. Věřte mi, že to poznám.“

„Žádný strach. K tomu svinstvu se už nikdy nevrátím.

Na-vždycky mi zničilo život.“

„Dobře, Patricku, takže zítra na shledanou.“

„Poslyšte, člověče, proč to vůbec děláte?“ Před odpovědí jsem zaváhal. „Já vlastně ani nevím.“

Zaklapl jsem telefon a dal si záležet, abych ho i vypnul.

Do soudní síně jsem se vrátil s otázkou, zda dělám správnou věc, nebo zdá se dopouštím chyby, která se ke mně oklikou vrátí a kopne mě do zadku.

Načasování bylo perfektní. Soudkyně právě uzavírala poslední jednání. Všiml jsem si, že náměstek okresního státního zástupce Don Pierce už sedí u stolku pro obžalobu a je připraven vyslechnout si výši trestu pro Reeseho. Pierce byl bývalý důstojník námořnictva, který si dál stříhal vlasy na ježka a patřil k pravidelným hostům koktejlových dýchánků v restauraci FourCreen Fields. Rychle jsem naskládal všechny spisy do brašny a prošel brankou ke stolu pro obhajobu.

„No to se podívejme,“ řekla soudkyně, „Osamělý jezdec je zase v sedle.“

Řekla to s úsměvem a já její úsměv opětoval. „Ano, Ctihodnosti. Rád vás opět vidím.“

„Docela dlouho jsem vás neregistrovala, pane Hallere.“

Volně přístupná soudní síň nebyla vhodným místem na vysvětlování, kde jsem byl. Zachoval jsem v odpovědích stručnost. Rozpřáhl jsem ruce, jako bych představoval své nově já. „Mohu jen říct, že teď jsem zpátky, paní soudkyně.“

„To ráda vidím. A dnes jste přišel zastoupit pana Vincenta, je to tak?“

Řekla to rutinním tonem, z něhož jsem pochopil, že o Vincentově skonu neví. Věděl jsem, že bych ji mohl ponechat v nevědomosti a vyslechnout si vyměření trestu, jako by se nic nestalo. Ona by se to však později doslechla a kladla si otázku, proč jsem jí to neoznámil. Rozhodně bylo lepší udržet si ji na své straně.

„Bohužel, Ctihodnosti,“ řekl jsem, „pan Vincent včera v noci skonal.“

Soudkyně šokovaně zvedla obočí. Než se stala dlouholetou soudkyní, byla dlouholetou státní zástupkyní.

Právnickou komunitu znala jako své boty a s největší pravděpodobností se dobře znala i s Jerrym Vincentem.

Zjevně jsem jí tedy zasadil těžký direkt.

„Propána, vždyť byl tak mladý!“ vykřikla. „Co se stalo?“

Zavrtěl jsem hlavou, jako že to nevím.

„Každopádně to nebyla přirozená smrt, Ctihodnosti.

Policie to prošetřuje a já vím zatím v podstatě jen to, že ho včera v noci našli v autě u jeho kanceláře. Soudkyně

Holderová mi dnes zavolala a jmenovala mě náhradním právním zástupcem jeho klientů. Proto jsem teď zde ve věci pana Reeseho.“

Soudkyně sklopila oči a chvíli jí trvalo, než překonala šok. Trochu mi vadilo, že jsem jí to musel sdělit právě já.

Sklonil jsem se a vytáhl z brašny spis Edgara Reeseho.

„Je mi to nesmírně líto,“ řekla soudkyně nakonec.

Přikývl jsem a čekal.

„No dobrá,“ řekla soudkyně po další dlouhé odmlce.

„Přiveďte obžalovaného.“

Žádnou další prodlevu si Jerry Vincent nevysloužil.

Soudkyně nedala najevo, zda měla o něm nebo jeho životě jakékoliv pochybnosti. Život v budově trestního soudu zkrátka běžel dál. Kola spravedlnosti se musela točit i bez něj.

10

Zpráva od Lorny Taylorové byla stručná a věcná. Přišla mi hned po zapnutí telefonu během odchodu ze soudní síně, kde jsem předtím přihlížel, jak Edgar Reese dostává pět let.

Lorna mi sdělovala, že se spojila s asistentkou soudkyně Holderové ohledně soudního příkazu, který od ní vyžadovala banka, než nám dvěma poskytne podpisové právo k Vincentovým bankovním účtům. Soudkyně s

vystavením příkazu souhlasila, prý si ho mám přijít vyzvednout do její kanceláře o kousek dále po chodbě.

V soudní síni byla i tentokrát tma, ale asistentka seděla na svém místě vedle stolce. Stále mi připomínala učitelku ve třetí třídě.

„Paní Gillová?“ řekl jsem. „Prý si mám od soudkyně vyzvednout příkaz.“

„Ano, myslím, že ho má ještě u sebe. Půjdu to zjistit.“

„A nemohl bych za ní zajít sám a na pár minut si s ní promluvit?“

„Totiž, momentálně tam někoho má, ale zeptám se.“

Asistentka vstala a zamířila do chodby za svým stolem.

Dveře na konci této chodby vedly do soudkyniny pracovny a já se díval, jak na ně asistentka klepe a čeká, až jí soudkyně dovolí vstoupit. Když se tak stalo, spatřil jsem za nimi muže, který seděl na stejné židli jako před pár hodinami já.

Poznal jsem v něm Mitche Lestera, manžela soudkyně Holderové a advokáta specializovaného na případy osobní újmy. Poznal jsem ho podle fotografie v jeho inzerátu: když se ještě zabýval trestním právem, sousedily naše inzeráty ve Zlatých stránkách, můj zabíral horní polovinu stránky, zatímco jeho dolní. Mitch Lester se však trestnímu právu už dlouho nevěnoval.

O pár minut později vyšla paní Gillová ven a v ruce nesla soudní příkaz, který jsem potřeboval. Vyložil jsem si to tak, že se se soudkyní neuvidím, ale paní Gillová mi

řekla, že mě její nadřízená přijme, jen co domluví s nynější návštěvou.

Na to, abych pokračoval v pročítání spisů, jsem neměl dost času, a tak jsem se začal procházet po soudní síni, rozhlížet se kolem sebe a přemýšlet, co soudkyni řeknu. U

prázdného stolu soudního sluhy jsem sklopil hlavu a prohlédl si kalendář otočený na stránce z minulého týdne.

Jména několika advokátů, kteří měli u soudkyně naléhavá slyšení a jednání, jsem znal, jedním z nich byl i Jerry Vincent zastupující Waltera Elliota. Pravděpodobně to bylo jedno z posledních Jerryho vystoupení u soudu.

Po třech minutách cinkl u stolu asistentky zvonek a paní Gillová mi řekla, že mohu vstoupit do pracovny soudkyně.

Zaklepal jsem na dveře a otevřel mi Mitch Lester.

Usmál se a uvedl mě dovnitř. Podali jsme si ruce a on poznamenal, že se právě doslechl o Jerrym Vincentovi.

„Svět je děsivý,“ prohlásil.

„Někdy ano,“ přitakal jsem.

„Kdybyste s čímkoliv potřeboval pomoct, ozvěte se.“

Odešel z pracovny a já se posadil před soudkyni.

„Co pro vás mohu udělat, pane Hallere? Dostal jste ten příkaz pro banku?“

„Ano, dostal, Ctihodnosti. Děkuji vám za něj. Chtěl jsem vás jen informovat o nejnovějším vývoji a taky se vás na něco zeptat.“

Soudkyně si sundala brýle na čtení a položila je na psací stůl.

„No tak prosím.“

„Takže pokud jde o nejnovější vývoj, postupujeme trochu pomalu, protože jsme začali bez harmonogramu.

Pachatel po vraždě odcizil Jerrymu Vincentovi notebook i papírovou verzi diáře. Museli jsme vyčlenit aktivní případy a podle nich sestavit kalendář nový. Domníváme se, že to máme pod kontrolou, a shodou okolností jsem se právě před chvílí zúčastnil v souvislosti s jedním z Jerryho případů vyměření trestu soudkyní Champagneovou. Takže nám nic neuteklo.“

Na Holderovou moje úsilí a úsilí mých spolupracovníků zjevně neudělalo dojem.

„O kolika aktivních případech se bavíme?“ zeptala se.

„Eh, vypadá to, že jich je třicet jedna, po tom vyměření trestu vlastně už jen třicet. Tenhle případ je uzavřen.“

„Tak to jste zdědil docela vzkvétající praxi. V čem je tedy problém?“

„Já nevím, jestli je v něčem problém, paní soudkyně.

Prozatím jsem mluvil jen s jedním aktivním klientem a vypadá to, že ho budu zastupovat dál.“

„S Walterem Elliotem?“

„Eh, ne, s tím jsem zatím nemluvil. Mám v plánu pokusit se s ním spojit ještě během dneška. Osoba, se kterou

jsem hovořil, je obžalována z méně vážného deliktu.

Konkrétně z krádeže velkého rozsahu.“

„Dobře.“

Soudkyně začínala byt netrpělivá, a tak jsem přešel k hlavnímu bodu schůzky.

„Chtěl jsem se vás však zeptat na policii. Měla jste pravdu, když jste mě ráno varovala před policejní slídivostí.

Když jsem po odchodu od vás dorazil do kanceláře, zastihl jsem tam dvojici detektivů prohledávajících spisy. Jerryho recepční byla přítomna, ale nepokusila se je zastavit.“

Soudkynina tvář zkameněla.

„Doufám, že vy jste to udělal. Ti policisté museli dobře vědět, že nemohou jen tak mírnyx dírnyx prohledávat spisy.“

„Ano, Ctihodnosti, nechali toho, když jsem tam přišel a začal protestovat. Vlastně jsem jim musel pohrozit, že si na ně budu stěžovat u vás. Dříve neodešli.“

Soudkyně přikývla. Ve tváři se jí zračila pýcha nad tím, jakou sílu má zmínka jejího jména.

„Takže proč jste vlastně přišel?“

„Totiž, kladl jsem si otázku, jestli bych je neměl pustit zpátky.“

„Teď vám nerozumím, pane Hallere. Vy chcete pustit policii zpátky do kanceláře?“

„Detektiv, který vedl vyšetřování, měl jednu trefnou poznámku. Důkazy podle něj naznačují, že Jerry Vincent

svého vraha znal a pravděpodobně si ho pustil tak blízko k tělu, že ho pachatel mohl zastřelit. Proto je prý docela možné, že to byl některý z jeho klientů. Právě kvůli tomu hledali ve spisech potenciální podezřelé, když jsem přišel do kanceláře.“

Soudkyně odmítavě mávla rukou.

„To jistě ano. Ale přitom pošlapávali práva klientů.“

„Byli v archivu a nahlíželi do starých případů.

Uzavřených případů.“

„Na tom nezáleží. Uzavřené neuzavřené, stále tím porušovali advokátní tajemství.“

„To chápu, paní soudkyně. Jenže když odešli, nechali za sebou na stole hromádku spisů. Byly to ty, které si buďto chtěli odnést s sebou, anebo si je prohlédnout bedlivěji.

Podíval jsem se do nich a všechny obsahovaly výhrůžky.“

„Výhrůžky panu Vincentovi?“

„Ano. Byly to případy, v nichž klienti nebyli spokojeni s výsledkem, ať už s verdiktem samotným, s výší trestu nebo s podmínkami svého uvěznění. Ve všech těchto případech klienti Jerrymu Vincentovi vyhrožovali a on bral jejich hrozby natolik vážně, že si vždy podrobně zaznamenal, kdo a co mu řekl. A detektivově dávali tyto případy dohromady.“

Soudkyně se předklonila, sepjala ruce a opřela si lokty o pod-ručky koženého křesla. Zamyslela se nad situací, kterou jsem jí právě nastínil, a poté na mě upřela oči.

„Takže podle vašeho názoru brzdíme vyšetřování tím, že neumožňujeme policii dělat její práci.“

Přikývl jsem.

„Přemýšlel jsem, jestli se nedá najít nějaké řešení, které by vyhovovalo oběma stranám,“ řekl jsem. „Které by omezilo újmu klientům a zároveň umožnilo policii vést vyšetřování nejefektivnějším způsobem.“

Soudkyně o tom znovu mlčky přemýšlela a pak si povzdechla.

„Škoda že tu nezůstal můj manžel,“ řekla nakonec.

„Jeho názor by pro mě byl nesmírně cenný.“

„Totiž, jedno řešení mě napadlo.“

„Jak jinak, jaké řešení?“

„Říkal jsem si, že bych mohl projít ty spisy sám a sepsat seznam lidí, kteří Jerrymu vyhrožovali. Seznam bych pak předal detektivu Boschovi a uvedl mu i podrobnosti o zmíněných výhrůžkách. On by tím získal, co potřebuje, ale zároveň by neměl k dispozici spisy samotné. A všichni by byli spokojení.“

„Vedoucím detektivem je Bosch?“

„Ano, Harry Bosch. Pracuje na oddělení loupeží a vražd. Na jméno jeho kolegy si nevzpomínám.“

„Musíte pochopit, pane Hallere, že i když tomu Boschovi předáte jen jména, stále to bude porušení advokátního tajemství. Mohli by vás za to vyloučit z komory.“

„Ano, přemýšlel jsem o tom a myslím, že z toho existuje cesta ven. Jedním z případů, kdy se závazek advokátního tajemství ruší, je ohrožení bezpečnosti. Kdyby Jerry Vincent věděl, že ho chce některý z klientů zabít, mohl by zavolat policii a uvést jim klientovo jméno. Žádného porušení tajemství by se tím nedopustil.“

„Ano, ale vaše situace je zcela odlišná.“

„Odlišná je, paní soudkyně, ale ne zcela. Hlavní detektiv případu mi bez okolku řekl, že jméno vraha Jerryho Vincenta s vysokou pravděpodobností figuruje v některém z jeho spisů. A ty spisy jsou teď moje. Takže pro mě tato informace představuje hrozbu. Když teď půjdu a začnu se s těmi klienty scházet, možná si přitom podám ruku s Jerryho vrahem a vůbec o tom nebudu vědět. Ať se na to díváte jakkoliv, paní soudkyně, cítím se touto situací ohrožen na životě, což mě zbavuje závazku mlčenlivosti.“

Holderová znovu přikývla a nasadila si brýle. Natáhla ruku pro sklenici vody, která stála za počítačem, takže jsem ji ze svého místa neviděl.

Dlouze se napila a řekla: „No dobrá, pane Hallere.

Věřím, že pokud ty spisy projdete, jak jste mi navrhl, pak bude vaše jednání náležité a přijatelné. Ráda bych však, abyste u tohoto soudu podal prohlášení, v němž vysvětlíte své počínání i důvody, proč se cítíte ohrožen. Já toto prohlášení podepíšu a zapečetím, a pokud budeme mít štěstí, už nikdy se jím nebudeme muset zabývat.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti.“

„Ještě něco?“

„Myslím, že je to všechno.“

„V tom případě vám přeji hezký den.“

„Já vám taky, Ctihodnosti. Děkuji vám.“

Vstal jsem a zamířil ke dveřím, jenže pak jsem si na něco vzpomněl. Otočil jsem se a znovu se postavil před soudkynin stůl.

„Paní soudkyně? Na něco jsem zapomněl. Venku jsem viděl váš kalendář z minulého týdne a všiml jsem si, že u vás byl Jerry Vincent ve věci případu pana Elliota. Zatím jsem jeho spis důkladně neprohlédl, ale mohu se zeptat, čeho se to slyšení týkalo?“

Soudkyně musela chvíli přemýšlet, než si vzpomněla.

„Bylo to naléhavé jednání. Pan Vincent sem přijel, protože soudce Stanton zrušil kauci a nařídil, aby pan Elliot zůstal ve vazbě. A já to zrušení kauce pozastavila.“

„Proč ho soudce nařídil?“

„Pan Elliot bez povolení odcestoval do New Yorku na filmový festival. Jednou z podmínek propuštění na kauci přitom bylo, že obžalovaný nebude nikam cestovat. Když státní zástupce Golantz spatřil v časopise People Elliotovu fotku z festivalu, požádal soudce Stantona, aby kauci zrušil.

Očividně neměl radost, že byla obžalovanému vůbec umožněna. Soudce Stanton mu vyhověl a pan Vincent za mnou přišel, aby na poslední chvíli odvrátil klientovo

zatčení a uvěznění. Rozhodla jsem se dát panu Elliotovi druhou šanci a omezit jeho svobodu pohybu tím, že mu na kotník nasadíme sledovací čip. Ujišťuji vás však, že třetí šanci už pan Elliot nedostane. Mějte to na paměti, pokud si ho jako klienta udržíte.“

„Rozumím, paní soudkyně. Děkuji vám.“

Kývl jsem a odešel z pracovny. V soudní síni jsem poděkoval paní Gillové a vyšel na chodbu.

V kapse jsem měl stále vizitku Harryho Bosche a během chůze k výtahům jsem ji vytáhl. Parkoval jsem na placeném parkovišti u grandhotelu Kyoto a od Parker Center, sídla losangeleské policie, mě dělily pouhé tři bloky. Zavolal jsem Boschovi na mobil a zamířil k východu ze soudní budovy.

„Tady Bosch.“

„Tady Mickey Haller.“

Detektiv zaváhal. Napadlo mě, že si možná nevybavuje moje jméno.

„Co si přejete?“ zeptal se nakonec.

„Jak pokračuje vyšetřování?“

„Pokračuje, ale momentálně se s vámi o ničem bavit nemůžu.“

„V tom případě přejdu rovnou k věci. Jste teď v Parker Center?“

„To jsem. Proč?“

„Zrovna vycházím ze soudní budovy. Počkejte na mě vpředu u památníku.“

„Heleďte se, Hallere, já mám spoustu práce. Můžete mi říct, o co se jedná?“

„Po telefonu ne, ale myslím, že se vám to vyplatí.

Pokud tam přijdu a vy tam nebudete, budu mít za to, že jste se této příležitosti vzdal, a už vás s tím nebudu obtěžovat.“

Zaklapl jsem telefon, než stačil Bosch odpovědět.

Chůze k Parker Center mi trvala pět minut. Budova zažívala poslední léta života, o blok dále na Spring Street se stavěla její zbrusu nová náhrada. Viděl jsem, že Bosch stojí vedle vodotrysku tvořícího součást památníku policistům zabitým při výkonu služby. Všiml jsem si, že mu z uší do kapsy saka vedou tenké bílé drátky. Přistoupil jsem k němu a neobtěžoval se s podáním ruky nebo jakýmkoliv pozdravem.

Bosch si vytáhl sluchátka z uší a napěchoval si je do kapsy.

„Snažíte se vytěsnit okolní svět, detektive?“

„Pomáhá mi to s koncentrací. Má tahle schůzka nějaký smysl?“

„Jakmile jste dnes odešli z kanceláře, prohlédl jsem si spisy, které jste naskládali na stůl. V archivu.“

„A dál?“

„Rozumím tomu, oč se snažíte. Chci vám pomoct, ale taky chci, abyste chápali mou situaci.“

„Já ji chápu, advokáte. Musíte chránit ty spisy i možného vraha ukrytého v nich, protože taková jsou pravidla.“

Zavrtěl jsem hlavou. Ten člověk mi mou pomoc nehodlal ulehčit.

„Něco vám povím, detektive Boschi. Přijeďte zítra v osm hodin ráno do mé kanceláře a já vám dám, co můžu.“

Myslím, že ho moje nabídka překvapila. Náhle nevěděl, co odpovědět.

„Přijedete?“ zeptal jsem se.

„V čem je zádrhel?“ opáčil.

„V ničem. Akorát nesmíte přijet pozdě. V devět mám jeden pohovor a pak už zřejmě vyrazím na schůzky s klienty.“

„V osm budu tam.“

„Tak platí.“

Chystal jsem se odejít, ale on zřejmě ne.

„Co je?“

„Chtěl jsem se vás na něco zeptat.“

„Na co?“

„Měl Vincent nějaké federální případy?“

Na chvíli jsem se zamyslel a v duchu jsem procházel jednotlivé případy. Nakonec jsem zavrtěl hlavou.

„Stále se se vším seznamujeme, ale myslím, že ne. Jerry byl jako já, rád se držel na státním písečku. Je to všechno hra čísel. Čím více případů, tím více kiksů a tím více děr, kterými se dá proklouznout. A federálové s oblibou rozdávají podpásovky. Strašně neradi prohrávají.“

Napadlo mě, že si tuto ťafku možná vezme osobně. On se však přes ni přenesl a něco si sumíroval v hlavě. Přikývl.

„Dobře.“

„To je všechno? Na nic jiného jste se zeptat nechtěl?“

„To je všechno.“

Čekal jsem na další vysvětlení, ale žádné nepřišlo.

„Dobrá, detektive.“

Nemotorně jsem natáhl ruku. On mi jí potřásl a zdálo se, že je z tohoto úkonu stejně nesvůj jako já. Rozhodl jsem se mu položit otázku, kterou jsem v sobě až dosud dusil.

„Poslyšte, já se vás chtěl taky na něco zeptat.“

„Na co?“

„Na vaší vizitce se to nepíše, ale slyšel jsem, že vaše celé jméno zní Hieronymus Bosch. Je to pravda?“

„A co má být?“

„Jen jsem přemýšlel, kde jste k takovému jménu asi přišel.“

„Dala mi ho matka.“

„Matka? A co na to říkal váš otec?“

„Nikdy jsem se ho neptal. Ale teď už se musím vrátit k vyšetřování, advokáte. Chtěl jste ještě něco?“

„Ne, to je všechno. Byl jsem jenom zvědavý. Uvidíme se zítra v osm.“

„Budu tam.“

Nechal jsem ho stát u památníku a odešel. Prošel jsem jeden blok a celou dobu jsem přemýšlel, proč se mě Bosch

ptal, jestli Jerry Vincent měl nějaké federální případy. Když jsem na rohu odbočil doleva, vrhl jsem letmý pohled dozadu a viděl, že Bosch stále stojí u vodotrysku. Upřeně mě sledoval. Odvrátil jsem od něj zrak a pokračoval v chůzi.

11

Když jsem se vrátil, Cisco s Lornou stále pracovali v kanceláři Jerryho Vincenta. Předal jsem Lorně soudní příkaz pro banku a řekl jí o dvou schůzkách, které jsem si domluvil na zítřejší ráno.

„Myslela jsem, že jsi Patricka Hensona zařadil mezi prašivky,“ řekla Lorna.

„Zařadil. Ale zase jsem ho vrátil zpátky.“

Svraštila obočí jako pokaždé, když jsem ji vyvedl z míry, což bylo často. Nechtěl jsem jí všechno vysvětlovat.

Přešel jsem na jiné téma a zeptal se jí, jestli se během mého pobytu u soudu nepřihodilo něco nového.

„Pár věcí ano,“ odpověděla Lorna. „Za prvé je ten šek od Waltera Elliota proplacený. I kdyby se o Jerrym doslechl, na zastavení platby je už pozdě.“

„To je dobře.“

„To je víc než dobře. Našla jsem totiž spis se smlouvami a podívala se na Jerryho smlouvu s Elliotem.

Těch sto tisíc složených v pátek na proces je jen část celkové odměny.“

Lorna měla pravdu. Bylo to víc než dobře.

„Kolik to celkem dělá?“ zeptal jsem se.

„Podle smlouvy,“ odpověděla moje asistentka, „si vzal Vincent předem dvě stě padesát tisíc. Uplynulo pět měsíců a vypadá to, že jsou ty peníze pryč. Na proces však měl Jerry dostat dalších dvě stě padesát tisíc. Nenávratně. Ta stovka byla jen první splátkou této částky. Zbytek je splatný k prvnímu dni svědeckých výpovědí.“

Spokojeně jsem přikývl. Vincent uzavřel skvělou smlouvu. Já osobně jsem nikdy neměl tak dobře honorovaný případ. Podivoval jsem se však, jak mohl Jerry tak rychle rozfofrovat prvních dvě stě padesát tisíc dolarů. Lorna bude muset projít veškeré pohyby na účtech, abychom získali odpověď.

„Jasně, to je všechno krásné, jenže jen v případě, že si nás Elliot nechá. Jinak je to úplně jedno. Co tam máme dál?“

Lorna se tvářila zklamaně, že jsem se nechtěl dál zaobírat penězi a radovat se z jejího odhalení. Ztratila ze zřetele skutečnost, že jsem si nejprve musel zajistit Elliota jako svého klienta. Technicky vzato si mohl dělat, co chtěl.

Měl jsem na něj předkupní právo, ale nejprve jsem je musel potvrdit a teprve poté jsem mohl začít přemýšlet, jaké by bylo získat čtvrt milionu dolarů jako honorář za proces.

Lorna odpověděla na mou otázku monotónním hlasem.

„Když jsi byl u soudu, měli jsme celou řadu návštěvníků.“

„Koho?“

„Nejdříve přišel jeden z vyšetřovatelů, které Jerry využíval. Doslechl se o jeho smrti, přišel sem, a sotva uviděl Ciska, málem se do něj pustil. Pak dostal rozum a couvl.“

„Kdo to byl?“

„Bruce Carlin. Jerry si ho najal na Elliotův případ.“

Přikývl jsem. Bruce Carlin byl zarputilec z losangeleské policie, který zběhl na druhou stranu a momentálně pomáhal obhájcům. Jeho služeb využívala spousta advokátů, kteří oceňovali jeho důvěrnou znalost vnitřních mechanismů v losangeleské policii. I já jsem ho v jednom případu použil a dospěl jsem k závěru, že Carlin žije z nezasloužené pověsti.

Od té doby jsem s ním nikdy nespolupracoval.

„Zavolej mu,“ řekl jsem. „A domluv s ním termín schůzky.“

„Proč, Micku? Máš přece Ciska.“

„Já vím, že mám Ciska, jenže Carlin dělal na Elliotovi a já pochybuju, že je ve spisu všechno. Víš, jak to chodí.

Všechno, co uvedeš ve spisu, dáš k dispozici protistraně.

Takže mu zavolej. Ať si s ním Cisco sedne a zjistí, co ví.

Zaplať mu za čas podle jeho hodinové sazby, a až přestane být užitečný, tak se ho zbav. Co dál? Kdo další sem přišel?“

„Jinak to byla přehlídka břídilů. Mimo jiné sem připlula Carney Andrewsová, zřejmě si myslela, že si prostě vezme z hromádky Elliotův případ a zase odpluje. Poslala jsem ji s nepořízenou pryč. Pak jsem si prohlédla příchozí a odchozí platby na provozním účtu a zjistila jsem, že si ji Jerry před pěti měsíci najal jako pomocnou advokátku v Elliotově případu. O měsíc později s ní přestal spolupracovat.“

Přikývl jsem a pochopil. Vincent se snažil vybrat Elliotovi nejlepšího soudce. Carney Andrewsová byla netalentovaná advo-kátka-začátečnice, ale jejím mužem byl soudce vrchního soudu Bryce Andrews. Ten pracoval pětadvacet let jako státní zástupce a poté se nechal jmenovat soudcem. Podle názoru většiny trestních advokátů, kteří znali poměry u trestního soudu, však Andrews nikdy nepřestal být státním zástupcem. Byl pokládán za jednoho z nejtvrdších soudců, protože často jednal ve shodě se státním zástupcem, pokud přímo nebyl jeho prodlouženou rukou.

Tím se vytvářel prostor pro jeho manželku, která vedla nesmírně pohodlný život, neboť si ji kolegové najímali jako pomocnou advokátku na případy přidělené k soudu jejího muže. Vznikal tak střet zájmů, který vyžadoval přidělení případu jinému, s velkou pravděpodobností shovívavějšímu soudci.

Fungovalo to bezvadně a nejlepší na tom bylo, že Carney Andrewsová nikdy nemusela provozovat právo.

Stačilo, aby podepsala smlouvu, objevila se u soudu jako

pomocná advokátka a poté čekala, až bude případ odňat jejímu muži. Nato shrábla tučný honorář a přesunula se k dalšímu případu.

Ani jsem se nemusel dívat do Elliotova spisu, aby mi bylo jasné, jak to bylo. Případy se přidělovaly nahodile v kanceláři předsedy soudu. Elliotův případ zjevně dostal původně na stůl Bryce Andrews a Vincent to nehodlal riskovat. Už proto, že Andrews by u dvojnásobné vraždy nikdy nepovolil kauci, nemluvě o tom, jak by si obžalovaného podal u samotného procesu. Vincent si tedy najal soudcovu ženu jako pomocnou advokátku a problém byl vyřešen. Případ byl nahodile přidělen soudci Jamesi P.

Stantonovi, jehož provázela zcela opačná pověst než Andrewse. Částka, kterou Vincent vyplatil Carneyové, se tedy rozhodně nedala považovat za vyhozené peníze.

„Kontrolovalas to?“ zeptal jsem se Lorny. „Kolik přesně jí zaplatil?“

„Vzala si deset procent z původní zálohy.“

Hvízdl jsem. Dvacet pět tisíc dolarů za nic. Alespoň to vysvětlovalo, kam se poděla část z prvního čtvrt milionu.

„Má to, holka, dobře zařízeno,“ prohodil jsem.

„Jenže na druhou stranu musí spát s Brycem Andrewsem,“ poznamenala Lorna. „Nejsem si jistá, jestli by mi to za to stálo.“

Cisco se zasmál. Já ne, ale musel jsem uznat, že na Lorniných slovech něco je. Bryce Andrews měl na svou

ženu náskok nejméně dvaceti let a téměř sta kil. Nebyl to hezký obrázek.

„Jinak tu nebyl nikdo?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla Lorna. „Jen se tu zastavilo pár klientů, kteří si chtěli vyzvednout svoje spisy, poněvadž se v rádiu doslechli o Jerryho smrti.“

„A co vy?“

„Zahráli jsme to do autu. Řekli jsme jim, že vydat spis jim můžeš jenom ty a že se jim do čtyřiadvaceti hodin ozveš.

Zdálo se, že se chtějí hádat, jenže tu seděl Cisco, a tak se raději rozhodli počkat.“

Usmála se na něj a urostlý vyšetřovatel se uklonil, jako by chtěl říct: „K vašim službám.“

Lorna mi podala kus papíru.

„Tohle jsou jejich jména. Máš tam i kontaktní informace.“

Prohlédl jsem si jména klientů. Jeden z nich figuroval mezi prašivkami, takže jsem mu s radostí hodlal spis předat.

Druhý případ se týkal obžaloby z veřejného pohoršení, se kterým bych podle svého názoru dokázal něco udělat.

Obžalovaná plavala nahá v moři na Malibu Beach, což se však stalo patrným až ve chvíli, kdy jí policista z místního úřadu šerifa poručil, ať vyleze z vody, načež ji zatkl. Protože šlo o drobný přestupek, musel být policista jeho očitým svědkem, aby mohl dotyčného člověka zatknout. Tím, že ženě poručil, ať vyleze z vody, však v tomto případě sám

navodil situaci, kdy se stal svědkem porušení zákona. Tohle u soudu nemohlo projít. Věděl jsem, že bych tu ženu dokázal osvobodit.

„Večer se s oběma spojím,“ řekl jsem. „Vlastně už bych se chtěl začít věnovat i všem ostatním případům. Začnu zastávkou v Archway Pictures. Ciska si vezmu s sebou a ty si, Lorno, zatím vezmi, co potřebuješ, a jeď domů. Nechci, abys tu zůstávala sama.“

Lorna kývla, ale pak řekla: „Víš určitě, že je vhodné, aby jel Cisco s tebou?“

Překvapilo mě, že mi tu otázku položila před ním.

Narážela na jeho postavu a vzezření: na tetování, náušnici, vysoké boty, koženou vestu a tak dále, zkrátka na všechny atributy, kvůli nimž šel z Wojciechowského strach. Obávala se, že by mohl více klientů zaplašit než získat na naši stranu.

„Jo,“ řekl jsem. „Je to vhodné. Když budu chtít jednat v rukavičkách, může počkat v autě. A kromě toho chci, aby řídil a já si mohl v klidu pročíst spisy.“

Pohlédl jsem na Ciska, který přikývl a nebudil dojem, že má s tímto ujednáním jakýkoliv problém. Jeho motorkářská vesta bude možná za volantem lincolnu působit trochu hloupě, ale prozatím si nestěžoval.

„A když už je řeč o spisech,“ pokračoval jsem, „není mezi nimi žádný federální případ, že ne?“

Lorna zavrtěla hlavou.

„O žádném nevím.“

Přikývl jsem. Potvrzovalo se tím, co jsem sdělil Boschovi, a ještě více to prohlubovalo moji zvědavost, proč se detektiv na federální případy vyptával. V hlavě se mi začínala rýsovat odpověď a měl jsem v plánu tuto otázku nadnést, až se s Boschem zítra ráno uvidím.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Myslím, že přišla vhodná chvíle, abych se zase stal advokátem z lincolnu. Je čas vyrazit na cestu.“

12

Společnost Archway Pictures se v posledních deseti letech vypracovala z okraje filmového průmyslu do jeho významného středu. Stalo se tak díky jedné věci, která odjakživa vládla Hollywoodu: díky penězům. V době, kdy náklady na filmovou produkci rostly závratným tempem a filmový průmysl se zaměřoval na natáčení nejdražších myslitelných snímků, začala se velká studia stále častěji poohlížet po partnerech, s nimiž by se mohli rozdělit o náklady a rizika.

V této fázi nastoupil na scénu Walter Elliot a jeho Archway Pictures. Firmu zpočátku představoval jen zarostlý pozemek na Melrose Avenue, pouhých pár bloků od gigantického studia Paramount. Měla se chovat stejně, jako se vedle žraloka bílého chová štítovec, plout poblíž jeho

tlamy a vyzobávat kousky masa, které žralok nějakým nedopatřením nepozřel. Firma Archway nabízela produkční kapacity a zvuková studia v době, kdy velcí hráči neměli volný

termín.

Pronajímala

kancelářské

prostory

producentům, kteří teprve čekali na okamžik slávy, případně už ho měli za sebou, lidem, kteří nesplňovali standardy nebo neměli stejné smlouvy jako kmenoví producenti.

Vyráběly se tu nezávislé snímky a filmy, jejichž výroba byla levnější, ale riskantnější a u nichž bylo méně pravděpodobné, že se stanou hitem, než u produkcí z dílny velkých studií.

Walter Elliot a jeho Archway Pictures takto paběrkovali deset let, než se na ně hned dvakrát usmálo štěstí. Během pouhých tří let narazil Elliot dvakrát na zlatou žílu v podobě nezávislých filmů, na jejichž výrobě se podílel, poskytl štábu zvuková studia, vybavení a produkční kapacity výměnou za podíl na tržbě. Oba snímky pak postavily na hlavu očekávání Hollywoodu a staly se obrovskými hity, umělecky i finančně, jeden dokonce získal Oscara za nejlepší film. Walter a jeho odstrkované studio se náhle vyhřívali v paprscích obrovského úspěchu. Více než sto milionů lidí slyšelo, jak protagonisté na slavnostním předávání Oscarů osobně děkují Walterovi. A co bylo ještě důležitější, podíl na celosvětových tržbách představoval více než sto milionů dolarů za snímek.

Walter s těmito nečekaně nabytými penězi naložil moudře: nakrmil jimi žraloky. Spolufinancoval řadu produkcí, u nichž velká studia hledala rizikové partnery.

Párkrát samozřejmě šlápli vedle. Koneckonců podnikali v Hollywoodu. Kasovních trháků však bylo dost na to, aby mohlo mláďátko v hnízdě růst. V průběhu dalších deseti let Walter Elliot svůj podíl zdvojnásobil a poté ztrojnásobil a přitom se stal hráčem, jenž se pravidelně objevoval na seznamech sta nejmocnějších lidí v branži. Firmu Archway Studios nakonec přestěhoval z adresy, kterou si všichni spojovali s hollywoodskými odpadlíky, do budovy, kde se na kancelář bez oken čekalo tři roky.

Úměrně k tomu celou dobu rostlo i Elliotovo osobní jmění. Před pětadvaceti lety se sice vydal na západní pobřeží coby potomek zámožné floridské rodiny obchodující s fosfáty, ale s bohatstvím Hollywoodu se tyto peníze vůbec nedaly srovnávat. Stejně jako řada jiných mužů figurujících na seznamu sta nejmocnějších vyměnil také on manželku za novější model a společně začali skupovat domy. Nejprve v kaňonech, poté v Beverly Hills, v Malibu a nakonec i v Santa Barbaře. Podle informací obsažených v Jerryho spisu vlastnili Walter Elliot s manželkou sedm různých domů a dva ranče v Los Angeles nebo okolí. Nezáleželo na tom, jak často tyto nemovitosti využívali. Reality představují způsob, jak se v Hollywoodu udržet v povědomí.

Všechen tento majetek i seznamy sta nejmocnějších přišly Elliotovi vhod, když byl obžalován z dvojnásobné vraždy. Filmový magnát zapumpoval politickými i finančními svaly a dosáhl cíle, kterého v případě obžaloby z vraždy dosáhne jen málokdo: propuštění na kauci. Navzdory ustavičným

námitkám

obžaloby

byla

stanovena

dvacetimilionová kauce, kterou Elliot promptně složil formou zástavy nemovitostí. Od té doby byl na svobodě a čekal na proces, nic na tom nezměnila ani krátká hrozba zrušení kauce v uplynulém týdnu.

Jednou z nemovitostí, které dal Elliot do zástavy za kauci, byl i dům, v němž se obě vraždy odehrály. Jednalo se o víkendovou vilu stojící přímo u moře v odlehlé zátoce. Ve smlouvě o kauci byla její hodnota vyčíslena na šest milionů dolarů. Devětatřicetiletá Mitzi Elliotová a její milenec byli zavražděni právě zde, v ložnici o výměře sto metrů čtverečních, jejíchž chloubou byla prosklená stěna s výhledem na širý modrý Pacifik.

Spis s nálezy byl plný kriminalistických protokolů a barevných kopií snímků pořízených na místě činu. Pokoj smrti byl celý bílý, zdi, koberec, nábytek i povlečení. Na posteli a na podlaze ležela dvě nahá těla: Mitzi Elliotová a Johan Rilz. Výsledný obraz byl červenobílý. Muž měl v hrudníku dva velké průstřely. Žena dva v hrudníku a jeden v čele. On ležel u dveří ložnice, ona na posteli. Červené na bílém. Nebyla to čistá práce, průstřely byly opravdu velké.

Vražedná zbraň se sice nenašla, ale podle doprovodné balistické zprávy vyšly kulky z revolveru Smith & Wesson 29, ráže 44 magnum. Vzhledem k faktu, že pachatel střílel z bezprostřední blízkosti, bývala by mu stačila mnohem menší zbraň.

Pravdou bylo, že Walter Elliot svou ženu podezíral z nevěry. Mitzi mu oznámila, že má v úmyslu se s ním rozvést, a on byl přesvědčen, že za tím vězí jiný muž.

Vyšetřovatelům z úřadu šerifa vypověděl, že do víkendového domu na Malibu Beach skutečně odjel, protože mu žena řekla, že tam má schůzku s architektem interiéru.

Elliot to však pokládal za lež a svůj příjezd načasoval tak, aby mohl domnělého Mitzina milence konfrontovat. Svou ženu miloval a chtěl ji zpátky. Byl ochoten za ni bojovat. Ve výpovědi několikrát zopakoval, že do vily odjel s úmyslem milence konfrontovat, nikoliv ho zabít. Revolver 44

magnum prý nevlastní, ani žádnou jinou zbraň.

Podle své výpovědi vyšetřovatelům nalezl po příjezdu do Malibu svou ženu a jejího milence nahé a již mrtvé.

Vyšlo najevo, že milencem byl skutečně architekt interiérů Johan Rilz, německý státní příslušník, o němž si Elliot odjakživa myslel, že je homosexuál.

Walter Elliot tedy odešel z domu a nasedl do auta.

Vyrazil pryč, ale pak si to rozmyslel a rozhodl se udělat správnou věc.

Otočil se, zajel zpět na příjezdovou cestu, ohlásil vše policii a počkal na detektivy před domem.

Chronologie a podrobnosti o dalším průběhu vyšetřování měly klíčový význam pro moji případnou obhajobu. Podle zpráv obsažených ve spisu Elliot vyšetřovatelům předběžně popsal nález obou těl. Dvojice detektivů ho pak odvezla na místní policejní stanici v Malibu, aby nepřekážel na místě činu, kde právě probíhalo ohledání. To ještě nebyl zatčen. Posadili ho do neuzamčené vyšetřovny, kde čekal dlouhé tři hodiny, než dva vedoucí detektivové konečně ohledají místo činu a přijedou na stanici. Následoval rozhovor, který si policie natáčela na video, ale podle záznamu uvedeného ve spisu se tento rozhovor záhy změnil ve výslech. Detektivové Elliota konečně poučili o právech a zeptali se ho, zda si přeje i nadále vypovídat. Elliot se moudře rozhodl přestat hovořit a požádat o advokáta. Bylo to lepší, než kdyby to neučinil vůbec, ale vůbec nejlepší by bývalo, kdyby vyšetřovatelům od začátku neřekl ani slovo. Měl se jednoduše odvolat na ústavu a držet jazyk za zuby.

Zatímco detektivové dál pracovali na místě činu a Elliot dál dřepěl ve vyšetřovně policejní stanice, vyšetřovatel z úřadu šerifa ve Whittieru sepsal několik žádostí o povolení k prohlídce a faxem je zaslal k podpisu soudci vrchního soudu. Policie díky nim mohla prohledat celou víkendovou vilu i Elliotovo auto a současně provést test na povýstřelové

zplodiny na Elliotových rukou a svršcích, aby zjistila, zda mu na nich neulpěly plynné dusičnany a dusitany nebo mikroskopické částečky spáleného střelného prachu. Jakmile Elliot další spolupráci odmítl, strčili mu policisté ruce do igelitových sáčků a odvezli ho na úřad šerifa. V tamní laboratoři na něm jeden z kriminalistů provedl test na povýstřelové zplodiny, jenž spočíval v otření Elliotových rukou a šatů chemicky ošetřenými kotouči. Laboratorní technik poté podrobil kotouče analýze a u těch, jimiž kriminalista otřel Elliotovi ruce a rukávy, odhalil vysokou koncentraci povýstřelových zplodin.

V tom okamžiku byl Elliot formálně zatčen pro podezření z vraždy. Telefonicky se spojil se svým osobním právníkem, který zavolal Jerrymu Vincentovi, svému spolužákovi z právnické fakulty, Elliota nakonec převezli do okresní věznice a obvinili z dvojnásobné vraždy.

Vyšetřovatelé z úřadu šerifa mezitím zatelefonovali na oddělení pro styk s veřejností a navrhli uspořádání tiskové konference. Cítili, že ulovili velkou rybu.

Zavřel jsem spis, poněvadž Cisco právě zastavil u vchodu do Archway Studios. Chodník byl plný demonstrantů. Byli to stávkující scenáristé, kteří drželi v rukou

červenobílé

cedule

s

nápisy

CHCEME

SPRAVEDLIVÝ PODÍL! a SCENÁRISTÉ JSOU

JEDNOTNÍ! Na některých plakátech byla vyobrazena pěst držící pero. Další cedule se ptala: MÁTE VE FILMU

OBLÍBENOU HLÁŠKU? NAPSAL JI SCENÁRISTA.

Přímo k chodníku pak byla ukotvena velká nafukovací postava prasete s doutníkem a nápisem PRODUCENT na zadnici. Prase i nápisy na většině cedulí představovaly otřepaná klišé, takže mě napadlo, že když už tady demonstrují scenáristé, mohli vymyslet něco nápaditějšího.

Možná se však tvůrčí proces spouští teprve tehdy, když člověk dostane zaplaceno.

Na tuto první schůzku jsem se vezl na zadním sedadle.

Doufal jsem, že mě třeba Elliot zahlédne z okna své kanceláře a bude mě pokládat za advokáta obrovských možností a schopností. Když však lincolna s pasažérem vzadu spatřili scenáristé, mysleli si, že jsem producent. V

okamžiku, kdy jsme odbočovali ke studiu, tedy obestoupili auto a začali mávat cedulemi a skandovat: „Chamtivý hajzl!

Chamtivý hajzl!“ Cisco šlápl na plyn a začal si klestit cestu davem, několik nešťastných pisálků jen na poslední chvíli uskočilo před nárazníky.

„Pozor!“ vyštěkl jsem, „Přejet nezaměstnaného psavce je to poslední, co teď potřebuju.“

„Neboj,“ odvětil Cisco klidně. „Vždycky se nakonec rozprchnou.“

„Jen aby!“

Když jsme dojeli ke strážní budce, zastavil Cisco o něco více vepředu, aby moje okénko bylo v úrovni dveří. Ohlédl jsem se, abych se ujistil, že nás nikdo ze scenáristů

nenásledoval až na pozemek studia, a stáhl jsem okénko, abych mohl hovořit s mužem, který mezitím vyšel z budky.

Na sobě měl béžovou uniformu s tmavě hnědou kravatou a výložkami ve stejné barvě. Vypadal legračně.

„Přejete si?“

„Jsem advokát Waltera Elliota. Nemám sjednanou schůzku, ale potřebuji se s ním okamžitě vidět.“

„Mohu vidět vaši legitimaci?“

Vytáhl jsem řidičský průkaz a podal mu ho přes okénko.

„Přijel jsem v zastoupení za Jerryho Vincenta. Tohle jméno sekretářka pana Elliota určitě bude znát.“

Strážník zmizel v budce a zavřel za sebou dveře. Netušil jsem, zda to udělal proto, aby mu z kukaně neunikal klimatizovaný vzduch, nebo abych neslyšel, co říká do telefonu. Ať už byl důvod jakýkoliv, zanedlouho opět dveře otevřel a s dlaní na mluvítku mi podal telefon.

„Chce s vámi mluvit paní Albrechtová, výkonná asistentka pana Elliota.“

Převzal jsem telefon.

„Haló?“

„Pan Haller, je to tak? Co má tohle všechno znamenat?

Pan Elliot jedná v té záležitosti výlučně s panem Vincentem a žádnou schůzku naplánovanou nemá.“

V té záležitosti. Byl to zvláštní výraz pro obžalobu z dvojnásobné vraždy.

„Paní Albrechtová, nerad bych o tom mluvil od vstupní brány. Jistě si dokážete představit, že jde o dosti choulostivou ‚záležitost‘, mám-li použít váš výraz. Mohu přijít k vám do kanceláře a promluvit s panem Elliotem?“

Vytočil jsem se na sedadle a ohlédl se skrz zadní okno.

Za mým lincolnem stála dvě další auta. Určitě to nebyli producenti, scenáristé je bez ústrků nechali projet.

„Obávám se, že to nestačí, pane Hallere. Mohu náš hovor přidržet a zavolat panu Vincentovi?“

„Nedovoláte se mu.“

„Jsem si jistá, že telefonát od pana Elliota přijme.“

„A já jsem si jistý, že nepřijme, paní Albrechtová. Jerry Vincent je mrtvý. Proto jsem tady.“

Podíval jsem se na Ciskův odraz ve zpětném zrcátku a pokrčil jsem rameny, jako bych chtěl říct, že mi nezbývalo nic jiného než jí tu zprávu oznámit přes telefon. Podle původního plánu jsem měl šikovně proklouznout přes hlavní bránu a osobně sdělit Elliotovi, že jeho advokát zemřel.

„Promiňte, pane Hallere. Říkal jste, že pan Vincent je…

mrtvý?“

„Ano, to jsem říkal. A já jsem jeho soudně jmenovaný nástupce. Mohu tedy jet dovnitř?“

„Ano, samozřejmě.“

Vrátil jsem sluchátko strážci a brána se v mžiku otevřela.

13

Dostali jsme přiděleno nóbl parkovací místo na parkovišti pro šéfy. Řekl jsem Ciskovi, ať počká v autě, a vystoupil jsem sám. V ruce jsem nesl dva tlusté spisy, které Vincent k případu nashromáždil. První z nich obsahoval nálezy protistrany, které mu až dosud poskytla obžaloba, a to včetně důležitých vyšetřovacích dokumentů a přepisů výslechů. Ve druhém byly dokumenty a další materiály sepsané Vincentem během pětiměsíční práce na případu.

Porovnáním obou spisů jsem si udělal docela slušný obrázek o tom, co má obžaloba k dispozici a co nikoliv a jakým směrem bude chtít státní zástupce celý proces vést. Stále mi však zbývala spousta práce a strategie i argumentace obhajoby obsahovala řadu otazníků. Odpovědi možná nosil Jerry Vincent v hlavě, v notebooku nebo v zápisníku v aktovce, avšak jejich obsah mi měl zůstat utajen až do chvíle, kdy policisté případně zatknou podezřelého a tyto věci u něj najdou a zajistí.

Kráčel jsem po chodníku vedoucím přes nádherně udržovaný trávník do Elliotovy kanceláře. Před schůzkou s filmovým magnátem jsem si naplánoval tři cíle. Prvořadou povinností bylo zajistit si Elliota jako klienta. Pokud by se mi to podařilo, hodlal jsem ho požádat o souhlas s

odložením procesu, abych získal čas důkladně se s případem obeznámit a připravit se na proces. A poslední součástí plánu bylo zjistit, zda Elliot nezná odpovědi alespoň na některé otazníky ve strategii obhajoby. V případě, že se mi nepodaří dosáhnout prvního cíle, druhé dva pochopitelně ztrácely na významu.

Kancelář Waltera Elliota se nacházela v Bungalovu jedna na vzdálenější straně pozemku. Slovo „bungalov“

vyvolávalo dojem čehosi malého, ale v Hollywoodu byly bungalovy velké. Vyjadřovaly určité společenské postavení.

Bylo to jako mít ve firemním objektu vlastní soukromý dům. A stejně jako v každém soukromém domě se i dění uvnitř bungalovu dalo udržet v tajnosti.

Z chodníku se španělskými dlaždicemi se scházelo do obývacího pokoje s plynovým krbem na jedné straně a mahagonovým barem zasazeným v protějším rohu. Vstoupil jsem doprostřed místnosti, rozhlédl se a čekal. Můj pohled přitom zavadil o obraz nad krbem. Zachycoval obrněného rytíře na bílém oři, právě si zvedal hledí přilby a upřeně civěl vpřed. Udělal jsem několik kroků do místnosti a uvědomil si, že rytířovy oči jsou namalované tak, aby v kterémkoliv místě v pokoji shlížely z obrazu na diváka.

Sledovaly mě. „Pane Hallere?“

Otočil jsem se, neboť jsem poznal hlas z telefonu ve strážní budce. Elliotova ochránkyně, paní Albrechtová, vstoupila do místnosti nějakým neviditelným vchodem. Na

mysl se mi dralo slovo elegance. Byla to stárnoucí kráska, která se rozhodla nést svůj věk hrdě. V nenabarvených vlasech jí prosvítaly šediny a od očí a úst se jí táhly drobné vrásky, zjevně nevyhlazované injekcemi nebo plastickými operacemi. Paní Albrechtová vypadala jako žena, které se líbí vlastní kůže. Podle mých zkušeností to byla v Hollywoodu vzácnost. „Pan Elliot vás nyní přijme.“

Následoval jsem ji za roh a poté krátkou chodbou do recepce. Asistentka prošla kolem prázdného stolu, předpokládal jsem, že svého, a otevřela velké dveře vedoucí do pracovny Waltera Elliota.

Elliot byl přehnaně opálený muž, který měl pod rozhaleným límcem košile víc šedivých chlupů než vlasů na hlavě. Seděl za velkým skleněným pracovním stolem bez zásuvek, na němž nestál počítač, ale zato se na něm válela spousta písemností a scénářů. Skutečnost, že čelí obžalobě z dvojnásobné vraždy, pro něj nehrála roli. Stále měl napilno.

Pracoval a řídil firmu Archway, jako by se nechumelilo.

Možná tak učinil na radu nějakého hollywoodského guru, ale na druhou stranu nebylo podobné chování a postoj u lidí obžalovaných z těžkých zločinů zase tak neobvyklé. Chovej se jako nevinný a budou tě jako nevinného vnímat. A nakonec se nevinným staneš.

Napravo se rozkládala sedací souprava, ale Elliot raději setrval za stolem. Měl tmavé pronikavé oči, které mi připadaly povědomé, než jsem si uvědomil, že jsem se do

nich před chvílí díval, rytířem na koni v obývacím pokoji byl právě Elliot.

„Pane Elliote, toto je pan Haller,“ představila mě paní Albrechtová.

Ukázala mi židli naproti Elliotovi. Jakmile jsem se posadil, mávl Elliot rukou, aniž se na paní Albrechtovou podíval, a asistentka beze slova opustila pracovnu. Během let jsem zastupoval několik desítek vrahů a pohyboval se v jejich společnosti. Pravidlo číslo jedna v jejich případě zní, že žádná pravidla neexistují. Mohou mít nejrůznější podobu, mohou být bohatí i chudí, skromní i arogantní, lítostiví i bezcitní do morku kostí. Statistika mi napovídala, že Elliot je s největší pravděpodobností vrah, že se bez mrknutí oka zbavil manželky a jejího milence a ve své nadutosti si myslel, že mu to projde. Na první pohled však na něm nebylo nic, co by mi tento předpoklad potvrdilo nebo vyvrátilo. Ostatně jako vždycky.

„Co se stalo mému advokátovi?“ zeptal se.

„No, pro podrobné vysvětlení se budete muset obrátit na policii. Ve zkratce řečeno ho někdo včera v noci zastřelil v autě.“

„A co to znamená pro mě? Za týden začíná proces, ve kterém mi jde o krk.“

Bylo to lehce přehnané tvrzení. Volba poroty se měla uskutečnit ode dneška za devět dní a státní zástupce zatím

neoznámil, že bude pro obžalovaného žádat trest smrti.

Neškodilo však, že Elliot uvažuje takto.

„Proto jsem tady, pane Elliote. Momentálně jsem vám k dispozici já.“

„A kdo vůbec jste? Nikdy jsem o vás neslyšel.“

„Neslyšel jste o mně, protože je mým záměrem, aby o mně nebylo slyšet. Advokáti s puncem celebrit poutají na své klienty příliš velkou pozornost. A vlastní hvězdnost přiživují na jejich úkor. Já takto nepracuji.“

Elliot našpulil rty a kývl. Poznal jsem, že jsem právě zabodoval.

„Takže vy přebíráte Vincentovu praxi?“ zeptal se, „Dovolte, abych vám to vysvětlil, pane Elliote. Jerry Vincent měl advokátní praxi, ve které byl jediným advokátem. Stejně jako já. Čas od času někdo z nás potřeboval pomoci s případem nebo zaskočit u soudního řízení. V takových chvílích jsme se na sebe navzájem obraceli. Pokud se podíváte na smlouvu o zastoupení, kterou jste s panem Vincentem podepsal, najdete moje jméno v odstavci, kde dáváte Jerrymu svolení, aby se mnou o vašem případu hovořil, a který mě připojuje ke vztahu mezi advokátem a klientem. Jinými slovy mi Jerry se svými případy důvěřoval. A když už teď mezi námi není, jsem připraven pokračovat místo něj. Nejvyšší soudkyně vrchního soudu dnes vydala příkaz, v němž mi Jerryho případy svěřuje. V konečném důsledku se samozřejmě budete moci

sám rozhodnout, kdo vás bude u soudu zastupovat. Já jsem s vaším případem dobře obeznámen a jsem připraven bez jediného zádrhele převzít po Jerrym vaše právní zastoupení.

Jak už jsem však řekl, rozhodnout se musíte vy. Já vám jen přišel nastínit možnosti.“

Elliot zavrtěl hlavou.

„To je vážně k nevíře. Příští týden měl začít proces a já už ho nehodlám odsouvat. Pět měsíců čekám na očištění svého jména! Máte vůbec ponětí, jaké to je, když musí nevinný člověk donekonečna čekat na spravedlnost? Když musí číst všechny ty narážky a žvásty v médiích? Když si musí nechat líbit, aby mu státní zástupce čmuchal kolem zadku a čekal na první příležitost ke zrušení kauce?

Podívejte se na tohle!“

Natáhl nohu, vyhrnul si levou nohavici a ukázal na monitor GPS, jehož nošení mu přikázala soudkyně Holderová.

„Chci už to mít za sebou!“

Chlácholivě jsem kývl a bylo mi jasné, že jestli mu teď řeknu, že by bylo nejlepší proces odsunout, rychle o mně přestane jako o možném advokátovi uvažovat. Rozhodl jsem se, že mu to navrhnu až při projednávání strategie po uzavření smlouvy, pokud s ním vůbec smlouvu uzavřu.

„Už jsem zastupoval řadu falešně obviněných klientů,“

zalhal jsem. „Čekání na spravedlnost dokáže být téměř

nesnesitelné. O to větším zadostiučiněním je pak konečné očištění.“

Elliot neodpověděl a já nenechal ticho trvat dlouho.

„Většinu odpoledne jsem strávil zkoumáním spisů a důkazů ve vašem případu. Jsem přesvědčen, že proces nebude třeba odkládat, pane Elliote. Budu více než připraven pokračovat. Jiný advokát možná ne. Ale já budu připraven.“

A bylo to venku: propagační řeč, která se v převážné míře skládala ze lží a přehánění. Kul jsem železo dál.

„Studoval jsem i strategii obhajoby, kterou ve spisu naznačil pan Vincent. Neměnil bych ji, ale mám za to, že ji dokážu vylepšit. A v případě potřeby s tím mohu začít hned příští týden. Myslím, že odklad může být vždy užitečný, ale v tomto případě nebude nutný.“

Elliot přikývl a přejel si prstem přes ústa.

„Budu se nad tím muset zamyslet,“ řekl. „Potřebuji si promluvit s pár lidmi a nechat si vás proklepnout. Stejně jako jsem si nechal proklepnout Vincenta, než jsem si ho vybral.“

Rozhodl jsem se vsadit vše na jednu kartu a pokusit se Elliota přimět k rychlému rozhodnutí. Nechtěl jsem, aby si mě prověřoval a případně zjistil, že jsem na celý rok zmizel z branže. Vyvolalo by to příliš mnoho otázek.

„To je dobrý nápad,“ řekl jsem. „Pořádně si to promyslete, ale neotálejte dlouho. Čím déle budete s

rozhodnutím čekat, tím vyšší je pravděpodobnost, že soudce uzná za nezbytné váš proces odsunout. Vím, že si to nepřejete, ale vzhledem k absenci pana Vincenta nebo jakéhokoliv jiného advokáta už soudce pravděpodobně propadá nervozitě a o této možnosti uvažuje. Pokud se rozhodnete pro mě, pokusím se v nejbližším možném termínu předstoupit před soudce a sdělit mu, že jsme připraveni pokračovat.“

Vstal jsem, vytáhl z kapsy kabátu vizitku a položil ji na sklo.

„Tady jsou všechna moje čísla. Volejte kdykoliv.“

Doufal jsem, že mě vyzve, abych se zase posadil, a rovnou začneme plánovat proces. Elliot však jen natáhl ruku a sebral ze stolu vizitku. Když jsem odcházel z pracovny, zdálo se mi, že si ji prohlíží. Než jsem došel ke dveřím, otevřely se zvenčí a stála v nich paní Albrechtová. Vřele se na mě usmála.

„Určitě se ještě setkáme,“ řekla.

Měl jsem dojem, že rozhovor mezi mnou a svým šéfem slyšela do posledního slova.

„Děkuji vám, paní Albrechtová,“ řekl jsem. „Rozhodně v to doufám.“

14

Když jsem došel na parkoviště, opíral se Cisco o lincolna a kouřil.

„To bylo rychlý,“ utrousil. Otevřel jsem zadní dveře pro případ, že jsou na parkovišti kamery a Elliot se na mě dívá.

„Tomuhle říkám povzbudivá slova.“ Nastoupil jsem a on učinil totéž.

„Jenom jsem řekl, že mi to připadalo rychlý,“ bránil se.

„Jak to šlo?“

„Dělal jsem, co sem mohl. Výsledek se zřejmě brzy dozvíme.“

„Myslíš, že to udělal?“

„Nejspíš jo, ale na tom nezáleží. Teď máme důležitější věci na práci.“ Přeorientovat se ze čtvrtmilionové odměny na některé outsidery ze seznamu Vincentových klientů bylo těžké, ale i oni teď patřili k mé práci. Otevřel jsem brašnu a vytáhl ostatní aktivní spisy. Byl čas rozhodnout, kde bude moje příští zastávka. Cisco vycouval z parkoviště a zamířil k bráně.

„Lorna čeká, až se jí ozveš,“ prohodil. Podíval jsem se na něj ve zpětném zrcátku. „Cože?“

„Volala mi, když jsi byl uvnitř. Naléhavě chce vědět, jak jsi u Elliota uspěl.“

„Neboj, zavolám jí. Ale nejdřív se podívám, kam vlastně jedeme.“ Adresa každého klienta, tedy přinejmenším adresa, kterou daný klient uvedl při podpisu smlouvy s Vincentem, byla úhledně natištěná na deskách.

Rychle jsem spisy prošel a hledal mezi nimi ty s adresou v Hollywoodu. Nakonec jsem narazil na fascikl patřící ženě obžalované z veřejného pohoršení, klientce, která dnes přišla do Vincentovy kanceláře a žádala o vydáni spisu.

„Takže až odsud vyjedem,“ poručil jsem Ciskovi, „sjeď po Melrose do La Brea. Máme tam jednu klientku. Shodou okolností tu, která si dnes přišla pro spis.“

„Jasně.“

„A po téhle zastávce si už přesednu dopředu. Nechci, aby ses cítil jako můj šofér.“

„Není to špatnej džob. Myslím, že bych si na něj zvykl.“

Vytáhl jsem telefon.

„Hele, Micku, musím ti něco říct,“ přerušil mě Cisco.

Zvedl jsem palec z tlačítka rychlé volby, pod nímž jsem měl uloženu Lornu.

„Jo, copak?“

„Chtěl jsem ti to říct sám, než se to doslechneš odjinud.

Já a Lorna… Budeme se brát.“

Napadlo mě, že k tomu oba směřují. Lorna a já jsme byli přátelé patnáct let, než jsme se na jeden rok vzali. Pro mě to byl tak trochu sňatek z trucu po prvním nezdařeném manželství a jen málokdy v životě jsem se dopustil něčeho

tak neuváženého. Skoncovali jsme s tím, když jsme si oba uvědomili svou chybu, a nějakým způsobem se nám podařilo zůstat si blízcí. Na světě neexistoval nikdo, komu bych věřil více. Už jsme se nemilovali, ale já ji měl stále rád a byl jsem navždy připraven ji chránit.

„Nevadí ti to, Micku?“

Podíval jsem se na Ciska ve zpětném zrcátku.

„Do téhle rovnice já nepatřím, Cisco.“

„Já vím, ale chci vědět, jestli ti to nevadí. Chápeš, co tím myslím?“

Vykoukl jsem z okna a zamyslel se. Po chvíli jsem přesunul pohled zpět do zpětného zrcátka.

„Ne, nevadí mi to,“ odpověděl jsem. „Ale něco ti povím, Cisco. Ona je jedním ze čtyř nejdůležitějších lidí v mém životě. Ty vážíš o dobrých pětatřicet kilo víc než já a přiznávám, že je to vesměs svalová hmota. Ale jestli jí ublížíš, najdu si způsob, jak ublížit tobě. Je ti to jasné?“

Cisco upřel pohled ze zpětného zrcátka na silnici před sebou. Byli jsme ve výjezdovém pruhu a zpomalovali jsme.

Stávkující scenáristé se srocovali na chodníku a zdržovali lidi, kteří chtěli odjet ze studia.

„Jo, Micku, je mi to jasné.“

Chvíli jsme mlčeli a sunuli se vpřed. Cisco po mně ve zpětném zrcátku stále pokukoval.

„Co je?“ zeptal jsem se nakonec.

„No, napadla mě tvoje dcera. To je jedna. A pak Lorna.

Přemýšlím, kdo jsou ti zbývající dva.“

Než jsem stačil odpovědět, začala mi hrát v ruce elektronická verze předehry z Vilema Tella. Pohlédl jsem na telefon. Na displeji se táhla slova SKRYTÉ ČÍSLO. Přijal jsem hovor.

„Haller.“

„Vydržte, přepojím vás na Waltera Elliota,“ oznámila mi paní Albrechtová.

Netrvalo dlouho a uslyšel jsem známý hlas.

„Pane Hallere?“

„U telefonu. Co pro vás mohu udělat?“

Ucítil jsem v břiše svírání. Walter Elliot dospěl k rozhodnutí.

„Všiml jste si na mém případu něčeho pozoruhodného, pane Hallere?“

Tato otázka mě vyvedla z míry.

„Jak to myslíte?“

„Jeden advokát. Mám jen jednoho advokáta, pane Hallere. Já totiž musím ten případ nejen vyhrát u soudu, ale také získat na svou stranu veřejné mínění.“

„Chápu,“ řekl jsem, přestože jsem jeho slovům dost dobře nerozuměl.

„V posledních deseti letech jsem mnohokrát vsadil na správnou kartu. Teď mluvím o filmech, do kterých jsem investoval. Vsadil jsem na správnou kartu, protože se

domnívám, že se dokážu přesně vcítit do veřejného mínění a vkusu. Vím, co se lidem líbí, protože vím, co si myslí.“

„To jistě ano, pane.“

„A veřejnost si podle mého názoru myslí, že čím větší člověk nese vinu, tím více potřebuje právníků.“

V tom se Elliot nepletl.

„Takže vůbec první věcí, kterou jsem řekl panu Vincentovi, když jsem si ho najal, bylo, že si nepřeji žádný advokátský ‚dream team‘, nýbrž jen jeho. Ano, zpočátku s námi spolupracovala jedna advokátka, ale to bylo jen dočasně. Posloužila svému účelu a odešla. Takže jeden advokát, pane Hallere. Takhle si to přeji. Nejlepší advokát, jaký je k mání.“

„Rozu…“

„Už jsem se rozhodl, pane Hallere. Během své návštěvy jste na mě udělal dojem. Rád bych během procesu využil vašich služeb. Budete můj jediný advokát.“

Musel jsem před odpovědí zklidnit hlas.

„To rád slyším. Říkejte mi Mickey.“

„A vy mi můžete říkat Waltře. Ale než se dohodneme, trvám na jedné podmínce.“

„Na jaké?“

„Žádné odklady. Do procesu půjdeme v původním termínu. Zopakujte mi to.“

Zaváhal jsem. Odklad jsem si přál. Elliotův případ jsem si však přál ještě víc.

„Žádné odklady,“ odříkal jsem. „Na příští čtvrtek budeme připraveni.“

„V tom případě vítejte na palubě. Jaký bude další postup?“

„No, ještě jsem na parkovišti. Mužů se obrátit a vrátit se za vámi.“

„Ale já mám bohužel až do sedmi schůzky a po nich projekci našeho filmu přihlášeného do soutěže.“

Napadlo mě, že jeho proces a jeho svoboda by měly mít před schůzkami a filmy přednost, ale nechal jsem to plavat.

Vychovávat Waltera Elliota a vracet ho do reality začnu až při příštím setkání.

„Dobrá tedy, takže mi dejte číslo faxu a moje asistentka vám pošle návrh smlouvy. Struktura honorářů bude stejná, na jaké jste se dohodl s Jerrym Vincentem.“

Nastalo ticho a já vyčkával. Pokud se chtěl pokusit snížit mou odměnu, pak nyní pro to byla vhodná chvíle. On však místo toho zopakoval číslo faxu, které mu zpovzdálí nadiktovala paní Albrechtová. Zapsal jsem si je na okraj jednoho spisu.

„Jak jste na tom zítra, Waltře?“

„Zítra?“

„Ano, pokud se nesetkáme dnes večer, pak se musíme sejít zítra. Potřebujeme začít. Vy si nepřejete žádné zdržení a já chci být ještě připravenější, než jsem teď. Musíme si promluvit a všechno spolu probrat. Obhajoba obsahuje

několik mezer a já jsem přesvědčen, že mi je pomůžete zaplnit. Mohu přijet k vám do studia, anebo se odpoledne můžeme setkat kdekoliv jinde.“

Uslyšel jsem tlumené hlasy, jak se Elliot radil s paní Albrechtovou.

„Čtvrtou hodinu mám zatím volnou,“ řekl nakonec.

„Tady v bungalovu.“

„Dobrá, budu tam. A jestli máte něco na pátou, tak to zrušte. Pro začátek budeme potřebovat nejméně dvě hodiny.“

Elliot se dvěma hodinami souhlasil. Chystali jsme se rozhovor ukončit, když vtom mě ještě něco napadlo.

„Taky budu chtít vidět místo činu, Waltře. Můžeme se tam zítra před schůzkou setkat?“

Znovu bylo chvíli ticho.

„Kdy?“

„Řekněte mi, jak vám to vychází.“

Elliot zřejmě zakryl rukou mluvítko, protože jsem opět slyšel jen tlumené útržky jeho rozhovoru s paní Albrechtovou. Po chvíli se opět ozval ve sluchátku.

„Co třeba v jedenáct? Řeknu někomu, aby tam na vás počkal a pustil vás dovnitř.“

„To by šlo. Takže zítra na shledanou, Waltře.“

Zaklapl jsem telefon a pohlédl na Ciska ve zpětném zrcátku.

„Máme ho.“

Cisco na oslavu dlouze zatroubil. Řidič před námi si to špatně vyložil a na oplátku na nás vztyčil prostředníček.

Stávkující scenáristé zase klakson pochopili jako projev podpory zevnitř nenáviděného studia a začali cosi hlasitě pokřikovat.

15

Na druhý den dorazil Bosch o něco dříve. Byl sám. Jeho nabídka příměří měla podobu druhého kelímku s kávou, který mi přinesl a podal. Já už kávu nepiju, snažím se v životě vyhýbat jakékoliv závislosti, ale přesto jsem kelímek přijal v naději, že mě vzpruží alespoň vůně kofeinu. Bylo teprve tři čtvrtě na osm, ale já už byl v kanceláři Jerryho Vincenta déle než dvě hodiny.

Zavedl jsem Bosche dozadu do archivu. Vypadal unavenější, než jsem se cítil já, a byl jsem si naprosto jist, že má na sobě stejný oblek jako včera.

„Pracoval jste dlouho do noci?“ zeptal jsem se.

„No jo.“

„Honil jste vraha, nebo vlastní oháňku?“

Jednou jsem na chodbě soudní budovy zaslechl, jak tuto otázku klade jeden detektiv druhému. Zřejmě však byla vyhrazena pouze členům policejního bratrstva, protože na ni

Bosch moc dobře nereagoval. Jen cosi zabručel a neodpověděl.

V archivu jsem mu řekl, ať se posadí k malému stolku.

Ležel na něm žlutý blok, ale žádné spisy. Posadil jsem se na druhou židli a postavil kelímek s kávou na stůl.

„Tak,“ řekl jsem a sebral blok.

„Tak,“ řekl Bosch, když jsem nic dalšího nedodal.

„Včera jsem navštívil soudkyni Holderovou a vymyslel plán, jak vám ze spisu vydat, co potřebujete, a přitom vám nevydat spisy samotné.“

Bosch zavrtěl hlavou.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„To jste mi měl říct už včera v Parker Center,“

odpověděl. „Neztrácel bych čas.“

„Myslel jsem, že mou nabídku oceníte.“

„Tohle nebude fungovat.“

„Jak to víte? Jak si můžete být tak jistý?“

„Kolik vražd už jste v životě vyšetřoval, Hallere? A kolik jste jich vyřešil?“

„Budiž, uznávám. Na vraždy jste tady vy. Ale rozhodně jsem schopen projít spisy a rozlišit, co mohlo pro Jerryho Vincenta představovat hrozbu. A díky svým zkušenostem trestního advokáta možná dokážu vnímat i hrozby, které by vám z pohledu detektiva mohly uniknout.“

„To tvrdíte vy.“

„Jo, to tvrdím já.“

„Podívejte, myslím, že moje argumenty jsou naprosto zřejmé. Já jsem detektiv. Já jsem ten, kdo by měl ty spisy procházet, protože vím, co v nich mám hledat. Neurazte se, ale vy jste v téhle věci amatér. Takže jste mě postavil do situace, kdy se musím spokojit s tím, co mi dává amatér, a věřit, že mi dal všechno, co bylo v těch spisech užitečného.

Jenže takhle to nefunguje. Nevěřím důkazům, pokud si je neobstarám sám.“

„I tentokrát vaše argumenty uznávám, detektive, ale situace je prostě taková. Je to jediný způsob, který soudkyně Holderová schválila, a musím vám říct, že můžete mluvit o štěstí, že toho získáte alespoň tolik. Protože ona neměla zájem pomáhat vám vůbec.“

„Chcete říct, že jste se za mě přimluvil?“

Bosch to pronesl nevěřícným, sarkastickým tónem, jako by bylo matematicky vyloučeno, že by advokát obhajoby pomáhal policejnímu detektivovi.

„Přesně tak,“ řekl jsem vzdorovitě. „Já se za vás přimluvil. Už včera jsem vám řekl, že Jerry Vincent byl můj přítel. A byl bych moc rád, kdybyste sejmul člověka, který sejmul jeho.“

„A nejspíš se taky bojíte o vlastní kejhák.“

„To nepopírám.“

„Na vašem místě bych se bál taky.“

„Poslyšte, tak chcete ten seznam, nebo ne?“

Zvedl jsem blok do vzduchu, jako bych dráždil psa hračkou. Bosch se po něm natáhl a já ucukl. Vzápětí jsem toho však zalitoval a rychle mu blok předal. Oba jsme si počínali nemotorně, stejně jako včera při podávání ruky.

„Seznam čítá jedenáct jmen spolu se stručným souhrnem výhružek, které příslušný klient Jerrymu Vincentovi adresoval. Měli jsme štěstí, že Jerry pokládal za důležité zapamatovat si každou vyhrůžku a zaznamenat ji. Já to nikdy nedělal.“

Bosch neodpověděl. Pročítal právě první stránku v bloku.

„Seřadil jsem je podle závažnosti,“ poznamenal jsem.

Bosch se na mě podíval a já poznal, že se mě opět chystá setřít, neboť jsem si dovolil hrát si na detektiva.

Zvedl jsem ruku a umlčel ho.

„Nemyslím z hlediska vašeho vyšetřování,“ vysvětlil jsem. „Z hlediska advokáta. Vžil jsem se do role Jerryho Vincenta a pokusil se stanovit, které hrozby by mě nejvíce znepokojovaly. Třeba to první jméno na seznamu. James Demarco. Tenhle klient dostal nepodmíněný trest za nedovolené ozbrojování a byl přesvědčen, že Jerry zpackal jeho obhajobu. Takový člověk si obstará zbraň, jen co vyleze z vězení.“

Bosch přikývl a znovu se zadíval do bloku.

„Co dalšího pro mě máte?“ zeptal se, aniž od něj odtrhl oči.

„Jak to myslíte?“

Detektiv se na mě podíval a zamával blokem, jako by byl lehký jako pírko a informace v něm obsažené taktéž.

„Prověřím ty lidi a zjistím, kde teď jsou. Možná se ten váš ozbrojenec dostal na svobodu a vykonal na Vincentovi pomstu. Jenže tohle všechno jsou mrtvé případy. Kdyby ty výhružky byly míněny vážně, pravděpodobně už by je někdo dávno splnil. Totéž platí o hrozbách z doby, kdy Vincent pracoval jako státní zástupce. Takže mi předáváte jen hlušinu, advokáte.“

„Hlušinu? Někteří z těch lidí mu vyhrožovali, když je odváděli do vězení. Třeba se někdo z nich dostal ven. Třeba někoho pustili na svobodu a splnil svou hrozbu. Třeba si Jerryho vraždu objednal z vězení. Možností je spousta a vy byste je neměl šmahem označovat za hlušinu. Nechápu, proč se k tomu takhle stavíte.“

Bosch se usmál a zavrtěl hlavou. Vzpomněl jsem si, že se můj otec choval stejně, když mi chtěl jako pětiletému chlapci vysvětlit, že jsem něco nepochopil.

„Mně je úplně jedno, co si o mém postoji myslíte,“ řekl.

„Vaše stopy samozřejmě prověříme. Ale já hledám něco současnějšího. Něco z Vincentových otevřených případů.“

„No, v této věci vám nemohu pomoci.“

„Ale to víte, že můžete. Všechny případy teď máte vy.

Předpokládám, že se s nimi momentálně seznamujete a scházíte se s novými klienty. Jakmile narazíte na něco

podezřelého, jakmile uvidíte nebo uslyšíte něco, co vám nedává smysl nebo co vás třeba malinko děsí, chci, abyste mi zavolal.“

Upřeně jsem se na něj zadíval a ponechal jeho slova bez odpovědi.

„Člověk nikdy neví,“ dodal Bosch. „Možná vás to zachrání před…“

Pokrčil rameny a nedokončil větu. Jeho sdělení však bylo zřejmé. Chtěl mě zastrašováním přimět k mnohem rozsáhlejší spolupráci, než jakou mi umožnila soudkyně Holderová a jaká mi byla po chuti.

„Předat vám informace o výhrůžkách z uzavřených případů je jedna věc,“ řekl jsem. „Ale dělat to u aktivních případů, to je něco úplně jiného. Kromě toho je mi jasné, že žádáte víc než jen informace o výhrůžkách. Myslíte si, že Jerry narazil na něco závažného nebo věděl něco, co ho stálo život.“

Bosch na mě upřel pohled a pomalu přikývl. Byl jsem první, kdo uhnul očima.

„A co kdyby byla naše spolupráce oboustranná, detektive? Co víte vy a nechcete mi to říct? Co bylo v tom notebooku tak důležitého? Co bylo v jeho aktovce?“

„O probíhajícím vyšetřování s vámi mluvit nemůžu.“

„Včera jste mohl, když jste se ptal na FBI.“

Bosch se na mě podíval a přimhouřil oči.

„Já se vás na FBI neptal.“

„Nechte toho, detektive. Ptal jste se, jestli měl Jerry federální případy. Proč byste to dělal, kdyby jeho vražda neměla nějakou vazbu na federální úřady? Tipl bych si, že jde o FBI.“

Bosch zaváhal. Měl jsem pocit, že jsem ho odhadl dobře a zatlačil ho do kouta. Moje zmínka o FBI v něm vyvolala dojem, že něco vím. A tak teď musel něco dát, pokud chtěl na oplátku něco dostat.

„Tentokrát jste na řadě vy,“ vybídl jsem ho.

Přikývl.

„Dobrá. Pachatel sebral Jerrymu Vincentovi mobilní telefon –zatím nevíme, jestli ho měl přímo u sebe, anebo v aktovce.“

„Jasně.“

„Včera těsně před setkáním s vámi mi přišel výpis jeho telefonních hovorů. V den, kdy byl zavražděn, mu třikrát volali z FBI. O čtyři dny dříve dvakrát. S někým tam mluvil.

Anebo někdo mluvil s ním.“

„Kdo?“

„To nedokážu posoudit. Všechny odchozí hovory odtamtud jdou přes ústřednu. Vím jen, že mu volal někdo z FBI, žádná konkrétní jména neznám.“

„Jak dlouhé ty telefonáty byly.“

Bosch zaváhal, poněvadž si nebyl jist, co mi může prozradit. Pohlédl na blok ve své ruce a já viděl, jak

neochotně dospívá k rozhodnutí sdělit mi další informace.

Bylo jasné, že bude naštvaný, až mu za ně nic neposkytnu.

„Vesměs to byly krátké hovory.“

„Jak krátké?“

„Žádný z nich netrval déle než minutu.“

„No, možná si jen někdo spletl číslo.“

Detektiv zavrtěl hlavou.

„Na omyly je těch hovorů příliš mnoho. Něco po něm chtěli.“

„Už se vám odtamtud někdo ozval ohledně vyšetřování?“

„Zatím ne.“

Zamyslel jsem se a pokrčil rameny.

„No, možná se vám ozvou a pak se to dozvíte.“

„Jo, a možná taky ne. Není to jejich styl, jestli mi rozumíte. Tak, a teď je řada na vás. Jaké federální souvislosti jste objevil?“

„Žádné. Ověřil jsem si, že Vincent žádné federální případy nechtěl.“

Díval jsem se, jak v Boschovi pomalu kypí vztek, když si uvědomil, že jsem ho napálil.

„Chcete říct, že jste nenašel žádnou vazbu na federální orgány? Ani vizitku někoho z FBI v kanceláři?“

„Přesně tak. Vůbec nic.“

„Šušká se, že federální velká porota momentálně prošetřuje korupci na státních soudech. Víte o tom něco?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Rok jsem byl mimo branži.“

„Díky za pomoc.“

„Podívejte, detektive, já to prostě nechápu. Copak tam nemůžete jednoduše zavolat a zeptat se, kdo vaší oběti telefonoval? Copak by se vyšetřování nemělo ubírat právě tímto směrem?“

Bosch se usmál, jako by jednal s dítětem.

„Pokud budou chtít, abych něco věděl, ozvou se mi sami. Kdybych zavolal já jim, úplně by mě ignorovali. Ať už to byla součást korupčního šetření, anebo mají rozjeto něco jiného, pravděpodobnost, že by se bavili s místním poldou, je mizivá až nulová. A jestli ho nechali zabít oni, tak je nulová.“

„Jak by ho mohli nechat zabít?“

„Už jsem vám řekl, že mu pořád volali. Něco po něm chtěli. Tlačili na něj. Možná se o tom dozvěděl někdo jiný a usoudil, že je to riziko.“

„Na pět telefonátů, které dohromady netrvaly ani pět minut, je to strašně moc spekulací.“

Bosch zvedl žlutý blok.

„Nejsou to o nic větší spekulace než tenhle seznam.“

„A co ten notebook?“

„Co je s ním?“

„Bylo snad důvodem k vraždě něco v jeho notebooku?“

„To řekněte vy mně.“

„Jak vám to můžu říct, když nemám tušení, co v něm bylo?“

Bosch významně přikývl a postavil se.

„Přeji vám hezký den, advokáte.“

Vyšel ven a v ruce si nesl můj blok. Přemýšlel jsem, zda se mě celou dobu strávenou v archivu snažil varovat, anebo se mnou jen laškoval.

16

Patnáct minut po Boschově odchodu dorazili Lorna s Ciskem a společně jsme zasedli ve Vincentově pracovně.

Posadil jsem se za Jerryho stůl, zatímco oni dva usedli vedle sebe naproti mně. Byla to další informační schůzka, během níž jsme probírali jednotlivé případy a říkali si, co jsme během včerejšího večera stihli vyřídit a co nás ještě čeká.

Díky Ciskovu řidičskému umění jsem včera večer stihl navštívit jedenáct Vincentových klientů, s osmi z nich jsem podepsal smlouvu a zbývajícím třem jsem vrátil spisy.

Vesměs to byly prioritní případy, potenciální klienti, u nichž jsem doufal, že si mě nechají, protože buďto dobře platili, anebo mě jejich kauzy něčím zaujaly. Byly to případy, které bych dokázal vyhrát nebo je alespoň napadnout.

Celkově vzato to byl docela úspěšný večer. Dokonce i ženu obžalovanou z veřejného pohoršení jsem nakonec

přesvědčil, aby si mě ponechala. Walter Elliot samozřejmě představoval jakýsi bonus navíc. Lorna mi oznámila, že mu ještě včera zaslala faxem smlouvu o zastoupení, kterou Elliot podepsal a obratem poslal zpátky. Vypadalo to tedy s námi dobře. Mohl jsem začít ukrajovat ze stotisícové zálohy na svěřenském účtu.

Následně jsme sestavili plán na dnešní den. Řekl jsem Lorně, ať spolu s Wren, pokud se dnes dostaví, kontaktují zbývající klienty, uvědomí je o skonu Jerryho Vincenta a sjednají s nimi schůzky, na nichž budeme moci projednat možnosti jejich právního zastupování. Kromě toho jsem chtěl, aby Lorna pokračovala v sestavování harmonogramu a obeznámila se s Vincentovými spisy a finančními záznamy.

Ciskovi jsem řekl, ať zaměří pozornost na Elliotův případ, se zvláštním důrazem na udržení svědků. To v praxi znamenalo, že si vezme předběžný seznam svědků obhajoby, který Jerry stačil před smrtí sepsat, a připraví předvolání pro policisty a další svědky, kteří by se mohli zdráhat vystoupit ve prospěch obhajoby. Zároveň měl kontaktovat placené experty a svědky, kteří hodlali dobrovolně vypovídat ve prospěch obžalovaného, a ubezpečit je, že proces začne v původním termínu, pouze místo Vincenta budu za kormidlem já.

„Jasné,“ řekl Cisco. „A co Vincentovo vyšetřování?

Pořád chceš, abych ho monitoroval?“

„Ano, dohlížej na něj a informuj mě o všem, co zjistíš.“

„Tak například jsem zjistil, že se včera v noci snažili někoho zmáčknout, ale ráno ho zase pustili.“

„Koho?“

„To ještě nevím.“

„Někoho podezřelého?“

„Pustili ho, takže ať už to byl kdokoliv, je z toho venku.

Prozatím.“

Přikývl jsem a zamyslel se nad tím. Nebylo divu, že Bosch vypadal, jako by byl celou noc vzhůru.

„Co budeš dneska dělat ty?“ zeptala se Lorna.

„Mou prioritou je ode dneška Elliot. I ostatní případy obsahují pár věcí, kterým budu muset věnovat trochu pozornosti, ale jinak se budu od nynějška zabývat převážně Elliotem. Za osm dní nás čeká volba porotců. A dnes chci začít na místě činu.“

„Měl bych tam jet s tebou,“ prohlásil Cisco.

„Ne, chci jen nasát atmosféru toho místa. S kamerou a měřicím pásmem tam můžeš zajet později.“

„A neexistuje nějaká možnost, jak Elliota přesvědčit, že bude lepší ten proces odložit, Micku?“ zeptala se Lorna.

„Copak nechápe, že potřebuješ čas, abys jeho případ prostudoval a porozuměl mu?“

„Říkal jsem mu to, ale on nemá zájem. Udělal z toho podmínku spolupráce se mnou. Musel jsem souhlasit, že příští týden půjdeme do procesu, jinak si prý najde

advokáta, který na to přistoupí. Tvrdí, že je nevinný, a nechce čekat ani o den déle, aby to prokázal.“

„A ty mu věříš?“

Pokrčil jsem rameny.

„Na tom nezáleží. On tomu věří. A má v sobě jakési zvláštní přesvědčení, že se všechno vyvine v jeho prospěch, jako když v pondělí ráno počítáš v kině tržbu. Takže se buďto připravím do konce příštího týdne na proces, anebo tohohle klienta ztratím.“

V tu chvíli se váhavě otevřely dveře kanceláře a za nimi se objevila Wren Williamsová.

„Promiňte,“ řekla.

„Dobré ráno, Wren,“ pozdravil jsem ji. „Jsem rád, že jste tady. Mohla byste počkat na recepci? Lorna se vám za chvíli bude věnovat.“

„Beze všeho. Taky tam už čeká jeden z klientů. Patrick Henson. Čekal tam, už když jsem přišla.“

„Tak ho pošlete dovnitř.“

Do kanceláře vkráčel mladý muž. Patrick Henson byl menší, než jsem čekal, možná právě díky nízko položenému těžišti uměl tak dobře surfovat. Byl opálený a ošlehaný větrem, jak se na člověka jeho typu sluší a patří, ale vlasy měl ostříhané nakrátko. Žádné náušnice, žádný náhrdelník s bílou mušlí, žádný žraločí zub. Nevšiml jsem si ani žádných tetování. Na sobě měl černé kalhoty se spoustou kapes a zřejmě svou nejlepší košili. Měla límec.

„Patricku, včera jsme spolu mluvili po telefonu. Jmenuji se Mickey Haller a tohle je moje manažerka případu Lorna Taylorová. A tenhle urostlý chlap, to je Cisco, můj vyšetřovatel.“

Henson přistoupil ke stolu a podal mi ruku. Jeho stisk byl pevný.

„Jsem rád, že jste se rozhodl přijít. Takže ta ryba vzadu na stěně je vaše?“

Aniž pohnul nohama, vytočil se Henson v bocích jako na sur-fařském prkně a podíval se na rybu zavěšenou na stěně.

„Jo, to je Betty.“

„Vy jste dal vycpané rybě jméno?“ zeptala se Lorna.

„Ona byla váš domácí mazlíček?“

Henson se usmál, spíše sám pro sebe než na nás.

„Ne, tu jsem ulovil už dávno. Ještě na Floridě. Když jsme si pak v Malibu pronajali barák, pověsili jsme ji u hlavních dveří. A když jsme se moji spolubydlící nebo já vrátili domů, vždycky jsme ji zdravili: „Nazdááárek, Betty.

Byla to taková blbost.“

Otočil se zpátky a pohlédl na mě.

„Když už je řeč o jménech,“ nadhodil jsem, „máme vám říkat Trick?“

„Ne, s touhle přezdívkou přišel můj agent. Už ho nemám. Můžete mně říkat normálně Patricku.“

„Dobrá, Patricku. Včera jste mi říkal, že máte platný řidičský průkaz.“

„Jasan.“

Henson vytáhl z přední kapsy kalhot tlustou nylonovou náprsní tašku, vysunul z ní řidičák a podal mi ho. Já si ho chvíli prohlížel a pak ho předal Ciskovi. Ten ho zkoumal o něco déle, načež ho oficiálně schválil kývnutím hlavy.

„Takže jak už víte, Patricku, potřebuji řidiče,“ řekl jsem.

„Poskytnu vám auto, benzin i pojištění a vy každé ráno v devět přijedete sem do kanceláře a budete mě vozit, kamkoliv budu potřebovat. Platební podmínky už jsem vám nastínil včera. Pořád máte zájem?“

„Mám zájem.“

„Jezdíte bezpečně?“ zeptala se Lorna.

„Nikdy jsem neměl nehodu,“ odpověděl Patrick.

Přikývl jsem. Říká se, že závisláci mají na jiné závisláky nejlepší čuch. Hledal jsem u něj jakékoliv příznaky, že je stále závislý na prášcích: těžká víčka, pomalou řeč, uhýbání očima. Nic jsem však neobjevil.

„Kdy můžete nastoupit?“

Pokrčil rameny.

„Já nic jiného nemám… Takže asi kdy chcete.“

„Tak co kdybychom začali hned? Dneska budete mít testovací jízdu. Uvidíme, jak vám to půjde, a večer si o tom můžeme znovu promluvit.“

„To mi přijde rozumné.“

„Dobrá, takže rovnou vyrazíme. V autě vám vysvětlím, co mám a co nemám rád.“

„Fajn.“

Zavěsil si ruce za kapsy a čekal na další krok nebo pokyn. Vypadal na chlapa kolem třicítky, ale za to mohla jen jeho kůže zničená sluncem. Ze spisu jsem věděl, že je mu teprve čtyřiadvacet a stále se musí hodně učit.

Podle plánu se dnes měl vrátit do školy.

17

Vyjeli jsme po silnici číslo 10 z centra a zamířili na západ k Malibu. Položil jsem si vzadu na skládací stolek notebook a otevřel ho. Než nastartoval, vysvětlil jsem Patricku Hensonovi, jak to u mě funguje.

„Od odchodu z Úřadu veřejných obhájců před dvanácti lety jsem nikdy neměl vlastní kancelář, Patricku. Svou kancelář mám v autě. Vlastním ještě dva další lincolny, jako je tenhle. Pravidelně je střídám. V každém z nich mám tiskárnu a fax a v notebooku mám kartu pro bezdrátové připojení. Všechno, co se normálně dělá v kanceláři, dokážu udělat tady vzadu během přesunu na další místo. Po okrese Los Angeles je roztroušeno více než čtyřicet soudních budov. Takže nejlepší způsob podnikání v téhle branži je být mobilní.“

„Supr,“ řekl Patrick. „Taky bych nechtěl být v kanclíku.“

„Přesně

tak,“

souhlasil

jsem.

„Vyvolává

to

klaustrofobii.“

Můj počítač byl připraven. Otevřel jsem složku, v níž mám uloženy vzory formulářů a návrhů, a začal jsem skládat předprocesní žádost o přezkoumání důkazů.

„Zrovna teď pracuji na tvém případu, Patricku.“

Henson se na mě podíval v zrcátku.

„Jak to myslíte?“

„No, prohlédl jsem tvůj spis a objevil v něm něco, co pan Vincent neudělal a co by nám podle mého názoru mohlo pomoct.“

„Co to je?“

„Chci navrhnout nezávislé ocenění toho náhrdelníku, který jsi sebral. Oni jeho hodnotu stanovili na pětadvacet tisíc dolarů, což tě vyneslo rovnou do kategorie krádeží velkého rozsahu. A zdá se, že nikdo nikdy tenhle odhad nezpochybnil.“

„Chcete říct, že jestli jsou ty diamanty falešné, tak to není krádež velkého rozsahu?“

„Mohlo by to tak fungovat. Ale napadlo mě ještě něco jiného.“

„Co?“

Vytáhl jsem z brašny jeho spis, abych se podíval na jedno jméno.

„Nejdřív ti položím pár otázek, Patricku,“ řekl jsem.

„Cos dělal v tom domě, kde jsi sebral ten náhrdelník.“

Henson pokrčil rameny.

„Chodil jsem s nejmladší dcerou té ženské. Seznámil jsem se s ní na pláži a trochu ji učil surfovat. Párkrát jsme si spolu někam vyrazili a trávili spolu dost času. Jednou mě pozvala k sobě domů na oslavu matčiných narozenin, kde matka dostala ten náhrdelník.“

„A ty ses dozvěděl, jakou má hodnotu.“

„Jo, když jí ho starej dával, říkal, že jsou v něm diamanty. Byl na ně docela pyšný.“

„Takže když jsi byl v tom domě podruhé, ten náhrdelník jsi ukradl.“

Henson nereagoval.

„To nebyla otázka, Patricku. To je fakt. Já jsem teď tvůj advokát a potřebuju s tebou prodiskutovat fakta o případu.

Nikdy mi nelži, protože jinak už tvůj advokát nebudu.“

„Dobře.“

„Takže když jsi byl v tom domě podruhé, ten náhrdelník jsi ukradl.“

„Jo.“

„Řekni mi k tomu něco.“

„Byli jsme sami v bazénu a já řekl, že musím jít na záchod, i když jsem se chtěl ve skutečnosti mrknout, jestli mají doma nějaké léky. Trpěl jsem jako zvíře. Dole v koupelně žádné neměli, a tak jsem vyšel nahoru a začal se

rozhlížet kolem sebe. Přitom jsem nakoukl i do šperkovnice matky a uviděl ten náhrdelník. Tak jsem ho prostě sebral.“

Patrick zavrtěl hlavou a já věděl proč. Cítil strašlivé rozpaky a ponížení z činu, k němuž ho dovedla jeho závislost. Sám jsem si něco podobného prožil, takže jsem věděl, že pohled vyléčeného člověka do minulosti bývá někdy skoro stejně děsivý jako pohled dopředu.

„To je v pořádku, Patricku. Díky, že se mnou mluvíš na rovinu. Co ti řekl zastavárník, když jsi mu ten šperk přinesl?“

„Říkal, že mi dá jen čtyři kila, protože řetízek je sice zlatý, ale ty diamanty podle něj nejsou pravé. Vmetl jsem mu, že pěkně kecá, jenže co jsem moh dělat? Sebral jsem prachy a odjel do Tijuany. Potřeboval jsem práska, a tak jsem se spokojil s tím, co mi nabídl. Měl jsem takovej absťák, že mi bylo všecko jedno.“

„Jak se jmenuje ta holka? Ve spisu to není.“

„Mandolin, jako ten nástroj. Rodiče jí říkají Mandy.“

„Mluvil jsi s ní od svého zatčení?“

„Nemluvil. Mezi náma je konec.“

Jeho oči ve zpětném zrcátku teď vypadaly smutné a zdeptané.

„Taková blbost,“ utrousil. „Všecko to byla strašná blbost.“

Chvíli jsem o všem přemýšlel a pak si sáhl do kapsy saka a vytáhl odtamtud snímek z polaroidu. Natáhl jsem ruku přes sedadlo a poklepal fotkou Patricka na rameno.

„Mrkni se na tohle.“

Henson snímek převzal a položil si ho na volant, aby se na něj mohl podívat.

„Co se vám propána stalo?“ zeptal se.

„Zakopl jsem před domem o obrubník a parádně se vymázl. Vyrazil jsem si zub, zlomil si nos a docela hodně si dořídil čelo. Tuhle fotku mi pořídili na pohotovosti. Abych ji nosil u sebe jako připomínku.“

„Čeho připomínku?“

„Ten úraz se mi stal při vystupování z auta poté, co jsem odvezl svou jedenáctiletou dceru k matce. V té době už jsem se vypracoval na tři sta dvacet miligramů oxycontinu denně.

Když jsem se probudil, ze všeho nejdříve jsem rozdrtil několik tablet na prášek a sešňupal je, v té době jsem se navíc probouzel až odpoledne.“

Chvíli jsem počkal, až tyto informace vstřebá, a teprve pak jsem pokračoval.

„Takže jestli si myslíš, Patricku, že jsi udělal hloupost, tak věz, že já vezl svou dceru v autě s tři sta dvaceti miligramy šupáckého heroinu v těle.“

Tentokrát jsem zavrtěl hlavou já.

„S minulostí nic nenaděláš, Patricku. Můžeš ji jen nechat, kde je.“

Henson se na mě v zrcátku upřeně díval.

„Pomůžu ti prokousat se právními věcmi,“ dodal jsem.

„Ale zbytek už záleží jen na tobě. A zbytek je ze všeho nejtěžší. Ovšem to ty už víš.“

Přikývl.

„Každopádně ve tvém případu vidím jiskřičku naděje, Patricku. Něco, co Jerry Vincent neviděl.“

„Jakou jiskřičku?“

„Poškozené věnoval ten náhrdelník manžel, jmenuje se Roger Vogler a je to významný sponzor řady lidí ve volených funkcích v tomto okrese.“

„Jo, hodně dělá do politiky. Mandolin mi to říkala.

Pořádají doma sponzorské večírky a podobné věci.“

„Vidíš, takže jestli jsou diamanty v tom náhrdelníku falešné, tak určitě nebude chtít, aby to u soudu vyšlo najevo.

Zvlášť když o tom jeho žena neví.“

„Ale jak tomu zabrání?“

„On je sponzor, Patricku. Jeho příspěvky dopomohly ke zvolení nejméně čtyřem členům okresního úřadu. Okresní úřad má pod palcem rozpočet okresního státního zastupitelství. A okresní státní zastupitelství žaluje tebe. Je to potravní řetězec. Jestli bude doktor Vogler chtít vyslat vzkaz, věř mi, že se k adresátům dostane.“

Henson přikývl. Také on začínal vidět světlo na konci tunelu.

„Hodlám požádat, aby nám bylo umožněno nezávislé přezkoumání a úřední ocenění jedné důkazní položky, totiž toho diamantového náhrdelníku. A kdo ví, třeba už samotný výraz přední ocenění, vyvolá pěkný šrumec. My zatím budeme jen sedět a sledovat, co se stane.“

„A tu žádost podáme u soudu?“

„Ne. Napíšu ji na počítači a pošlu ji na soud e-mailem.“

„To je supr.“

„Krása internetu.“

„Díky, pane Hallere.“

„Není zač, Patricku. Můžeš mi vrátit tu fotku?“

Henson mi ji podal přes sedadlo, já si ji vzal a znovu se na ni podíval. Pod rtem jsem měl podlitinu, můj nos byl nepřirozeně vychýlený na stranu a na čele se mi táhla krvavá odřenina. Ze všeho nejhorší však byly moje oči. Zmámené a ztracené nejistě hleděly do objektivu. Toto jsem byl já v nejnižším bodě svého života.

Zasunul jsem si snímek zpátky do kapsy.

Následujících patnáct minut jsme jeli mlčky. Dopsal jsem žádost, připojil se na internet a odeslal ji. Tenhle tah rozhodně mohl udělat obžalobě čáru přes rozpočet a já z něj měl dobrý pocit. Advokát z lincolnu byl zpátky ve hře.

Osamělý jezdec znovu osedlal oře.

Dal jsem si záležet, abych po vjezdu do tunelu, za nímž začínala Pacific Coast Highway, odtrhl oči od počítače.

Pootevřel jsem okénko. Vždycky jsem miloval okamžik, kdy vyjedu z tunelu a uvidím a ucítím oceán.

Jeli jsme po Pacific Coast Highway severně do Malibu.

Bylo pro mě těžké upřít pozornost zpět k notebooku, když se přímo za oknem mé kanceláře rozprostíral modrý Tichý oceán. Nakonec jsem to vzdal, stáhl okénko úplně dolů a vychutnával si jízdu.

Jakmile jsme minuli ústí Topanga Canyonu, začaly se ve vlnách objevovat skupinky surfařů. Zadíval jsem se na Patricka a viděl, že také on vrhá pohledy k vodě.

„Ve spisu stojí, že ses léčil v Crossroads v Antigui,“

řekl jsem.

„Jo. Tuhle léčebnu založil Eric Clapton.“

„Je to tam hezké?“

„Asi tak, jak to v léčebnách bývá.“

„To je fakt. Jsou tam taky vlny?“

„Nestojí to za řeč. Stejně jsem neměl moc příležitostí jezdit na prkně. Vy jste se taky léčil?“

„Jo, v Laurel Canyonu.“

„Tam, co se chodí léčit všechny hvězdy?“

„Měl jsem to blízko domů.“

„Tak to já na to šel obráceně. Odjel jsem co nejdál od kamarádů a od domova. Zabralo to.“

„Myslíš, že se ještě vrátíš k surfování?“

Patrick se před odpovědí zadíval z okna. Zhruba deset surfařů v neoprenu sedělo obkročmo na prknech a čekalo na další sérii vln.

„Myslím, že ne. Aspoň na profesionální úrovni. To rameno je pořád v tahu.“

Chtěl jsem se zeptat, nač potřebuje rameno, ale on pokračoval.

„Pádlování je v pohodě, ale mám problém se vstáváním.

Když jsem si posral to rameno, nějak jsem ztratil šmrnc.

Omlouvám se za výrazivo.“

„V pohodě.“

„A navíc se to snažím brát postupně. To vás v Laurel Canyonu taky učili, ne?“

„Učili. Ale i surfování je přece postupná záležitost, ne?“

Henson přikývl a já sledoval jeho oči. Neustále zakopávaly o zpětné zrcátko a pokukovaly po mně.

„Nač se mě chceš zeptat, Patricku?“

„Ehm, jo, na něco jsem se zeptat chtěl. Víte, jak si vzal Vincent moji rybu a pověsil si ji na stěnu?“

„Jo.“

„No, tak jsem se chtěl taky zeptat, jestli…, ehm, jestli někde nemá i moje prkna.“

Znovu jsem otevřel spis a listoval v něm tak dlouho, až jsem našel zprávu likvidátora. Bylo v ní uvedeno dvanáct surfařských prken včetně cen, za které se prodaly.

„Dal jsi mu dvanáct prken, je to tak?“

„Jo, všechny.“

„A on je předal svému likvidátorovi.“

„Kdo to je?“

„To je člověk, jehož služeb využíval, když si bral od klientů movité i nemovité předměty, rozumíš, většinou to bývají šperky, domy nebo auta. Likvidátor ty věci prodal a utržené peníze si Vincent nechal jako honorář. Podle téhle zprávy prodal likvidátor všech dvanáct prken, strhl si dvacet procent za zprostředkování a zaslal Vincentovi čtyři tisíce osm set dolarů.“

Patrick přikývl, ale neříkal nic. Několik okamžiků jsem ho sledoval a pak se zadíval zpět do zprávy likvidátora.

Vzpomněl jsem si, že mi Patrick při prvním telefonátu říkal, že nejcennější byla dvě dlouhá prkna. Ve zprávě byla u dvou prken uvedena třímetrová délka. Obě vyrobila firma One World se sídlem ve floridské Sarasotě. Jedno koupil za 1200

dolarů sběratel, zatímco druhé se prodalo za čtyři stovky přes internetovou aukční síň eBay. Nepoměr mezi oběma cenami ve mně vyvolával dojem, že prodej přes eBay byl fingovaný. Likvidátor pravděpodobně koupil to prkno za levný peníz sám s úmyslem obratem je prodat za vyšší cenu a rozdíl si nechat pro sebe. Každý má nějakou slabou stránku. Včetně mě. Věděl jsem, že pokud likvidátor zatím prkno neprodal, mám pořád šanci je získat.

„Co kdybych ti zkusil získat zpátky jedno z těch dlouhých prken?“ nadhodil jsem.

„To by bylo senza! Strašně lituju, že jsem si tehdy jedno nenechal.“

„Ale nic neslibuju. Uvidím, co se dá dělat.“

Rozhodl jsem se, že na to později nasadím svého vyšetřovatele. Likvidátor bude bezpochyby úslužnější, až se u něj objeví Cisco a začne mu klást otázky.

Zbytek cesty už jsme se s Patrickem nebavili. Po dalších dvaceti minutách jízdy jsme odbočili na příjezdovou cestu k domu Waltera Elliota. Byla postavena v maurském stylu z bílého kamene a měla tmavě hnědé okenice. Celní fasáda vytvářela věž, která kontrastovala s modrou oblohou. Na dlažebních kostkách parkoval stříbrný mercedes střední třídy. Zastavili jsme vedle něj.

„Chcete, abych tu na vás počkal?“ zeptal se Patrick.

„Jo. Myslím, že to moc dlouho nepotrvá.“

„Tenhle dům znám. Vzadu je celý prosklený. Párkrát jsem se za ním snažil surfovat, jenže moře se před ním zavírá a srážejí se tam dvoje vlny.“

„Otevři mi kufr.“

Vystoupil jsem, přešel jsem ke kufru a vytáhl z něj digitální fotoaparát. Zapnul jsem ho, abych se ujistil, že baterky jsou stále nabité, a rychle jsem vyblejskl průčelí domu. Foťák fungoval a já mohl jít dovnitř.

Zamířil jsem k hlavnímu vchodu, ale než jsem stačil zmáčknout zvonek, dveře se přede mnou otevřely. Stála v

nich paní Albrechtová a vypadala stejně nádherně jako včera.

18

Když mi Walter Elliot říkal, že za mnou do domu v Malibu někoho pošle, nečekal jsem, že to bude jeho výkonná asistentka.

„Jak se vám daří, paní Albrechtová?“

„Docela dobře. Před chvílí jsem dorazila a už jsem si myslela, že jsme se možná minuli.“

„Ne, já taky právě dorazil.“

„Pojďte dál, prosím.“

Dům měl pod hlavní věží dvoupodlažní vstupní část.

Zvedl jsem hlavu a spatřil v atriu tepaný lustr. Byly na něm pavučiny a já si kladl otázku, zda se tam vytvořily proto, že v dome od vražd nikdo nepobýval, anebo proto, že lustr visí příliš vysoko a je těžké se k němu dostat s prachovkou.

„Tudy,“ řekla paní Albrechtová.

Následoval jsem ji do velké místnosti, která měla větší rozlohu než celý můj dům. Byla to relaxační část s prosklenou zdí na západní straně, jež přinášela Pacifik až do domu.

„Nádherné,“ poznamenal jsem.

„Jistě. Chcete vidět ložnici?“

Nevěnoval jsem její otázce pozornost, zapnul jsem fotoaparát a pořídil několik snímků obývacího pokoje s výhledem na oceán.

„Víte, kdo tady byl od chvíle, co úřad šerifa opět dům zpřístupnil?“

Paní Albrechtová se zamyslela.

„Velmi málo lidí. Domnívám se, že pan Elliot tu od té doby nebyl. Zato sem pochopitelně přijel pan Vincent a myslím, že se tu párkrát zastavil i jeho vyšetřovatel. Lidé z úřadu šerifa tu byli od předání nemovitosti zpět panu Elliotovi dvakrát. Pokaždé měli povolení k prohlídce.“

Kopie povolení se nacházely ve spisu. V obou případech hledali detektivové jedinou věc: vražednou zbraň.

Obžaloba proti Elliotovi byla založena pouze na nepřímých důkazech, a to včetně povýstřelových zplodin na jeho rukou.

Pokud si chtěli vyšetřovatelé případ pojistit, potřebovali vražednou zbraň, jenže žádnou neměli. Ve spisu se uvádělo, že potápěči dva dny prohledávali moře za domem, ale žádnou zbraň nenašli.

„A co uklízečky?“ zeptal jsem se. „Chodil sem někdo uklízet?“

„Ne, nikdo takový tu nebyl. Pan Vincent nám řekl, abychom tu všechno nechali tak, jak to je, kdyby náhodou potřeboval použít dům během procesu.“

Spis neobsahoval žádnou zmínku o tom, že by chtěl Vincent dům během procesu jakkoliv využít. Nebyl jsem si

jist, jak to mohl myslet. Když jsem to tu viděl, moje instinktivní reakce vypadala spíše tak, že bych tu žádného porotce nechtěl. Výhled na moře i neskrývaný luxus domu by jen podtrhovaly Elliotovo bohatství a odcizovaly ho porotcům. Těm by pak bylo jasně, že ve skutečnosti nesoudí sobě rovného člověka. Nabyli by přesvědčení, že obžalovaný je člověk z úplně jiné planety.

„Kde je ložnice?“ Zeptal jsem se.

„Zabírá celé horní patro.“

„Tak tam pojďme.“

Když jsme stoupali po točitém bílém schodišti se zábradlím v barvě oceánské modři, zeptal jsem se paní Albrechtové na křestní jméno. Řekl jsem jí, že mi formální oslovování dělá trochu potíže, zvláště když se s jejím šéfem oslovujeme křestním jménem.

„Jmenuji se Nina. Jestli chcete, můžete mi tak říkat.“

„Prima. A vy mi můžete říkat Mickey.“

Schodiště končilo u dveří vedoucích do ložnice, která si rozměry nezadala s některými soudními síněmi, v nichž jsem během své kariéry pobýval. Byla tak velká, že na severní a jižní stěně stály dva totožné krby. Byla rozdělena na sedací část, spací část a dvě koupelny, jednu pro pána a jednu pro paní. Nina Albrechtová stiskla tlačítko vedle dveří. Závěsy zakrývající západní výhled se tiše začaly rozestupovat a odhalily další prosklenou zeď s výhledem na oceán.

Na míru vyrobené lůžko mělo dvakrát větší rozměry než běžná manželská dvoupostel. Chyběla však na ní horní matrace, veškeré povlečení i polštáře, předpokládal jsem, že si je policie odvezla k analýze. Na dvou místech byly z koberce vyříznuty segmenty o ploše necelého jednoho metru čtverečního, i v tomto případě bylo zřejmě důvodem odebrání a analýza vzorků krve.

Na zdi vedle dveří se červenaly krvavé cákance, které vyšetřovatelé zakroužkovali a označili písmeny. Žádné další známky násilí jsem v ložnici neobjevil.

Zamířil jsem do kouta u prosklené zdi a ohlédl se zpátky do místnosti. Zvedl jsem fotoaparát a pořídil několik snímků z různých úhlů. Nina mi párkrát vstoupila do záběru, ale to mi bylo jedno. Fotografie nebyly určeny soudu. Hodlal jsem si pomocí nich osvěžovat paměť, až budu vypracovávat strategii procesu.

Místo vraždy je jako mapa. Pokud v ní umíte číst, můžete někdy najít cestu. Rozložení předmětů, poloha zavražděných obětí, úhly pohledů, světla a krve, prostorová omezení a geometrické odchylky, to vše bylo její součástí.

Ne vždy se tyto věci dají vyčíst z policejních fotografií.

Někdy si místo činu musíte prohlédnout osobně. Proto jsem přijel do tohoto domu. Abych získal mapu. Abych si udělal představu o geografii vraždy. Teprve až jí porozumím, budu připraven na proces.

Ze svého místa v koutě jsem se zaměřil na čtverec vystřižený z bílého koberce nedaleko od dveří ložnice. Právě tam byla zastřelena první oběť, architekt interiérů Johan Rilz. Můj pohled se pak přesunul k posteli, kde byla zastřelena Mitzi Elliotová a její nahé tělo zůstalo ležet šikmo na lůžku.

Z vyšetřovacího souhrnu obsaženého ve spisu vyplývalo, že nahý pár zaslechl v domě vetřelce. Rilz tedy zamířil ke dveřím ložnice a otevřel je. Přímo za dveřmi ho však překvapil vrah. Zastřelil Rilze, překročil jeho tělo a vstoupil do pokoje.

Mitzi Elliotová vyskočila z postele a zkoprněle se postavila vedle ní. Nahé tělo si zakrývala polštářem. Některé aspekty zločinu vedly obžalobu k přesvědčení, že svého vraha znala. Možná ho prosila o život, anebo možná věděla, že její smrt je neodvratná. Vrah ji každopádně dvakrát zasáhl skrz polštář z odhadované vzdálenosti devadesáti centimetrů a srazil ji zpátky na postel. Polštář, který Mitzi Elliotová používala jako štít, spadl na podlahu. Vrah poté přistoupil k posteli, přitiskl oběti zbraň na čelo a zasadil jí vražednou ránu.

Takto alespoň zněla oficiální verze. Když jsem však stál v rohu místnosti, bylo mi jasné, že policejní hypotéza obsahuje řadu nepodložených předpokladů, které nebude problém u procesu rozpitvat a rozcupovat.

Podíval jsem se na skleněné dveře vedoucí na terasu s výhledem na Pacifik. Ve spisech se nekonstatovalo, zda byl závěs v době vražd odhrnutý a dveře otevřené. Nedokázal jsem posoudit, muže-li mít tato informace nějaký význam, ale každopádně to byl detail, který bych byl rád znal.

Přistoupil jsem ke skleněným dveřím a zjistil, že jsou uzamčené. Dělalo mi trochu problém zjistit, jak se otevírají.

Nakonec ke mně přišla Nina a pomohla mi: podržela prst na bezpečnostní páčce a druhou rukou otočila kliku. Dveře se otevřely na terasu a vpustily do místnosti šumění příboje.

Okamžitě mi bylo jasné, že kdyby byly dveře v době vražd otevřené, zvuk příboje by snadno přehlušil jakýkoliv šramot pachatele v domě. To by bylo v rozporu s teorií obžaloby, podle níž byl Rilz zastřelen u vchodu do ložnice, protože v domě uslyšel vetřelce a zamířil ke dveřím.

Vyvstávala by pak nová otázka, co dělal Rilz nahý u dveří, avšak tato otázka nebyla pro obhajobu důležitá. Mým úkolem bylo pouze vyvolávat pochybnosti a poukazovat na nesrovnalosti, abych v mysli porotců zasel semínko nejistoty. K úspěchu mi stačilo, aby o vině obžalovaného zapochyboval jeden jediný porotce. Byla to obhajoba založená na principu „zkresli a znič“.

Vyšel jsem na terasu. Netušil jsem, jestli je právě příliv, nebo odliv, ale zdálo se mi, že něco mezi. Voda dosahovala blízko k domu. Vlny postupně přijížděly ke břehu a omývaly pilíře, na nichž byl dům postaven.

Některé z nich měly téměř dvoumetrovou výšku, ale přesto tu nebyli žádní surfaři. Vzpomněl jsem si, co mi Patrick říkal o sur-fování v zátoce.

Vrátil jsem se dovnitř, a sotva jsem vstoupil do ložnice, uvědomil jsem si, že mi vyzvání telefon, avšak já ho až dosud kvůli šumění oceánu neslyšel. Podíval jsem se, kdo volá, ale na displeji stálo SKRYTÉ ČÍSLO. Věděl jsem, že si číslo mimo jiné blokuje většina lidí od policie.

„Tohle musím vzít, Nino. Mohla byste, prosím, zajít k mému autu a požádat řidiče, aby šel dovnitř?“

„Žádný problém.“

„Děkuji vám.“

Přijal jsem hovor.

„Haló?“

„To jsem já. Jen se chci zeptat, kdy se zastavíš.“

„Já“

znamenalo

moji

první

ženu

Maggii

McPhersonovou. Na základě nedávno obnovené dohody o opatrovnictví dítěte jsem směl být s dcerou pouze každou středu večer a každý druhý víkend. S rovnocenným opatrovnictvím, které jsme měli kdysi, se to vůbec nedalo srovnávat. Bohužel jsem tuto výsadu promrhal, stejně jako druhou šanci s Maggii.

„Nejspíš kolem půl osmé. Odpoledne mám schůzku s klientem, která se může protáhnout.“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho a já vycítil, že moje odpověď byla nesprávná.

„Copak, máš rande?“ zeptal jsem se. „V kolik chceš, abych tam byl?“

„O půl osmé musím vyjet z domu.“

„V tom případě tam dorazím předtím. Kdo je ten šťastlivec?“

„Do toho ti nic není. Ale když už jsme u šťastlivců, slyšela jsem, žes převzal celou praxi Jerryho Vincenta.“

Do ložnice vstoupili Nina Albrechtová a Patrick Henson. Všiml jsem si, jak se Patrick dívá na chybějící čtverec v koberci. Zakryl jsem rukou mluvítko a požádal je, aby sešli dolů a počkali tam na mě. Teprve poté jsem se vrátil k telefonátu. Moje bývalá žena pracovala jako náměstkyně okresního státního zástupce přidělená k soudu ve Van Nuys. Díky svému postavení se o mně ledacos doslechla.

„To je pravda,“ řekl jsem. „Jsem jeho náhrada, ale nevím, jestli mě to řadí mezi šťastlivce.“

„Na Elliotově případu by ses měl hezky popást.“

„Zrovna stojím v domě, kde se ty vraždy staly. Hezký výhled.“

„No, tak hodně štěstí při jeho vysekávání. Jestli to někdo dokáže, tak jsi to ty.“

Maggie to řekla s prokurátorskou ironií.

„Myslím, že na tohle nebudu reagovat.“

„Stejně vím, co bys řekl. A ještě jedna věc. Nebudeš tady mít přes noc společnost, viď?“

„O čem to mluvíš?“

„Mluvím o předminulém týdnu. Hayley říkala, žes u sebe měl nějakou ženskou. Myslím, že se jmenovala Lanie, Hayley z toho byla celá nesvá.“

„Neboj, dnes večer tam nebude, je to jen kamarádka a spala v pokoji pro hosty. Ale aby bylo mezi námi jasno: do svého domu si můžu kdykoliv pozvat, koho chci, protože je to můj dům, a ty si ve svém domě můžeš dělat totéž.“

„A taky můžu jít za soudcem a říct mu, že vystavuješ svou dceru drogově závislým osobám.“

Zhluboka jsem se nadechl a co nejklidněji odpověděl.

„Jak můžeš vědět, komu Hayley vystavuju?“

„Protože tvoje dcera není hloupá a má výborný sluch.

Tlumočila mi něco z toho, co jste si říkali, a bylo docela snadné si domyslet, že ta tvoje… kamarádka je z léčebny.“

„A to je zločin, stýkat se s lidmi z léčebny?“

„To není zločin, Michaeli. Pouze si nemyslím, že je v Hayleyině nejlepším zájmu stýkat se se zástupem drogově závislých, když tráví čas u tebe.“

„Tak on už je to zástup. Mám dojem, že jediný závislák, se kterým máš opravdu problém, jsem já.“

„No, když to říkáš…“

Téměř jsem se přestal ovládat, ale nakonec mě uklidnilo několik loků čerstvého oceánského vzduchu. Když jsem promluvil, byl už jsem klidný. Věděl jsem, že projev hněvu

by mi dlouhodobě ublížil, až přijde čas k přehodnocení dohody o opatrovnictví dítěte.

„Maggie, bavíme se tu o naší dceři. Neubližuj jí snahou ublížit mně. Ona potřebuje otce a já potřebuji dceru.“

„O to mi právě jde. Zatím si vedeš dobře. Ale spřáhnout se se závislákem není nejlepší nápad.“

Tiskl jsem telefon tak silně, až jsem měl strach, že ho rozdrtím. Cítil jsem, jak mi tváře a krk brunátní pocitem potupení.

„Už musím končit.“

Slova ze mě vyšla přiškrcená, jako by je dusila moje předchozí selhání.

„Však já taky. Vyřídím Hayley, že do půl osmé přijedeš.“

Takhle to Maggie dělala vždycky: ukončila hovor připomínkou, že bych svou dceru zklamal, kdybych přijel pozdě nebo pro ni navzdory dohodě vůbec přijet nemohl. A pak zavěsila dříve, než jsem stačil zareagovat.

Obývací pokoj dole byl prázdný, ale pak jsem si všiml, že Patrick s Ninou stojí na dolní terase. Vyšel jsem ven a zamířil k zábradlí, o které se Patrick opíral a upřeně se díval na vlny. Pokusil jsem se hodit za hlavu rozrušení z telefonátu se svou bývalou manželkou.

„Patricku, říkals, že ses tady pokoušel surfovat, ale srážely se tu vlny?“

„Přesně tak.“

„Takže tu vznikal zpětný proud?“

„Jo, docela silný. Může za to tvar téhle zátoky. Energie příchozích vln na severní straně se pod hladinou přesměrovává a nějakým způsobem se odráží na jih. Sleduje linii zátoky, přesouvá se dolů a potom ven. Párkrát jsem v tomhle vodním potrubí uvízl. Odneslo mě to až tamhle za ty skály na jižní straně.“

Během jeho popisu toho, co se děje pod hladinou, jsem zátoku pozorně zkoumal. Pokud měl pravdu a v den vražd tady byl zpětný proud, pak policejní potápěči zřejmě hledali vražednou zbraň na nesprávném místě.

A teď už bylo pozdě. Pokud vrah skutečně hodil revolver do příboje, spodní proud ho mohl úplně odnést ze zátoky na volné moře. Začal jsem cítit jistotu, že se vražedná zbraň během procesu zázračně neobjeví. Z hlediska mého klienta to bylo příjemné zjištění. Díval jsem se na vlny a představoval si, jak pod nádhernou hladinou dřímá skrytá síla, která se nikdy nepřestane pohybovat.

19

Scenáristé si buďto dali den volno, anebo přesunuli svou pidi-demonstraci na jiné místo. V Archway Studios jsme každopádně projeli kontrolním stanovištěm bez včerejšího zdržení. Hladkému průjezdu napomohla i Nina Albrechtová, která seděla v autě před námi a všechno v budce vyřídila.

Bylo už pozdě a studio se pro dnešek vyprazdňovalo.

Patrick díky tomu sehnal parkovací místo přímo před Elliotovým bungalovem. Byl nadšený, protože ještě nikdy nepobýval za branami filmového studia. Řekl jsem mu, že se tu může porozhlédnout, ale ať má po ruce telefon, protože nevím jistě, jak dlouho moje schůzka s klientem potrvá, a taky potřebuji včas vyrazit za dcerou.

Když jsem šel za Ninou do bungalovu, zeptal jsem se, zda bych se mohl s Elliotem setkat jinde než v jeho kanceláři. Vysvětlil jsem jí, že mám spoustu papírů, které bych potřeboval rozprostřít, a stůl, u něhož jsme seděli včera, je na to příliš malý. Nina odpověděla, že mě zavede do zasedací místnosti, kde se mohu připravit, zatímco ona zajde pro šéfa a přivede ho za mnou. Souhlasil jsem. Faktem ovšem bylo, že jsem žádné papíry rozprostírat nepotřeboval, pouze jsem se chtěl s Elliotem setkat na neutrálním místě.

Kdyby seděl za svým pracovním stolem a já naproti němu, řídil by průběh schůzky on. To bylo už při prvním setkání

zřejmé. Elliot byl silná osobnost, ale já potřeboval mít otěže jednání ve svých rukou.

V rozlehlé zasedací místnosti stál naleštěný oválný stůl a kolem něj dvanáct černých kožených křesel. Nechyběl ani projektor a podlouhlá kazeta na protější zdi, z níž se dalo vysunout plátno. Na ostatních stěnách visely zarámované plakáty k filmům, které se v tomto objektu vyprodukovaly.

Předpokládal jsem, že právě tyto snímky vydělaly studiu největší část peněz.

Posadil jsem se a vytáhl z brašny spisy. Následujících pětadvacet minut jsem pročítal spis s nálezy obžaloby, než se konečně otevřely dveře a Elliot vstoupil dovnitř.

Neobtěžoval jsem se vstávat nebo mu podávat ruku. Pokusil jsem se tvářit podrážděně, když jsem mu ukázal křeslo na protější straně stolu.

Nina se vploužila do zasedačky za ním, aby se nás zeptala, co si dáme k pití.

„To je v pořádku, Nino,“ řekl jsem, než stačil Elliot zareagovat. „Nic si nedáme, hlavně už potřebujeme začít.

Když budeme něco potřebovat, dáme vám vědět.“

Ninu zjevně na chvíli zaskočilo, že jí rozkazy uděluje někdo jiný než Elliot. Pohlédla na něj, aby si to ujasnila.

Elliot jednoduše přikývl. Nina tedy odešla, zavřela za sebou dvojité dveře a Elliot usedl na křeslo, které jsem mu ukázal.

Dlouze jsem pohlédl přes stůl na klienta a teprve poté jsem promluvil.

„Nějak vám nemůžu přijít na kloub, Waltře.“

„Jak to myslíte? Na jaký kloub mi chcete přicházet?“

„Tak například trávíte spoustu času hlásáním, že jste nevinný. Ale podle mě tu obžalobu moc vážně neberete.“

„To se mýlíte.“

„Opravdu? Je vám jasné, že pokud ten proces prohrajete, půjdete do vězení? A i kdybyste se odvolal, jako člověka usvědčeného z dvojnásobné vraždy by vás už na kauci nepustili. Jestli porota vynese nepříznivý verdikt, hned v soudní síni dostanete pouta a odvezou vás do vězení.“

Elliot se ke mně naklonil o pár centimetrů blíže.

„Já vím naprosto přesně, v jaké jsem situaci. Takže se mi neopovažujte říkat, že ten případ neberu vážně.“

„Dobrá, v tom případě vás žádám o dochvilnost, jakmile si sjednáme schůzku. Musíme probrat spoustu věcí, na které nemáme mnoho času. Vím, že musíte řídit studio, ale to už teď není vaše priorita. V příštích dvou týdnech budete mít jedinou prioritu: tenhle případ.“

Tentokrát se na mě dlouze zadíval on. Možná to bylo v jeho životě poprvé, co ho někdo setřel za nedochvilnost a řekl mu, co má dělat. Nakonec přikývl.

„No dobře,“ řekl.

Přitakal jsem. Vyjasnili jsme si pozice. Seděli jsme v jeho za-sedačce v objektu jeho studia, ale alfa samec jsem teď byl já. Jeho budoucnost závisela na mně.

„Dobrá,“ řekl jsem. „A teď se vás ze všeho nejdříve potřebuji zeptat, jestli se tady bavíme soukromě.“

„Samozřejmě že ano.“

„No, včera to tak nebylo. Bylo naprosto zřejmé, že Nina slyšela, o čem se ve vaší pracovně bavíme. U jednání o filmech to možná nevadí, ale pokud se bavíme o případu, tak je to nepřípustné. Já jsem váš advokát a nikdo další by naši diskusi slyšet neměl. Nikdo. Ani Nina nemá žádné výsady.

Mohla by dostat soudní předvolání, aby svědčila proti vám.

Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se nakonec objevila na seznamu svědků obžaloby.“

Elliot se zaklonil v křesle, upřel obličej ke stropu a zvýšeným hlasem řekl.

„Nino, vypněte si odposlech. Když budu něco potřebovat, zavolám vám po telefonu.“

Pohlédl na mě a rozpřáhl ruce. Kývl jsem, že jsem spokojen.

„Děkuji vám, Waltře. A teď se pusťme do práce.“

„Nejdřív mám jednu otázku.“

„Jistě.“

„Představujete si to tak, že já vám na téhle schůzce řeknu, že jsem to neudělal, a vy mi odpovíte, že nezáleží na tom, jestli jsem to udělal, anebo ne?“

Přikývl jsem.

„Na tom, jestli jste to udělal, opravdu nezáleží, Waltře.

Jde o to, co vám nade vši pochybnost dokáže stát a…“

„Ne!“

Elliot bouchl dlaní do stolu. Znělo to jako výstřel.

Vylekal jsem se, ale doufal jsem, že to na mně nebylo poznat.

„Tyhle právnické žvásty mě už unavujou! Že prý nezáleží na tom, jestli jsem to udělal, ale jestli se to podaří prokázat! Ale na tom přece záleží! Copak to nechápete?

Záleží na tom. Potřebuju, aby mi někdo věřil, zatraceně.

Potřebuju, abyste mi věřil vy. Je mi fuk, jaké důkazy proti mně mají. Já to NEUDĚLAL. Rozumíte mi? Věříte mi?

Jestli mi vlastní advokát nevěří nebo je mu to jedno, tak nemám šanci.“

Byl jsem si jist, že teď do zasedací místnosti vpadne Nina, aby se ujistila, že je všechno v pořádku. Opřel jsem se tedy o křeslo a čekal, až se objeví a až Elliot dokončí svou promluvu.

Po chvíli se podle očekávání otevřely dveře a do zasedačky se chystala vstoupit Nina. Elliot jí však zaplašil mávnutím ruky a příkrým rozkazem, ať nás neobtěžuje.

Dveře se opět zavřely a on do mě zapíchl oči. Zvedl jsem ruku, aby už nic neříkal. Teď jsem byl na řadě já.

„Existují dvě věci, kterými se musím zaobírat, Waltře,“

řekl jsem klidně. „Za prvé zda správně chápu obžalobu a za druhé zda ji dokážu vyvrátit.“

Poklepal jsem na spis s nálezy.

„V tomto okamžiku obžalobu chápu. Je to typický konstrukt státního zastupitelství. Stát je přesvědčen, že jste měl k činu spoustu motivů i příležitostí. Zaměřme se tedy nejprve na motiv. Vaše manželka měla milence a to ve vás vyvolávalo vztek. A nejen to: předsvatební smlouva, kterou s vámi přeci dvanácti lety uzavřela, byla stále v platnosti a jediný způsob, jak jste se jí mohl zbavit, aniž byste se musel o všechno dělit, bylo ji zabít. Dále je tu příležitost. Obžaloba zná čas, kdy vaše auto projelo onoho osudného dopoledne branou Archway Studios. Několikrát tu trasu projeli, změřili čas a dospěli k závěru, že jste mohl s rezervou stihnout být v době obou vražd ve své vile v Malibu. To je tedy příležitost.

Stát nyní spoléhá na to, že motivy v kombinaci s příležitostí jsou dostatečně pádné, aby přesvědčily porotu a získaly ji na stranu obžaloby, přestože samotné důkazy proti vám jsou docela chatrné a velmi nepřímé. A mým úkolem teď je přijít na způsob, jak přimět porotu, aby pochopila, že tuhle obžalobu tvoří jen spousta kouře, ale žádný skutečný oheň.

Pokud se mi to podaří, odejdete od soudu jako svobodný muž.“

„Pořád chci vědět, jestli věříte v mou nevinu.“ Usmál jsem se a zavrtěl hlavou. „Říkám vám, Waltře, že na tom opravdu nezáleží.“

„Mně ano. Ať je to, jak chce, potřebuji to vědět.“

Nechal jsem se obměkčit a odevzdaně jsem zvedl ruce.

„No dobrá, řeknu vám, co si myslím, Waltře.

Prostudoval jsem spis skrz naskrz. Všechno, co je v něm obsaženo, jsem četl nejméně dvakrát a většinu věcí třikrát.

Byl jsem už i v té vile na pláži, kde k oné nešťastně události došlo, a prohlédl si geografii obou vražd. Tohle všechno jsem absolvoval a vidím velice reálnou možnost, že jste se neprovinil ničím z toho, co vám obžaloba klade za vinu. A jestli to znamená, že věřím ve vaši nevinu? Ne, Waltře, neznamená. Je mi líto, ale tuhle práci dělám už hodně dlouho a realita je taková, že jsem se s mnoha nevinnými klienty nesetkal. Takže vám nemůžu říct nic lepšího, než že to nevím. Pokud vám to nestačí, pak jsem si jist, že nebudete mít problém najít si advokáta, který vám řekne přesně to, co chcete slyšet, ať už tomu ve skutečnosti věří nebo ne.“

Zhoupl jsem se v křesle a čekal na jeho reakci. Elliot sepjal ruce na stole před sebou, chvíli vstřebával moje slova a pak konečně kývl.

„Tohle je zřejmě maximum, oč můžu žádat,“ pronesl.

Pokusil jsem se zhluboka vydechnout tak, aby si toho nevšiml. Nevzal mi ten případ. Zatím.

„Ale víte, čemu věřím, Waltře?“

„Čemu věříte?“

„Že mi něco tajíte.“

„Tajím? O čem to mluvíte?“

„V tom případu je něco, o čem já nevím, a vy se mi to snažíte zatajit.“

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„Máte příliš velkou sebedůvěru, Waltře. Jako byste věděl, že vás porota osvobodí.“

„Ona mě osvobodí. Jsem přece nevinný.“

„Být nevinný nestačí. I nevinní lidé bývají někdy odsouzeni a hluboko v nitru to všichni vědí. Proto jsem se nikdy nesetkal se skutečně nevinným klientem, který by neměl strach. Nevinní lidé mají strach, že systém nebude fungovat správně, že je ve skutečnosti zařízen tak, aby shledával vinné lidi nevinnými a nevinné vinnými. A to mi u vás chybí, Waltře. Nemáte strach.“

„Pořád nechápu, o čem to mluvíte. Proč bych měl mít strach?“

Zadíval jsem se na něj přes stůl a pokusil se mu číst myšlenky. Věděl jsem, že se moje instinkty nemýlí. V tom případu bylo něco, o čem jsem nevěděl, buďto mi to ve spisech uniklo, anebo to Vincent nenosil ve spisech, nýbrž v hlavě. Ať to bylo cokoliv, Elliot se mi s tím zatím nesvěřil.

Prozatím mi to nevadilo. Někdy advokát nechce vědět, co ví jeho klient, protože jakmile se džin jednou vypustí z lahve, už se nedá dostat zpátky.

„To je v pořádku, Waltře,“ řekl jsem. „Někdy se k tomu vrátíme. Ale teď už se pusťme do práce.“

Aniž jsem vyčkal na odpověď, otevřel jsem spis a zadíval se do poznámek, které jsem si napsal na vnitřní okraj.

„Myslím, že pokud jde o obžalobu, jsme připraveni jak ve smyslu svědků, tak ve smyslu strategie. Ve spisu jsem však nenašel žádnou solidní strategii vaší obhajoby.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Elliot. „Jerry mi řekl, že jsme připraveni.“

„Možná ne, Waltře. Vím, že tohle asi nebudete chtít vidět nebo slyšet, ale ve spisu jsem našel tohle.“

Posunul jsem mu po naleštěném stole dvoustránkový dokument. Elliot na něj letmo pohlédl, ale pořádně se na něj nepodíval.

„Co to je?“

„To je návrh na odročení. Jerry ho sepsal, ale nepodal.

Zdá se však zřejmé, že chtěl proces odročit. Podle spisové značky vytiskl ten návrh v pondělí, pouhých několik hodin před tím, než byl zavražděn.“

Elliot zavrtěl hlavou a posunul mi dokument po stole zpátky.

„Ne, bavili jsme se o tom a on souhlasil, že budeme pokračovat podle plánu.“

„To bylo v pondělí?“

„Ano, v pondělí. Ten den jsem s ním mluvil naposledy.“

Přikývl jsem. Vysvětlovala se tím další z mých otázek.

Vincent přechovával ve spisech také informace o tom, kolik danému klientovi v daný den naúčtoval, a já si všiml, že v den svého zavraždění započítal Elliotovi jednu hodinu.

„Jednal jste s ním v jeho kanceláři, anebo u vás?“

„Byl to jen telefonický rozhovor. V pondělí odpoledne.

Nechal mi předtím vzkaz a já mu zavolal zpátky. Jestli to potřebujete, může vám Nina vyhledat přesný čas toho telefonátu.“

„Podle jeho záznamu to bylo ve tři hodiny. Bavil se s vámi o odročení?“

„Bavil, ale já mu řekl, že na to nepřistoupím.“

Vincent mu naúčtoval hodinu. Přemýšlel jsem, jak dlouho se s Elliotem o odročení přel.

„Proč si přál ten proces odročit?“ zeptal jsem se.

„Prostě chtěl víc času na přípravu a možná si taky vylepšit rozpočet. Řekl jsem mu, že jsme připraveni, stejně jako to teď říkám vám. Sme připraveni!“

Uchechtl jsem se a zavrtěl hlavou.

„Problém je v tom, že vy nejste advokát, Waltře.

Advokát jsem já. A já se vám snažím říct, že pokud jde o strategii obhajoby, moc toho tady nevidím. Myslím, že proto si Jerry přál ten proces odročit. Neměl pořádné argumenty.“

„Ne, to obžaloba nemá argumenty.“

Elliotova sveřepost, s níž chtěl stále rozdávat právní karty, mě začínala unavovat.

„Dovolte, abych vám vysvětlil, jak to funguje,“ řekl jsem zdeptaně. „A odpusťte mi, jestli už tohle všechno víte, Waltře. Tenhle proces se bude skládat ze dvou částí.

Nejprve nastoupí státní zástupce a vyloží karty na stůl. My přitom dostaneme šanci jeho argumenty napadnout. A pak

přijde řada na nás, abychom předložili vlastní důkazy a předestřeli alternativní hypotézy zločinu.“

„Jistě.“

„A podle toho, co jsem zjistil ze studia spisu, se Jerry Vincent spoléhal spíše na zpochybnění argumentu obžaloby než na samotnou obhajobu. Jsou tu…“

„Jak to?“

„Tím chci říct, že veškerou pozornost upíral na obžalobu. Měl připraveny protisvědky a plány křížových výslechů na všechno, s čím státní zástupce případně vyrukuje. Jenže mi v téhle rovnici chybí něco na straně obhajoby. Nemáme žádné alibi, žádné náhradní podezřelé, žádné alternativní hypotézy, nic. Alespoň ne ve spisu. Tohle mám na mysli, když tvrdím, že nemáme argumenty. Probíral s vámi někdy, jak plánuje obhajobu pojmout?“

„Ne. Měli jsme si o tom promluvit, jenže pak ho zavraždili. Řekl mi, že na tom všem pracuje. Prý má zázračnou střelu a čím méně o ní vím, tím lépe. Chtěl mi to všechno vylíčit až těsně před procesem, ale už to neudělal.

Neměl k tomu příležitost.“

Tenhle výraz jsem znal. „Zázračná střela“ byla v podstatě propustka z vězení. Označovala svědka nebo důkaz, který advokát ukrýval v rukávu a mohl pomocí něj buďto zbourat veškeré důkazy jako kostky domina, anebo zasadit do mysli všech porotců trvalé semínko pochybností.

Vincent se však ve spisu o žádné zázračné střele

nezmiňoval. A pokud ji opravdu našel, proč v pondělí usiloval o odročení procesu?

„Vy netušíte, co tou zázračnou střelou bylo?“ zeptal jsem se Elliota.

„Řekl mi jen, že vypátral něco, co sfoukne obžalobu jako svíčku.“

„To ale nemá logiku, pokud vám v pondělí navrhoval odročení procesu.“

Elliot zavrtěl hlavou.

„Už jsem vám řekl, že chtěl jen víc času na přípravu.

Nejspíš mu šlo o to, aby mi mohl naúčtovat další peníze. Já mu ale řekl, že když natáčíme film, tak stanovíme datum a ten film jde k tomu datu do kin, děj se, co děj. Řekl jsem mu, že do toho procesu půjdeme bez odkladů.“

Pokýval jsem nad Elliotovou mantrou „žádné odklady“

hlavou. V duchu jsem však myslel na Vincentův ztracený notebook. Mohla být zázračná střela tam? Uložil si svůj zázračný plán do počítače, aniž ho zaznamenal do spisu?

Byla zázračná střela důvodem k jeho zavraždění? Byl jeho objev tak citlivý nebo tak nebezpečný, že ho někdo kvůli němu zabil?

Rozhodl jsem se, že se prozatím budu věnovat Elliotovi, dokud ho mám před sebou.

„Víte, Waltře, já tuhle zázračnou střelu nemám. Ale jestli ji dokázal najít Jerry, pak ji dokážu najít i já. Najdu ji.“

Podíval jsem se na hodinky a pokusil se vyvolat dojem, že mě ani trochu netrápí, že neznám bezpochyby nejklíčovější aspekt případu.

„Tak jo. A teď si promluvme o alternativní hypotéze.“

„Co se tím myslí?“

„Tím se myslí, že stát má určitou hypotézu a my bychom měli mít také svou hypotézu. Jejich hypotéza zní tak, že jste měl vztek kvůli manželčině nevěře i kvůli částce, na kterou by vás rozvod s ní přišel. A tak jste odjel do Malibu a zavraždil svou ženu i jejího milence. Poté jste se nějakým způsobem zbavil vražedné zbraně, buďto jste ji ukryl, anebo hodil do oceánu, a zavolal na policii, abyste ohlásil dvojnásobnou vraždu. Tato hypotéza obsahuje vše, co potřebují: motiv i příležitost. Ovšem podpořit ji mohou pouze pévézetkem a ničím jiným.“

„Pévézetkem?“

„Testem na povýstřelové zplodiny. Jejich důkazní argumentace je velmi chabá a stojí výlučně na tomto testu.“

„Ten test musel být cinknutý!“ řekl Elliot rázně. „Nikdy jsem z žádné zbraně nevystřelil. A Jerry mi řekl, že mi sežene nejlepší expertku v zemi, která to všechno vyvrátí.

Nějakou ženskou z newyorské Koleje Johna Jaye. Ta prý dosvědčí, že laboratorní postupy na úřadu šerifa byly nedbalé a laxní a že laboranti byli motivováni dospět k falešně pozitivnímu výsledku.“

Přikývl jsem. Líbilo se mi, s jakou vervou všechno popíral. U případné výpovědi to mohlo být užitečně.

„Ano, doktorka Arslanianová, s její účastí stále počítáme,“ odpověděl jsem. „Ale ona tou zázračnou střelou není, Waltře. Obžaloba se vytasí s vlastním expertem, který prohlásí pravý opak –totiž že laboratoř je dobře vedená a postupovala podle předepsaných procedur. Pévézetko tak přinejlepším skončí nerozhodně. A obžaloba se dál bude silně opírat o motiv a příležitost.“

„O jaký motiv? Já ji miloval a o Rilzovi jsem vůbec nevěděl. Myslel jsem si, že je to buzík.“

Zvednutím rukou jsem mu naznačil, aby zpomalil.

„Podívejte, Waltře, neškoďte sám sobě tím, že mu budete říkat takhle. U soudu nebo kdekoliv jinde. Pokud přijde otázka jeho sexuální orientace na přetřes, budete tvrdit, že jste ho pokládal za gaye. Ano?“

„Dobře.“

„Na to však obžaloba jednoduše prohlásí, že jste věděl, že Johan Rilz byl milenec vaší ženy, a vytasí se s důkazy a výpověďmi, z nichž bude vyplývat, že rozvod zapříčiněný nevěrou vaší ženy by vás přišel na více než sto milionů dolarů a dost možná by oslabil i vaši kontrolu nad studiem.

Tohle všechno vštípí porotcům do hlav a vyvolají v nich přesvědčení, že jste měl k vraždě velice dobrý motiv.“

„Všechno jsou to žvásty.“

„A já je budu schopen u procesu rozmetat. Spousta jejich plusů se dá proměnit na minusy. Bude to tanec, Waltře. Budeme si vyměňovat rány. Pokusíme se jejich argumenty zkreslit a zničit, ale nakonec se jim podaří zasadit nám víc úderů, než jich dokážeme vykrýt. Proto v tomhle případu taháme za kratší konec a proto je taky vždycky dobré, když se obhajoba vytasí s alternativní hypotézou.

Poskytneme porotě věrohodné vysvětlení, proč byli ti dva lidé zavražděni. Přesuneme podezření z vaší osoby na někoho jiného.“

„Jako ten chlap s jednou rukou v Uprchlíkovi?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To zrovna ne.“

Vzpomněl jsem si na ten film i na televizní seriál před ním. V obou případech jednoruký muž skutečně existoval, zatímco já hovořil o kouřové cloně, o alternativní hypotéze sesmolené obhajobou. Elliotově stylizaci do role nevinného chudáčka jsem totiž nevěřil, alespoň ne zatím.

Ozvalo se zabzučení, Elliot vytáhl z kapsy telefon a podíval se na displej.

„Waltře, máme tu práci,“ připomněl jsem mu.

Elliot nakonec hovor nepřijal a neochotně odložil přístroj. Pokračoval jsem.

„Budeme využívat taktiku křížových výslechů, abychom porotě jasně ukázali jednu věc. A to, že jakmile přišly pozitivní výsledky vašeho testu na pévézetko…“

„Falešně pozitivní!“

„To je jedno, jde o to, že jakmile měla obžaloba k dispozici výsledek, který pokládala za jednoznačný náznak, že jste velmi krátce předtím střílel ze střelné zbraně, utrhla se z řetězu. Zahájila rozsáhlé vyšetřování, které se velmi úzce zaměřilo na jedinou osobu: na vás. Vyšetřování všech aspektů případu se změnilo ve vyšetřování všech aspektů vaší osoby. Následkem toho zůstalo v případu zákonitě mnoho mezer. Tak například byl Johan Rilz ve Spojených státech teprve čtyři roky. Žádný z vyšetřovatelů se však nevypravil do Německa, aby si prověřil jeho minulost a zjistil, zda neměl ve své vlasti nepřátele, kteří mohli mít zájem na jeho smrti. To je však jen jedna stránka věci.

Obžaloba důkladně neprověřila ani jeho minulost v Los Angeles. Tenhle muž měl přístup do domů a životů některých nejzámožnějších žen v tomto městě. Omlouvám se za neomalenost, ale nepíchal náhodou i jiné vdané klientky než jen vaši manželku? Neexistovali kromě vás i další vysoce postavení a mocní muži, které mohl rozlítit?“

Elliot na tyto drsně formulované otázky neodpověděl.

Položil jsem je záměrně, abych zjistil, zda v něm nevyvolají reakci odporující jeho tvrzení, že svou ženu miloval. On však pro jistotu nereagoval nijak.

„Chápete, kam tím mířím, Waltře? Případ se od samotného počátku zaměřoval na vás. Ale až přijde řada na

obhajobu, přesuneme těžiště případu na Rilze. A od té chvíle budeme v porotě zasévat pochybnosti jako semínka na poli.“

Elliot zamyšleně přikývl a podíval se na vlastní odraz v naleštěné desce stolu.

„Ani tohle však nemůže byt zázračná střela, o které vám Jerry říkal,“ upozornil jsem ho. „A snaha svalit vinu na Rilze obnáší jistá rizika.“

Elliot ke mně zvedl oči.

„Když totiž vyšetřovatelé předali případ státnímu zástupci, musel i on poznat, že tohle je slabé místo. Měl pět měsíců na to, aby odhadl, že se tímto směrem vydáme, a pokud je dobrý, a já jsem si jistý, že ano, tak se na náš frontální útok na Rilze v tichosti připravuje.“

„Copak se tyhle věci neuvádějí ve spisu s nálezy protistrany?“

„Ne vždy. Nálezy protistrany jsou velká věda. Většinou je důležité to, co ve spisu s nálezy chybí, a vy si na tyhle věci musíte dávat pozor. Jeffrey Golantz je ostřílený profík.

Přesně ví, co musí ve spisu uvést a co si může nechat pro sebe.“

„Vy Golantze znáte? Už jste proti němu stál u soudu?“

„Neznám ho a nikdy jsem proti němu nestál. Ale znám jeho reputaci. Nikdy v životě neprohrál proces, jeho bilance je nějakých sedmadvacet nula.“

Podíval jsem se na hodinky. Čas plynul rychle a já sebou musel hodit, abych stihl dceru vyzvednout včas.

„No dobrá,“ řekl jsem. „Existuje pár dalších věcí, které musíme probrat. Například bychom si měli promluvit o otázce, zda je vhodné, abyste u soudu vypovídal.“

„To snad není otázka. To je jasné. Chci očistit své jméno. Porota ode mě bude chtít slyšet, že jsem to neudělal.“

„Věděl jsem, že to řeknete, a oceňuji zápal, s jakým všechno popíráte. Ale vaše výpověď musí obsahovat i něco dalšího. Musí porotě nabídnout vysvětlení, a právě zde můžeme narazit na problémy.“

„To je mi jedno.“

„Zabil jste svou ženu a jejího milence?“

„Ne!“

„Tak proč jste jel do víkendového domu?“

„Měl jsem podezření. Kdybych ji tam s někým zastihl, hodlal jsem ji konfrontovat a kopnout do zadku.“

„Opravdu čekáte, že porota uvěří, že muž, který stojí v čele miliardového studia, si udělal jednoho odpoledne volno, aby mohl odjet do Malibu a šmírovat tam svou ženu?“

„Ne, já nejsem šmírák. Měl jsem podezření, a tak jsem se tam vypravil, abych se přesvědčil na vlastní oči.“

„A konfrontoval ji s revolverem v ruce?“

Elliot otevřel ústa, aby něco řekl, ale pak zaváhal a neodpověděl.

„Vidíte, Waltře?“ řekl jsem. „Jakmile se do téhle hry pustíte, otevřete se všem možným následkům, a většina z nich je nepříjemná.“

Magnát zavrtěl hlavou.

„To je mi fuk. Přes tohle vlak nejede. Nevypovídají jen ti, kdo jsou vinní. Každý to ví. Já budu vypovídat, že jsem to neudělal.“

Při každé slabice poslední věty zabodl mým směrem prst. Jeho ráznost se mi stále líbila. Byl uvěřitelný. Možná by mohl pobyt na svědecké lavici přežít.

„No, v konečném důsledku bude záležet na vás,“ řekl jsem. „Připravíme vás k výpovědi, ale rozhodnutí si ponecháme až do okamžiku, kdy absolvujeme obžalovací fázi procesu a zjistíme, jak na tom jsme.“

„Rozhodnutí už padlo. Budu vypovídat.“

Jeho obličej začal nabírat karmínový odstín. Musel jsem postupovat obezřetně. Nechtěl jsem, aby vypovídal, ale bylo by neetické, kdybych mu to zakazoval. Toto rozhodnutí záviselo na klientovi, a kdyby mě někdy obvinil, že jsem mu tuto možnost zatajil, případně mu svědeckou výpověď výslovně zakázal, lidi z komory by se na mě slétli jako divoké včely.

„Podívejte, Waltře,“ řekl jsem. „Vy jste mocný muž.

Stojíte v čele filmového studia, točíte filmy a každý den dáváte v sázku miliony dolarů. Já tohle všechno chápu. Jste zvyklý dělat rozhodnutí, které nikdo nezpochybňuje. Ale

jakmile vstoupíme do procesu, budu šéfem já. A přestože tohle rozhodnutí nakonec učiníte vy, potřebuji mít jistotu, že mě alespoň posloucháte a že o mých doporučeních uvažujete. Jestli tuhle jistotu mít nebudu, pak nemá smysl, abychom pokračovali.“

Elliot si hrubě přejel rukou přes obličej. Bylo to pro něj těžké.

„Dobrá. Rozumím. Definitivně o tom rozhodneme později.“

Řekl to záštiplně. Tenhle ústupek dělat nechtěl. Žádný muž se nechce zříkat své moci ve prospěch jiného.

„Dobrá, Waltře,“ prohlásil jsem. „V tom případě jsme, myslím, opět na stejné lodi.“

Znovu jsem se podíval na hodinky. Chtěl jsem probrat ještě pár dalších věcí a stále mi zbývalo trochu času.

„Takže pojďme dál,“ dodal jsem.

„Prosím.“

„Chci rozšířit tým obhájců o pár dalších lidí. Budou to exp…“

„Ne. Už jsem vám řekl, že čím víc má obžalovaný obhájců, tím provinileji vypadá. Podívejte se na Barryho Bondse. Netvrďte mi, že ho lidi nepokládají za vinného.

Vždyť má víc právníku než spoluhráčů.“

„Nechte mě to doříct, Waltře. Já přece nemluvím o právnících, a až půjdeme do procesu, slibuji vám, že na lavici obžalovaných budeme sedět jen my dva.“

„Tak koho tedy ještě chcete přibrat?“

„Konzultantku pro výběr porotců a pak také někoho, kdo s vámi zapracuje na imidži, výpovědi a podobných věcech.“

„Žádnou konzultantku nechci. Vypadalo by to, že se snažíte ušít nějakou boudu.“

„Podívejte, žena, kterou si chci najmout, bude sedět na galerii. Nikdo si jí ani nevšimne. Na živobytí si vydělává pokerem, takže umí číst lidem ve tvářích a hledat tam různé náznaky, drobnosti, které toho hodně prozrazují. Nic víc na tom není.“

„Ne, za žádné kejkle platit nebudu.“

„Víte to jistě, Waltře?“

Pět minut jsem se ho snažil přesvědčit, říkal jsem mu, že volba porotců by mohla být nejdůležitější součástí procesu, zdůrazňoval jsem, že u případů založených na nepřímých důkazech je nutné vybrat porotce s otevřenou myslí, kteří nezastávají názor, že když jim něco tvrdí policie nebo obžaloba, musí to být automaticky pravda. Řekl jsem mu, že jsem hrdý na svou schopnost vybrat správné porotce, ale že i mně by přišla vhod pomoc od expertky, která umí číst obličeje a gesta. Když jsem však se svou přednáškou skončil, Elliot jednoduše zavrtěl hlavou.

„Kejkle. Budu věřit vašim schopnostem.“

Zkoumavě jsem se na něj zadíval a dospěl k závěru, že pro dnešek už jsme toho probrali dost. Zbytek mu předestřu

příště. Uvědomil jsem si, že Elliot mě sice naoko nechává v přesvědčení, že jeho případu šéfuju já, ale ve skutečnosti stále pevně třímá otěže ve svých rukou.

A nemohl jsem se ubránit myšlence, že ho tato sveřepost možná přivede do vězení.

20

Když jsem vysadil Patricka u jeho auta v centru a zamířil v silném večerním provozu do Valley, bylo mi jasné, že přijedu pozdě a že mě čeká další výměna názorů s bývalou manželkou. Zavolal jsem jí, abych ji předem upozornil, ale ona mi to nezvedla, a tak jsem nechal vzkaz.

Když jsem konečně dorazil do obytného komplexu v Sherman Oaks, kde exmanželka s dcerou bydlely, bylo už téměř sedm čtyřicet a já našel obě čekat u obrubníku.

Hayley měla sklopenou hlavu a dívala se na chodník.

Neuniklo mi, že tento postoj zaujímá poslední dobou vždy, když se k sobě oba její rodiče přiblíží. Jako by stála na odpalovací rampě a čekala, až ji nějaká síla vynese daleko od nás.

Zastavil jsem a odemkl dveře. Maggie pomohla dceři nastoupit dozadu a položila vedle ní na sedadlo aktovku a tašku s věcmi na přespání.

„Díky, žes přijel včas,“ řekla suše.

„Žádný problém,“ opáčil jsem, abych zjistil, jestli se jí zableskne v očích. „To musí být hodně žhavé rande, když jsi mi přišla tak daleko naproti.“

„Ne, ani ne. Hayley má třídní schůzky.“

Těmito slovy prorazila Maggie moje krytí a zasáhla mě do čelisti.

„Tos mi měla říct. Mohli jsme si objednat chůvu a zajet tam spolu.“

„Já nejsem dítě,“ ozvala se Hayley zezadu.

„To už jsme zkoušeli,“ ozvala se Maggie zleva.

„Vzpomínáš? Kvůli Hayleyině známce z matematiky, o jejíchž okolnostech jsi mimochodem vůbec nic nevěděl, jsi na učitelku vyjel tak, že mě požádali, abych komunikaci se školou zajišťovala pouze já.“

Zmíněný incident jsem si vybavoval jen matně. Zřejmě jsem ho měl bezpečně uzamčený v paměťových buňkách pošramocených oxykodonem.

„Už musím běžet,“ dodala Maggie rychle. „Mám tě ráda, Hayley. Buď u tatínka hodná a zítra se zase uvidíme.“

„Dobře, mami.“

Chvíli jsem se díval na bývalou manželku z okna.

„Dej jim co proto, Maggie McTerorsonová,“ utrousil jsem.

Odlepil jsem se od obrubníku a vytáhl okénko nahoru.

Dcera se mě zeptala, proč má máma přezdívku Maggie McTerorsonová.

„Protože když jde do boje, vždycky ví, že vyhraje,“

odvětil jsem.

„Do jakého boje?“

„Do jakéhokoliv.“

Mlčky jsme dojeli na Ventura Boulevard a v DuPar’s jsme se zastavili na večeři. Dcera si tuto restauraci oblíbila, protože jsem jí vždycky dovolil objednat si palačinky. Z

nějakého důvodu si myslela, že když si k večeři objedná jídlo, které si člověk obvykle dává ke snídani, přestupuje tím pravidla, a díky tomuto přesvědčení si pak připadala jako statečná rebelka.

Já si objednal sendvič se slaninou a dresinkem Thousand Island a vzhledem k tomu, kolik mi posledně naměřili cholesterolu, mě napadlo, že statečným rebelem jsem tu ve skutečnosti já. Společně jsme napsali úkoly, které pro ni byly hračka a pro mě lopota, a já se jí pak zeptal, co by chtěla dělat. Byl jsem ochoten podniknout cokoliv, jít s ní do kina, do nákupního centra, kamkoliv bude chtít, ale ve skrytu duše jsem doufal, že bude chtít jet ke mně a něco dělat tam, třeba si vytáhnout stará fotoalba a prohlížet si zažloutlé fotky.

Ona před odpovědí zaváhala a já měl dojem, že znám důvod.

„U mě doma nikdo není, jestli si lámeš hlavu s tímhle, Hay. Ta paní, se kterou ses minule seznámila…, Lanie. Ta už mě nenavštěvuje.“

„Myslíš jako, že už to není tvoje milenka?“

„Ona nikdy moje milenka nebyla. Byla to kamarádka.

Vzpomínáš, jak jsem byl loni v nemocnici? Tak tam jsem se s ní seznámil a začali jsme se kamarádit. Snažíme se jeden druhého hlídat a ona se za mnou občas zastaví, když nechce být doma sama.“

Byla to trochu zastřená pravda. S Lanií Rossovou jsme se seznámili v léčebně během skupinové terapie. Náš vztah přetrval i po odchodu z léčebny, ale nikdy nepřerostl v milenecký poměr, protože jsme ho nebyli citově schopni.

Závislost na lécích jako by tahle nervová zakončení spálila a my je jen pomalu obnovovali. Trávili jsme spolu čas a stáli si navzájem po boku jako nějaká dvoučlenná terapeutická skupina. Po návratu do reálného světa jsem v ní však začal odhalovat slabost. Instinktivně jsem věděl, že ona do cíle nedojde a mohla by mě stáhnout s sebou. Při odvykání se člověku nabízejí tři cesty. První z nich je cesta čisté abstinence, zatímco druhá vede k recidivě. Třetí cestu pak představuje rychlý únik, to když si poutník uvědomí, že recidiva je jen pomalá sebevražda a v takovém případě není důvod čekat. Netušil jsem, po které ze zbylých dvou cest se Lanie nakonec vydá, ale já nemohl jít ani po jedné z nich.

Nakonec se naše kroky rozešly, shodou okolností hned druhý den poté, co se s ní seznámila Hayley.

„Víš, Hayley, když se ti někdo nelíbí nebo když dělám něco, co tě obtěžuje, tak mi to vždycky můžeš říct.“

„Já vím.“

„Dobře.“

Několik okamžiků jsme oba mlčeli a já měl pocit, že mi chce dcera ještě něco říct. Dal jsem jí tedy čas, aby svou otázku zformulovala.

„Hele, tati?“

„Copak, broučku?“

„Jestli ta paní nebyla tvoje milenka, znamená to, že byste se s mámou mohli dát zase dohromady?“

Tato otázka mi na chvíli vyrazila dech. Viděl jsem v Hayleyiných očích naději a přál si, aby stejnou naději spatřovala ona v těch mých.

„Já nevím, Hay. Když jsme to s mámou loni zkoušeli, tak jsem to strašně pokazil.“

Do jejích očí teď vstoupila bolest připomínající stíny mraků nad oceánem.

„Ale pořád na tom pracuju, miláčku,“ dodal jsem rychle. „Jen to musíme brát hezky den za dnem. Snažím se jí ukázat, že bychom zase měli být rodina.“

Dcera neodpověděla. Stále zabodávala oči do talíře.

„Rozumíš, miláčku?“

„Ano.“

„Tak už ses rozhodla, co chceš podniknout?“

„Myslím, že chci jet prostě domů a dívat se na telku.“

„Prima, já chci přesně totéž.“

Sbalili jsme její učebnice a já položil peníze na účtenku.

Cestou přes kopec se mi svěřila, že jí máma řekla, že mám důležitou novou práci. Byl jsem překvapený, ale šťastný.

„No, vlastně to není tak úplně nová práce. Budu zase dělat, co jsem dělal vždycky. Ale mám teď spoustu nových případů a taky jeden velký. To ti máma taky řekla?“

„Říkala, že máš velký případ, který ti budou všichni závidět, ale ty ho zvládneš opravdu dobře.“

„To že říkala?“

„Jo.“

Chvíli jsem mlčky jel a přemýšlel, co to může znamenat. Možná jsem s Maggií úplně všechno nezkazil.

Pořád mě na nějaké úrovni respektovala. Možná to něco znamenalo.

„Ehm…“

Zadíval jsem se ve zpětném zrcátku na dceru. Venku už byla tma, ale já viděl, jak se její oči dívají z okna a uhýbají přede mnou. Děti jsou někdy tak čitelné. Kéž by dospělí byli stejní.

„Co se děje, Hay?“

„Ehm, jenom jsem přemýšlela, proč nemůžeš dělat, co dělá máma.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím zavírat zlé lidi do vězení. Říkala, že ten tvůj velký případ se týká člověka, který zabil dva lidi. A že vždycky pracuješ pro padouchy.“

Chvíli jsem mlčel, než jsem našel správná slova.

„Muž, kterého obhajuji, je obžalován z vraždy dvou lidí, Hayley. Nikdo zatím nedokázal, že se dopustil něčeho špatného. Takže momentálně není ničím vinen.“

Dcera neodpověděla, ale její skepse téměř hmatatelně vyzařovala ze zadního sedadla. Dobu dětské nevinnosti už měla zjevně za sebou.

„To, co dělám já, Hayley, je stejně důležité jako mámina práce. Když je někdo v naší zemi obžalován ze zločinu, má právo se hájit. Co kdyby tě někdo ve škole obvinil z opisování a ty bys věděla, žes neopisovala?

Nechtěla bys mít možnost všechno vysvětlit a obhájit se?“

„To asi jo.“

„Já si taky myslím, že asi jo. A stejné je to se soudy.

Když tě někdo obžaluje ze zločinu, pomůže ti advokát, jako jsem já, všechno vysvětlit a obhájit se. Zákony jsou velmi složité a je těžké dokázat to sám, když člověk nezná všechna pravidla o důkazech a podobných věcech. Takže já těmto lidem pomáhám. Neznamená to, že souhlasím s nimi nebo s tím, co udělali, pokud to udělali. Ale je to součást systému.

Důležitá součást.“

I mně samotnému připadalo toto vysvětlení falešné, už když jsem ho dceři předestíral. Na intelektuální úrovni jsem své argumentaci rozuměl a do posledního slova jí věřil. Na úrovni vztahu mezi otcem a dcerou jsem se však cítil jako svůj vlastní klient, který se kroutí na svědecké lavici. Jak

jsem ji chtěl přesvědčit, když jsem si sám nebyl jist, zda tomu ještě věřím?

„A už jsi nějakým nevinným lidem pomohl?“ zeptala se Hayley.

Tentokrát jsem se do zpětného zrcátka nepodíval já.

„Ano, několika.“

Silnější odpověď jsem použít nemohl, pokud jsem nechtěl lhát.

„Máma poslala do vězení spoustu špatných lidí.“

Přikývl jsem.

„Ano, to poslala. Kdysi jsem si myslel, že se spolu krásně doplňujeme. Myslím to, co dělá ona, a to, co dělám já. Jenže teď…“

Nebylo potřeba tuto myšlenku dokončovat. Zapnul jsem rádio a stiskl předvolbu hudebního kanálu Disney.

Poslední, co mě během jízdy domů napadlo, byla myšlenka, že dospělí jsou možná stejně čitelní jako děti.

21

Jakmile jsem ve čtvrtek ráno vysadil dceru před školou, zamířil jsem přímo do advokátní kanceláře Jerryho Vincenta. Bylo ještě brzy a městem se dalo plynule projet.

Vjel jsem do garáže vedle Právního centra a zjistil jsem, že si mohu vybrat ze spousty parkovacích míst, většina

právníků přijíždí do práce až těsně před devátou, kdy začínají soudy. Předběhl jsem je nejméně o hodinu. Vyjel jsem do druhého podlaží, abych mohl zaparkovat na úrovni Jerryho kanceláře. Z každého patra garáže vedl do budovy samostatný vstup.

Projel jsem kolem místa, kde parkoval Jerry Vincent, když ho zastřelili, a zastavil jsem o něco dále. Když jsem pak kráčel k můstku spojujícímu garáž s Právním centrem, všiml jsem si, že opodál parkuje kombík Subaru s nosičem surfařských prken na střeše. Zadní okno zkrášlovala nálepka se siluetou surfaře vezoucího se na vrcholu vlny. Pod obrázkem se táhl nápis JEDEN SVĚT.

Zadní okna kombíku byla kouřová, takže jsem jimi neviděl dovnitř. Přesunul jsem se tedy dopředu a nakoukl do vozu přes boční okénko řidiče. Viděl jsem, že zadní sedadlo je spuštěné dolů. Plnou polovinu zadního prostoru vozu zaplňovaly otevřené lepenkové krabice plné oblečení a osobních věcí. Druhá polovina sloužila jako lůžko Patricku Hensonovi. Poznal jsem to, protože Patrick ve voze právě spal, obličej měl před světlem zabořený do záhybů spacího pytle. Teprve v tu chvíli jsem si vzpomněl, co mi říkal, když jsem se ho během prvního telefonního rozhovoru ptal, jestli má zájem pracovat jako můj řidič. Říkal mi, že bydlí v autě a přespává na posedu pro plavčíky.

Zvedl jsem ruku, abych zaklepal na okénko, ale pak jsem se rozhodl nechat Patricka spát. Potřeboval jsem ho až

na později, takže zatím nebylo potřeba vytrhávat ho ze snění. Přešel jsem do kancelářské budovy, odbočil a prošel chodbou ke dveřím označeným jménem Jerryho Vincenta.

Přede dveřmi stál detektiv Bosch. Poslouchal si svou hudbu a čekal na mě. Ruce měl v kapsách a vypadal zadumaně, možná i trochu rozhněvaně. Byl jsem si naprosto jist, že jsme si nesjednali schůzku, takže jsem netušil, co ho mohlo rozrušit. Možná jen reagoval na hudbu. Když jsem došel blíže, vytáhl si sluchátka z uší a zastrčil je do kapsy.

„Copak, dneska bez kávy?“ řekl jsem místo pozdravu.

„Dneska bez kávy. Včera jsem poznal, že na ni nemáte chuť.“

Poodstoupil, abych mohl zasunout klíč do dveří a otevřít.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ řekl jsem.

„Kdybych odmítl, stejně byste se zeptal.“

„To máte nejspíš pravdu.“

Otevřel jsem dveře.

„No tak se ptejte.“

„No dobrá. Totiž, na fanouška iPodu mi zrovna moc nepřipadáte. Takže by mě zajímalo, co to posloucháte.“

„Někoho, o kom jste bezpochyby nikdy neslyšel.“

„Rozumím. Nějakou motivační přednášku Tonyho Robbinse?“

Bosch zavrtěl hlavou. Na tuhle návnadu mi skočit nehodlal.

„Franka Morgana,“ řekl.

Přikývl jsem.

„Toho saxofonistu? Jo, Franka znám.“

Vstoupili jsme na recepci a Bosch se zatvářil překvapeně.

„Vy ho znáte,“ prohodil nevěřícným tónem.

„Jo, obvykle se za ním zastavím a pozdravím se s ním, když hraje v Catalině nebo v Jazz Bakery. Můj táta jazz miloval a kdysi v padesátých a šedesátých letech dělal Frankovi advokáta. Než se napravil, měl tenhle jazzman spoustu průšvihů. Nakonec hrál v San Quentinu s Artem Pepperem, o tom jste asi taky slyšel, že? V době, kdy jsem se s ním seznámil já, už žádného obhájce nepotřeboval.

Sekal dobrotu.“

Boschovi chvíli trvalo než se vzpamatoval z překvapení, že se znám s Frankem Morganem, podivínským dědicem Charlieho Parkera, který během dvaceti let promrhal celé dědictví za heroin. Prošli jsme recepcí do hlavní kanceláře.

„Tak jak jde případ?“ zeptal jsem se.

„Jde.“

„Slyšel jsem, že než jste včera přijel za mnou, snažil jste se v noci v Parker Center skřípnout nějakého podezřelého.

Prý jste ho ale nezatkl.“

Obešel jsem Vincentův stůl, posadil se a začal vytahovat z brašny spisy. Bosch zůstal stát.

„Kdo vám to řekl?“ zeptal se.

Na této otázce nebylo nic nenuceného. Byla to spíše žádost. Zachoval jsem nonšalantní tón.

„Já už nevím,“ odpověděl jsem. „Zřejmě jsem to někde zaslechl. Možná oči nějakého reportéra. Co to bylo za podezřelého?“

„To není vaše věc.“

„A co je tedy moje věc, detektive? Proč jste tady?“

„Přišel jsem se zeptat, jestli pro mě máte další jména.“

„A co se stalo se jmény, která jsem vám dal včera?“

„Ta už jsou proklepnutá.“

„Jak jste je mohl všechny tak rychle proklepnout?“

Bosch se předklonil a položil obě ruce na stůl.

„Protože na tom případu nedělám sám, jasné? Mám pomocníky a společně jsme všechna vaše jména proklepli.

Všichni ti lidé sedí ve vězení, jsou mrtví nebo už Jerryho Vincenta pustili z hlavy. Prověřili jsme i pár lidí, které poslal do vězení ještě jako státní zástupce. Je to slepá ulička.“

Pocítil jsem opravdové zklamání a uvědomil si, že jsem možná vložil příliš velké naděje do možnosti, že by některé z těchto jmen z minulosti mohlo patřit Vincentovu vrahovi a že by s jeho zatčením pominuly i případné hrozby vůči mé osobě.

„A co Demarco, ten obchodník se zbraněmi?“

„Na toho jsem se zaměřil sám a netrvalo mi dlouho, než jsem ho ze seznamu vyškrtl. Je mrtvý, Hallere. Zemřel

předloni ve své cele v Corcoranu. Vnitřní krvácení. Když ho otevřeli, objevili v jeho řitním otvoru čepel vybroušenou ze zubního kartáčku. Nikdy se nepodařilo stanovit, jestli si ji tam kvůli bezpečnosti zasunul sám, nebo to udělal někdo za něj, ale pro ostatní vězně to bylo dobré ponaučení. Dokonce tam vyvěsili ceduli.,Nikdy si nestrkejte do zadku ostré předměty.‘“

Opřel jsem se o křeslo. Boschovo vyprávění mi bylo stejně odporné jako ztráta potenciálního podezřelého. Po chvíli jsem se vzpamatoval a pokusil se pokračovat nenuceným tónem.

„A co pro vás můžu udělat já, detektive? Demarco byl můj tajný tip. Kromě těch jmen už nic jiného nemám. Řekl jsem vám, že o aktivních případech nemůžu nic prozrazovat, ale situace je taková, že prozradit ani není co.“

Bosch nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Myslím to vážně, detektive. Prošel jsem všechny aktivní případy. Žádný z nich neobsahuje nic, co by představovalo hrozbu nebo důvod, proč by se měl Vincent cítit ohrožen. Žádný z nich neobsahuje nic, co by se týkalo FBI. Žádný z nich neobsahuje nic, co by naznačovalo, že Jerry Vincent narazil na něco, co ho nakonec semlelo. A kromě toho jsou klienti chráněni, pokud o nich zjistíte něco špatného. Takže ve spisech nic není. On přece nezastupoval mafiány. On nezastupoval drogové dealery. Ve spisech není nic, co by…“

„Zastupoval vrahy.“

„Lidi obžalované z vraždy. V době své smrti měl navíc jen jednoho takového klienta, Waltera Elliota, a v jeho spisu nic není. Věřte mi, díval jsem se.“

Nebyl jsem si zcela jist, zda svým slovům věřím, ale Bosch si toho zřejmě nevšiml. Nakonec se posadil na okraj židle stojící před stolem a jeho obličej jako by se změnil, zračil se v něm téměř zoufalý výraz.

„Jerry byl rozvedený,“ nadhodil jsem. „Prověřili jste jeho bývalou manželku?“

„Rozvedli se přeci devíti lety. Ona se šťastně provdala znovu a brzy se jí narodí druhé dítě. Žena v sedmém měsíci těhotenství podle mě jen těžko zastřelí bývalého muže, se kterým devět let nemluvila.“

„A jiné příbuzné neměl?“

„Matku v Pittsburghu. Rodinná stopa je jalová.“

„A co nějaké přítelkyně?“

„Píchal svou sekretářku, ale nic vážného spolu neměli.

A její alibi sedí. Zároveň ji totiž píchal jeho vyšetřovatel. A tu noc byli spolu.“

Cítil jsem, jak rudnu. Tento ubohý scénář se příliš nelišil od mé současné situace. Intimní vztahy mezi Lornou, Ciskem a mnou se alespoň odehrávaly v různých obdobích.

Protřel jsem si obličej, jako bych byl unavený, a doufal jsem, že si Bosch vysvětlí moji brunátnost tímhle.

„To je strašně pohodlné,“ namítl jsem. „Mohli si poskytnout alibi navzájem.“

Bosch zavrtěl hlavou.

„Potvrdili je i další svědci. Byli s přáteli na jedné projekci v Archway. Ten váš prominentní klient jim obstaral pozvánku.“

Přikývl jsem, hluboce se nad něčím zamyslel a pak vypustil na Bosche šrapnel.

„A tím chlapem, kterého jste se první noc snažili zmáčknout, byl vyšetřovatel Bruce Carlin.“

„Kdo vám to řekl?“

„Vy sám. Měl jste před sebou klasický milostný trojúhelník. Takže to byla logická volba.“

„Mazaný právník. Ale jak už jsem řekl, nic se z toho nevyvrbilo. Strávili jsme na tom celou noc, ale ráno jsme byli pořád v bodě nula. Povězte mi něco o těch penězích.“

Tentokrát vypustil šrapnel on na mě.

„O jakých penězích?“

„O penězích na provozním účtu. Teď mi zřejmě řeknete, že i tohle je chráněné teritorium.“

„O tomhle bych se pravděpodobně musel poradit se soudkyní, ale naštěstí se nemusím obtěžovat. Moje manažerka případů je jednou z nejlepších účetních, na jaké jsem kdy narazil. Dívala se do účetních knih a říkala, že jsou čisté. Každý cent, který Jerry přijal, je řádně zaúčtován.“

Bosch neodpověděl, a tak jsem pokračoval.

„Něco vám povím, detektive. Když se advokáti dostanou do problémů, většinou to bývá kvůli penězům.

Kvůli účtům. V účetních knihách nesmí být žádné šedé zóny. Kalifornská advokátní komora totiž do nich nesmírně ráda strká nos. Moje účetní knihy jsou proto nejčistší v branži, nechci dát komoře záminku, aby se po mně vozila.

Takže kdyby Jerryho knihy obsahovaly něco, co by nešlo dohromady, poznal bych to já a hlavně by to poznala moje manažerka případu Lorna. Jenže tam nic takového není.

Podle mě si Jerry vyplácel odměny trochu moc brzy, ale na tom z technického hlediska není nic špatného.“

Všiml jsem si, že se Boschovi při mých slovech zablesklo v očích.

„Co je?“

„Co to znamená, že si vyplácel odměny brzy?“

„To znamená…, vezmu to od začátku. Advokátní kancelář funguje tak, že získáte klienta a obdržíte od něj zálohu. Ta putuje na svěřenský účet. Pořád jsou to klientovy peníze, ale v držení je máte vy, protože chcete mít jistotu, že se k nim dostanete, jakmile si je vyděláte. Rozumíte mi?“

„Jo, nemůžete zkrátka klientům důvěřovat, protože jsou to zločinci. Takže od nich vyberete peníze předem a uložíte je na svěřenský účet. A pak si z nich vyplácíte odměnu podle odvedené práce.“

„Víceméně tak. Ty peníze prostě leží na svěřenském účtu a podle toho, jak pracujete, vystupujete u soudu,

připravujete se na případ a tak dále, si z tohoto účtu strháváte odměnu. Přesouváte klientovy peníze na provozní účet. A z provozního účtu pak platíte vlastní účty a vyplácíte mzdy. Nájemné, sekretářku, vyšetřovatele, provoz auta a tak dále a tak dále. A taky platíte sám sobě.“

„Jasně, a jak si tedy Vincent vyplácel odměny moc brzy?“

„Totiž, já netvrdím s určitostí, že to opravdu dělal. Je to otázka zvyklostí a praxe. Ale podle účetních knih to vypadá, že na provozním účtu rád udržoval nízký zůstatek. Získal exkluzivního klienta, který mu dopředu zaplatil velkou zálohu, a ty peníze velmi rychle prošly přes svěřenský i provozní účet. Strhl si náklady a okamžitě si z těch peněz vyplatil mzdu.“

Boschova řeč těla prozrazovala, že jsem kápl na něco, co se mu spojilo s něčím jiným a je to pro něj důležitě.

Lehce se ke mně naklonil a viditelně napjal ramena a krk.

„Walter Elliot,“ řekl. „To byl ten exkluzivní klient?“

„Tuto informaci vám nemohu poskytnout, ale myslím, že to není těžké uhodnout.“

Bosch přikývl a já viděl, že se v něm něco odehrává.

Čekal jsem, ale on neřekl nic.

„V čem vám to pomůže, detektive?“ zeptal jsem se nakonec.

„Tuto informaci vám nemohu poskytnout, ale myslím, že to není těžké uhodnout.“

Přikývl jsem. Tentokrát dostal on mě.

„Podívejte, my oba musíme dodržovat jistá pravidla,“

řekl jsem. „Jsme odvrácené strany téže mince. Já jen dělám svou práci. A jestli už nemáte nic, v čem bych vám mohl pomoct, rád bych se k ní vrátil.“

Bosch na mě upřeně hleděl a zdálo se, že se o něčem rozhoduje.

„Koho Jerry Vincent v Elliotově případu uplácel?“

zeptal se nakonec.

Otázka zapůsobila jako blesk z čistého nebe. Nečekal jsem ji, ale jakmile ji Bosch položil, uvědomil jsem si, že právě kvůli ní za mnou přijel. Všechno ostatní až do teto chvíle byla jen kouřová clona.

„Cože, tohle máte od FBI?“

„Já s FBI nemluvil.“

„S kým tedy mluvíte?“

„Bavím se o úplatku.“

„Komu?“

„Na to se ptám já vás.“

Zavrtěl jsem hlavou a usmál se.

„Podívejte, já už vám to řekl. Účetní knihy jsou čisté.

Není v nich…“

„Kdybyste chtěl někoho uplatit sta tisíci dolary, zaznamenával byste to v účtech?“

Vzpomněl jsem si na dobu, kdy jsem odmítl Vincentův návrh uzavřít v případu Barnetta Woodsona oboustranně

výhodný obchod. Nereflektoval jsem na jeho nabídku a nakonec pro klienta dosáhl verdiktu „nevinen“. Vincentovi to změnilo život a dodnes mi za to z hrobu děkoval. Možná jsem však během následujících let nezměnil jeho styl práce.

„Asi máte pravdu,“ řekl jsem Boschovi. „Takhle bych to nedělal. Co mi ještě tajíte?“

„Tohle je důvěrná informace, advokáte. Ale potřebuji vaši pomoc a myslím, že tuto informaci musíte znát, abyste mi mohl pomoci.“

„Dobrá.“

„Tak to řekněte.“

„Co mám říct?“

„Že budete následující informaci pokládat za důvěrnou.“

„Myslel jsem, že jsem to už udělal. Ano. Budu ji pokládat za důvěrnou.“

„Nezmíníte se o ní ani svým zaměstnancům. Je určena jen Vám.“

„Dobře, jenom mně. Tak povídejte.“

„Vy máte k dispozici Vincentovy pracovní účty. Já mám k dispozici jeho účty soukromé. Řekl jste, že si peníze od Elliota vyplatil rychle. A…“

„Já neřekl, že byly od Elliota. To jste řekl vy.“

„To je jedno. Jde o to, že před pěti měsíci nahromadil na svém osobním investičním účtu sto tisíc a o týden později

zavolal svému osobnímu bankéři a řekl mu, že chce všechno vybrat.“

„Jako že vybral sto tisíc dolarů v hotovosti?“

„Jak jsem řekl.“

„A co se s těmi penězi stalo?“

„To nevím. Každopádně nemůžete jen tak zajít do banky a vybrat v hotovosti sto táců. Takový výběr musíte ohlásit předem. Bance trvalo dva dny, než dala ty peníze dohromady, a on si pak pro ně přijel. Jeho osobní bankéř mu položil spoustu otázek, aby se ujistil, že Vincentův výběr nepředstavuje bezpečnostní hrozbu. Chápete, třeba že někdo někde drží někoho jako rukojmí a on ty peníze potřebuje na výkupně. Vincent prohlásil, že je všechno v pořádku, prý si chce koupit loď, a pokud zaplatí v hotovosti, dostane lepší podmínky a ušetří spoustu peněz.“

„A kde je ta loď?“

„Žádná loď není. Ta historka byla smyšlená.“

„Víte to jistě?“

„Prověřili jsme veškeré transakce na území státu a zeptali se všech prodejců v Marina del Key a San Credro.

Žádnou loď jsme nenašli. Kromě toho jsme dvakrát prohledali jeho dům a prošli jeho nákupy kreditní kartou, ale nenašli jsme žádné stvrzenky ani záznamy o nákupech souvisejících s provozem lodi. Ani žádné fotky, žádné klíčky, žádné rybářské pruty. Ani žádnou registraci pobřežní

stráže, která je, u takhle velkých transakcí povinná. Žádnou loď si zkrátka nekoupil.“

„A co v Mexiku?“ Bosch zavrtěl hlavou.

„Ten člověk devět měsíců nevytáhl paty z Los Angeles.

Neodjel nejen do Mexika, ale ani nikam jinam. Říkám vám, že si žádnou loď nekoupil. Jinak bychom ji našli. Za ty peníze si koupil něco jiného a váš klient Walter Elliot pravděpodobně ví, co to bylo.“ Sledoval jsem jeho logiku a poznal, že míří před práh Waltera Elliota. Nehodlal jsem však tyhle dveře otevírat, pokud se mi Bosch bude dívat přes rameno.

„Myslím, že se pletete, detektive.“

„Já myslím, že ne, advokáte.“

„Ale já vám v téhle věci každopádně pomoct nemůžu. O

tomhle nemám ani tušení a v účetních knihách ani v záznamech, které mám k dispozici, jsem si žádných podobných náznaků nevšiml. Prokážete-li souvislost mezi tímto údajným úplatkem a mým klientem, pak ho zatkněte a obviňte. Jinak vám rovnou říkám, že Elliot je pro vás tabu.

Nebude s vámi mluvit ani o tomhle, ani o ničem jiném.“

Bosch zavrtěl hlavou.

„Neztrácel bych čas snahou mluvit přímo s ním. V téhle věci za sebe nechal jednat svého advokáta a mně se nikdy nepodaří prolomit advokátní tajemství. Vy byste to však měl brát jako varování, advokáte.“

„Jo? Jak to?“

„To je jednoduché. Zavražděn nebyl on, nýbrž jeho advokát. Přemýšlejte o tom. Znáte ten pocit, kdy vám po šíji stéká malá krůpěj potu a lechtá vás až dole na zádech? Tak takhle se cítí člověk, který se musí neustále ohlížet přes rameno. Který ví, že mu hrozí nebezpečí.“

Usmál jsem se na něj.

„Ne, vážně je to takhle? Já myslel, že tenhle pocit má člověk, který ví, že mu někdo kecá.“

„Říkám vám jen pravdu.“

„Už dva dny se mnou hrajete nějakou hru. Zasypáváte mě žvásty o úplatcích a FBI. Snažíte se mnou manipulovat, ale zatím je to jen ztráta času. Radši už běžte, detektive, protože mám opravdovou práci.“

Vstal jsem a natáhl ruku ke dveřím. Bosch rovněž vstal, ale k odchodu se neobrátil.

„Nesnažte se oklamat sám sebe, Hallere. Nedělejte chybu.“

„Díky za radu.“

Konečně se Bosch otočil a vyrazil ke dveřím. Poté se však zastavil, vrátil se ke stolu a cestou něco vytáhl z vnitřní kapsy saka.

Byla to fotografie. Detektiv ji položil na stůl.

„Poznáváte toho muže?“ zeptal se.

Prohlédl jsem si fotku. Byl to snímek pořízený z nějakého videozáznamu. Zachycoval muže procházejícího hlavním vchodem do kancelářské budovy.

„To je hlavní vstup do Právního centra, ne?“

„Poznáváte ho?“

Snímek byl pořízený z velké vzdálenosti a při jeho zvětšování se jednotlivé pixely roztáhly a rozostřily výsledný obraz. Zdálo se mi, že muž na fotografii by mohl být hispánského původu. Měl tmavou kůži i vlasy a pod nosem chlapácký knír, jaký nosíval Cisco. Na hlavě měl panamák a pod jeho koženou sportovní bundou byla vidět košile s rozhalenkou. Pochopil jsem, proč policie vybrala z videozáznamu právě tento jednotlivý snímek. Při průchodu prosklenými dveřmi se totiž muži odhrnul cíp bundy a já pod ním viděl něco, co vypadalo jako horní část pistole zastrčené za opasek kalhot.

„Je tohle zbraň? Je tohle Vincentův vrah?“

„Heleďte, dokážete mi odpovědět aspoň na jednu otázku bez toho, že byste se mě sám na něco ptal? Poznáváte toho muže? To je všechno, co od vás chci vědět.“

„Ne, nepoznávám, detektive. Spokojen?“

„Zase otázka.“

„Pardon.“

„Víte jistě, že jste ho nikdy neviděl?“

„Na sto procent ne. Ale ta fotka není bůhvíjaká. Odkud ji máte?“

„Z pouliční kamery mezi Broadway a Druhou. Zabírá celou ulici, ale tenhle člověk byl v záběru jen pár vteřin. Nic lepšího bohužel nemátne.“

Věděl jsem, že město v posledních několika letech v tichosti instaluje pouliční kamery na hlavní dopravní tepny.

Ulice jako Hollywood Boulevard byly kompletně vizuálně pokryté. Mezi pravděpodobné kandidáty patřila i Broadway.

Během dne se to na ní hemžilo chodci a neustále tu vládl hustý provoz. Kromě toho se nejčastěji využívala k protestním pochodům organizovaným neprivilegovanými vrstvami.

„No, řekl bych, že je to lepší než nic. Myslíte, že ty vlasy a knír jsou falešné?“

„Dovolte, abych otázky kladl já vám. Může být ten člověk některým z vašich klientů?“

„To nevím. Ještě jsem se nesetkal se všemi. Nechte mi tady ten snímek a já ho ukážu Wren Williamsové. Ta to bude vědět lépe než já.“

Bosch se natáhl pro fotku a vzal si ji zpátky.

„Mám jen jednu kopii. Kdy dorazí do kanceláře?“

„Asi za hodinu.“

„Tak se tu pak zastavím. Do té doby si hlídejte záda, advokáte.“

Namířil na mě prstem jako pistolí, otočil se, vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Seděl jsem v kanceláři, přemýšlel o jeho slovech a upřeně hleděl na dveře v polovičním očekávání, že se ještě vrátí a adresuje mi další zlověstné varování.

Když se však dveře o minutu později otevřely, vstoupila do místnosti Lorna.

„Právě jsem na chodbě potkala toho detektiva.“

„Jo, byl tady.“

„A co chtěl?“

„Vyděsit mě.“

„A…?“

„A odvedl setsakra dobrou práci.“

22

Lorna chtěla svolat další bojovou poradu a informovat mě o všem, co se stalo po dobu mé včerejší návštěvy v Malibu a u Waltera Elliota. Dokonce prohlásila, že mám dnes u soudu slyšení v jednom „tajuplném případu“, který jsme nějakým nedopatřením neuvedli do harmonogramu. Já však potřeboval chvíli přemýšlet o tom, co mi právě prozradil Bosch a co to znamená.

„Kde je Cisco?“

„Už je na cestě. Z domu odjel dříve, protože měl ještě schůzku s jedním ze svých zdrojů.“

„Snídal?“

„Se mnou ne.“

„Dobrá, tak počkáme, až dorazí, a pak se zajedeme nasnídat do Dining Car. Všechno probereme tam.“

„Já už jsem po snídani.“

„V tom případě si to rozdělíme tak, že ty budeš mluvit a my budeme jíst.“

Lorna se naoko zamračila, odešla na recepci a nechala mě o samotě. Vstal jsem od stolu a s rukama v kapsách jsem začal přecházet po kanceláři. Snažil jsem se vyhodnotit, co Boschovy informace v praxi znamenají.

Podle Bosche zaplatil Jerry Vincent obrovské peníze neznámé osobě nebo osobám. Skutečnost, že oněch sto tisíc dolarů pocházelo ze zálohy od Waltera Elliota, naznačovala, že úplatek nějak souvisel s magnátovým případem, což se však rozhodně nedalo pokládat za průkazné. Vincent mohl penězi od Elliota prostě a jednoduše zaplatit nějaký dluh nebo poskytnout úplatek v souvislosti s úplně jinou kauzou.

Mohl prohrát peníze v hazardu a touto formou svůj poklesek zaretušovat. Jisté bylo jen to, že převedl sto tisíc dolarů ze svého účtu na neznámé místo a snažil se tuto transakci utajit.

Dalším tématem k přemýšlení bylo načasování transakce a otázka, zda má vůbec spojitost s Vincentovou vraždou. Bosch řekl, že k výběru peněz došlo před pěti měsíci. Vincenta zastřelili před pouhými třemi dny a za týden měl začít proces s Elliotem. Ani v tomto případě tedy nebylo nic definitivního. Časové rozpětí mezi transakcí a vraždou podle mého názoru snižovalo pravděpodobnost, že spolu obě události souvisejí.

Přesto jsem od sebe nedokázal obě věci oddělit a důvodem byl samotný Walter Elliot. Prostřednictvím filtru v podobě Boschových informací jsem si nyní začal doplňovat některé odpovědi a vidět svého klienta, i sám sebe, v jiném světle. Nyní jsem chápal, že Elliotovo neochvějné přesvědčení o vlastní nevině a o konečném zproštění obžaloby může pramenit z jeho víry, že vše potřebné již bylo koupeno a zaplaceno. V jeho neochotě byť jen uvažovat o odložení procesu jsem nyní spatřoval snahu nepromeškat správné načasování ve vztahu k úplatku. A jeho ochotu umožnit mi rychlé převzetí otěží po zesnulém Vincentovi, aniž si třeba jen zběžně ověřil mé reference, jsem teď chápal jako ústupek vedený snahou zajistit si konání procesu v původně navrženém termínu. S vírou v mé schopnosti a houževnatost to nijak nesouviselo. Žádný dojem jsem na něj neudělal. Prostě jsem byl ten, kdo se u něj objevil. Advokát, jenž může fungovat v předem připraveném plánu. Vlastně jsem byl ideální volba. Vytáhli mě z odpadkového koše. Dlouho jsem ležel v regálu, takže jsem byl hladový a připravený. Stačilo mě oprášit, obléct mi slušné šaty a poslat mě jako záskok za Vincenta s jistotou, že se nebudu na nic vyptávat.

Blesk poznání, který mým tělem projel, mi byl stejně nepříjemný jako první noc v léčebně. Zároveň mi však bylo jasné, že toto vědomí může hrát v můj prospěch. Ocitl jsem se uprostřed nějaké hry, ale přinejmenším jsem věděl, že je

to hra. Byla to moje výhoda. Mohl jsem rozehrát vlastní partii.

Spěch s procesem měl konkrétní důvod a já teď byl přesvědčen, že ho znám. Někde se chystal podfuk. Elliot někomu zaplatil za konkrétní podfuk, který byl podmíněn tím, že proces začne v původním termínu. Další otázka v tomto řetězci zněla proč.

Proč se musí proces uskutečnit podle původního plánu?

Odpověď jsem neznal, ale byl jsem odhodlán se jí dobrat.

Přešel jsem k oknům a roztáhl rukou žaluzie. Na ulici jsem spatřil dodávku Kanálu 5 parkující dvěma koly na obrubníku. Kameraman se štábem a reportér už stáli na chodníku a připravovali se na živý vstup, v němž divákům nabídnou nejnovější informace o Vincentově případu, nejnovější informace byly přitom naprosto stejné jako včera ráno: žádní zatčení, žádní podezřelí, žádné nové zprávy.

Odstoupil jsem od okna zpět doprostřed místnosti a pokračoval v rázování. Další věcí, kterou jsem potřeboval promyslet, byl muž na Boschově fotografii. Snímek totiž obsahoval rozpor. Z počátečních důkazů vyplývalo, že Vincent vraha znal a umožnil mu proniknout do své blízkosti. Fotografie však nasvědčovala tomu, že muž byl v přestrojení. Mohl Jerry stáhnout člověku na snímku okno svého vozu? Skutečnost, že se Bosch na tohoto muže zaměřil, nedávala smysl vzhledem k tomu, co se o místě činu vědělo.

Součástí neznámé rovnice byly i telefonáty z FBI na Vincentův mobilní telefon. Co federálové věděli a proč žádný agent nekontaktoval Bosche? Mohlo to být tak, že se FBI snažila zamést stopy. Zároveň se však nedalo vyloučit, že agentura nechce vystoupit ze stínu, aby neodhalila nějaké probíhající vyšetřování. Pokud tomu tak skutečně bylo, musel jsem našlapovat opatrněji než dosud. Kdybych se byť jen okrajově zapletl do federální protikorupční akce, nikdy bych už se z toho nevzpamatoval.

Poslední neznámou, o které jsem musel přemýšlet, byla vražda samotná. Vincent zaplatil úplatek a byl připraven na proces v původním termínu. Proč se náhle stal pro někoho přítěží? Jeho vražda rozhodně ohrozila časový plán a navíc představovala krajně vypjatou reakci. Proč byl Jerry zabit?

Prozatím existovalo příliš mnoho otázek a příliš mnoho neznámých. Potřeboval jsem více informací, než budu moci kvalifikovaně rozhodnout, kterým směrem postupovat.

Nabízel se však jeden základní závěr, před nímž jsem nemohl uniknout. Bylo až nepříjemně zřejmé, že si mě vlastní klient drží pěkně od těla. Elliot přede mnou tajil vnitřní machinace případu.

To však mohlo fungovat i obráceně. Rozhodl jsem se, že udělám přesně to, oč mě Bosch žádal: budu pokládat jeho informace za důvěrné. Nepodělím se o ně se spolupracovníky a už vůbec se v této fázi nebudu vyptávat

Waltera Elliota, co o těchto věcech ví. Budu držet hlavu nad kalnou vodou případu a oči budu mít otevřené dokořán.

Odpoutal jsem pozornost od vlastních myšlenek a zaměřil se na to, co teď vězelo přímo přede mnou: díval jsem se do rozevřené tlamy Patrickovy ryby.

Otevřely se dveře, do kanceláře vstoupila Lorna a spatřila mě stát a zírat na tarpona.

„Co to děláš?“ zeptala se.

„Přemýšlím.“

„Totiž, chtěla jsem ti říct, že už přijel Cisco a že musíme vyrazit. Dneska máš u soudů bohatý program a já nechci, aby ses kvůli mně opozdil.“

„No tak pojďme. Umírám hlady.“

Vyrazil jsem za ní, ale ještě předtím jsem se ohlédl za nádhernou velkou rybou pověšenou na zdi. Měl jsem pocit, že přesně vím, jak se cítí.

23

Patrick nás odvedl do Pacific Dining Car, kde jsme si s Ciskem objednali stejk s vajíčky, zatímco Lorna zůstala u čaje s medem. V Pacific Dining Car se rádi scházeli šíbři z centra, aby spolu prohodili pár slov, než si to rozdají v prosklených věžácích v okolí. Jídlo tu bylo předražené, ale

dobré. Lokál vzbuzoval v člověku sebedůvěru, takže se tu i malé ryby cítily jako velcí hlavouni.

Jakmile servírka přijala objednávku a odešla, odsunula Lorna svůj příbor stranou a otevřela na stole kalendář s kroužkovou vazbou.

„Jez rychle,“ vybídla mě. „Dneska máš perný den.“

„Tak povídej.“

„Dobrá. Nejdřív vyřídíme jednoduché věci.“

Chvíli listovala v kalendáři sem a tam a pak pokračovala.

„V deset hodin tě čeká schůzka se soudkyní Holderovou. Chce od tebe aktualizovaný soupis klientů.“

„Vždyť říkala, že mi dává týden,“ namítl jsem. „A dneska je čtvrtek.“

„To jo, jenže mi volala Michaela a říkala, že si soudkyně přeje průběžnou aktualizaci. Zřejmě viděla v novinách, tedy soudkyně –, že budeš pokračovat jako Elliotův advokát, a má strach, že se budeš plně věnovat Elliotovi a na ostatní klienty ti nezbude čas.“

„To není pravda. Včera jsem podal návrh ohledně Patricka a v úterý jsem byl na vyměření trestu pro Reeseho.

Vždyť jsem se ještě se všemi klienty ani nestihl setkat.“

„Neboj, mám ten soupis v kanceláři, takže si ho můžeš vzít s sebou. Píše se tam, s kým jsi se setkal, koho jsi podepsal a kdo má jaký harmonogram. Zavalíš ji papíry a nebude si moct stěžovat.“

Usmál jsem se. Lorna byla nejlepší manažerka případů v branži.

„Skvěle. Co dál?“

„A v jedenáct hodin tě čeká schůzka se soudcem Stantoriem ohledně Elliota.“

„Informační porada?“

„Ano. Chce vědět, jestli budeš na příští čtvrtek připraven.“

„Nebudu, jenže Elliot na jiný termín nepřistoupí.“

„No, v tom případě bude mít soudce možnost vyslechnout si to přímo od Elliota. Žádá, aby byl u jednání přítomen i obžalovaný.“

To bylo neobvyklé. Situační porady bývají většinou rutinní a probíhají rychle. Skutečnost, že si Stanton přál mít u jednání i Elliota, povyšovala tuto schůzku na mnohem významnější úroveň.

Něco mě napadlo a okamžitě jsem vytáhl mobilní telefon.

„Oznámilas to i Elliotovi? Možná by…“

„Můžeš ten mobil odložit. Ví o tom a bude tam. Ráno jsem mluvila s jeho asistentkou, paní Albrechtovou, a poučila ji, že je Elliot povinen se dostavit, jinak může soudce zrušit kauci.“

Přikývl jsem. Byl to chytrý tah. Ohrožením Elliotovy svobody hodlal soudce zajistit, že se obžalovaný skutečně dostaví.

„Dobře,“ řekl jsem. „Je to všechno?“

Chtěl jsem se zeptat Ciska, co dalšího se mu podařilo zjistit o vyšetřování Vincentovy vraždy a zda se jeho zdroje zmínily o muži na fotografii, kterou mi ukázal Bosch.

„Tohle ani zdaleka není všechno, kamaráde,“ odvětila Lorna. „Teď přichází na řadu náš tajuplný případ.“

„Poslouchám.“

„Včera odpoledne jsem mluvila s asistentkou soudce Friedmana, která naslepo zavolala do Vincentovy kanceláře, aby zjistila, kdo přebírá Jerryho případy. Když jsem ji informovala, že je přebíráš ty, zeptala se, jestli je ti známo, že máš dnes ve dvě hodiny odpoledne před Friedmanem slyšení. Podívala jsem se do tvého nového harmonogramu a na dvě odpoledne jsi dneska nic neměl. A v tom je ta záhada. Ve dvě hodiny máš slyšení k případu, který nejenže nemáme v harmonogramu, ale dokonce ani k němu nemáme spis.“

„Jak se klient jmenuje?“

„Eli Wyms.“

Nic mi to neříkalo.

„Wren to jméno zná?“

Lorna zavrtěla hlavou.

„A do uzavřených případů ses dívala? Třeba ho jen špatně zařadili.“

„Ne, i tohle jsme kontrolovali. Nikde v kanceláří žádný spis není.“

„A čeho se to slyšení týká? Ptala ses na to?“

Lorna přikývla.

„Předprocesní příprava. Wyms je obžalován z pokusu o vraždu strážce zákona a z několika dalších věcí souvisejících s držením zbraní. Zadrželi ho druhého května v jednom okresním parku v Calabasasu. Nasadili mu pouta, poučili ho o právech a poslali na devadesát dní do Camarilla. Zřejmě ho tam označili za příčetného, protože dnešní slyšení má stanovit datum procesu a výši případné kauce.“

Přikývl jsem. Navzdory stručnému popisu případu jsem dokázal číst mezi řádky. Wyms se nějakým způsobem zapletl do ozbrojené konfrontace s lidmi z úřadu šerifa, kteří zajišťují bezpečnostní služby v městečku Calabasas, které nepatří do žádného okresu. Poslali ho na vyšetření do státní psychiatrické léčebny v Camarillu, kde hlavošťouři tři měsíce posuzovali, zda je Wyms šílenec, nebo zda je způsobilý absolvovat ve věci svých obvinění řádný soudní proces. Nakonec ho označili za příčetného, což znamenalo, že když se pokusil zabít policejního důstojníka, s největší pravděpodobností policistu z úřadu šerifa, který ho konfrontoval, dokázal posoudit následky svého jednání.

Byl to jen hrubý nástin šlamastyky, v jaké se Eli Wyms ocitl. Detaily byly obsaženy ve spisu, jenže my žádný neměli.

„A není nějaký záznam o Wymsovi ve výpisech ze svěřenského účtu?“ zeptal jsem se.

Lorna zavrtěla hlavou. Měl jsem předpokládat, že bude důkladná a projde při pátrání po Elim Wymsovi i bankovní účty.

„Dobrá, takže ho Jerry možná zastupoval pro bono.“

Advokáti čas od času poskytují právní služby bezplatně, pro bono, klientům, kteří jsou v hmotné nouzi nebo něčím výjimeční. Někdy jde o projev dobročinnosti a někdy je to zkrátka proto, že klient neplatí. V obou případech byla absence zálohy od Wymse pochopitelná. Chybějící spis již méně.

„Víš, co mě napadlo?“ řekla Lorna.

„Co?“

„Že Jerry měl ten spis u sebe, v aktovce –, když v pondělí večer odcházel z práce.“

„A že mu ho vrah sebral spolu s notebookem a mobilem.“

Lorna přikývla a já také.

Mělo to logiku. Jerry se v pondělí večer připravoval na nadcházející týden a ve čtvrtek měl slyšení k Wymsovi.

Možná mu došla energie, a tak si strčil spis do aktovky, aby se na něj podíval později. Případně ho nosil s sebou, protože byl pro něj důležitý z důvodu, který jsem zatím nedokázal odhadnout. Třeba vrah neměl zájem o notebook nebo o mobilní telefon, nýbrž právě o Wymsův spis.

„Který státní zástupce má ten případ na starosti?“

„Joanne Giorgettiová, mám před tebou náskok. Včera jsem jí zavolala, vysvětlila jí naši situaci a zeptala se, jestli by nám mohla okopírovat spis s nálezy ještě jednou. Řekla, že to není žádný problém. Po schůzce se Stantonem v jedenáct hodin si ho můžeš vyzvednout a budeš mít dvě hodiny na to, aby ses před slyšením ve dvě odpoledne s Wymsovým případem seznámil.“

Joanne Giorgettiová byla prvotřídní státní zástupkyně, která pracovala na oddělení zločinů proti strážcům zákona.

Kromě toho to byla dlouholetá přítelkyně mé bývalé ženy a basketbalová trenérka mé dcery v lize YMCA. Vždy se ke mně chovala srdečně a kolegiálně, a to i poté, co jsme se s Maggií rozešli. Nepřekvapilo mě, že mi beze všeho poskytne další kopii spisu s nálezy protistrany.

„Ty myslíš na všechno, Lorno,“ prohlásil jsem. „Co kdybys převzala Vincentovu praxi a provozovala ji sama?

Vždyť mě vůbec nepotřebuješ.“

Lorna se této lichotce usmála a já si všiml, že její pohled letmo zabloudil k Ciskovi. Vyložil jsem si to tak, že chce, aby si její přítel uvědomil, jakou hodnotu má její osoba pro mou advokátní praxi.

„Ráda pracuji v pozadí,“ řekla. „Pódium radši přenechám tobě.“

Servírka nám přinesla talíře a já si vydatně polil stejk i vajíčka tabaskem. Pálivé omáčky pro mě někdy byly jedinou připomínkou, že ještě žiju.

Konečně jsem byl schopen vyslechnout si, co nového Cisco zjistil o vyšetřování Vincentovy vraždy, jenže on právě zarazil nos do talíře a mně bylo jasné, že bude lépe ho od jídla nevyrušovat. Rozhodl jsem se tedy počkat a místo toho jsem se zeptal Lorny, jak se jí pracuje s Wren Williamsovou. Lorna odpověděla tlumeným hlasem, jako by Wren seděla opodál a poslouchala.

„Moc velká pomoc to není, Mickey. Připadá mi, že nemá tušení, jak kancelář fungovala nebo kam Jerry co dával. Ta bude ráda, když si vzpomene, kde ráno zaparkovala. Jestli chceš slyšet můj názor, tak tam pracovala z jiného důvodu.“

Mohl jsem jí ten důvod sdělit, ráno mi ho prozradil Bosch, ale rozhodl jsem se, že si ho nechám pro sebe.

Nechtěl jsem Lornu rozptylovat klevetami.

Pohlédl jsem na Ciska a viděl, že vyšetřovatel už vytírá kusem topinky z talíře šťávu a pálivou omáčku. Byl připraven na výklad.

„A co máš dneska ty, Cisco?“

„Já budu dělat na Rilzovi a jeho straně rovnice.“

„A jak to jde?“

„Myslím, že pár věcí se ti bude hodit. Chceš si je poslechnout?“

„Zatím ne. Řeknu ti, až je budu potřebovat.“

Nechtěl jsem o Rilzovi slyšet žádné informace, které bych mohl nedopatřením vyzradit obžalobě. Čím méně jsem

toho momentálně věděl, tím lépe. Cisco to pochopil a přikývl.

„A taky budu odpoledne zpovídat Bryce Carlina,“

dodal.

„Chce dvě stovky za hodinu,“ dodala Lorna. „Podle mě je to loupež za bílého dne.“

Odbyl jsem její námitku mávnutím ruky.

„Prostě mu je zaplať. Je to jednorázový výdaj a on bude zřejmě disponovat informacemi, které se nám budou hodit a mohly by Ciskovi ušetřit čas.“

„Neboj, zaplatíme mu. Ale radost z toho nemám. Dojí nás, protože ví, že si to může dovolit.“

„Technicky vzato dojí Elliota a myslím, že tomu to vadit nebude.“

Otočil jsem se zpátky k vyšetřovateli.

„Máš něco nového k Vincentově případu?“

Cisco mi podal nejnovější informace. Většinou šlo o soudně kriminalistické detaily, které naznačovaly, že Ciskův zdroj obeznámený s vyšetřováním pracuje někde v laboratoři. Vincent prý byl zastřelen dvěma ranami do oblasti levého spánku. Rozestup obou střelných ran nečinil ani dva centimetry a spáleniny od střelného prachu na kůži a ve vlasech naznačovaly, že hlaveň vražedné zbraně byla v době výstřelu vzdálena dvacet až třicet centimetrů od oběti.

Podle Ciska to nasvědčovalo tomu, že vrah vypálil dvě rychlé rány a že byl docela zkušený. Amatér by

pravděpodobně nedokázal vystřelit dvakrát rychle za sebou s tak malým rozestupem průstřelů.

Cisco dále konstatoval, že kulky zůstaly v těle oběti a během pitvy provedené včera pozdě odpoledne je patologové vytáhli.

„Byly to pětadvacítky,“ poznamenal.

V minulosti jsem mnohokrát vyslýchal experty na stopy po nástrojích a balistiku. V nábojích jsem se vyznal a věděl jsem, že kulka ráže 25 vyšla z malé zbraně, ale dokáže napáchat obrovské škody, zvláště když pronikne do lebeční klenby. Odráží se totiž od lebečních kostí sem a tam, jako byste vložili mozek oběti do mixéru.

„Už znají konkrétní zbraň?“

Věděl jsem také, že podle stop na kulkách, zábřitů a drážek –dokážou experti stanovit, z jakého typu zbraně tyto kulky vyšly. Také v případě dvojnásobně vraždy v Malibu vyšetřovatelé věděli, z, jaké zbraně se střílelo, přestože ji fyzicky neměli k dispozici.

„Jo. Beretta Bobcat ráže pětadvacet. Příjemná malá bouchačka, člověk ji skoro dokáže schovat v ruce.“

Byla to úplné jiná zbraň, než jakou byli zastřeleni Mitzi Elliotová a Johan Rilz.

„A co nám tohle všechno říká?“

„Že zbraň patřila nájemnému vrahovi. Takovou si člověk bere, když ví, že bude střílet do hlavy.“

Souhlasně jsem přikývl.

„Takže se vražda předem plánovala. Vrah přesně věděl, co udělá. Čekal v garáži, a když viděl, že Jerry přichází k autu, vyrazil za ním. Jerry mu stáhl okénko, případně už ho měl stažené, načež ho vrah dvakrát střelil do hlavy, sebral mu brašnu s notebookem, mobilní telefon, aktovku a podle našeho názoru i spis Eliho Wymse.“

„Přesně tak.“

„Dobrá, a co podezřelý?“

„Ten, kterého se první noc snažili zmáčknout?“

„Ne, to byl Carlin. Toho nakonec propustili.“

Cisco se zatvářil překvapeně.

„Jak jsi zjistil, že to byl Carlin?“

„Ráno mi to řekl Bosch.“

„Chceš říct, že mají dalšího podezřelého?“

Přikývl jsem.

„Bosch mi ukázal fotografii muže vycházejícího v době střelby z budovy. Měl zbraň a evidentně byl v přestrojení.“

Viděl jsem, jak Ciskovi zaplály oči. Bylo pro něj otázkou profesionální cti, aby podobné informace poskytoval on mně. Nelíbilo se mu, že je to v tomto případě naopak.

„Neznal jeho jméno, měl jen tu fotku,“ dodal jsem.

„Chtěl vědět, jestli jsem toho člověka někdy viděl nebo jestli to nebyl některý z klientů.“

Ciskův výraz potemněl. Uvědomil si, že mu jeho policejní zdroj zatajuje informace. A kdybych mu ještě řekl

o telefonátech z FBI, nejspíš by sebral stůl a prohodil ho oknem.

„Uvidím, co se dá zjistit,“ řekl tiše skrze zaťatou čelist.

Pohlédl jsem na Lornu.

„Bosch říkal, že se ještě vrátí do kanceláře a ukáže tu fotku Wren.“

„Vyřídím jí to.“

„A ty se na ni taky podívej. Chci, aby se všichni měli před tím člověkem na pozoru.“

„Dobře, Mickey.“

Přikývl jsem. Schůzka byla u konce. Položil jsem na stůl kreditní kartu a vytáhl mobilní telefon, abych zavolal Patrickovi. Telefonát šoférovi mi něco připomněl.

„Cisco, chtěl bych, abys dneska zkusil ještě jednu věc.“

Vyšetřovatel se na mě podíval a měl radost, že se hovor stočil na jiné téma než na skutečnost, že mám o vyšetřování lepší informace než on.

„Zajeď za Vincentovým likvidátorem a zjisti, jestli nedřepí na Patrickově surfařském prkně. Jestli ano, chci, aby ho Patrickovi vrátil.“

Cisco přikývl.

„Vyřídím to. Žádný problém.“

24

Kvůli pomalým výtahům v budově trestního soudu jsem k soudkyni Holderové dorazil o čtyři minuty později. Rychle jsem prošel kolem ohrádky její asistentky a ocitl se u její pracovny. Nikoho jsem neviděl a dveře byly zavřené. Zlehka jsem tedy zaklepal a slyšel, jak mě soudkyně vybízí ke vstupu.

Seděla za stolem a na sobě měla černý talár. Pochopil jsem, že má zřejmě zanedlouho soud a že moje zpoždění nevěstí nic dobrého.

„Pane Hallere, naše schůzka byla stanovena na deset hodin. Doufám, že jste o tom byl řádně zpraven.“

„Ano, Ctihodnosti, já vím. Omlouvám se. Výtahy v této budově jsou…“

„Všichni advokáti používají stejné výtahy a většině se daří přicházet na schůzky se mnou včas.“

„Ano, Ctihodnosti.“

„Přinesl jste si šekovou knížku?“

„Myslím, že ano.“

„Takže to můžeme vyřešit dvěma způsoby,“ řekla soudkyně. „Mohu vám uložit pokutu za pohrdání soudem a nechat vás, abyste to vysvětlil kalifornské advokátní komoře, anebo to můžeme pojmout neformálně: vytáhnete šekovou knížku a pošlete dar nadaci Make-A-Wish. Je to

jedna z mých oblíbených charitativních organizací. Dělá dobrou práci pro nemocné děti.“

Tohle bylo neuvěřitelně. Holderová mi dávala pokutu za čtyřminutové zpoždění. Arogance některých soudců byla zarážející. Nějakým způsobem se mi podařilo spolknout rozhořčení a promluvit.

„Představa pomoci nemocným dětem se mi zamlouvá, Ctihodnosti,“ řekl jsem. „Jak velkou částkou své zpoždění vynahradím?“

„Přispějte, jak uznáte za vhodné. Dokonce to za vás sama pošlu.“

Ukázala na hromádku papírů na levé straně svého stolu.

Zahlédl jsem dva další šeky, s největší pravděpodobností je vypsali jiní dva nešťastníci, kteří si to tento týden se soudkyní rozházeli, naklonil jsem se a začal se přehrabovat v přední kapse brašny, až jsem našel šekovou knížku.

Vypsal jsem šek na 250 dolarů ve prospěch nadace Make-A-Wish, vytrhl ho a posunul přes stůl k soudkyni. Sledoval jsem, jak se její oči zaměřují na darovanou částku. Nakonec spokojeně přikývla a já věděl, že je všechno zahlazeno.

„Děkuji vám, pane Hallere. Pošlou vám potvrzení o přijaté částce, které můžete uplatnit ve svém daňovém přiznání. Přijde vám na adresu uvedenou na šeku.“

„Jak jste říkala: dělají dobrou práci.“

„Ano, to ano.“

Položila šek na dva další a upřeně se na mě zahleděla.

„Než projdeme jednotlivé případy, chtěla bych se vás na něco zeptat,“ začala. „Víte, zda policie udělala při vyšetřování smrti pana Vincenta nějaký pokrok?“

Na chvíli jsem zaváhal, neboť jsem si kladl otázku, co bych měl předsedkyni vrchního soudu prozradit.

„O těchto věcech skutečně nejsem informován, paní soudkyně,“ řekl jsem. „Ale ukázali mi fotografii muže, o němž předpokládám, že ho pokládají za podezřelého.“

„Opravdu? Jakou fotografii?“

„Vypadala jako záběr pořízený z pouliční kamery.

Zdálo se mi, že je ten muž ozbrojen. Podle mě si porovnali čas pořízení snímku s časem střelby v garáži.“

„Poznal jste toho muže?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, fotka byla příliš zrnitá. Navíc to stejně vypadalo, že je v přestrojení.“

„Kdy to bylo?“

„V tu noc, kdy se střílelo.“

„Ne, já myslím, kdy vám tu fotku ukázali.“

„Právě dnes ráno. Detektiv Bosch s ní za mnou přijel do kanceláře.“

Soudkyně přikývla. Chvíli jsme oba mlčeli a ona pak přešla k tématu schůzky.

„Takže, pane Hallere, co kdybychom si teď promluvili o klientech a případech?“

„Ano, Ctihodnosti.“

Sklonil jsem se, rozepnul brašnu a vytáhl z ní bilanční seznam, který mi připravila Lorna.

Následující hodinu jsem se soudkyní Holderovou procházel každý případ a každého klienta a podrobně jí popisoval situaci a dosavadní rozhovory s klienty. Když mě konečně propustila, bylo mi jasné, že nestihnu ani slyšení u soudce Stantona v jedenáct hodin.

S výtahy už jsem se neobtěžoval. Vyšel jsem na schodiště a vyběhl o dvě patra výše, kde se nacházela soudní síň soudce Stantona. To už jsem měl osmiminutové zpoždění a kladl jsem si otázku, zda mě to bude stát další příspěvek na oblíbenou charitu dalšího soudce.

Soudní síň byla prázdná, ale Stantonova asistentka seděla v ohrádce. Ukázala perem na otevřené dveře na chodbu, odkud se vcházelo do pracovny soudce.

„Už na vás čekají,“ řekla.

Rychle jsem kolem ní prošel na chodbu. Dveře do pracovny byly otevřené a já viděl, jak soudce sedí za stolem.

Vzadu nalevo od něj seděla stenografka a naproti jeho stolu stály tři židle. Walter Elliot seděl na židli vpravo, prostřední byla prázdná a místo na třetí židli zaujímal Jeffrey Golantz.

Nikdy jsem se s tímto státním zástupcem nesetkal, ale snadno jsem ho poznal, protože jsem jeho obličej vídal v televizi a v novinách. V posledních několika letech dovedl do úspěšného konce řadu ostře sledovaných případů a udělal

si díky tomu jméno. Na státním zastupitelství patřil mezi neporažené hvězdy.

Souboje s neporaženými státními zástupci jsem miloval.

Jejich sebedůvěra je často zrazovala.

„Omlouvám se za zpoždění, Ctihodnosti,“ řekl jsem a vklouzl na prázdnou židli. „Předvolala si mě soudkyně Holderová a slyšení se trochu protáhlo.“

Doufal jsem, že pokud své prodlení omluvím odkazem na předsedkyni nejvyššího soudu, upustí Stanton od dalšího útoku na mou šekovou knížku. Zdálo se, že taktika zabrala.

„Přikročme k jednání na záznam,“ řekl pouze.

Stenografka se předklonila a položila prsty na klávesy.

„Sešli jsme se zde k situační poradě ve věci Kalifornie versus Walter Elliot. Přítomni jsou obžalovaný, pan Golantz za stát a pan Haller, jenž zastupuje zesnulého pana Vincenta.“

Soudce musel přerušit řeč, aby mohla stenografka všechna jména správně přepsat. Hovořil autoritativním tónem, který člověk po deseti letech na soudcovské lavici často získá. Byl to pohledný muž s hlavou porostlou šedými štětinami. Očividně se udržoval ve formě, ani černý talár nemohl zakrýt jeho vypracovaná ramena a hrudník.

„Na příští čtvrtek,“ pokračoval, „což je ode dneška za týden, máme naplánován výběr porotců. Všiml jsem si, pane Hallere, že jsem od vás neobdržel žádný návrh na odsunutí tohoto úkonu na dobu, než se s případem seznámíte.“

„Nepřejeme si odklady,“ řekl Elliot.

Natáhl jsem ruku, položil ji klientovi na předloktí a zavrtěl jsem hlavou.

„Pane Elliote, přeji si, abyste u tohoto jednání nechal hovořit svého právního zástupce,“ prohlásil soudce.

„Promiňte, Ctihodnosti,“ řekl jsem. „Ale sdělení je totožné, ať už vychází z mých úst, nebo přímo od pana Elliota. Žádný odklad si nepřejeme. Celý týden jsem se s případem obeznamoval a příští čtvrtek budu připraven na zahájení volby porotců.“

Soudce na mě pohlédl přimhouřenýma očima.

„Jste si tím jist, pane Hallere?“

„Naprosto. Pan Vincent byl dobrý právník a vedl si důkladné záznamy. Rozumím jeho strategii obhajoby a budu připraven v ní ve čtvrtek pokračovat. Tento případ má moji plnou

pozornost.

Stejně

jako

pozornost

mých

spolupracovníků.“

Soudce se opřel v kancelářském křesle s vysokým opěradlem a zamyšleně se začal otáčet do stran. Nakonec pohlédl na Elliota.

„Pane Elliote, nakonec přece jen budete mít příležitost hovořit. Rád bych slyšel přímo od vás, že plně souhlasíte zde s vaším novým advokátem a že jste srozuměn s tím, jaké riziko podstupujete, když si tak krátce před zahájením procesu berete nového advokáta. V sázce je vaše svoboda, pane. Rád bych slyšel, co mi k tomu můžete říci.“

Elliot se předklonil a promluvil vzdorovitým tónem.

„Tak především, Ctihodnosti, se svým advokátem plně souhlasím. Chci dovést tu věc do procesu, abych mohl roznést tady státního zástupce na kopytech, jsem nevinný muž, kterého stíhají a perzekvují za něco, co neudělal.

Nechci jako obžalovaný strávit ani o den více, než je nevyhnutelně nutné, pane. Svou ženu jsem miloval a navždy mi bude scházet. Nezabil jsem ji a drásá mi srdce, když slyším, jak o mně lidé v televizi říkají všechny ty ohavné věci. A ze všeho nejvíce mě bolí vědomí, že někde na svobodě pobíhá skutečný vrah. Takže čím dříve se panu Hallerovi podaří prokázat světu mou nevinu, tím lépe.“

Za tuhle řeč by se nemusel stydět ani O. J. Simpson, ale soudce se na Elliota pozorně zadíval, zamyšleně pokýval hlavou a pak upřel pozornost na státního zástupce.

„Pane Golantzi? Jak na tu záležitost pohlíží stát?“

Náměstek okresního státního zástupce si odkašlal. Jeho vizáž nejlépe vystihovalo slovo „telegenická“. Byl snědý, měl pohledné rysy a v jeho očích jako by se zračil hněv samotné Spravedlnosti.

„Ctihodnosti, stát je na proces připraven a nemá námitek vůči pokračování podle původního plánu. Rád bych se však zeptal, zda je pan Elliot o bezodkladném pokračování natolik přesvědčen, že se formálně zřekne jakéhokoliv odvolacího prostředku v případě, že se proces nebude vyvíjet podle jeho předpokladu.“

Soudce se v křesle vytočil zpátky ke mně.

„Co vy na to, pane Hallere?“

„Ctihodnosti, nemyslím si, že je nezbytné, aby se můj klient zříkal prostředku, které mu zaručuje…“

„Mne to nevadí,“ přerušil mě Elliot. „Zřeknu se všeho, nač si vzpomenou. Hlavně už chci jít do procesu.“

Ostře jsem se na něj podíval. On můj pohled opětoval a pokrčil rameny.

„Tenhle případ vyhrajeme,“ dodal na vysvětlenou.

„Chcete se na chvíli poradit na chodbě, pane Hallere?“

zeptal se mě soudce.

„Děkuji vám, Ctihodnosti.“

Vstal jsem a pokynul Elliotovi, ať mě následuje: „Pojďte se mnou.“

Vyšli jsme do krátké chodbičky, z níž se vcházelo do soudní síně, a já za námi zavřel dveře. Elliot promluvil jako první a nasadil všemu korunu.

„Podívejte, už to chci mít za sebou a…“

„Držte hubu!“ řekl jsem nuceným šeptem.

„Cože?“

„Slyšel jste mě. Držte hubu, sakra. Rozumíte?

Evidentně jste si navykl hodně mluvit, kdy se vám zachce, a nutit všechny, aby poslouchali každé vaše geniální slovo.

Jenže tady už nejste v Hollywoodu, Waltře. Tady se nebavíte o ohlupujících filmech s je-pičími polomagnáty.

Chápete, co vám chci říct? Tohle je reálný život. Tady

nemluvíte, dokud vás někdo neosloví. A jestli máte něco na srdci, tak mi to zašeptáte do ucha, a pokud já uznám, že stojí za to zopakovat vaše slova nahlas, tak je, ne vy, nadnesu soudci. Je to jasné?“

Elliotovi trvalo dlouho, než se zmohl na odpověď. Jeho obličej ztmavl a já pochopil, že možná o svůj lukrativní případ přece jen přijdu. V tu chvíli mi to však bylo jedno.

Bylo potřeba, abych řekl, co jsem řekl. Musel jsem Elliotovi srovnat priority a po pravdě řečeno jsem to měl udělat už dávno.

„Ano,“ řekl nakonec. „Je to jasné.“

„Dobrá, tak si to pamatujte. Takže se tam teď vraťme a zkusme vzít zpět vaše zřeknutí se práva na odvolání v případě, že vás náhodou přece jen usvědčí, protože jsem kvůli své nepřipravenosti na proces něco zvoral.“

„To se nestane. Já vám věřím.“

„Toho si cením, Waltře, ale faktem je, že vaše víra nemá žádné opodstatnění. A ať už mi věříte, nebo ne, ještě to neznamená, že se musíte něčeho zříkat. Jdeme zpátky a tentokrát už budu mluvit já. Za tohle mi přece platíte ty horentní sumy, ne?“

Poplácal jsem ho po rameni, vrátili jsme se dovnitř a opět se posadili. Walter už ani necekl. Prohlásil jsem, že mému klientovi by se nemělo upírat právo na odvolání pouze proto, že si přeje rychlý proces, na který má právo.

Soudce Stanton se však přiklonil ke Golantzovi a rozhodl, že

pokud Elliot odmítne nabídku odročení procesu, nesmí si po případném usvědčení stěžovat, že jeho advokát neměl dost času na přípravu. Navzdory tomuto rozhodnutí trval Elliot na svém a znovu odročení odmítl. Nepřekvapilo mě to a ani mi to nevadilo. V křivolakých uličkách práva se dalo odvoláním napadnout téměř vše. Věděl jsem, že v případě nutnosti by se Elliot mohl odvolat i proti rozhodnutí soudce odepřít mu možnost odvolání.

Následně jsme přikročili k tématu, které soudce označil jako „úklid v domě“. Ze všeho nejdříve měly obě strany podepsat dokument, kterým dávají svolení, aby některé pasáže z procesu živě odvysílala ve svém programu televize Court TV. Já ani Golantz jsme proti tomu nic nenamítali.

Koneckonců to byla bezplatná reklama, přičemž cílovou skupinou byli v mém případě potenciální noví klienti a v Golantzově případě jeho další politické aspirace. A pokud šlo o Waltera Elliota, podle očekávání mi zašeptal, že si kamery v soudní síni výslovně přeje, aby mohly zachytit jeho osvobozující rozsudek.

Soudce poté nastínil harmonogram předkládání závěrečných nálezu a seznamů svědků protistraně. Na závěrečné nálezy nám dal čas do pondělka a v úterý jsme si měli předat seznamy svědků.

„A žádné výjimky, pánové,“ řekl. „Na doplňování překvapivých jmen po termínu se dívám nelibě.“

Pro obhajobu to neměl být žádný problém. Vincent předal státnímu zástupci spis s nálezy dvakrát a já jsem po jeho smrti odhalil jen velmi málo nových informací, o něž bych se musel s Golantzem dělit. Cisco Wojciechowski mi velmi správně neprozrazoval nic z toho, co zjistil o Rilzovi.

A co jsem nevěděl, to jsem nemohl uvést ve spisu.

Pokud šlo o svědky, plánoval jsem Golantzovi předat obvyklou sestavu. V seznamu potenciálních svědků jsem hodlal vyjmenovat všechny policisty a laboratorní techniky uvedené v protokolech z úřadu šerifa. Byl to standardní postup. Golantz si pak bude muset lámat hlavu, koho k výpovědi skutečně předvolám a kdo je pro obhajobu důležitý.

„Dobrá, pánové,“ řekl nakonec soudce Stanton. „V

soudní síni už na mě bezpochyby čeká spousta dalších advokátů. Takže je všechno jasné?“

Golantz i já jsme přikývli. Nemohl jsem si nepoložit otázku, zda příjemcem předpokládaného úplatku není právě soudce nebo státní zástupce. Nesedím tu teď s člověkem, který během procesu vychýlí misku vah ve prospěch mého klienta? Pokud ano, pak neučinil nic, čím by se prozradil.

Na konci jednání jsem byl přesvědčen, že se Bosch zoufale mýlí. Že žádný úplatek neexistuje. Že se loď za sto tisíc dolarů pohupuje někde v San Diegu nebo Cabu v přístavišti a na boku má napsáno Jerryho jméno.

„Dobrá tedy,“ řekl soudce. „Příští týden se do toho pustíme. Ve čtvrtek dopoledne můžeme probrat základní pravidla. Ale už teď vás chci upozornit, že hodlám ten proces řídit jako dobře namazaný stroj. Žádná překvapení, žádné habaďury, žádné divotvorné kousky. Znovu se vás ptám, zda je to jasné.“

Golantz i já jsme znovu přitakali. Soudce se pak otočil v křesle a zadíval se přímo na mě a podezíravě přimhouřil oči.

„Ohlídám si vás,“ řekl.

Zdálo se, že toto sdělení je určeno pouze mně a ve stenografickém záznamu se nikdy neobjeví.

Čím to je, podivil jsem se v duchu, že se soudce dívá skrz prsty vždy jen na advokáta obhajoby?

25

Do kanceláře Joanne Giorgettiové jsem dochvátal krátce před polední přestávkou. Věděl jsem, že kdybych přišel minutu po dvanácté, bylo by už pozdě. Státní zastupitelství se během pauzy na oběd prakticky vylidní, jeho obyvatelé se vyhrnou z budovy vstříc slunci, čerstvému vzduchu a stravě. Řekl jsem recepční, že mám schůzku se státní zástupkyní Giorgettiovou. Recepční jí zavolala, odemkla bzučákem zámek a vyzvala mě, ať jdu dál.

Giorgettiová měla malou kancelář bez okna, kterou z převážné části zaplňovaly lepenkové krabice na spisy. V

tomto ohledu se ničím nelišila od všech kanceláří státních zástupců, které jsem kdy navštívil, malých i velkých. Joanne Giorgettiová seděla u svého stolu, ale za stohy lejster a spisů ji vůbec nebylo vidět. Opatrně jsem se přes tuto papírovou hradbu naklonil, abych jí mohl podat ruku.

„Jak se vede, Joanne?“

„Docela dobře, Mickey. A co tobě?“

„Mně se vede taky dobře.“

„Slyšela jsem, žes získal spoustu případů.“

„Jo, docela dost.“

Konverzace byla upjatá. Věděl jsem, že Joanne a Maggie jsou blízké kamarádky, a nemohl jsem tušit, zda se jí moje bývalá manželka svěřila, jaké těžkosti se mnou v uplynulém roce zažívala.

„Přišel jsi kvůli Wymsovi?“

„Přesně tak. Až do dnešního rána jsem vůbec nevěděl, že tenhle případ mám.“

Státní zástupkyně mi podala spis obsahující asi dvouapůlcen-timetrovou hromádku písemností.

„Co se podle tebe s Jerryho spisem stalo?“ zeptala se.

„Myslím, že si ho možná odnesl vrah.“

Joanne svraštila tvář.

„Divné. Proč by si vrah bral jeho spis?“

„Zřejmě neúmyslně. Spis mohl být v Jerryho brašně spolu s notebookem a vrah si zkrátka odnesl všechno.“

„Hmmm.“

„Nebo je na tom případu něco neobvyklého? Něco, kvůli čemu se mohl stát Jerry terčem vraha?“

„Myslím, že ne. Je to jen běžný případ ozbrojeného psychopata.“

Přikývl jsem.

„Neslyšelas něco o tom, že federální velká porota prověřuje státní soudy?“

Joanne opět svraštila obočí.

„Proč by se dívali zrovna na tenhle případ?“

„Já neřekl, že se na něj dívají. Nějakou dobu jsem teď byl mimo a zajímalo by mě, co ses o tom doslechla.“

Státní zástupkyně pokrčila rameny.

„Jen to, co se mi doneslo místní šuškandou. Vypadá to, že federální úřady něco prověřují pořád.“

„Jo.“

Nic dalšího jsem nedodal, protože jsem doufal, že mi Joanne nějakou zaručenou zprávu poskytne. Ona to však neudělala, a tak jsem změnil téma.

„Na dnešním slyšení jsme se měli dohodnout na termínu procesu?“ zeptal jsem se.

„Ano, ale předpokládám, že budeš chtít proces odročit, aby ses mohl s případem seznámit.“

„Totiž, říkal jsem si, že si během polední přestávky ten spis pročtu a dám ti vědět, jaké s ním mám plány.“

„Dobře, Mickey. Ale rovnou ti říkám, že proti odročení nebudu nic namítat s ohledem na to, co se stalo Jerrymu.“

„Díky, Cojo.“

Joanne se usmála, neboť jsem ji oslovil stejně, jako ji oslovovaly mladé basketbalistky v kroužku.

„Viděl ses v poslední době s Maggií?“ zeptala se.

„Zrovna včera večer, když jsem si jel vyzvednout Hayley. Zdálo se mi, že se jí daří dobře. Ty se s ní vídáš?“

„Jen když přijde za Hayley na trénink, ale obvykle tam stejně sedí s nosem zabořeným ve spisu. Kdysi jsme s holkama chodily po tréninku do Hamburger Hamlet, ale Maggie teď má spoustu práce.“

Přikývl jsem. Joanne a Maggie byly od prvního dne kamarádky do nepohody, které společně stoupaly po kariérním žebříčku státního zastupitelství. Konkurentky, jež si nekonkurovaly. Čas však neúprosně plyne a každý vztah postupně ochladne.

„Dobrá, takže si to vezmu a podívám se na to,“ řekl jsem. „To slyšení u Friedmana je ve dvě, že?“

„Jo, ve dvě. Uvidíme se tam.“

„Díky za vstřícnost, Joanne.“

„Není zač.“

Odešel jsem ze státního zastupitelství a deset minut čekal na výtah plný oběduchtivých zaměstnanců. Nastoupil

jsem jako poslední a jízdu dolů jsem absolvoval s obličejem pět centimetrů od dveří. V celé budově trestního soudu jsem ze všeho nejvíc nenáviděl výtahy.

„Hej, Hallere,“ ozval se za mnou hlas.

Nepoznal jsem, kdo to mluví, ale výtah byl tak přeplněný, že jsem se za hlasem nemohl otočit.

„Co je?“

„Slyšel jsem, žes schramstl všechny Vincentovy případy.“

Nehodlal jsem se o svých záležitostech vybavovat v přeplněném výtahu, a tak jsem prostě neodpověděl. Konečně jsme dojeli do přízemí a dveře se otevřely dokořán. Vyšel jsem ven a ohlédl se za člověkem, který na mě mluvil.

Byl to Dan Daly, můj advokátní kolega, jenž patřil ke skupince právníků scházejících se příležitostně na zápasech Dodgers a pravidelně u sklenky martini ve Four Green Fields. Poslední alkoholová a baseballová sezóna mi ovšem unikla.

„Jak se máš, Dane?“

Podali jsme si ruce, což byl nejlepší důkaz, že jsme se neviděli opravdu dlouho.

„Tak koho jsi podmazal?“

Daly to řekl dobrosrdečně, ale já vycítil, že se za jeho úsměvem něco skrývá. Snad špetka žárlivosti, že Elliot spadl do klína právě mně. Všichni advokáti ve městě věděli, že tenhle případ je zlatý důl. Celá léta mi mohl přinášet tučné

zisky, nejprve za proces a pak za odvolací řízení, bude-li Elliot usvědčen.

„Nikoho,“ odpověděl jsem. „Jerry mě uvedl v závěti.“

Zamířili jsme k východu. Dalyho cop byl delší a šedivější než posledně. Nejpozoruhodnější však na něm bylo, že byl složitě spletený. Tohle jsem u něj předtím neviděl.

„Tak to máš fakt štěstí,“ prohlásil Daly. „Dej mi vědět, kdybys s Elliotem potřeboval píchnout.“

„On chce mít u stolu jen jednoho právníka, Dane.

Hvězdný tým mi zakázal.“

„V tom případě na mě mysli jako na pisálka pro ostatní.“

Těmito slovy se nabízel, že mi bude psát odvolání proti usvědčujícím rozsudkům, které si někteří z mých nových klientů bezpochyby vyslechnou. Daly si získal reputaci specialisty na odvolací řízení se slušným procentem úspěšnosti.

„Spolehni se,“ řekl jsem mu. „Ale zatím se se vším seznamuju.“

„Jasně.“

Prošli jsme dveřmi a já spatřil u obrubníku čekajícího lincolna. Daly měl namířeno opačným směrem. Řekl jsem mu, že se mu ozvu.

„U baru nám chybíš, Micku,“ houkl mi přes rameno.

„Zastavím se.“

Věděl jsem však, že se nezastavím, poněvadž se podobným místům musím vyhýbat.

Nasedl jsem na zadní sedadlo lincolnu, všem svým šoférům kladu na srdce, aby nikdy nevystupovali a neotevírali mi dveře, a řekl jsem Patrickovi, ať mě odveze do čínské restaurace na Broadwayi. Měl mě tam vysadit a zajet si někam na oběd sám. Potřeboval jsem si v klidu sednout, pročíst si spis a s nikým se nevybavovat.

Do restaurace jsem dorazil mezi první a druhou vlnou zákazníků, takže jsem na stůl nečekal déle než pět minut. A protože jsem se chtěl okamžitě pustit do práce, rovnou jsem si objednal smažené vepřové nudličky. Věděl jsem, že budou perfektní, a nemýlil jsem se. Byly tenké jako papír, chutnaly skvěle a navíc jsem je mohl jíst rukama, aniž spustím oči z Wymsových dokumentů.

Otevřel jsem spis, který mi poskytla Joanne Giorgettiová. Obsahoval pouze kopie toho, co státní zástupkyně předala v rámci vzájemné výměny písemností Jerrymu Vincentovi, tedy převážně protokoly vypracované úřadem šerifa ve věci samotného incidentu, zatčení a pozdějšího vyšetřování. Veškeré poznámky, nástiny strategie nebo podklady pro obhajobu, které vypracoval Jerry Vincent, se ztratily spolu s původním spisem.

Přirozeným výchozím bodem byl protokol o zatčení, který obsahoval úvodní a nejzákladnější souhrn toho, co se odehrálo. Stejně jako v mnoha podobných případech začalo

všechno telefonáty na okresní dispečink tísňové linky 911.

Několik lidí hlásilo, že se poblíž parku ve městě Calabasas ozývá

střelba.

Telefonáty

spadaly

do jurisdikce

losangeleského úřadu šerifa, poněvadž Calabasas leží v oblasti severně od Malibu, která sice nespadá do žádného okresu, ale nachází se blízko západních hranic okresu Los Angeles.

Prvním policistou, který podle zprávy na zmíněná hlášení reagoval, byl jistý Todd Stallworth. Měl noční službu na místní policejní stanici v Malibu a ve 22.21 ho poslali na výjezd do čtvrti nedaleko od Las Virgenes Road.

Odtamtud ho přesměrovali do nedalekého státního parku Malibu Creek, odkud se výstřely ozývaly. Nyní už střelbu slyšel i Stallworth, a tak přivolal posily a vjel do parku celý incident prošetřit.

V členitém horském parku visely cedule PO SETMĚNÍ

UZAVŘENO a nesvítilo v něm pouliční osvětlení. Jakmile se Stallworth ocitl na hlavní příjezdové komunikaci, zachytily reflektory jeho hlídkového vozu odraz, v němž rozpoznal automobil parkující na mýtině. Rozsvítil pátrací reflektor a osvětlil pickup se sklopenou zádí. Válela se na ní pyramida plechovek od piva a také z ní trčelo něco, co vypadalo jako vak na zbraně obsahující několik pušek.

Stallworth zastavil osmdesát metrů od pickupu a rozhodl se, že počká na příjezd posil. Spojil se vysílačkou se stanicí v Malibu, popsal kolegům pickup a vysvětlil, že se

nachází příliš daleko, než aby dokázal přečíst registrační značku. Náhle se ozval výstřel a pátrací reflektor situovaný nad bočním zrcátkem se roztříštil po nárazu kulky.

Stallworth zhasl všechna ostatní světla, opustil vůz a odplazil se do křoví lemujícího mýtinu. Vysílačkou přivolal další posily a také zásahový tým.

Následovalo tříhodinové obléhání, během něhož se neznámý střelec skrýval v zalesněném terénu nedaleko od mýtiny. Opakovaně přitom střílel, ale zdálo se, že míří do vzduchu. Každopádně nezasáhl žádné policisty a nepoškodil žádná další vozidla. Nakonec jeden agent v černě výstroji zásahového týmu pronikl dostatečně blízko k pickupu a pomocí vysoce výkonného dalekohledu opatřeného čočkami pro noční vidění přečetl registrační značku. Policie díky ní identifikovala Eliho Wymse a vypátrala i číslo jeho mobilního telefonu. Střelec se jim okamžitě ozval a vyjednavač zásahového týmu s ním zahájil konverzaci.

Jednalo

se

skutečně

o

Eliho

Wymse,

čtyřiačtyřicetiletého malíře pokojů z Inglewoodu. V zatýkací zprávě byl označen za opilého vzteklého muže se sebevražednými sklony. Ten den ho manželka vyhodila z domu, když ho předtím informovala, že miluje jiného muže.

Wyms jel nejprve k oceánu, odtud zamířil severně do Malibu a nakonec vyjel do hor ke Calabasasu. Když spatřil horský park, zdálo se mu, že je to vhodně místo k přenocování, ale ještě předtím si zajel koupit karton piv k

čerpací stanici kousek od dálnice 101. Po nákupu se vrátil do parku.

Jako důvod ke střelbě vyjednavači uvedl, že slyšel ve tmě zvuky a dostal strach. Domníval se, že střílí na vzteklé kojoty, kteří ho chtějí sežrat. Prý ve tmě viděl jejich rudě žhnoucí oči. Na pátrací reflektor umístěný na prvním hlídkovém voze prý vystřelil ze strachu, že kužel světla prozradí zvířatům jeho polohu. Když se ho vyjednavač zeptal, jak je možné, že reflektor trefil na vzdálenost osmdesáti metrů, Wyms odpověděl, že během první války v Iráku platil za znamenitého střelce.

Zpráva konstatovala, že během přítomnosti policistů na místě incidentu vystřelil Wyms nejméně sedmadvacetkrát, přičemž do té doby vypálil několik desítek dalších ran.

Během pozdějšího šetření nasbírali vyšetřovatelé celkem čtyřiadevadesát prázdných nábojnic.

Wyms se té noci policii nevzdal až do chvíle, kdy mu došlo pivo. Krátce poté, co v ruce rozmáčkl poslední prázdnou plechovku, sdělil po telefonu vyjednavači, že vymění pušku za karton šesti piv. Vyjednavač to odmítl. Po chvíli Wyms oznámil, že je mu to všechno líto, že by si přál, aby už tenhle incident i všechno ostatní skončilo a že se zabije a „bude po ptákách“. Vyjednavač se mu to snažil vymluvit a udržoval s ním konverzaci, zatímco dva jeho kolegové postupovali terénem k Wymsově pozici v hustém

eukalyptovém lesíku. Zanedlouho však vyjednavač uslyšel ve sluchátku chrápání. Wyms usnul.

Zásahový tým dorazil na místo a bez jediného výstřelu Wymse zajistil. Pořádek byl obnoven. Protože však Wyms střílel na Stallwortha, policisté ho zatkli, posadili do Stallworthova hlídkového vozu, odvezli na stanici v Malibu a šoupli do vazby.

Další dokumenty ve spisu líčily pozdější ságu Eliho Wymse. Ráno po zatčení byl označen za nemajetného a dostal veřejného obhájce. Vyšetřování případu se vleklo a Wyms celou dobu pobýval v ústřední vazební věznici. Poté se však objevil Vincent a nabídl mu bezplatně právní služby.

Jeho první podmínkou však bylo posouzení příčetnosti potenciálního klienta. To případ ještě více zpomalilo, protože Wymse převezli do státní nemocnice v Camarillu, kde se podrobil devadesátidennímu psychologickému hodnocení.

Tři měsíce uplynuly a závěrečné zprávy se nacházely ve spisu. Všichni lékaři, kteří Wymse v Camarillu vyšetřovali, zkoumali a zpovídali, se shodli, že je příčetný a může podstoupit proces.

Během dnešního slyšení naplánovaného u soudce Marka Friedmana jsme měli dohodnout termín zahájení procesu, a znovu tak natáhnout hodiny případu. Podle mě to byla všechno formalita. Stačilo, abych si jednou přečetl protokoly o případu, a bylo mi jasné, že se žádný proces konat nebude.

Jediný přínos slyšení jsem spatřoval v tom, že se dozvím, kolik času mám k dispozici, abych svému klientovi sjednal dohodu za přiznání viny.

Z hlediska obhajoby byl tenhle případ mrtvý. Wyms se přizná a nejspíš dostane rok nebo dva ve vězení a psychiatrickou léčbu navrch. Po přečtení spisu ve mne zůstala jediná otázka: proč se Wymsova případu ujal Vincent? Jerry se obvykle věnoval jinému typu kauz, zaměřoval se na platící nebo prestižnější klienty. Ani z odborného hlediska mu Wymsův případ nic zvláštního nenabízel. Byla to rutinní advokátská práce a ani Wymsův trestný čin nebyl ničím výjimečný. Mohl Jerry převzít Wymsův případ jen proto, aby uspokojil svou potřebu dobročinnosti? Měl jsem dojem, že v takovém případě si mohl vybrat něco zajímavějšího, něco, co by se mu vyplatilo jinak, například ve formě publicity. Pravdou bylo, že vzhledem k veřejnému rozruchu v parku si Wymsova eskapáda zpočátku získala slušnou mediální pozornost. Bylo však pravděpodobné, že s blížícím se procesem a dalšími právními procedurami zájem médií rychle uvadne.

Pojal jsem tedy podezření, že Wymsův případ nějak souvisí s Elliotem. Že mezi nimi Vincent nalezl spojovací článek.

Při prvním čtení spisu jsem však žádný neobjevil. Oba případy měly společné jen všeobecné okolnosti, totiž že k incidentu s Wymsem došlo necelých dvanáct hodin před

vraždami v plážové vile a že oba zločiny spadaly do jurisdikce úřadu šerifa v Malibu. Obě tyto spojitosti však při bližším zkoumání neobstály. Z geografického hlediska spolu ani vzdáleně nesouvisely. K vraždám došlo na pláži, zatímco Wymsovy střelecké orgie se odehrály hluboko ve vnitrozemí, v okresním parku na protější straně hor. A pokud mě paměť neklamala, žádné jméno uvedené ve Wymsově spisu nefigurovalo v Elliotových materiálech, které jsem dosud měl možnost vidět. Wymsův incident se stal během noční služby, Elliotovy vraždy během služby denní.

Nedokázal jsem odhalit žádnou konkrétní spojitost, a tak jsem s pocitem velkého zmaru zavřel spis, aniž jsem na svou otázku nalezl odpověď. Podíval jsem se na hodinky a viděl jsem, že pokud si chci před slyšením ve dvě hodiny ještě promluvit v zadržovací cele s klientem, musím se vrátit do budovy trestního soudu.

Zavolal jsem Patrickovi, ať pro mě přijede, zaplatil jsem za oběd a vyšel na chodník. Když lincoln zastavil u obrubníku a já si opět nasedl dozadu, právě jsem telefonoval s Lornou. „Už se Cisco sešel s Carlinem?“ Zeptal jsem se jí.

„Ještě ne, mají schůzku ve dvě hodiny.“

„Ať se ho Cisco zeptá i na Wymsův případ.“

„Dobře, a co je s ním?“

„Ať se ho zeptá, proč ho Vincent vůbec bral.“

„Ty myslíš, že je tam nějaká spojitost? Mezi Elliotem a Wymsem?“

„Myslím, že ano, jenže ji nevidím.“

„Dobře, vyřídím mu to.“

„Ještě něco nového?“

„Momentálně ne. Ale volá ti spousta novinářů.

Mimochodem, kdo je to ten Jack McEvoy?“

To jméno mi něco říkalo, ale nedokázal jsem si vzpomenout co.

„Nevím. Kdo to je?“

„Pracuje v Times. Dneska sem volal a byl strašně nakrknutý, že se mu neozýváš. Prý spolu máte exkluzivní dohodu.“

Vzpomněl jsem si. Oboustranně výhodný obchod.

„S tím si nelam hlavu. On se mi taky ještě neozval. Co tam máš dál?“

„Volali z Court TV, že si s tebou chtějí sednout a promluvit si o Elliotovi. Prý chystají z procesu živé vstupy, chtějí z toho případu udělat hlavní bod svého programu a doufají, že jim každý den na konci přelíčení poskytneš komentář.“

„Co o tom soudíš ty, Lorno?“

„Podle mě je to bezplatná celostátní reklama. Já bych do toho šla. Řekli mi, že proces s Elliotem dokonce bude mít v dolním rohu obrazovky vlastní grafické logo s titulkem ‚Vraždy v Malibu‘.“

„Tak to s nimi domluv. Co dál?“

„No, když už jsme u toho, před týdnem mi přišlo upozornění, že ti koncem měsíce vyprší smlouva na pronájem plochy na lavičkách. Chtěla jsem to nechat plavat, protože jsme nevydělávali, ale teď jsi zpátky v branži a máš peníze. Mám tu smlouvu prodloužit?“

V uplynulých šesti letech jsem inzeroval své služby na lavičkách autobusových zastávek, strategicky umístěných v oblastech z vysokou zločinností a hustou dopravou. A přestože jsem se loni advokátní praxi nevěnoval, díky lavičkám jsem měl stále setrvalý proud telefonátů, které Lorna bez výjimky odmítala nebo odkazovala na kolegy.

„Je smlouva na dva roky, že?“

„Ano.“

Rychle jsem se rozhodl.

„Dobrá, tak ji prodluž, ještě něco?“

„Zatím je to všechno. Vlastně počkej. Ještě jedna věc.

Dnes sem přišla správkyně budovy. Říkala si sice ‚agentka pronájmů‘, ale to je jen vzletný název pro normální bytnou.

Chtěla vědět, jestli si tyhle prostory necháš. Pokud o ně nebudeme mít zájem, nájemní smlouva Jerryho smrtí zaniká.

Mám takový pocit, že na kancelářské prostory v téhle budově existuje pořadník, a tohle je pro ni příležitost, jak advokátovi, který nastoupí po Jerrym, vyšroubovat nájemné.“

Podíval jsem se z okna lincolnu. Právě jsme projížděli nad dálnicí 101 a vraceli se do centra. Viděl jsem nově postavenou katolickou katedrálu a za ní rozevlátou ocelovou architekturu koncertní síně Walta Disneye. Odrážející se slunce jí propůjčovalo hřejivě oranžový nádech.

„Když já nevím, Lorno. Rád pracuji tady na zadním sedadle. Nikdy se tu nenudím. Co myslíš ty?“

„Mně se taky moc nezamlouvá představa, že bych se musela každé ráno líčit.“

Chtěla tím říct, že bude raději pracovat z domu, než aby se musela každý den připravovat a dojíždět do kanceláře v centru. Jako obvykle jsme byli naladěni na stejnou notu.

„Tohle je taky třeba vzít v potaz,“ řekl jsem. „Žádné líčení. Žádné provozní náklady za kancelář. Žádné bitvy o parkovací místo.“

Lorna neodpověděla. Tohle jsem musel rozhodnout sám. Podíval jsem se před sebe a viděl, že jsme jediný blok před budovou trestního soudu.

„Promluvíme si o tom později,“ řekl jsem. „Už musím vystupovat.“

„Dobře, Mickey. Opatruj se.“

„Ty taky.“

26

Během tří měsíců strávených v Camarillu si Eli Wyms vypěstoval závislost na lécích, a tak ho zpátky na okres poslali s doporučením absolvovat odvykací kůru. Věděl jsem, že tato skutečnost mi nejen nepomůže při jeho obhajobě, ale už vůbec mi nepomůže dostat z něj odpovědi na otázky o možné spojitosti jeho případu s vraždami na pláži. Trvalo mi necelé dvě minuty, než jsem v zadržovací cele pochopil, že je nadopovaný substitučními léky, a rozhodl se požádat soudce Friedmana o zastavení odvykací léčby. Když jsem se vrátil do soudní síně, Joanne Giorvettiová už seděla u stolu pro obžalobu. Do začátku slyšení zbývalo pět minut.

Joanne si něco psala na vnitřní chlopeň spisu, když jsem přistoupil k jejímu stolu. Ani nezvedla hlavu, nějakým způsobem vycítila, že jsem to já.

„Chceš odročení, viď?“

„A taky zastavení léčby. Ten chlap je zombie.“

Joanne přestala psát a pohlédla na mě.

„Když uvážím, že si z mých lidí udělal lovnou zvěř, tak mě jeho stav tolik netrápí.“

„Ale jestli mám toho člověka hájit, Joanne, musím být přece schopen položit mu alespoň základní otázky.“

„Vážně?“

Joanne to řekla s úsměvem, ale zároveň trefila hřebíček na hlavičku. Pokrčil jsem rameny a předklonil se, abychom měli oči ve stejné úrovni.

„Máš pravdu, taky si myslím, že na žádný proces nedojde,“ připustil jsem. „Rád si vyslechnu případné návrhy.“

„Tvůj klient střílel na obsazený vůz úřadu šerifa. Stát má zájem vyslat Wymsovým potrestáním varovný signál.

Nelíbí se nám, když lidé dělají podobné věci.“

Zkřížila ruce na prsou, aby dala najevo, že stát není ochoten dělat v tomto případě kompromisy. Joanne byla atraktivní žena sportovní postavy. Zabubnovala prsty o biceps a já si nemohl nevšimnout jejích rudě nalakovaných nehtů. Od chvíle, co jsem Joanne Giorgettiovou poznal, nikdy neměly její nehty jinou barvu než červenou, tato žena nezastupovala pouze stát. Zastupovala i policisty, které ve službě postřelili, napadli, uráželi nebo na ně plivali. A toužila po krvi každého delikventa, který měl tu smůlu, že se dostal do jejích rudých spárů.

„Rád bych namítl, že můj klient v panice způsobené přítomností kojotů nestřílel na auto, nýbrž na reflektor na autě. Ve tvých vlastních dokumentech se konstatuje, že sloužil v americké armádě a byl to prvotřídní střelec. Kdyby chtěl toho policistu zastřelit, mohl to udělat. Ale on to neudělal.“

„Z armády ho propustili před patnácti lety, Mickey.“

„Jasně, ale některé dovednosti člověk nikdy nezapomene. Například jízdu na kole.“

„Tenhle argument bys mohl dozajista použít před porotou.“

Cítil jsem, že mě každou chvíli zradí kolena. Sáhl jsem po židli u stolu obhajoby, přitáhl si ji a posadil se.

„Jasně, tenhle argument bych sice použít mohl, ale podle mě je v zájmu státu uzavřít tenhle případ co nejrychleji, uklidit pana Wymse z ulice a nařídit mu léčbu, díky níž už nic podobného nikdy neudělá. Takže co říkáš?

Posadíme se někam do kouta a zkusíme se domluvit, anebo to budeme řešit před porotou?“

Joanne se před odpovědí na chvíli zamyslela. Bylo to klasické prokurátorské dilema. Tenhle případ mohla snadno vyhrát. Ona sama musela posoudit, zda si chce vylepšit statistiky, nebo zda se raději pokusí udělat správnou věc.

„Jedině když ten kout budu moct vybrat sama.“

„Proti tomu nic nemám.“

„Dobrá, pokud navrhneš odročení, nebudu nic namítat.“

„To zní dobře, Joanne. A co ta odvykací léčba?“

„Nechci, aby ten chlap zase něco vyvedl, ani v ústřední věznici.“

„Hele, tak počkej, až ho předvedou. Uvidíš, že je to zombie. Nebo s ním chceš uzavřít dohodu za přiznání a pak se dočkat toho, že ji napadne, protože vinou státu nebyl

schopen učinit kvalifikované rozhodnutí? Ať si raději vyčistí hlavu, uzavře dohodu a vy si pak do něj cpěte, co chcete.“

Joanne se nad mým návrhem zamyslela, uznala jeho logiku a nakonec přikývla.

„Ale jestli ve vězení provede jedinou nepřístojnost, přičtu to k účtu tobě a vybalím to na něj naplno.“

Zasmál jsem se. Představa, že by Joanne z Wymsova chování vinila mě, byla absurdní.

„Jak myslíš.“

Vstal jsem a začal přisouvat židli ke stolu obhajoby.

Poté jsem se však obrátil zpátky ke státní zástupkyni.

„Chtěl bych se tě ještě na něco zeptat, Joanne. Proč Jerry Vincent tenhle případ bral?“

Joanne pokrčila rameny a zavrtěla hlavou.

„Nevím.“

„Tebe to nepřekvapilo?“

„To víš, že ano. Bylo zvláštní, že se na scéně zničehonic objevil on. Znala jsem ho ještě z doby kdy…, však víš.“

Měla na mysli Vincentův neslavný odchod ze státního zastupitelství.

„Jo. Takže jak to přesně bylo?“

„Jednoho dne před pár měsíci jsem si všimla rozhodnutí o převzetí obhajoby, pod nímž stál Jerryho podpis. Zavolala jsem mu a povídám: ‚Co se děje? To mi ani nebrnkneš, abys mi řekl, že ten případ přebíráš?‘ A on na to, že chtěl vzít nějaký případ pro bono, a tak požádal Úřad veřejných

obhájců o kauzu. Jenže shodou okolností znám i Angela Romera, veřejného obhájce, který Wymse původně hájil. O

pár měsíců později jsem se s ním náhodou potkala na chodbě a zeptala se ho, jak to s tím Wymsem vlastně bylo. A on mi prozradil, že Jerry nepožádal ÚVO o libovolný případ. Nejprve navštívil ve vězení Wymse, nechal ho podepsat smlouvu a teprve pak požádal Angela, aby mu předal spis.“

„A proč podle tebe ten případ přebíral?“

Během let jsem se naučil, že když člověk položí vícekrát stejnou otázku, leckdy na ni dostane různé odpovědi.

„Nevím. Výslovně jsem se ho na to ptala a on mi v podstatě neodpověděl. Převedl řeč na jiné téma a zdál se mi celý nesvůj. Napadlo mě tehdy, že je za tím něco dalšího, třeba že má k Wymsovi nějaký vztah. Jenže když ho pak poslal do Camarilla, věděla jsem, že se s ním nebude párat.“

„Jak to myslíš?“

„Hele, tys na tom případu strávil dvě hodiny a je ti jasné, jak se bude vyvíjet. Kouká z toho přiznání, vězení, léčba a dohled. A tohle všechno bylo zřejmé ještě předtím, než Wymse do Camarilla poslali. Takže tam pobýval úplně zbytečně. Jerry jen prodlužoval nevyhnutelné.“

Přikývl jsem. Joanne měla pravdu. Tříměsíční psychologické testy v Camarillu měly pro Vincentova klienta nulový přínos. Tajuplný případ se stával ještě

tajuplnějším. Můj klient bohužel nebyl schopen sdělit mi důvod. Jeho advokát, Vincent, ho tři měsíce držel nadopovaného za mřížemi.

„Dobrá, Joanne. Díky. Takže…“

Přerušila mě asistentka, která zahájila slyšení. Zvedl jsem hlavu a díval se, jak soudce Friedman usedá za soudní stolec.

27

Angel Romero byl jedním z „lidských příběhů“, o kterých čte člověk čas od času v novinách. Vyrůstal na ulicích východního L. A., kde dostal tvrdou školu a stal se členem gangu, ale poté si dokázal probojovat cestu zpět, doplnil si vzdělání a dokonce vystudoval právnickou fakultu. Předsevzal si, že společnosti vrátí, co do něj vložila, a nastoupil na Úřad veřejných obhájců, kde začal zastupovat lidi na šikmé ploše. Smířil se s tím, že na úřadu stráví celou profesní kariéru, a během let spolupracoval s řadou mladých právníků, včetně mé maličkosti, kteří později dali přednost soukromé praxi a domnělým velkým penězům s ní spojeným.

Po slyšení o Wymsovi, během něhož soudce souhlasil s návrhem na odročení procesu, abychom měli s Giorgettiovou čas dohodnout podmínky přiznání viny, jsem zašel na Úřad veřejných obhájců sídlící na desátém podlaží a

požádal o schůzku s Romerem. Věděl jsem, že Angel není dohlížitel, nýbrž aktivní obhájce, takže se s největší pravděpodobností bude nacházet v některé soudní síni v budově. Recepční vyťukala něco do počítače a podívala se na obrazovku.

„Oddělení sto dvacet čtyři,“ ohlásila.

„Děkuji vám.“

Oddělení 124 znamenalo soudní síň soudkyně Champagneové na třináctém podlaží, z něhož jsem právě sjel. Život v budově trestního soudu však už byl takový.

Někdy se zdálo, že se točí v bludném kruhu. Vyjel jsem výtahem zpátky, prošel chodbou do sálu 124, vypnul si mobilní telefon a přistoupil k dvojitým dveřím. V sále právě probíhalo slyšení, Romero stál před soudkyní a odůvodňoval svůj návrh na snížení kauce. Vklouzl jsem do poslední řady na galerii a doufal, že soudkyně brzy rozhodne, abych nemusel na Romera příliš dlouho čekat.

Sluch jsem zbystřil ve chvíli, kdy se Romero zmínil o svém klientovi jako o „panu Scalesovi“. Posunul jsem se na lavici o kousek dále, abych lépe viděl na obžalovaného sedícího vedle Romera. Byl to běloch v oranžovém vězeňském mundúru. Když jsem ho viděl z profilu, pochopil jsem, že je to Sam Scales, podfukář a můj bývalý klient.

Když jsem se s ním naposledy setkal, nastupoval do vězení na základě dohody za přiznání viny, kterou jsem mu vyjednal. To bylo před třemi lety. Evidentně ho mezitím

propustili a on se znovu dostal do problémů, až na to, že tentokrát nezavolal mně.

Jakmile Romero přednesl své argumenty, vztyčil se státní zástupce a začal vehementně odmítat kauci jako takovou. Z jeho řeči jsem vyrozuměl, z čeho je Scales vlastně obžalován. Když jsem ho zastupoval já, čelil obžalobě za podvod s kreditními kartami, při němž okrádal lidi posílající peníze humanitárním organizacím zajišťujícím pomoc obětem tsunami. Tentokrát to bylo ještě horší. Znovu byl obžalován z podvodu, ale v tomto případě mu naletěly vdovy po amerických vojácích zabitých v Iráku. Zavrtěl jsem hlavou a téměř jsem se usmál. Byl jsem rád, že mi Scales nezavolal. Jen ať si ho nechá veřejný obhájce.

Státní zástupce domluvil a soudkyně Champagneová bryskně rozhodla. Označila Scalese za predátora a hrozbu pro společnost a stanovila kauci na milion dolarů. Přitom poznamenala, že kdyby záleželo na ní, pravděpodobně by kauci ještě zvýšila. V tu chvíli jsem si vzpomněl, že to byla právě soudkyně Champagneová, kdo Scalese odsoudil za předchozí podvod. Pro obžalovaného nebylo nic horšího, než když se znovu dostal před soud a narazil na stejného soudce jako posledně, ten pak často míval sklon chápat selhání justičního systému téměř jako osobní prohru.

Přikrčil jsem se na lavici a ukryl se za dalšího diváka na galerii, aby mě Scales neviděl, až ho soudní sluha postaví, spoutá a odvede zpátky do cely. Když oba odešli, opět jsem

se napřímil, přičemž se mi podařilo upoutat Romerův pohled. Ukázal jsem na chodbu a on mi vztyčením pěti prstů naznačil, že za mnou přijde za pět minut. Ještě musel u soudu něco vyřídit.

Vyšel jsem na chodbu, abych na něj počkal, a opět jsem si zapnul mobilní telefon. Žádné nové zprávy. Vytočil jsem Lornu, abych se zeptal, co je nového, jenže vtom jsem za sebou uslyšel Romerův hlas. Přišel o čtyři minuty dříve.

„Jedna, dva, tři, čtyři, pět, chytni vraha za nehet. Když ho ale Haller hájí, pro žalobce je to v háji. Nazdar, brácho.“

Usmíval se. Zaklapl jsem telefon a bouchli jsme si pěstmi, tuhle neumělou říkanku jsem naposledy slyšel v době svého působení na Úřadu veřejných obhájců. Romero jí vymyslel v devadesátém druhém, když jsem v případu Barnetta Woodsona zajistil svému klientovi rozsudek „nevinen“. „Co se děje?“ dodal Romero.

„Já ti povím, co se děje. Přetahuješ mi klienty, kamaráde. Sam Scales býval můj.“

Řekl jsem to s vědoucným úsměvem, který Romero okamžitě opětoval.

„Ty ho chceš? Tak si ho vem. Je to prašivej bílej chlapeček. Jen co se o jeho případu domáknou média, budou ho za jeho sviňárny lynčovat.“

„Obírat válečně vdovy o peníze, to je silná káva, co?“

,,Krást státní příspěvek vdovám… Řeknu ti, že už jsem zastupoval spoustu padouchů, kteří provedli spoustu

špatností, ale Scalese kladu na stejnou úroveň jako prznitele dětí. Nemůžu toho chlapa vystát.“

„Jo. A jak to, že vůbec zastupuješ bílého chlapečka?

Vždyť přece děláš gangy.“

Romero zvážněl a zavrtěl hlavou.

„Už ne, kamaráde. Zdálo se jim, že začínám mít příliš blízko ke klientům. Chápeš, že jako gangster navždy zůstane gangsterem. A tak mi gangy vzali. Po devatenácti letech mi vzali gangy.“

„Tak to mě mrzí, kámo.“

Romero vyrostl v Boyle Heights, ve čtvrti, kde vládl gang s názvem Quatro Flats. I on měl tetování prozrazující jeho někdejší příslušnost k tomuto gangu, jenže to by mu člověk nejdříve musel vidět paže. Romero totiž bez ohledu na počasí nosil v práci zásadně košile s dlouhými rukávy. A když zastupoval gangstera obžalovaného z nějakého trestného činu, neomezoval se jen na jeho obhajobu u soudu, ale usilovně se ho snažil vyrvat ze spárů gangu. Sebrat mu gangy z agendy byla hloupost, k níž mohlo dojít pouze v byrokratickém molochu, jako je justiční systém.

„Cos ode mě chtěl, Micku? Nepřišel sis ode mě převzít Scalese, že ne?“

„Ne, Scalese si můžeš nechat, Angeli. Chtěl jsem se tě zeptat na jiného klienta, kterého jsi počátkem letošního roku nějakou dobu zastupoval. Na Eliho Wymse.“

Chtěl jsem mu vylíčit některé okolnosti případu, abych mu osvěžil paměť, jenže Romero si ho okamžitě vybavil a pokýval hlavou.

„Jo, toho mi sebral Vincent. Takže teď máš ten případ ty, když je Vincent mrtvý?“

„Ano, dostal jsem všechny Vincentovy případy. Ale o Wymsovi jsem se dozvěděl až dneska.“

„No tak hodně štěstí, brácho. Co o něm potřebuješ vědět? Vincent mi ho sebral přeci dobrými třemi měsíci.“

„Jo, já vím. Myslím, že tomu případu rozumím, ale zajímalo by mě, proč ho Vincent přebíral. Podle Joanne Giorgettiové po něm vysloveně pásl. Je to pravda?“

Romero chvíli pátral v paměťových závitech a drbal se přitom na bradě. Viděl jsem jizvičky na kloubech jeho prstů, odkud si nechal odstranit tetování.

„Jo, zajel do vězení a přemluvil Wymse, ať to zkusí s ním. Nechal si od něj podepsat výpověď a předal mi ji. Pak už byl ten případ jeho. Postoupil jsem mu spis a tím to pro mě skončilo.“

Přistoupil jsem k němu blíže.

„Neřekl ti, proč ten případ chce? On přece Wymse neznal, ne?“

„Myslím, že ne. Prostě chtěl ten případ. Akorát na mě mrkl, jestli mi rozumíš.“

„Ne, nerozumím. Jak na tebe mrkl?“

„Zeptal jsem se ho, proč si bere pod palec černocha ze South-side, který odjel do říše bílých a rozstřílel to tam na maděru. Navíc pro bono. Myslel jsem si, že na to chce jít přes rasový původ nebo něco podobného. Že má v rukávu něco, čím si získá špetku publicity. Ale on na mě jen mrkl, jako by za tím bylo něco jiného.“

„A neptal ses ho co?“

Romero bezděčně ustoupil, protože jsem pronikl do jeho osobní zóny.

„Jo, kamaráde, na to jsem se ptal. Jenže on mi to neprozradil. Řekl mi jen, že Wyms vypálil zázračnou střelu.

Netušil jsem, co tím míní, a na ty jeho hry jsem stejně neměl čas. A tak jsem mu předal spis a šel si po svých.“

A bylo to tu zase. Zázračná střela. Evidentně jsem na něco kápl. Cítil jsem, jak se mi krev v žilách rozpumpovává do závratné rychlosti.

„Je to všechno, Micku? Musím zpátky dovnitř.“

Pozorně jsem se na Romera zadíval a uvědomil si, že mě sleduje zvláštním pohledem.

„Jo, Angeli, díky. To je všechno. Vrať se tam a dej jim co proto.“

„Jo, kamaráde, snažím se.“

Romero zamířil ke dveřím s číslicí 124, zatímco já rychle vyrazil k výtahům. Věděl jsem, co budu dělat po zbytek dne a nejspíš i dlouho do noci. Pátrat po zázračné střele.

28

Vešel jsem do kanceláře a prohnal se kolem Lorny s Ciskem, kteří seděli na recepci za stolem a dívali se do počítače. Promluvil jsem na ně, aniž jsem cestou do své vnitřní svatyně zvolnil krok.

„Jestli pro mě máte nové informace nebo něco, co bych měl vědět, tak rovnou pojďte dál. Za chvíli jdu do samovazby.“

„A my tě taky zdravíme,“ houkla za mnou Lorna.

Jako moje manažerka případu dobře věděla, co se bude dít. „Samovazba“ byla situace, kdy jsem zavřel všechny dveře a okna, zatáhl závěsy, vypnul telefony a s absolutním soustředěním a zaujetím se pustil do práce na spisu nebo na případu. Moje samovazba se rovnala ceduli NERUŠIT na dveřích. Lorna věděla, že když jsem v samovazbě, nic mě z ní nedostane, dokud nenajdu, co hledám.

Obešel jsem stůl Jerryho Vincenta a posadil se. Otevřel jsem na podlaze brašnu a začal z ní vytahovat spisy.

Činnost, do které jsem se teď chystal pustit, jsem vnímal tak, že na jedné straně stojím já a na druhé oni. Hodlal jsem ve spisu najít klíč k poslednímu tajemství Jerryho Vincenta.

Hodlal jsem najit zázračnou střelu.

Krátce poté, co jsem se usadil, vešli do kanceláře Lorna s Ciskem.

„Nikde jsem neviděl Wren,“ řekl jsem, než stačil kdokoliv z nich promluvit.

„A už ji nikdy neuvidíš,“ odpověděla Lorna. Dala výpověď.“

„To bylo docela rychlé.“

„Šla na oběd a už se nevrátila.“

„A zavolala aspoň?“

„Jo, nakonec zavolala. Řekla, že dostala lepší nabídku.

Bude teď dělat sekretářku Bryci Carlinovi.“

Přikývl jsem. Tohle dávalo jistý smysl.

„Než se zavřeš do té samovazby, potřebovali bychom s tebou pár věcí probrat,“ pokračovala Lorna.

„Vždyť jsem se vás na to ptal, když jsem přišel. Takže co máte?“

Lorna se posadila na jednu z židlí před stolem. Cisco zůstal stát za ní, vlastně spíš rázoval sem a tam.

„Jasně,“ odpověděla manažerka případu. „Když jsi byl u soudu, stalo se pár věcí. Tak za prvé ses zřejmě trefil do černého tím návrhem na přezkoumání důkazu v Patrickově případu.“

„A co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Třikrát ti volal státní zástupce a chtěl s tebou mluvit o dalším postupu.“

Usmál jsem se. Návrh na přezkoumání důkazu byl sice střelbou od boku, ale zdálo se, že by tahle taktika nakonec mohla vyjít a já bych mohl dokázat Patrickovi pomoci.

„Co se vlastně děje?“ zeptala se Lorna. „O žádném návrhu jsi mi nic neříkal.“

„Poslal jsem ho včera z auta. A děje se to, že doktor Vogler podle mě dal své ženě k narozeninám falešné diamanty. A aby se teď ujistil, že se to jeho žena nikdy nedozví, nechá s Patrickem uzavřít dohodu, pokud svou žádost na přezkoumání důkazů stáhnu.“

„Prima. Myslím, že se mi Patrick líbí.“

„Doufám, že se z toho vykroutí. Co tam máš dál?“

Lorna se zadívala do poznámek v bloku. Věděl jsem, že nemá ráda, když ji popoháním, ale nedalo se nic dělat.

„Pořád ti volá spousta lidí z místních médií. Ohledně Jerryho Vincenta, Waltera Elliota nebo případně obou. Mám být konkrétnější?“

„Ne. Na telefonáty novinářů nemám čas.“

„Tohle jim říkám taky, ale moc velkou radost z toho nemají. A zvlášť ten chlap z Timesů. Je dotěrný jako hmyz.“

„No a co, že nemají radost? Mně je to jedno.“

„Radši si na to dávej pozor, Mickey. Není nic zběsilejšího než zhrzený novinář.“

Byla to dobrá poznámka. Média člověka milují, a pak ho ze dne na den pohřbí. Můj otec byl dvacet let miláčkem novinářů. Na sklonku své profesní kariéry se však pro ně

stal vyvrhelem, protože reportéry už unavovalo, jak neustále vysekával z průšvihu evidentní padouchy. Stal se ztělesněním justičního systému, v němž pro zazobance s vlivnými advokáty platí jiná pravidla.

„Pokusím se být vstřícnější,“ slíbil jsem. „Ale ne teď.“

„Dobře.“

„Ještě něco dalšího?“

„Myslím, že to jo… O Wren už jsem ti řekla, takže nic dalšího nemám. Zavoláš státnímu zástupci ohledně toho Patricka?“

„Ano, zavolám mu.“

Podíval jsem se Lorně přes rameno na Ciska, který pořád stál.

„Dobrá, Cisco, jsi na řadě. Co pro mě máš?“

„Pořád dělám na tom Elliotovi. Většinou v souvislosti s Rilzem, ale taky se seznamuju se svědky.“

„Ohledně svědků mám jednu otázku,“ přerušila ho Lorna. „Kde chceš ubytovat doktorku Arslanianovou?“

Shamiram Arslanianová byla expertka na povýstřelové zplodiny, kterou si Vincent objednal z New Yorku jako svědkyni, aby mu u procesu pomohla vyvrátit svědeckou výpověď experta obžaloby. Byla nejlepší v branži a díky Elliotovým finančním možnostem sahal Vincent jen po nejlepším zboží. Chtěl jsem ji mít blízko budovy trestního soudu, ale volba hotelu byla omezená.

„Nejdřív zkus Checkers,“ řekl jsem. „A rezervuj jí apartmá. Jestli budou mít plno, zkus Standard a pak Kvóto Grand. Ale v každém případě chtěj apartmá, abychom měli prostor k práci.“

„Jasně. A co Muniz? Toho chceš mít taky blízko?“

Julio Muniz byl kameraman na volné noze, který bydlel v Topanga Canyonu. Díky tomu, že jeho dům stojí blízko Malibu, byl prvním reportérem, jenž se dostavil na místo činu, když na policejní frekvenci uslyšel hlášení požadující příjezd vyšetřovatelů vražd. U plážové vily pak natočil záběry, na nichž figuroval Walter Elliot s lidmi z úřadu šerifa. Jako svědek měl velkou hodnotu, poněvadž jeho nahrávka i vzpomínky mohly potvrdit nebo vyvrátit výpověď šerifových lidí a vyšetřovatelů.

„Já nevím,“ řekl jsem. „Cesta z Topangy do centra může trvat hodinu, ale taky tři. Radši bych to neriskoval.

Cisco, je ochoten přijet a zůstat v hotelu?“

„Jo, pokud mu zaplatíme a bude si moct objednat služby na pokoj.“

„Dobrá, tak to zařiď. A kde je vůbec ta nahrávka? Ve zprávě je o ní jenom zmínka. Nechci ji poprvé zhlédnout až u soudu.“

Cisco se zatvářil zmateně.

„Já nevím. Ale jestli není tady, tak mi Muniz může udělat kopii.“

„Ne, tady jsem ji neviděl. Takže tě poprosím o kopii. Co dál?“

„Dvě další věci. Za prvé jsem se spojil se svým zdrojem, který dělá na Vincentovi. O tom podezřelém, kterého ti ráno ukazoval na fotce Bosch, bohužel nic neví.“

„Vůbec nic?“

„Ani ň.“

„A co si o tom myslíš? Nemůže Bosch vědět, že přes tvůj zdroj unikají informace, a zatajovat mu podstatné věci?“

„To nevím. Ale všechno, co jsem mu o té fotce řekl, pro něj byla novinka.“

Chvíli jsem nad Ciskovými slovy uvažoval.

„Vrátil se sem Bosch a ukázal tu fotku Wren?“

„Ne,“ odpověděla Lorna. „Celé dopoledne jsem byla s ní a Bosch nepřišel ani dopoledne, ani po obědě.“

Netušil jsem, jak si to všechno vyložit, ale neměl jsem čas se v tom pitvat. Musel jsem začít pracovat na spisech.

„A co byla ta druhá věc?“ zeptal jsem se Ciska.

„Cože?“

„Říkals, že pro mě máš dvě další věci. Tak co byla ta druhá?“

„Jo, aha. Volal jsem Vincentovu likvidátorovi a nepletl ses. Pořád má jedno Patrickovo dlouhé prkno.“

„Co za něj chce?“

„Nic.“

Pohlédl jsem na Ciska, zvedl jsem obočí a dotázal se, co za tím vězí.

„Řekněme prostě, že by ti chtěl prokázat laskavost. Ve Vincentovi ztratil dobrého klienta. Podle mě doufá, že u dalších likvidací budeš používat jeho. Nechal jsem ho při tom, neříkal jsem mu, že si od klientů obvykle nenecháváš platit v naturáliích.“

Rozuměl jsem. Na surfařské prkno nebudou navázané žádné další podmínky.

„Díky, Cisco. Vzal jsi ho hned s sebou?“

„Ne, přímo v kanceláři ho neměl. Ale někam zavolal a odpoledne mu ho mají přinést. Jestli chceš, mužů se tam pro něj vrátit.“

„Ne, stačí, když mi řekneš adresu, a já pro něj pošlu Patricka. A jak to dopadlo s Brucem Carlinem? Vyzpovídals ho dneska? Možná má tu Munizovu nahrávku.“

Na Carlina jsem byl nesmírně zvědavý hned z několika důvodů. Především jsem chtěl vědět, jestli pracoval pro Vincenta i v případu Eliho Wymse. Pokud ano, možná by mě dokázal nasměrovat na zázračnou střelu.

Cisco mi však neodpověděl. Lorna se otočila a oba po sobě začali pokukovat, jako by přemýšleli, kdo z nich mi má tu špatnou zprávu sdělit.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

Lorna se obrátila zpátky ke mně.

„Carlin z nás dělá voly,“ řekla.

Všiml jsem si její vztekle zaťaté čelisti. A taky jsem věděl, že podobné výrazy si Lorna nechává jen pro výjimečné příležitosti. Schůzka s Carlinem se nějakým způsobem zvrtla a Lornu to mimořádně dopálilo.

„Jak to?“

„No, ačkoliv slíbil, že přijede ve dvě, vůbec se tu neukázal. Místo toho ve dvě hodiny zavolal, bylo to těsně poté, co mi Wren telefonicky oznámila, že končí, a přednesl nám své nové podmínky.“

Otráveně jsem zavrtěl hlavou.

„Své podmínky? Kolik chce?“

„No, myslím, že si uvědomil, že při sazbě dvě stě dolarů za hodinu si moc peněz nevydělá, protože si nejspíš bude moct naúčtovat maximálně dvě nebo tři hodiny. Víc od něj Cisco nepotřebuje. A tak sem zavolal a řekl, že chce pevnou částku, jinak si prý musíme poradit sami.“

„A kolik chce? ptám se znovu.“

„Deset tisíc dolarů.“

„Doprdele, to si snad dělá srandu.“

„Moje řeč.“

Přesunul jsem pohled na Ciska.

„Tohle je vydírání. Existuje nějaký státní úřad, který dohlíží na vaši činnost? Nemůžeme mu to nějak osladit?“

Cisco zavrtěl hlavou.

„Regulačních úřadů je spousta, ale tohle je pofiderní.“

„Jo, já vím, že je to pofiderní. On sám je totiž pofiderní.

Myslím si to už hezkou řádku let.“

„Já chtěl říct, že Carlin neměl s Vincentem smlouvu.

Aspoň jsme žádnou nenašli. Takže není povinen nám cokoliv sdělovat. Jednoduše si ho potřebujeme najmout a on se hodnotí na deset tisíc. Samozřejmě že je to zlodějna, ale nejspíš v rámci zákona. Právník jsi tady koneckonců ty. Tak nám to řekni.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel a pak jsem se to pokusil hodit za hlavu. Stále jsem se vezl na adrenalinové vlně, kterou jsem chytil v budově trestního soudu. Nechtěl jsem se rozptylovat podružnostmi.

„No dobrá, zeptám se Elliota, jestli to chce zaplatit.

Každopádně dnes večer znovu projdu všechny spisy, a když budu mít štěstí a na něco kápnu, tak už ho vůbec nebudeme potřebovat. Řekneme mu, ať si nasere, a pošlem ho do háje.“

„Hovado,“ zamumlala Lorna.

Byl jsem si docela jistý, že to nepatřilo mně, nýbrž Carlinovi.

„Dobrá, je to všechno?“ zeptal jsem se. „Nebo ještě něco máte?“

Postupně jsem se na oba podíval. Nikdo nic dalšího neměl.

„Dobrá, takže vám oběma děkuji za všechno, co jste si tento týden museli odříct a co pro mě děláte. Můžete jet.

Přeji vám hezký večer.“

Lorna na mě upřela zvláštní pohled.

„Ty nás posíláš domů?“ zeptala se.

Podíval jsem se na hodinky.

„A proč ne?“ odvětil jsem. „Je už skoro půl páté a já se teď stejně zabořím do spisů a nebudu chtít být rušen. Jeďte domů, užijte si hezký večer a zítra začneme znovu.“

„To tady budeš celou noc sám?“ zeptal se Cisco.

„Jo, ale neboj. Zamknu dveře a nikoho sem nepustím, i kdybych ho znal.“

Usmál jsem se. Lorna s Ciskem nikoliv. Ukázal jsem na otevřené dveře kanceláře. Byly opatřeny petlicí s pojistkou v horní části zárubně. V případě potřeby bych mohl zajistit venkovní dveře i vstup do kanceláře. Slovo „samovazba“ tak získávalo nový význam.

„No tak běžte, žádný strach. Mám spoustu práce.“

Lorna s Ciskem se začali zdráhavě šourat z kanceláře.

„Lorno,“ zavolal jsem ještě. „Venku by měl být Patrick.

Řekni mu, ať ještě počká. Možná s ním budu chtít mluvit, jakmile vyřídím ten telefonát.“

29

Otevřel jsem na stole spis Patricka Hensona a vyhledal číslo státního zástupce. Chtěl jsem mít tu záležitost z krku, než se pustím do Elliotova případu.

Státní zástupce se jmenoval Dwight Posey. V minulosti jsem se s ním několikrát setkal a nikdy jsem ho neměl rád.

Někteří státní zástupci se k advokátům chovají, jako by byli jen o stupeň lepší než jejich klienti. Ne jako ke vzdělaným a zkušeným

profesionálům,

nýbrž

jako

k

pseudokriminálníkům. Odmítají připustit, že advokáti fungují jako nepostradatelné čepy v soukolí justičního systému. Že stejný názor zastává i většina policistů, s tím jsem se naučil žít. Štve mě ale, když tento postoj zaujme kolega-právník. Dwight Posey bohužel k takovým lidem patřil, I kdybych s ním až do konce života nemusel promluvit, byl bych slastný muž. Osud mi to však nedopřál.

„Tak co, Hallere,“ začal, když jsem se představil, „nazuli ti bačkory po mrtvole, co?“

„Prosím?“

„Dali ti všechny případy Jerryho Vincenta, že jo? Proto ti spadl do klína i Henson.“

„Jo, tak nějak. A reaguji na tvůj telefonát, Dwighte.

Přesněji řečeno na tři telefonáty. Co se děje? Dostals tu žádost, kterou jsem včera poslal?“

Připomněl jsem si, že musím postupovat obezřetně, pokud chci z tohoto telefonátu vytěžit maximum. Nemohl jsem připustit, aby můj odpor ke státnímu zástupci negativně ovlivnil situaci mého klienta.

„Jo, tu žádost mám. Zrovna mi tady leží na stole. Kvůli ní jsem ti volal.“

Odmlčel se a dal mi prostor k vyjádření.

„No a co ty na to?“

„A já na to, že do toho nepůjdeme, Micku.“

„Do čeho nepůjdete, Dwighte?“

„Nevydáme naše důkazy k přezkoumání.“

Stále více to vypadalo, že jsem svým návrhem trefil hřebíček na hlavičku.

„Víš, Dwighte, a to je zrovna na tomhle systému pěkné.

Že o těchhle věcech nerozhoduješ ty, ale soudce. Proto jsem taky požádal jeho. Tebe jsem jen o své žádosti uvědomil.“

Posey si odkašlal.

„Ne, totiž, tentokrát to uděláme,“ řekl. „Stáhneme obžalobu z krádeže a budeme řešit jen ty drogy. Takže můžeš tu žádost stáhnout, případně můžeme informovat soudce, že je to bezpředmětná otázka.“

Usmál jsem se a pokýval hlavou. Měl jsem ho v hrsti. V

tu chvíli mi bylo jasné, že Patrick odejde od soudu bez pout.

„Jenže to má háček, Dwighte. Ta obžaloba za drogy vyvstala z vyšetřování krádeže. To přece víš. Když mého klienta sebrali, zněl zatykač na krádež. Drogy se našly až během zatýkání. Takže jedno bez druhého neobstojí.“

Měl jsem takové tušení, že Posey tohle všechno ví a že se náš telefonát odvíjí podle předem daného scénáře. Posey mě naváděl tam, kde si mě přál mít, a mně to tentokrát nevadilo. Tentokrát jsem tam chtěl taky.

„V tom případě si asi můžeme promluvit o mimosoudním vyřešení té věci,“ řekl, jako by ho to právě napadlo.

A bylo to tady. Dospěli jsme k místu, do něhož se chtěl Posey dostat od prvního okamžiku, kdy mi zvedl telefon.

„Já se tomu nebráním, Dwighte. Možná bys měl vědět, že můj klient po zatčení dobrovolně podstoupil léčbu závislosti. Dokončil léčebný program, má stálé zaměstnání a už čtyři měsíce je čistý. Kdykoliv a kdekoliv odevzdá moč, aby to prokázal.“

„To opravdu rád slyším,“ pravil Posey s falešným nadšením. „Státní zastupitelství i soud se na dobrovolnou odvykací léčbu vždy dívají příznivě.“

Zkus mi říct něco, co nevím, vyhrkl jsem málem.

„Ten kluk si vede dobře. Můžu se za něj zaručit. Co pro něj chceš udělat?“

Věděl jsem, jak bude scénář pokračovat. Posey to zaonačí jako gesto dobré vůle ze strany obžaloby. Bude se

tvářit, jako že státní zastupitelství prokazuje obžalovanému velkou laskavost, zatímco ve skutečnosti se jen snažilo uchránit vysoce postaveného člověka před politickým a osobním trapasem. Mně to ovšem nevadilo. Politické cíle mě nezajímaly, pokud můj klient dostane, co pro něj žádám.

„Něco ti navrhnu, Micku. Necháme to plavat. Snad Patrick téhle příležitosti využije a stane se platným členem společnosti.“

„To zní velmi slibně, Dwighte. Udělals mi radost. A jemu taky.“

„Dobře. Takže mi obstarej jeho záznamy z léčebny a předložíme všechno v jednom balíku soudci.“

Posey mi navrhoval, abychom to navlíkli jako předprocesní intervenci. Patrick by musel každé dva týdny absolvovat testy na přítomnost návykových látek, a kdyby zůstal čistý, případ by se za šest měsíců vypařil. Zatčení by mu v rejstříku zůstalo, ale odsouzení nikoliv. Ledaže…

„Jsi ochoten mu vymazat záznam?“

„Eh…, to už žádáš příliš, Mickey. Přece jen se tam vloupal a ty diamanty ukradl.“

„On se tam nevloupal, Dwighte. Pozvali ho. Ale tobě jde v podstatě jen o ty údajné diamanty, viď? Ať už ve skutečnosti nějaké diamanty ukradl, anebo ne.“

Posey si zřejmě uvědomil, že se přeřekl, když použil slovo „diamanty“. Rychle vyklidil pole.

„No tak dobrá. Přidáme to do balíku.“

„Jsi dobrej chlap, Dwighte.“

„Snažím se. Takže tu žádost stáhneš?“

„Hned zítra ráno. Kdy půjdeme k soudu? Koncem příštího týdne mi začíná proces.“

„V tom případě se domluvme na pondělí. Ještě se ti ozvu.“

Zavěsil jsem a zavolal interkomem na recepci. Lorna mi to naštěstí vzala.

„Myslel jsem, že jsem tě poslal domů.“

„Už jsme byli u dveří. Nechám auto tady a pojedu s Ciskem.“

„Cože, na jeho orgánocyklu?“

„Promiň, taťko, ale myslím, že do těchhle věcí mi nemáš co mluvit.“

Zavrčel jsem.

„Ale mám co mluvit do výběru svého vyšetřovatele.

Jestli vás dva udržím od sebe, možná ti tím zachráním život.“

„Mickey, ať tě to ani nenapadne!“

„Můžeš říct Ciskovi, že potřebuju tu adresu na likvidátora?“

„Vyřídím mu to. Uvidíme se zítra.“

„To doufám. Nezapomeň si vzít helmu.“

Zavěsil jsem a vzápětí vstoupil do kanceláře Cisco. V

jedné ruce nesl lístek s číslem a ve druhé kožené pouzdro na

pistoli. Obešel stůl, položil přede mě lístek, otevřel zásuvku a vložil do ní zbraň.

„Co to děláš?“ zeptal jsem se. „Nemůžeš mi dávat zbraň.“

„Je zcela legální a registrovaná na moje jméno.“

„To je sice skvělé, ale mně ji dávat nemůžeš. To je protiz…“

„Já ti ji nedávám. Jenom si ji tu ukládám, protože mám pro dnešek padla. Zítra si ji zas vyzvednu, chápeš?“

„Jak chceš. Podle mě reagujete přehnaně.“

„Lepší než reagovat nedohnaně. Ahoj zítra.“

„Děkuji. Pošleš mi sem Patricka, než odejdeš?“

„Jasně. A mimochodem, helmu ji nutím nosit vždycky.“

Pohlédl jsem na něj a přikývl.

„To je dobře, Cisco.“

Vyšetřovatel odešel z kanceláře a záhy ho vystřídal Patrick.

„Patricku, Cisco mluvil s Vincentovým likvidátorem a zjistil, že má pořád u sebe jedno tvoje dlouhé prkno. Můžeš tam zajet a vyzvednout si ho. Prostě mu řekni, že ho vyzvedáváš pro mě, a kdyby byl nějaký problém, tak mi zavolej.“

„Fíha, děkuju!“

„Jasně. A ve věci tvého případu mám pro tebe ještě lepší zprávu.“

„Co se stalo?“

Převyprávěl jsem mu pár minut starý telefonát s Dwightem Poseym. Když jsem mu vysvětloval, že pokud zůstane čistý, nebude muset do vězení, viděl jsem, jak se mu v očích rozsvěcuje světlo. Jako bych z jeho beder postupně snímal zátěž. Opět se mohl dívat do budoucnosti.

„Musím to zavolat mámě,“ řekl. „Bude mít strašnou radost.“

„To jo, ale doufám, že ty taky.“

„Já taky, já taky.“

„Jasně. Jestli správně počítám, dlužíš mi za práci na případu dva tisíce. To je zhruba dva a půl týdne šoférování.

Jestli chceš, můžeš mě vozit, dokud mi všechno nesplatíš.

Pak si znovu sednem a proberem to.“

„To zní dobře. Tahle práce se mi líbí.“

„Fajn, Patricku, takže platí.“

Patrick se zeširoka usmál a obrátil se k odchodu.

„Ještě jedna věc, Patricku.“

Henson se otočil zpátky ke mně.

„Dnes ráno jsem tě viděl spát ve tvém autě v garáži.“

„Omlouvám se. Najdu si jiné místo.“

Sklopil oči k podlaze.

„Ne, já se omlouvám,“ řekl jsem. „Zapomněl jsem, žes mi během našeho prvního telefonátu říkal, že bydlíš v autě a přespáváš na posedu pro plavčíky. Akorát nevím, jak bezpečné je nocovat ve stejné garáži, kde byl před nedávnem zastřelen člověk.“

„Najdu si něco jiného.“

„No, jestli chceš, mužů ti vyplatit zálohu předem.

Pomůže ti to sehnat si pokoj někde v motelu nebo tak?“

„Hhm, asi jo.“

Měl jsem radost, že mu můžu pomoct, ale zároveň jsem věděl, že bydlet v motelu je téměř stejně depresivní jako bydlet v autě.

„Něco ti povím,“ řekl jsem. „Jestli chceš, můžeš bydlet pár dní u mě. Do doby, než budeš mít v kapse nějaké peníze a než třeba vymyslíš nějaký lepší plán.“

„U vás?“

„Jo. Samozřejmě dočasně.“

„To jako s várna?“

Uvědomil jsem si svou chybu.

„Nic takového, Patricku. Mám dům a ty bys v něm měl vlastní pokoj. Akorát ve středy večer a každý druhý víkend by bylo lepší, kdybys přespal někde u kamaráda nebo v motelu. To u mě bydlí dcera.“

Patrick se nad tím zamyslel a kývl.

„Jo, to by šlo.“

Natáhl jsem ruku přes stůl a naznačil mu, ať mi vrátí lístek s likvidátorovou adresou. Když poslechl, připsal jsem mu na něj i adresu svého domu.

„Co kdyby sis vyzvedl to prkno a pak jel ke mně na tuhle druhou adresu? Fareholm Drive je kousek od Laurel Canyonu, jednu ulici před Mount Olympus. Vyjdeš po

schodech na terasu před domem a uvidíš stůl, židle a popelník. Náhradní klíč leží pod tím popelníkem. Vejdeš dovnitř a pokoj pro hosty najdeš hned vedle kuchyně. Můžeš se tam cítit jako doma.“

„Díky.“

Patrick si vzal lístek a podíval se na adresu, kterou jsem mu napsal.

„Já nejspíš přijedu dost pozdě,“ pokračoval jsem. „Příští týden mi začíná jeden proces a do té doby mě čeká spousta práce.“

„Dobře.“

„Hele, tohle všechno je jenom na pár týdnů. Než se zase postavíš na nohy. Do té doby si snad dokážeme vzájemně vypomoct. Chápeš, když třeba jeden začne mít pocit, že ho to strhává ke dnu, druhý to s ním může probrat a vytáhnout ho. Platí?“

„Platí.“

Na chvíli mezi námi zavládlo ticho, zřejmě jsme oba přemýšleli nad právě uzavřenou dohodou. Neprozradil jsem Patrickovi, že mi nakonec možná opravdu pomůže více než já jemu. V uplynulých osmačtyřiceti hodinách jsem na sobě totiž začal pociťovat tíhu té spousty nových případů. Cítil jsem, že mě něco stahuje zpátky, cítil jsem touhu vypravit se zpět do světa vystlaného vatou, který mi prášky dokázaly dát. Otevíraly mi prostor mezi místem, kde jsem právě stál, a cihlovou zdí reality. Začínal jsem po tomto prostoru toužit.

Při pohledu před sebe a hluboko dovnitř jsem však věděl, že tam nechci, a říkal jsem si, že mě Patrick třeba dokáže od sklouznutí do propasti ochránit.

„Díky, pane Hallere.“

Probral jsem se z myšlenek a pohlédl na něj.

„Můžeš mi tykat,“ řekl jsem. „Já jsem Mickey. A to já bych ti měl poděkovat.“

„Proč pro mě tohle všechno děláš?“

Zadíval jsem se na velkou rybu na stěně za ním a pak zpátky na něj.

„Vlastně ani nevím, Patricku. Nejspíš doufám, že když pomůžu tobě, pomáhám tím i sám sobě.“

Patrick přikývl, jako že ví, o čem mluvím. Což bylo zvláštní, protože jsem to pořádně nevěděl ani já sám.

„Zajeď si pro to prkno, Patricku,“ řekl jsem, „a večer se uvidíme doma. A nezapomeň zavolat mámě.“

30

Když jsem v kanceláři konečně osaměl, zahájil jsem studium spisu stejně jako vždy: s čistými listy papíru a ostrouhanými tužkami. Vytáhl jsem ze skříně s kancelářskými potřebami dva zbrusu nové bloky a čtyři tužky Black Warrior, ostrouhal jsem je a pustil se do práce.

Vincent rozdělil Elliotův případ do dvou spisů. Jeden obsahoval argumenty státu, zatímco druhý, tenčí spis obsahoval argumenty obhajoby. Rozsah obhajovacího spisu mě netrápil. Obhajoba hrála podle stejných pravidel předávání nálezu jako obžaloba. Vše, co se dostalo do druhého spisu, dříve či později putovalo ke státnímu zástupci. Zkušený advokát proto věděl, že jeho spis musí být co nejtenčí. Vše ostatní musel nosit v hlavě nebo uložit do počítače, pokud to bylo bezpečně. Já neměl k dispozici ani Vincentovu hlavu, ani jeho notebook. Přesto jsem si byl jistý, že se tajemství Jerryho Vincenta někde ve spisu ukrývá. Zázračná střela byla tam. Stačilo ji jen objevit.

Začal jsem tlustším spisem obsahujícím argumenty obžaloby. Jedním dechem jsem přečetl všechny stránky do posledního slova. Do jednoho bloku jsem si přitom zapisoval poznámky, zatímco do druhého jsem nakreslil chronologii času a událostí. Vytáhl jsem ze zásuvky lupu a prohlédl si fotografie z místa činu. Nakonec jsem si napsal seznam všech jmen, na která jsem ve spisu narazil.

Přešel jsem ke druhému spisu a znovu si ho celý přečetl.

Dvakrát mi přitom zazvonil telefon, ale já se ani neobtěžoval podívat, kdo volá. Nezajímalo mě to. Byl jsem zakousnutý do případu a záleželo mi na jediné věci: najít zázračnou střelu.

Když jsem byl hotov s Elliotovými spisy, otevřel jsem ten Wymsův a znovu pročetl všechny dokumenty a

protokoly v něm obsažené. Bylo to časově velmi náročné.

Protože byl Wyms zatčen po veřejném incidentu, při němž zasahovalo několik uniformovaných policistů a agentů zásahového týmu, hemžilo se to ve spisu hlášeními nejrůznějších jednotek a výpověďmi jednotlivých strážců zákona. Nechyběly ani zdlouhavé přepisy rozhovorů s Wymsem, rozbory zbraní a balistické zprávy, nekonečný soupis důkazů, výpovědi svědků, záznamy z dispečinku a zprávy o pohybu hlídkových vozidel.

Ve spisu figurovala spousta jmen a já každé z nich porovnal se jmény na seznamu z Elliotova spisu. Totéž jsem pak provedl s adresami.

Jednou jsem měl takovou klientku. Ani nevím, jak se jmenovala, protože jsem si byl jistý, že jméno, pod kterým vystupuje, ve skutečnosti není její. Oficiálně šlo o její první trestný čin, ale na „vězeňskou pannu“ se příliš dobře vyznala v soudním systému. Přesně věděla, jak to chodí a co ji čeká.

A ať se jmenovala jakkoliv, podařilo se jí ošálit systém a vydávat se za někoho, kým ve skutečnosti nebyla.

Obžaloba zněla na vloupání do obývaného objektu. Za tímto jediným bodem se však skrývalo mnohem více. Tato žena se ráda zaměřovala na hotelové pokoje, kde přespávali muži s velkými peněžními částkami. Vytipovala si je, sledovala je, a když na pokoji usnuli, vloupala se jim do dveří a pak i do hotelového sejfu. Během jedné upřímné chvilky, pravděpodobně jediné za celou dobu našeho

vztahu, mi vyprávěla, jaký nával adrenalinu zažívala pokaždé, když slyšela, jak se elektronické soukolí hotelového sejfu začíná pohybovat a odemykat. Samotné otevření sejfu a zjištění, co je uvnitř, už prý nikdy nebylo tak dobré jako ona kouzelná chvíle, kdy se kola začala otáčet a ona cítila, jak se jí v žilách zrychluje krev. Nic předtím ani potom tento okamžik nepřekonalo. V tomhle řemesle nešlo o peníze. Šlo o rychlost kolování krve.

Když mi tohle všechno vyprávěla, jen jsem pokyvoval hlavou. Nikdy jsem se nevloupal do hotelového pokoje, ve kterém by spal cizí chlap. Znal jsem však ten okamžik, kdy se ozubená kola začínají otáčet. Znal jsem pocit zrychleného tepu.

Začetl jsem se do spisu podruhé a po hodině jsem konečně našel, co jsem hledal. Celou dobu jsem to měl přímo před očima. Nejprve v Elliotově zatýkací zprávě a pak ve své chronologii časů a událostí. Říkal jsem jí „vánoční stromeček“. Zpočátku byl vždy jednoduchý a neozdobený.

Tvořila ho jen základní fakta. Když jsem pak začal případ studovat a pronikat do něj, rozsvěcovaly se na stromečku svíčky a přibývaly ozdoby, podrobnosti a svědecké výpovědi, důkazy a výsledky laboratorních testu. Zakrátko už stromeček zářil všemi barvami. Veškerá fakta o případu jsem díky němu viděl v kontextu času a událostí.

Dnešní vánoční stromeček jsem kreslil s obzvláštním důrazem na Waltera Elliota. To on byl kmen, z něhož

vyrážely jednotlivé větve. Podařilo se mi chronologicky seřadit veškerý jeho pohyb, výpovědi a kroky.

12.40, WE přijíždí k plážové vile 12.50, WE nachází těla

13.05, WE volá 911

13.24, WE znovu volá 911

13.28, Policisté přijíždějí na místo činu 13.30, WE zadržen

14.15, Přijíždějí vyšetřovatelé vražd 14.40, WE odvezen na stanici v Malibu 16.55, WE vyslechnut, poučen o právech 17.40, WE převezen do Whittieru 19.00, Proveden test na povýstřelové zplodiny 20.00, Druhý pokus o výslech odmítnut, WE zatčen 20.40, WE převezen do ústřední věznice Některé časy jsem pouze odhadl, ale většinu jsem převzal přímo ze zatýkací zprávy a dalších dokumentů obsažených ve spisu. Papírování tvoří v této zemi stěžejní součást policejní práce. Při sestavování chronologie událostí jsem se na obžalovací spis vždy mohl spolehnout.

Při druhém čtení jsem sebral tužku a gumu a začal svůj stromeček zdobit.

12.40, WE přijíždí k plážové vile hlavní vchod odemčený

12.50, WE nachází těla

dveře na balkon odemčené 13.05– WE volá 911

čeká venku 13.24-WE znovu volá 911

proč to zdržení? 13.28, Policisté přijíždějí na místo činu

Murray (4-alfa-l) a Harber (4-alfa-2) 13.30-WE zadržen sedí v hlídkovém voze

Murray/Harber prohledávají dům 14.15, Přijíždějí vyšetřovatelé vražd

první tým: Kinder (#14492) a Ericsson (#21101) druhý tým: Joshua (#22234) a Toles (#15154) 14.30, WE odveden do domu, popisuje nález těl 14.40, WE

odvezen na stanici v Malibu

vezou ho Joshua s Tolesem 16.55, WE vyslechnut, poučen o právech

výslech vede Kinder 17.40, WE převezen do Whittieru Joshua/Toles 19.00, Proveden test na povýstřelové zplodiny

test v terénu: Anita Shermanová převoz do laboratoře: Shermanová 20.00, Druhý pokus o výslech vede Ericsson, WE odmítá zmoudřel 20.40, ME převezen do ústřední věznice Joshua/Toles

Během zdobení vánočního stromečku jsem na zvláštní stránce sestavoval soupis všech lidí, o nichž se zmiňují zprávy z úřadu šerifa. Věděl jsem, že se z něj nakonec stane seznam svědků, který příští týden předám obžalobě. Vždy se totiž snažím své případy „vystlat“ a pro jistotu předvolat

každého člověka, o němž se zmiňují vyšetřovací záznamy.

Seznam svědků se dá u procesu vždy zkrátit. Rozšířit ho o někoho dalšího může být naopak problém.

Ze soupisu svědků a vánočního stromečku se mi podařilo vyvodit, jak bude obžaloba k případu přistupovat.

Zároveň jsem stanovil, kterým svědkům se tým žalobců snaží vyhnout, a odhadl jsem i důvod. Když jsem zkoumal závěry své práce a přemýšlel o možných důsledcích, cítil jsem, jak se ozubená kola začínají otáčet, a po zádech mi začal přejíždět mrazivý prst odhalení. Náhle do sebe všechno zapadlo a mně bylo jasné, že jsem našel zázračnou střelu Jerryho Vincenta.

Policie odvezla Waltera Elliota z plážové vily na stanici v Mali-bu, aby byl zajištěn a nepřekážel detektivům při ohledávání místa činu. Na stanici ho podrobili krátkému výslechu, po němž Elliot přestal vypovídat. Následně ho převezli na úřad šerifa ve Whittieru, kde mu provedli test na povýstřelové zplodiny a našli mu na rukou dusičnany a dusitany odpovídající střelnému prachu. Kinder s Ericssonem se pak znovu pokusili podezřelého vyslechnout, ale ten to moudře odmítl. Policisté ho tedy oficiálně zatkli a zavřeli do okresní věznice.

Byl to standardní postup a ze zatýkací zprávy bylo patrné, kde se Elliot v daném okamžiku nacházel. Během putování z místa činu na stanici, poté na úřad šerifa a nakonec do cely přišel do styku výlučně s detektivy z

oddělení vražd. Zaujalo mě však, co se s ním dělo před jejich příjezdem. Objevil jsem totiž něco, co mi na první pohled uniklo. Něco úplně prostého: služební čísla policistů, kteří na hlášení o vraždách reagovali jako první. Podle záznamů měli strážníci Murray a Harber za jménem označení 4-alfa-l a 4-alfa-2. A nejméně jedno z těchto označení jsem viděl i ve Wymsově spisu.

Chvíli jsem přeskakoval od případu k případu a ze spisu do spisu, až jsem konečně našel Wymsovu zatýkací zprávu.

Rychle jsem prolétl její text a zastavil se v místě, kde bylo poprvé uvedeno označení 4-alfa-l.

Měl ho za jménem policista Todd Stallworth. Ten, který jako první přijel prošetřit hlášení o střelbě ve státním parku Malibu Creek. Právě na jeho hlídkový vůz Wyms střílel a právě on na konci obléhání oficiálně Wymse zatkl a odvezl ho do vězení.

Pochopil jsem, že kód 4-alfa-l neoznačuje konkrétního policistu, nýbrž spíše konkrétní hlídkovou zónu nebo zodpovědnost. Policejní okrsek Malibu zahrnoval i rozlehlá území nezačleněná do žádného okresu, od místních pláží přes hory až po města Thousand Oaks a Calabasas.

Předpokládal jsem, že číslice čtyři znamená čtvrtý okrsek a alfa je označení konkrétního hlídkového vozu.

Připadalo mi to jako jediné možné vysvětlení, proč jsou dva policisté sloužící na jiných službách označeni ve dvou různých zatýkacích zprávách totožným kódem.

Adrenalin mi bouřlivě pronikl do žil a zběsile rozproudil krev, když jsem si dal všechno dohromady. Během jediného okamžiku jsem si uvědomil, co měl Vincent v úmyslu a jaké překvapení si pro obhajobu chystal. Už jsem nepotřeboval jeho notebook ani zápisníky. Nepotřeboval jsem jeho vyšetřovatele. Přesně jsem věděl, jaká měla být strategie obhajoby.

Nebo jsem si to alespoň myslel.

Vytáhl jsem mobilní telefon a zavolal Ciskovi.

Cukrování jsem vynechal.

„Cisco, to jsem já. Znáš nějaké lidi z úřadu šerifa?“

„Eh, pár jo. Proč?“

„Pracuje někdo z nich na stanici v Malibu?“

„Znám jednoho chlapíka, který tam pracoval.

Momentálně dělá v Lynwoodu. V Malibu to pro něj byla nuda.“

„Můžeš mu ještě dneska zavolat?“

„Ještě dneska? Jasně, myslím, že jo. Co se děje?“

„Potřebuju vědět, co znamená označení ‚čtyri-alfa-jedna‘. Dokážeš mi to zjistit?“

„To by neměl být problém. Ozvu se ti. Vydrž ještě vteřinku, chce s tebou mluvit Lorna.“

Čekal jsem, až Cisco předá Lorně telefon. V pozadí jsem slyšel zvuk televize. Vyrušil jsem je z domácí pohody.

„Mickey, ty jsi ještě v kanceláři?“

„Ano, to jsem.“

„Vždyť už je půl deváté. Myslím, že bys měl jet domů.“

„To si taky myslím. Počkám ještě, až se mi ozve Cisco, musí mi něco zjistit –, a pak si asi zajedu do Dan Tana’s na stejk a špagety.“

Lorna věděla, že do Dan Tana’s jezdím jen tehdy, když chci něco oslavit. Obvykle příznivý rozsudek.

„Stejk jsi měl už ke snídani.“

„V tom případě to bude dokonalý den.“

„Dařilo se ti?“

„Myslím, že jo. Moc.“

„Pojedeš tam sám?“

Lorna to řekla účastně, jako by mě začínala litovat, že zatímco ona se spřáhla s Ciskem, já se musím ošklivým velkým světem protloukat sám.

„Craig nebo Christian mi budou dělat společnost.“

Craig a Christian pracovali v Dan Tana’s jako zřízenci parkoviště. Ať už jsem přijel sám nebo s někým dalším, vždycky se o mě dobře starali.

„Tak zítra ahoj, Lorno.“

„Dobrá, Mickey. Užij si to.“

„Už si to užívám.“

Ukončil jsem hovor a začalo čekáni. Přecházel jsem po místnosti sem a tam a znovu všechno promýšlel. Kostky domina rychle padaly. Bylo příjemné vědět, že do sebe všechno krásně zapadá. Vincent nevzal Wymsův případ z pocitu závazku vůči právu, vůči chudým nebo

odstrkovaným. Používal Wymse jako kamufláž. Místo aby jeho případ nasměroval k logické dohodě za přiznání, zašil obžalovaného na tři měsíce do Camarilla, aby jeho kauza zůstala aktivní. Pod rouškou Wymsovy obhajoby pak začal hromadit informace, které hodlal použít v Elliotově případu, což mu umožnilo zatajit obžalobě své kroky a strategii.

Technicky vzato se nejspíš pohyboval v mezích zákona, ale z etického hlediska to bylo svinstvo. Eli Wyms strávil devadesát dní ve státním blázinci, aby Vincent mohl vypracovat Elliotovu obžalobu. Elliot dostal svou zázračnou střelu, zatímco z Wymse se stal zombie nadopovaný prášky.

Dobré na tom bylo, že jsem si nemusel lámat hlavu s hříchy svého předchůdce. Wyms už byl z Camarilla venku a kromě toho to nebyly moje hříchy. Mohl jsem jednoduše sklidit ovoce Vincentových zjištění a jít s ním do procesu.

Netrvalo dlouho a Cisco se mi ozval zpátky.

„Mluvil jsem s tím svým kámošem z Lynwoodu. Čtyři-alfa znamená první hlídkový vůz v Malibu. Čtyřka označuje stanici v Malibu a alfa je… prostě alfa. Něco jako alfa-samec. Vůdce smečky. Buřty neboli prioritní hlášení obvykle vyřizuje vůz alfa. Čtyři-alfa-jedna je označení řidiče vozu, a pokud má v autě kolegu, tak ten je čtyři-alfa-dvojka.“

„Takže vůz alfa pokrývá celý čtvrtý okrsek?“

„Takhle mi to řekl. Čtyři-alfa může volně jezdit po rajónu a sbírat pro sebe smetánku.“

„Co tím myslíš?“

„Nejlepší hlášení. Buřty.“

„Jasně.“

Moje hypotéza se potvrdila. Dvojnásobná vražda a zběsilá střelba poblíž obytné čtvrti, to byly bezpochyby případy pro alfu. Stejné označení, ale různí policisté reagující na hlášení. Různí policisté reagující na hlášení, ale stejný hlídkový vůz. Poslední kostka domina spadla.

„Pomohlo ti to, Micku?“

„Pomohlo, Cisco. Ale taky to znamená další práci pro tebe.“

„Na Elliotovi?“

„Ne, na Elliotovi ne. Chci, abys zapracoval na případu Eliho Wymse. Zjisti všechno, co se dá, o noci, kdy ho zatkli.

Veškeré detaily.“

„Od toho jsem tu.“

31

Noční odhalení přesunulo případ z papíru do mé fantazie. Hlavou se mi začaly honit výjevy ze soudní síně.

Scény z výslechů a křížových výslechů. V duchu jsem vytahoval ze skříně obleky, které si k procesu vezmu, a přehrával si pózy, jimiž se pokusím zaujmout porotu. Případ v mé mysli ožíval, což bylo vždy dobře. Byla to otázka

dynamiky. Pokud člověk všechno správně načasoval, mohl jít do procesu s nezvratným přesvědčením, že neprohraje.

Netušil jsem, co se stalo Jerrymu Vincentovi, zda si svým počínáním přivodil smrt nebo zda jeho zavraždění vůbec souvisí s Elliotovým případem, ale cítil jsem, že otěže teď držím v rukou já. Rozjel jsem se a rychle se připravoval k bitvě.

Hodlal jsem zajet do Dan Tana’s, posadit se do boxu v rohu a načrtnout si základní kostru výslechu klíčových svědků s uvedením stěžejních otázek a pravděpodobných odpovědí. Nemohl jsem se dočkat, až se do toho pustím, a v duchu jsem si říkal, že se o mě Lorna nemusí bát. Nebudu sám. Budu mít vedle sebe případ. Ne případ Jerryho Vincenta, ale svůj vlastní.

Rychle jsem si sbalil věci a přidal do brašny i pár nepoužitých tužek a nepopsaných bloků. Zhasl jsem světla, zamkl dveře kanceláře a prošel chodbou k můstku vedoucímu do garáže. Když jsem vešel dovnitř, všiml jsem si, že z prvního podlaží stoupá po rampě nějaký muž. Byl necelých padesát metrů ode mě a já v něm po několika okamžicích a krocích rozpoznal muže z fotografie, kterou mi Bosch ráno ukazoval.

Krev mi ztuhla v žilách a v hlavě se mi spustil pud sebezáchovy. Okolní svět ztratil veškerý význam. Záleželo jen na tomto okamžiku a já se musel rozhodnout, zda uteču, nebo zaútočím. Můj mozek vyhodnotil situaci rychleji než

jakýkoliv počítač. A výsledkem jeho výpočtu bylo konstatování, že muž blížící se ke mně je vrah a že je ozbrojený.

Otočil jsem se a dal se na útěk.

„Hej!“ ozval se za mnou hlas.

Běžel jsem dál. Vrátil jsem se po můstku k proskleným dveřím vedoucím zpátky do budovy. Přitom mi všemi mozkovými buňkami proběhla jediná průzračná myšlenka: musím se vrátit do kanceláře pro Ciskovu zbraň. Musím zabít, jinak budu zabit.

Budova už však byla technicky vzato zavřená, a tak když jsem s ní přeci pár vteřinami vyběhl, dveře se za mnou automaticky zaklaply a zamkly. Vrazil jsem ruku do kapsy a začal hledat klíče, jakmile jsem je vytáhl, vypadly mi z kapsy nejen bankovky a mince, ale i náprsní taška.

Vrazil jsem klíč do zámku a současně za sebou uslyšel pádivé kroky. Pistole! Rychle pro tu pistoli!

Konečně jsem otevřel dveře a vyřítil se přes chodbu ke kanceláři. Ohlédl jsem se a viděl, že muž zachytil dveře těsně předtím, než se znovu zaklaply. Stále po mně šel.

Doběhl jsem ke dveřím kanceláře a nervózně zastrčil klíč do zámku. Cítil jsem, jak se vrah blíží. Konečně jsem otevřel dveře, vběhl dovnitř, zabouchl za sebou a opět zamkl. Rozsvítil jsem a přeběhl přes recepci do Vincentovy pracovny.

Zbraň, kterou mi Cisco nechal, ležela v zásuvce. Popadl jsem ji, vyškubl z pouzdra a vrátil se na recepci. Za matným sklem dveří jsem viděl siluetu zabijáka. Snažil se dveře otevřít. Zvedl jsem pistoli a namířil ji na rozmazaný obrys.

Zaváhal jsem, zvedl jsem pistoli ještě výš a dvakrát vypálil do stropu. V uzavřené místnosti byly výstřely ohlušující.

„No tak jo!“ zaječel jsem. „Jen pojď dál!“

Silueta na protější straně prosklených dveří zmizela.

Slyšel jsem, jak se na chodbě rozléhají kroky, a po chvíli jsem zaslechl zaklapnutí dveří vedoucích na můstek.

Nehybně jsem stál a napínal uši, zda neuslyším nějaký další zvuk. Nic se však neozvalo.

Aniž jsem spustil oči ze dveří, přistoupil jsem ke stolu na recepci, zvedl telefon a vyťukal 911. Hovor se spojil po prvním zazvonění, ale ozval se mi jen automat, který mi sdělil, že můj telefonát je sice důležitý, nicméně musím počkat na nejbližšího volného dispečera.

Uvědomil jsem si, že se třesu. Nebylo to však strachem, nýbrž záplavou adrenalinu. Položil jsem pistoli na stůl, sáhl si do kapsy a zjistil, že mobilní telefon mi naštěstí nevypadl.

V jedné ruce jsem držel sluchátko pevné linky, zatímco druhou jsem otevřel mobil a zavolal Harrymu Boschovi.

Ozval se mi po prvním zazvonění.

„Boschi! Ten chlap, kterého jste mi ukazoval, byl před chvílí tady!“

„Hallere? O čem to mluvíte? Kdo?“

„Ten chlap na fotce, kterou jste mi dnes ráno ukazoval!

Ten ozbrojenej chlap!“

„Jasně, tak se uklidněte. Kde je? A kde jste vy?“

Uvědomil jsem si, že vzhledem k napětí okamžiku zní můj hlas přidušeně a ostře. S pocitem trapnosti jsem se zhluboka nadechl a pokusil se uklidnit, než detektivovi odpovím.

„Jsem v kanceláři. Ve Vincentově kanceláři. Byl jsem na odchodu a zahlédl jsem ho v garáži. Utekl jsem zpátky dovnitř a on běžel za mnou. Pokusil se proniknout do kanceláře. Myslím, že už je pryč, ale jistý si tím nejsem.

Dvakrát jsem vystřelil a pak…“

„Vy máte zbraň?“

„To si pište, že mám.“

„Navrhuji vám, abyste ji odložil, než přijde někdo k úrazu.“

„Jestli je ten chlap ještě venku, tak přijde k úrazu on.

Kdo to sakra je?“

Nastala chvíle ticha.

„To zatím nevím. Heleďte, jsem ještě v centru, taky jsem se zrovna chystal odjet. Momentálně sedím v autě.

Zůstaňte, kde jste, a já jsem za pět minut u vás.

Nevycházejte z kanceláře a dveře nechte zamčené.“

„Žádný strach, já se ani nehnu.“

„A nezastřelte mě, až tam dorazím.“

„Nezastřelím.“

Natáhl jsem ruku a položil sluchátko pevné linky. Jestli sem mířil Bosch, už jsem policii nepotřeboval. Znovu jsem uchopil pistoli.

„Hej, Hallere?“

„Co je?“

„Co chtěl?“

„Cože?“

„Ten chlap. Pro co tam přišel“

„To je zatraceně dobrá otázka. Ale odpověď bohužel neznám.“

„Heleďte, přestaňte se vykrucovat a vyklopte to!“

„Říkám vám, že nevím, co tu hledal! A teď už se přestaňte vy-kecávat a uhánějte sem!“

Bezděky jsem zaťal ruce v pěsti a vzápětí jsem zaječel, protože z pistole vyšla další rána. Kulka se zavrtala do podlahy a já vyskočil, jako by někdo střílel po mně.

„Hallere!“ vykřikl Bosch. „Co to bylo, sakra?“

Zhluboka jsem se nadechl a chvíli jsem vyčkával, než se trochu seberu.

„Hallere? Co se děje?“

„Přijeďte a dozvíte se to.“

„Trefil jste ho? Zneškodnil jste ho?“

Bez odpovědi jsem položil telefon.

32

Bosch to zvládl za šest minut, které mi však připadaly jako celá hodina. Na opačné straně dveří se objevila tmavá silueta a současně se ozvalo rázné zaklepání.

„Hallere, to jsem já, Bosch.“

Svěsil jsem pistoli k pasu, odemkl dveře a vpustil detektiva dovnitř. Také on držel u boku vytasenou pistoli.

„Stalo se něco od chvíle, co jste volal?“ zeptal se mě.

„Neviděl jsem ho ani neslyšel. Myslím, že jsem ho vyplašil.“

Bosch zasunul pistoli zpátky do pouzdra a adresoval mi pohled, jímž mi sděloval, že můj tvrďácký postoj může přesvědčit tak akorát mě samotného.

„A co ta poslední rána?“

„To byla nehoda.“

Ukázal jsem na díru v podlaze.

„Dejte mi tu zbraň, než se s ní zabijete.“

Předal jsem mu pistoli a on si ji zastrčil za pas kalhot.

„Vy žádnou zbraň nevlastníte, legálně ne. Ověřoval jsem si to.“

„Patří mému vyšetřovateli. Přes noc ji nechává tady.“

Bosch si prohlédl strop a spatřil dvě díry, které jsem do něj vystřelil. Pohlédl na mě a zakroutil hlavou.

Přešel k žaluziím a zkontroloval ulici. Broadway byla v tuto dobu mrtvá. V několika okolních budovách sice vznikly obytné lofty, ale ulice měla stále daleko k nočnímu životu, který tu panoval před osmdesáti lety.

„Dobrá, tak se posaďme,“ prohlásil detektiv.

Otočil se od okna a viděl, že stojím za ním.

„Ve vaší kanceláři.“

„Proč?“

„Protože si o tomhle musíme promluvit.“

Vešel jsem do kanceláře a posadil se za stůl. Bosch usedl naproti mně.

„Tak za prvé jsem vám přinesl vaše věci. Našel jsem je na můstku.“

Vytáhl z kapsy saka mou náprsní tašku a bankovky, položil všechno na stůl a znovu si sáhl do kapsy pro mince.

„Dobrá, a co teď?“ zeptal jsem se, jakmile jsem své věci převzal.

„Teď si promluvíme,“ řekl Bosch. „Ze všeho nejdříve se vás ptám, jestli o tom chcete sepsat protokol.“

„Proč se obtěžovat? Vy o tom víte. Je to váš případ. Ale proč jste ještě nezjistili, co je to za člověka?“

„Děláme na tom.“

„To nestačí, Boschi! On po mně šel! Proč ho nedokážete identifikovat?“

Bosch zavrtěl hlavou.

„Protože si myslíme, že je to nájemný vrah objednaný z jiného města. Možná dokonce z jiné země.“

„No to je fantazie, sakra! A proč se sem vracel?“

„Očividně kvůli vám. Kvůli tomu, co víte.“

„Já? Já vím houby.“

„Jste tu už tři dny. Musíte vědět něco, kvůli čemu jste pro něj nebezpečný.“

„Říkám vám, že nic nevím.“

„V tom případě si musíte položit otázku, proč se ten člověk vracel. Co tu napoprvé nechal? Na co napoprvé zapomněl?“

Jen jsem na Bosche třeštil oči. Opravdu jsem mu chtěl pomoct. Unavovalo mě vědomí, že mě má někdo na mušce, a to v mnoha různých ohledech, a kdybych mohl dát Boschovi uspokojivou odpověď, určitě bych mu ji dal.

Zavrtěl jsem hlavou.

„No tak, Hallere!“ osopil se na mě Bosch. „Jste v ohrožení života! Copak to nechápete? Takže co víte?“

„Vždyť vám to říkám!“

„Koho Vincent podplatil?“

„Nevím, a i kdybych to věděl, nemohl bych vám to říct.“

„Co po něm chtěla FBI?“

„To taky nevím!“

Detektiv na mě ukázal prstem.

„Jste zasranej pokrytec. Schováváte se za zákon, zatímco venku na vás čeká vrah. Vaše etika a pravidla kulku nezastaví, Hallere. Řeknete mi, co víte!“

„Už jsem vám to řekl! Nemám vůbec nic a neukazujte na mě prstem. Tohle není moje práce. Je to vaše práce. A kdybyste ji dělali pořádně, lidi tady kolem by se možná mohli cítit…“

„Promiňte?“

Ten hlas se ozval za Boschem. Detektiv se jediným plavným pohybem otočil, vstal ze židle, vytasil pistoli a namířil ji na dveře.

Stál v nich muž s odpadkovým pytlem v ruce a očima vytřeštěnýma hrůzou.

Bosch okamžitě svěsil zbraň. Přesto se zdálo, že uklízeč každou chvíli omdlí.

„Pardon,“ řekl Bosch.

„Vrátím se později,“ pronesl muž s těžkým východoevropským přízvukem. Otočil se a rychle se vytratil.

„Zatracená práce!“ zaklel Bosch, evidentně ho štvalo, že mířil pistolí na nevinného člověka.

„Pochybuju, že nám ještě někdo někdy vynese koše,“

poznamenal jsem.

Bosch přešel ke dveřím, zavřel je a zajistil petlicí. Vrátil se ke stolu a vztekle se na mě podíval. Znovu se posadil,

zhluboka se nadechl a pokračoval mnohem klidnějším hlasem.

„Jsem rád, že si dokážete zachovat smysl pro humor, advokáte. Ale přiblblých vtipů už bylo dost.“

„Souhlasím. Konec vtipů.“

Chvíli se zdálo, že Bosch v duchu bojuje s otázkou, co teď má říct nebo udělat. Jeho oči těkaly po místnosti, až nakonec ulpěly na mně.

„No dobrá, tak jo. Máte pravdu: chytit toho chlapa je nej úkol. Ale on byl tady u vás. Byl přímo tady! Takže dá rozum, že tady něco hledal. Buďto vás přišel zabít, což se zdá nepravděpodobné, protože vás nejspíš vůbec nezná, anebo si přišel pro něco, co máte v držení. Otázka zní, co to je. Co v této kanceláři nebo v některém ze spisů může vést k odhalení totožnosti vraha?“

Pokusil jsem se nasadit stejně vyrovnaný tón jako on.

„Já vám mužů říct jen tolik, že moje manažerka případu je tady od úterka a můj vyšetřovatel jakbysmet. Kromě toho tu byla i sekretářka Jerryho Vincenta, než dala dneska po obědě výpověď. Nikdo z nás, detektive, nikdo z nás nedokázal objevit usvědčující důkaz, o jehož zdejší přítomnosti jste tak skálopevné přesvědčen. Tvrdíte mi, že Vincent někoho podplatil. Jenže já v žádném spisu ani u žádného klienta nenacházím jediný náznak, že je to pravda.

Poslední tři hodiny jsem si tu prohlížel Elliotův spis a nenašel jsem žádnou zmínku, ani jednu jedinou, že by

Vincent někoho podplácel. Naopak jsem našel důkaz, že nikoho podplácet nepotřeboval. Vincent měl totiž zázračnou střelu, která mu dávala slušné šance, že ten případ vyhraje čestně a spravedlivě. Takže když vám říkám, že nic nemám, myslím to vážně. Žádnou hru před váma neskrývám. Nic vám netajím. Prostě vám nemám co dát. Opravdu.“

„A co FBI?“

„Stejná odpověď. Nic.“

Bosch nereagoval. Viděl jsem, jak se mu do tváře vkrádá výraz čirého zklamání. Pokračoval jsem.

„Jestli je ten chlap s knírem vrah, pak samozřejmě musí existovat důvod, proč se sem vracel. Ale já ten důvod neznám. A jestli mě ten důvod zajímá? Ne, nezajímá. Jen jsem kvůli němu podělanej strachy. Jsem podělanej strachy, poněvadž si ten chlap myslí, že něco mám, jenže jestli to opravdu mám, tak o tom nevím, což vůbec není příjemná situace.“

Bosch náhle vstal, vytáhl si od pasu Ciskovu pistoli a položil ji na stůl.

„Mějte ji nabitou. A na vašem místě bych přestal pracovat v noci.“

Otočil se a zamířil ke dveřím.

„A to je všechno?“ houkl jsem za ním.

Detektiv se obrátil a vrátil se ke stolu.

„Co ještě ode mě chcete?“

„Vy mě neustále žádáte o informace. Většinou o informace, které vám nemůžu poskytnout. Přitom mi výměnou za ně vůbec nic nedáváte, což je mimochodem jeden z důvodů, proč mi hrozí nebezpečí.“

Bosch chvíli vypadal, že má sto chutí vrhnout se na mě přes stůl. Pak se ale znovu uklidnil. Zůstalo jen cukání v levé líci kousek pod spánkem. Tenhle tik prozrazoval jeho skutečné rozpoložení a já měl znovu pocit, že ho odněkud znám.

„Ale co,“ řekl nakonec. „Tak co chcete vědět, advokáte?

No prosím. Položte mi otázku, jakoukoliv otázku, a já vám na ni odpovím.“

„Chci vědět o tom úplatku. Kam ty peníze šly?“

Bosch zavrtěl hlavou a falešně se zasmál.

„Tak já vám dám volnou ruku a v duchu se zaříkávám, že vám po pravdě odpovím, ať se zeptáte na cokoliv, a vy mi ze všech otázek položíte zrovna tu, na kterou neznám odpověď. Myslíte, že kdybych věděl, kam ty peníze šly a kdo ten úplatek dostal, seděl bych tu teď s váma? Kdepak, Hallere, to už bych zatýkal vraha.“

„Víte tedy jistě, že jedna věc opravdu souvisela s druhou? Že ten úplatek, pokud to byl úplatek, opravdu souvisí s vraždou?“

„Kloním se k nejpravděpodobnější verzi.“

„Ale ten úplatek, pokud to vůbec úplatek byl, odešel před pěti měsíci. Proč byl Jerry zavražděn až teď? Proč mu volala FBI?“

„Dobré otázky. Dejte mi vědět, jestli na ně získáte odpověď. Přál jste si ještě něco, advokáte? Když jste mi zavolal, byl jsem na cestě domů.“

„Jo, přál jsem si ještě něco.“

Bosch se na mě podíval a čekal.

„Taky jsem byl zrovna na cestě domů.“

„Aha, vy chcete, abych vás doprovodil do garáže. Jasně, tak pojďme.“

Znovu jsem zamkl dveře kanceláře a prošli jsme chodbou k můstku do garáže. Bosch přestal mluvit a rozhostilo se drásavé ticho. Nakonec jsem je přerušil.

„Chtěl jsem si ještě zajet na stejk. Nechcete se přidat?

Nad flákem masa se nám problémy světa možná budou řešit líp.“

„Kam jste měl namířeno? Do Musso’s?“

„Uvažoval jsem spíš o Dan Tana’s.“

Bosch přikývl.

„Jestli seženete místo…“

„Nebojte. Mám tam známého.“

33

Bosch jel za mnou, ale když jsem na Santa Monica Boulevard zpomalil a najel před restauraci, abych předal auto zřízenci parkoviště pod lokálem, pokračoval v jízdě.

Viděl jsem, jak projíždí kolem nás a odbočuje doprava na Doheny Street.

Vstoupil jsem do restaurace sám a Craig mě posadil do jednoho x žádaných boxů v rohu. Lokál byl plný, ale shon pomalu slábl. V jednom boxu jsem zahlédl večeřet herce Jamese Woodse ve společnosti filmového producenta Mace Neufelda. Oba tu byli pravidelnými hosty a Mace na mě kývl. Kdysi se snažil získat práva na filmovou adaptaci jednoho z mých případů, ale nakonec to nevyšlo. V jiném boxu jsem si všiml Corbina Bernsena, jehož filmové ztvárnění advokáta se podle mého názoru nejvíce blíží realitě. V další kóji pak večeřel sám majitel podniku Dan Tana s manželkou. Sklopil jsem oči ke kostkovanému ubrusu. Okukování už bylo dost. Musel jsem se připravit na Bosche. Cestou do restaurace jsem dlouze a usilovně přemýšlel o všem, co se dnes večer v kanceláři stalo, a nyní jsem chtěl vymyslet nejlepší způsob, jak Bosche s těmito věcmi konfrontovat. Bylo to jako příprava na křížový výslech nepřátelsky naladěného svědka.

Po deseti minutách se Bosch konečně objevil ve dveřích a Craig ho doprovodil k mému stolu.

„Ztratil jste se?“ zeptal jsem se, zatímco se detektiv soukal do kóje.

„Nemohl jsem sehnat místo k parkování.“

„Ze svého platu si zřejmě nemůžete dovolit zřízence.“

„To ne, zřízenci parkoviště jsou báječný vynález. Ale nemůžu svěřit služební auto cizímu člověku. Je to proti předpisům.“

Kývl jsem a pomyslel si, že nejspíš vozí v kufru brokovnici.

Rozhodl jsem se počkat, až si objednáme jídlo, a teprve pak se do Bosche pustit. Zeptal jsem se, jestli si chce prohlédnout jídelní lístek, a on odpověděl, že si rovnou objedná. Když se dostavil číšník, oba jsme si dali stejk Helen se špagetami a červenou omáčkou. Bosch si k tomu poručil pivo a já požádal o láhev obyčejné vody.

„Kde máte vlastně parťáka?“ zahájil jsem konverzaci.

„V posledních dnech jsem ho s vámi neviděl.“

„Pracuje na jiných aspektech vyšetřování.“

„Aha, tak to rád slyším, že tenhle případ má i jiné aspekty.“

Bosch si mě před odpovědí dlouho zkoumavě prohlížel.

„To má být narážka?“

„Jen postřeh. Z mého pohledu se toho v téhle věci zrovna moc neděje.“

„Možná je to tím, že váš zdroj vyschl a splaskl.“

„Můj zdroj? Já žádný zdroj nemám.“

„Teď už ne. Přišel jsem na to, kdo toho vašeho člověka krmí informacemi, a ode dneška má utrum. Jen doufám, že jste mu za informace neplatili, protože ho za to bude popotahovat vnitřní vyšetřovačka.“

„Vím, že mi to nebudete věřit, ale já vážně netuším, o kom nebo o čem to mluvíte. Informace získávám od svého vyšetřovatele. Neptám se, jak je získává on.“

Bosch přikývl.

„Tohle je ideální způsob, viďte? Od všeho se izolovat, aby se něco náhodou neobrátilo proti vám. A jestli kvůli vám přijde o práci a o penzi policejní kapitán, je to zkrátka smůla.“

Netušil jsem, že Ciskovým zdrojem je tak vysoce postavený důstojník.

Číšník nám přinesl pití a tacku s chlebem. Napil jsem se vody a přemýšlel, co říct. Odložil jsem sklenici a pohlédl na Bosche. Detektiv zvedl obočí, jako by očekával nějakou konkrétní otázku.

„Jak jste poznal, že už pro dnešek odcházím z kanceláře?“

Bosch se zatvářil zmateně.

„Jak to myslíte?“

„Řekl bych, že podle světel. Čekal jste na Broadwayi, a když jsem zhasl světla, poslal jste svého člověka do garáže.“

„Nechápu, o čem mluvíte.“

„Ale chápete. Ta fotografie ozbrojeného muže vycházejícího z budovy byla falešná. Vyrobil jste ji vy, zinscenoval jste ji, abyste pomocí ní odhalil zdroj úniku informací, a pak jste se mě s ní pokusil podfouknout.“

Bosch zavrtěl hlavou a vykoukl z kóje, jako by hledal někoho, kdo mu pomůže interpretovat moje slova. Byl to mizerný herecký výkon.

„Vyrobil jste ten falešný snímek a pak mi ho ukázal, poněvadž jste věděl, že se skrz mého vyšetřovatele dostane až k člověku, který od vás vynáší informace. Věděl jste, že zdrojem úniku bude člověk, který se vás na tu fotku zeptá.“

„Nemůžu s váma mluvit o jednotlivých aspektech vyšetřování.“

„A pak jste tu fotku vyzkoušel i na mně. Chtěl jste zjistit, jestli něco tajím, a vyděsit mě tak, abych vám to prozradil.“

„Už jsem vám říkal, že nemůžu…“

„To ani nemusíte, Boschi. Vím, že to bylo takhle. A víte, jakých chyb jste se přitom dopustil? Tak především jste se nevrátil do kanceláře a neukázal tu fotku Vincentově sekretářce, jak jste sliboval. Přitom kdyby ten člověk z fotky skutečně existoval, určitě byste jí ho ukázal, protože ona zná klienty lépe než já. A vaší druhou chybou byla ta pistole za pasem vraha z fotky. Vincenta zastřelili z pětadvacítky, což je příliš malá zbraň, než aby se dala zasunout za pas. Když

jste mi tu fotku ukazoval, tak mi to uniklo, ale teď už je mi to jasné.“

Bosch pohlédl k baru situovanému uprostřed restaurace.

V televizi pod stropem běžely sportovní zprávy. Naklonil jsem se k němu přes stůl.

„Takže kdo je ten chlap na fotce? Váš parťák s nalepovacím knírem? Nějaký šašek z mravnostního? To nemáte lepší věci na práci než na mě zkoušet podobné habaďury?“

Bosch se zaklonil a dál se rozhlížel po lokále. Jeho oči se dívaly na všechno možné, jenom ne na mě. Zjevně o něčem přemýšlel a já mu k tomu dopřál čas. Nakonec na mě upřel zrak.

„Dobrá, dostal jste mě. Byl to podfuk. Zdá se, že jste vážně fikanej právník, Hallere. Celej tatík. Divím se, proč marníte čas obhajobou břídilů. Neměl byste radši žalovat doktory, hájit tabákové firmy nebo dělat něco srovnatelně vznešeného?“

Usmál jsem se.

„Takže tohle je vaše taktika? Někdo vás nachytá při podvodu a vy reagujete tím, že ho sám obviníte z nekalostí?“

Bosch se zasmál a jeho obličej zbrunátněl. Znovu se zadíval jinam. Tohle gesto mi připadalo povědomě, a protože se detektiv zmínil o mém otci, zjevil se mi náhle před očima jeho obraz. Matně jsem si vybavil okamžik, kdy

se otec také takhle nejistě zasmál, zaklonil se u stolu v jídelně a zadíval se jinam. Máma mu předtím vyčetla něco, čemu jsem nerozuměl, protože jsem byl ještě malý.

Bosch si položil obě ruce na stůl a naklonil se ke mně.

„Slyšel jste o prvních osmačtyřiceti hodinách, že jo?“

„O čem to mluvíte?“

„O prvních osmačtyřiceti hodinách. Pokud vraždu nevyřešíte během prvních osmačtyřicet hodin, pak se naděje na její vyřešení snižuje každý den téměř o polovinu.“

Podíval se na hodinky a pokračoval.

„Já se blížím k dvaasedmdesáti hodinám a nemám vůbec nic. Podezřelého, životaschopnou stopu, zkrátka nic.

Takže jsem doufal, že se mi dnes večer podaří něco vytřískat z vás. Něco, co by mě nakoplo správným směrem.“

Seděl jsem v boxu, zaraženě se na něj díval a vstřebával jeho slova. Nakonec jsem nalezl hlas.

„Vy jste si vážně myslel, že vím, kdo zabil Jerryho, a odmítám vám to říct?“

„I tuhle možnost jsem musel vzít v úvahu.“

„Jděte do prdele, Boschi.“

V tu chvíli se dostavil číšník se stejky a špagetami.

Když před nás položil talíře, Bosch na mě pohlédl a vědoucně se usmál. Číšník se zeptal, zda si ještě něco přejeme, a já ho poslal mávnutím ruky pryč, aniž jsem z detektiva spustil oči.

„Jste arogantní svině,“ řekl jsem. „Klidně si tu sedíte a usmíváte se, přestože jste mě právě obvinil, že před vámi tajím důkazy nebo informace o vraždě. O vraždě člověka, kterého jsem znal.“

Bosch se podíval na stejk, sebral příbor a pustil se do něj. Všiml jsem si, že je levák. Strčil si do úst pořádný kus masa a během žvýkání se na mě upřeně zadíval. Ruce měl opřené vedle talíře a zaťaté v pěsti, z nichž mu kolmo vzhůru trčely nůž a vidlička, jako by si střežil jídlo před nenechavci. Stejným způsobem stolovala řada mých klientů, kteří měli za sebou vězení.

„Co kdybyste to tak neprožíval, advokáte?“ řekl.

„Musíte pochopit jednu věc. Nejsem zvyklý stát na stejné straně barikády jako advokát obhajoby, jasné? V minulosti se mě advokáti obhajoby snažili vykreslovat jako pitomého, zkorumpovaného, fanatického…, zkrátka na co si vzpomenete. Takže ano, s tímhle vědomím jsem se na vás pokusil nastražit past, protože jsem doufal, že mi to pomůže vyřešit vraždu. Omlouvám se vám až za hrob a zpátky, jestli chcete, nechám si ten stejk zabalit a zmizím.“

Zavrtěl jsem hlavou. Bosch měl talent vyvolávat v lidech výčitky za jeho vlastní poklesky.

„Možná byste měl věci méně prožívat vy,“ opáčil jsem.

„Chci vám jen říct, že jsem s vámi od začátku jednal otevřeně a poctivě. Posunul jsem kvůli vám etické hranice své profese. Řekl jsem vám, co jsem mohl a kdy jsem mohl.

Nezasloužil jsem si, abyste mě dneska večer vyděsil k smrti.

A máte zatracené štěstí, že jsem tomu vašemu chlapovi nevpálil kulku do hrudníku, když stál za dveřmi kanceláře.

Byl to nádherný terč.“

„Žádnou zbraň jste mít neměl. Ověřoval jsem si to.“

Bosch se znovu pustil do jídla, se skloněnou hlavou do sebe ládoval stejk. Snědl několik soust a zaměřil se na menší talířek se špagetami. Nenatáčel je na vidličku. Jednoduše je rozkrájel a nabíral si je do úst. Dojedl sousto a opět promluvil.

„Takže když jsme si to tak hezky vyfrkali, pomůžete mi?“

Nevěřícně jsem se uchechtl.

„Děláte si legraci? Copak jste vůbec neslyšel, co jsem vám právě řekl?“

„Jo, slyšel jsem. A legraci si nedělám. Když pominu všechno kolem, tak mám pořád na krku mrtvého advokáta, vašeho kolegu, a vaše pomoc by mi přišla vhod.“

Začal jsem ukrajovat své první sousto stejku. Usoudil jsem, že Bosch může počkat, až je dojím, stejně jako jsem já čekal na něj.

Mnozí lidé tvrdí, že v Dan Tana’s dělají nejlepší stejky ve městě. Taky se mezi ně počítám a ani dnes jsem nebyl zklamán. Dal jsem si s prvním soustem načas, důkladně jsem si je vychutnal a teprve pak jsem odložil vidličku.

„Jaká pomoc?“

„Vylákáme vraha.“

„Skvělé, jak nebezpečné to bude?“

„To záleží na spoustě okolností. Ale nebudu vám lhát.

Mohlo by to být nebezpečné. Potřebuju, abyste zašťoural do pár věcí a vyvolal v lidech na druhé straně dojem, že něco zanedbali a že byste pro ně mohl být nebezpečný. Uvidíme, co se pak stane.“

„Ale vy budete u toho. Budete mě zajišťovat.“

„Na každém kroku.“

„Co to znamená ‚zašťourat do pár věcí‘?“

„Napadl mě novinový článek. Předpokládám, že vám volali reportéři. Jednoho si vybereme a poskytneme mu exkluzivní informace, do kterých vložíme něco, co začne vrahovi vrtat hlavou.“

Přemýšlel jsem o tom a vzpomněl si na Lornino varování ohledně férového přístupu k médiím.

„Znám jednoho člověka z Timesů,“ řekl jsem. „V

podstatě jsem s ním uzavřel dohodu, abych se ho zbavil.

Řekl jsem mu, že až budu připraven mluvit, budu mluvit s ním.“

„Tak to je perfektní. Využijeme ho.“

Neřekl jsem nic.

„Takže jdete do toho?“

Sebral jsem vidličku a nůž a mlčky jsem se znovu pustil do stejku. Na talíř vytekla krev. Vzpomněl jsem si, jak mi dcera nedávno položila tytéž otázky, jaké jsem pravidelně

dostával od její matky a na jaké jsem nikdy nedokázal odpovědět, jak to, že vždycky pracuješ pro padouchy? Ve skutečnosti to bylo trochu složitější, ale ani toto vědomí nijak nezmenšilo tíhu, kterou jsem pocítil, když jsem se jí tehdy podíval do očí.

Odložil jsem příbor a další sousto už jsem si nevzal.

Náhle jsem přestal mít hlad.

„Jo,“ řekl jsem. „Jdu do toho.“

Část III

MLUVIT PRAVDU

34

Všichni lžou.

Lžou policajti. Lžou advokáti. Lžou klienti. Lžou dokonce i porotci.

V trestním právu existuje teorie, která tvrdí, že vítězství či prohra v každém procesu závisí na výběru poroty. Já osobně jsem tak daleko nikdy nešel, ale vím, že v procesu s obžalovaným z vraždy pravděpodobně neexistuje důležitější fáze než volba dvanácti občanů, kteří rozhodnou o klientově osudu. Zároveň je to nejsložitější a nejneuchopitelnější součást procesu, která závisí na vrtkavém osudu, ryzím štěstí a schopnosti položit správnému člověku ve správnou dobu správnou otázku.

A přesto výběrem porotců každý proces začíná.

Volba poroty v případu Kalifornie versus Elliot započala v soudní síni soudce Jamese P. Stantona ve čtvrtek v deset hodin dopoledne. Soudní síň byla nabitá k prasknutí, přičemž zpoloviny ji zaplňovali předvolanci, tedy osmdesát

potenciálních porotců, kteří byli nahodile vybráni ze zástupu dobrovolníků na pátém podlaží budovy trestního soudu, a zpoloviny novináři, zaměstnanci soudu, poplácávači po zádech i obyčejní čumilové, jimž se sem podařilo proklouznout.

U stolu obhajoby jsme seděli pouze já a můj klient, plnil jsem tak jeho přání nemít víc než jednoho advokáta.

Přede mnou ležela otevřená prázdná složka, bloček s nalepovacími lístečky a tři různé fixy, červená, modrá a černá. Ještě v kanceláři jsem složku rozdělil pomocí pravítka a tužky na dvanáct čtverečků velkých jako nalepovací lístky.

Každý čtvereček byl vyhrazen pro jednoho ze dvanácti porotců, kteří budou vybráni, aby soudili počínání Walltera Elliota. Někteří advokáti používají k vyhodnocování uchazečů o místo v porotě počítač. Dokonce mají speciální software, který zpracuje informace shromážděné během volby porotců, přefiltruje je přes program rozpoznávání společenských vzorců chování a vyplivne výsledek v podobě okamžitého doporučení, zda si daného porotce ponechat, nebo ho odmítnout. Já osobně dávám přednost staromódnímu systému čtverečku, který používám už od doby, co jsem byl advokátské škvrně na Úřadu veřejných obhájců, a ještě nikdy mě nezklamal. Při výběru porotců se zkrátka nechci spoléhat na elektronické instinkty. Chci používat vlastní. Počítač neslyší, jakou formou daný člověk odpovídá. Nevidí lidem do očí, když lžou.

Obecně to funguje tak, že soudce má k dispozici počítačem vygenerovaný seznam, z něhož postupně předvolává skupinky dvanácti občanů. Ti vstanou a zaujmou místa v boxu pro porotu. Pro tuto chvíli jsou všichni porotci.

Místa v boxu si však ponechají pouze v případě, že přežijí „voir clire“, palbu dotazů na jejich minulost, názory a chápání práva. I tento proces má svá pravidla. Soudce předvolancům nejprve položí řadu základních otázek a po něm nastoupí státní zástupce s advokátem, kteří své dotazy obvykle zaměřují konkrétněji.

O místo v boxu mohou potenciální porotci přijít dvěma způsoby. Za prvé se může na základě jejich odpovědí, chování nebo i životních postojů v minulosti ukázat, že nejsou s to spravedlivě posoudit jednání obžalovaného nebo si jeho kauzu vyslechnout s otevřenou myslí. Existuje bezpočet důvodů, pro které mohou obžaloba i obhajoba důvěryhodnost porotce zpochybnit. Dokonce se často stává, že potenciálního porotce odmítne soudce ještě dříve, než státní zástupce nebo obhájce stačí vznést námitku. Vždycky jsem byl přesvědčen, že nejrychlejší způsob, jak se dostat z boxu pro porotu, je prohlásit, že všichni policajti podle vás lžou nebo že mají naopak vždycky pravdu. Tak či onak, zaslepená mysl je důvodem k odmítnutí.

Druhou metodou, jak vystrnadit předvolance z boxu pro porotu, je takzvané zabraňující zpochybnění. Podle typu případu a obžaloby lze k tomuto opatření sáhnout pouze v

omezeném počtu, jelikož se náš proces týkal obžaloby z vraždy, měly obžaloba i obhajoba k dispozici po dvaceti zabraňujících zpochybněních. Právě v uvážlivém a taktickém používání tohoto prostředku se nejlépe uplatní strategie a instinkt. Zkušený právník dokáže pomocí zabraňujících zpochybnění „vytvarovat“ porotu tak, aby se stala nástrojem v rukou obžaloby nebo obhajoby. Díky tomuto prostředku může advokát odmítnout potenciálního porotce jen proto, že se mu daná osoba instinktivně nelíbí.

Výjimku tvoří pouze případ, kdy žalobce či obhájce používá zabraňující zpochybnění účelově a evidentně se snaží sestavit zaujatou porotu. Například státní zástupce, který by tvrdošíjně odmítal porotce i černé pleti, nebo advokát obhajoby zavrhující stejným způsobem bělochy by u protistrany i u soudce velmi rychle narazili.

Pravidla „voir dire“ jsou koncipována tak, aby při výběru porotců eliminovala zaujatost a podvody. Samotný termín pochází z francouzštiny a znamená „mluvit pravdu“.

Pravdomluvnost je ovšem v přímém protikladu se zájmy jednotlivých stran. V podstatě se dá říct, že já osobně si při jakémkoliv procesu nepřeji nic jiného než zaujatou porotu.

Chci, aby byla zaujatá proti státu a policii. Chci, aby se předem klonila na mou stranu. Musím přiznat, že férový a nestranný člověk je tím posledním, koho si v porotě přeji.

Místo něj si tam přeji porotce, který už dnes stojí na mé straně nebo se tam dá snadno dostrkat. Chci mít v porotě

dvanáct ovcí. Porotců, kteří půjdou, kam jim ukážu, a budou vystupovat jako převodová páka obhajoby.

Muž sedící v soudní síni metr a půl ode mě si však samozřejmě přál dosáhnout při volbě poroty diametrálně odlišného výsledku. Státní zástupce chtěl mít v porotě vlastní ovce a prostřednictvím zabraňujících zpochybnění si chtěl i on vyskládat porotu k obrazu svému, nejlépe na úkor obhajoby.

V deset patnáct se vždy věcný soudce Stanton podíval na seznam dvanácti nahodile vybraných kandidátů a prostřednictvím kódových čísel, která předvolanci obdrželi v sále na pátém podlaží, je vyzval k nástupu do boxu. Bylo mezi nimi šest mužů a šest žen: tři zaměstnanci pošty, dva inženýři, jedna žena v domácnosti z Pomony, jeden nezaměstnaný scenárista, dva středoškolští učitelé a tři důchodci.

Věděli jsme, odkud jsou a co dělají. Neznali jsme však jejich jména. Porota byla anonymní. Během všech předprocesních jednání totiž soudce neoblomně trval na tom, že porotce ochrání před veřejným zájmem a vlezlostí.

Nařídil například, aby kamery Court TV byly umístěny na zdi nad boxem pro porotu, a porotci tak nebyli vidět v záběrech ze soudní síně. Kromě toho stanovil, že obžaloba ani obhajoba nebudou znát totožnost potenciálních porotců a během „voir dire“ se o nich budou zmiňovat pouze jako o číslech.

Proces výběru zahájil soudce tím, že každému potenciálnímu porotci položil několik základních otázek, například čím se živí nebo ve které části okresu Los Angeles bydlí. Poté se jich začal vyptávat, zda se v minulosti stali obětí trestného činu, zda jejich příbuzní nesedí ve vězení nebo naopak neslouží u policie či na státním zastupitelství.

Dotázal se, co vědí o právu a soudních procedurách, a také chtěl vědět, zda už mají s činností porotce nějaké zkušenosti.

Tři předvolance rovnou vyřadil: zaměstnance pošty, jehož bratr pracoval jako policista, důchodkyni, jejíhož syna zavraždil narkoman, a scenáristu, který sice nikdy nepracoval pro Archway Studios, ale soudce měl pocit, že by vůči Elliotovi mohl byt zaujatý kvůli současným sporům scenáristů se šéfy studií obecně.

Čtvrtý potenciální porotce, jeden z inženýrů, se z účasti v porotě vyvázal sám, když se odvolal na finanční těžkosti a soudce jeho argumenty uznal. Byl to konzultant na volné noze a dva týdny strávené u procesu pro něj znamenaly prakticky nulový příjem, za účast v porotě by si vydělal pět babek denně.

Čtyři volná místa rychle zaplnili další čtyři náhodně vybraní občané. A tak to šlo dál a dál. V poledne už jsem vypotřeboval dvě zabraňující zpochybnění na zbylých zaměstnancích pošty a byl bych použil i třetí, abych z poroty vystrnadil druhého inženýra, ale pak jsem se rozhodl, že si to během oběda ještě promyslím. Golantz si zatím nechával

všechna zpochybnění v rukávu. Jeho strategie byla jasná: nechá mě vyčerpat všechna zpochybnění a pak nastoupí a sám rozhodne o konečné podobě poroty.

Elliot si osvojil roli generálního ředitele obhajoby. Práci před porotou jsem odváděl já, ale on trval na tom, že bude mít konečné slovo při rozhodování, koho z poroty vyřadit.

Zdržovalo nás to, protože jsem mu musel u každého porotce vysvětlovat, proč ho v porotě nechci, a on mi nikdy neopomněl sdělit svůj názor. Naštěstí zatím vždy s mým rozhodnutím souhlasil: kývl, aby dal najevo, kdo je tu pánem, a příslušný kandidát se poroučel. Bylo to nesmírně otravné, ale byl jsem ochoten se s tím smířit za předpokladu, že mi nebude házet klacky pod nohy.

Krátce po dvanácté vyhlásil soudce polední pauzu.

Ačkoliv jsme dnes jen vybírali porotu, technicky vzato to byl můj první den u procesu po více než roční přestávce. V

soudní síni byla i Lorna Taylorová, dívala se na mě a dávala mi najevo podporu. Měli jsme v plánu zajít si spolu na oběd a ona se pak měla vrátit do kanceláře a začít balit věci.

Vyšli jsme na chodbu před soudní síň a já se zeptal Elliota, zda se k nám nechce připojit. Odpověděl, že musí rychle zajet do studia a něco tam zkontrolovat. Upozornil jsem ho, ať se vrátí včas. Soudce nám dal na obědovou přestávku nesmírně velkorysých devadesát minut a určitě by se mu nelíbilo, kdyby se někdo opozdil.

Zůstali jsme s Lornou v soudní síni a počkali jsme, až se potenciální porotci napěchují do výtahů. Nechtěl jsem jet dolů s nimi. V podobných situacích se zákonitě stává, že se některý z nich neudrží a zeptá se na něco nepatřičného, a advokát pak musí daný incident zdlouhavě ohlašovat soudci.

Když se otevřely dveře jednoho výtahu, spatřil jsem v kabině reportéra Jacka McEvoye. Proklestil si cestu mezi porotci, rozhlédl se po chodbě a ulpěl očima na mé maličkosti.

„No to je skvělé,“ utrousil jsem. „Jdou sem potíže.“

McEvoy zamířil přímo ke mně.

„Co chcete?“ zeptal jsem se.

„Vysvětlit vám to.“

„Co mi vysvětlit? Že jste lhář?“

„Ne. Pochopte, když jsem vám říkal, že to vyjde v neděli, myslel jsem to vážně. Takhle mi to řekli.“

„Jenže dneska máme čtvrtek a v novinách pořád nic není. A když se vám kvůli tomu snažím dovolat, tak mi to neberete a neozýváte se mi zpátky. No nic, znám jiné reportéry, které ten případ zajímá, McEvoyi. Nepotřebuji Timesy.“

„Heleďte, já to chápu. Prostě to dopadlo tak, že se to rozhodli pozdržet, aby ten materiál vyšel až těsně před procesem.“

„Proces už dvě hodiny běží.“

Reportér zavrtěl hlavou.

„Chápejte, před opravdovým procesem. S výpověďmi a důkazy. Tuto neděli to dají na jedničku.“

„Takže v neděli na první stránce. Mám to chápat jako slib?“

„Nebo nejpozději v pondělí.“

„Vida, už je z toho pondělí.“

„Heleďte, tohle je novinařina. Situace se pořád mění.

Má to vyjít v neděli na jedničce, ale jestli se ve světě stane něco důležitého, tak to můžou odsunout na pondělí. Je to buď-anebo.“

„To je fuk. Uvěřím tomu, až ten článek uvidím.“

Viděl jsem, že se prostranství před výtahy vylidnilo.

Mohli jsme sjet dolů a nesetkat se přitom s potenciálními porotci. Chytil jsem Lornu kolem ramen a zamířil ze soudní síně. Přitom jsem prošel kolem reportéra.

„Takže v pohodě?“ zeptal se McEvoy. „Počkáte s tím ještě?“

„S čím mám počkat?“

„Nebudete mluvit s nikým dalším? Nedáte exkluzivitu někomu jinému?“

„Uvidíme.“

Nechal jsem ho tam stát a došel jsem k výtahům. Vyšli jsme z budovy a zamířili o blok dál k městskému magistrátu, kde na mě čekal Patrick. Nechtěl jsem, aby někdo z potenciálních porotců, kteří mohli lelkovat v okolí soudu, viděl, jak nasedám na zadní sedadlo lincolnu se šoférem.

Nepůsobilo by to na ně dobře. Když jsem Elliotovi dával před procesem instrukce, neopomněl jsem ho varovat, aby se nenechal vozit ve služební limuzíně a raději jezdil každý den k soudu sám. Člověk nikdy neví, koho před soudní budovou potká a jaké to bude mít následky.

Řekl jsem Patrickovi, ať nás odveze do French Garden na Sedmé ulici, vytáhl jsem telefon a zavolal Harrymu Boschovi. Vzal mi to okamžitě.

„Zrovna jsem mluvil s tím reportérem,“ řekl jsem.

„A co?“

„V neděli nebo v pondělí to chtějí otisknout. Prý na první stránce, takže se připravte.“

„No konečně.“

„Jo. Budete připravený?“

„S tím si nelamte hlavu. To jsem už teď.“

„Musím si lámat hlavu. V sázce je můj… Haló?“

Bosch už na lince nebyl. Zaklapl jsem telefon.

„Co jsi s ním řešil?“ zeptala se Lorna.

„Nic.“

Uvědomil jsem si, že musím změnit téma.

„Poslyš, až se dneska vrátíš do kanceláře, zavolej, prosím tě, Julii Favreauové a zjisti, jestli může zítra přijet k soudu.“

„Myslel jsem, že Elliot žádnou konzultantku nechce.“

„Nemusí vědět, že ji používáme.“

„A jak ji chceš zaplatit?“

„Vezmeme to třeba ze všeobecných provozních výdajů.

Na tom nezáleží. Když budu muset, zaplatím jí ze svého.

Ale budu ji potřebovat a je mi jedno, co si o tom myslí Elliot. Už teď jsem vypotřeboval dvě veta a mám takový pocit, že s tím, co mi zbude, už budu muset zítra nakládat obezřetně. Chci, aby mi pomohla se závěrečnou sestavou.

Vyřiď jí, že ji ohlásím soudnímu sluhovi a zajistím jí u něj místo v soudní síni. Ať se normálně posadí na galerii a neoslovuje mě, pokud budu s klientem. Kdyby měla něco důležitého, muže mi napsat textovku.“

„Dobře, vyřídím jí to. Není ti něco, Micku?“

Buďto jsem příliš rychle mluvil, anebo se příliš potil.

Lorna si mého rozrušení všimla. Cítil jsem se trochu nesvůj a nedokázal jsem posoudit, zda za to může ten nespolehlivý reportér, Boschovo neomalené ukončení telefonátu anebo skutečnost, že již brzy nastane to, na co jsem se celý rok připravoval: výpovědi a předkládání důkazů.

„Jsem v pohodě,“ řekl jsem ostře. „Akorát mám hlad. A víš, jaké je se mnou pořízení, když jsem vyhladovělý.“

„Jasně,“ odpověděla Lorna. „To chápu.“

Faktem ovšem bylo, že jsem žádny hlad neměl.

Dokonce jsem na jídlo neměl ani pomyšlení. Cítil jsem na sobě tíhu. Břímě v podobě budoucnosti jednoho konkrétního člověka.

A nebyla to budoucnost mého klienta, která mě tak tížila.

35

Výběr porotců pokračoval druhým dnem a ve tři hodiny odpoledne jsme už měli s Golantzem za sebou deset hodin čistého času v soudní síni. Byla to opravdová bitva.

Šermovali jsme zabraňujícími zpochybněními, podnikali výpady na protivníka, snažili se odhadnout, na kterých porotcích protistrana lpí, a nemilosrdně je likvidovat.

Spotřebovali jsme již téměř všechny potencionální porotce a některé čtverečky v mém improvizovaném boxu pro porotu obsahovaly až pět vrstev lístečků. Zbývala mi poslední dvě zabraňující zpochybnění. Golantz, který zpochybněním zpočátku šetřil, mě brzy dohnal a předběhl a momentálně mu zbývalo poslední veto. Nastala chvíle pravdy. Box pro porotu se měl každou chvíli zaplnit.

Současná sestava poroty obsahovala jednoho právníka, jednoho programátora, dva nové zaměstnance pošty, tři nové důchodce, jednoho zdravotního bratra, jednoho zahradníka a jednu výtvarnici.

Z původní dvanáctky, kterou soudce včera ráno předvolal, si pak místo v boxu udrželi dva potenciální porotci: inženýr na sedadle sedm a důchodce na sedadle dvanáct. Oba to byli běloši a oba se podle mého názoru přikláněli ke státu. Žádný z nich viditelně nestranil

obžalobě, ale já si u obou dělal v tabulce poznámky modrým fixem, to znamenalo, že daného porotce vnímám jako člověka chladného vůči obhajobě, jejich zaujatost však byla tak nepatrná, že jsem na ně zatím nechtěl vyplýtvat svá drahocenná zpochybnění.

Věděl jsem, že je ve finiši můžu oba vykopnout, jenže právě v tom spočívalo riziko voir dire. Advokát vetuje porotce, protože mu připadá lehce namodralý, a místo něj nastoupí do ohrady člověk, který je modrý jako slíva a představuje pro klienta větší riziko než původní porotce.

Proto byla volba poroty tak nevyzpytatelný proces.

Posledním přírůstkem do boxu porotců byla výtvarnice, jež zaujala sedadlo číslo jedenáct po pracovníkovi městských komunálních služeb, na jehož vykopnutí obětoval Golantz své devatenácté veto, zatímco já ho měl zakroužkovaného červeným fixem. Během úvodního všeobecného pohovoru se soudcem Stantonem na sebe výtvarnice prozradila, že bydlí v Malibu a pracuje v jednom studiu kousek od Pacific Coast Highway. Specializovala se na malbu akrylem a studovala na Pensylvánském uměleckém institutu, než se kvůli lepšímu světlu přestěhovala do Kalifornie. Prohlásila, že nevlastní televizi a nečte pravidelně žádné noviny. O vraždách, které se před půl rokem odehrály v plážové vile nedaleko od místa, kde bydlela a pracovala, prý nemá žádné tušení.

Téměř od počátku jsem si u ní dělal poznámky červeným fixem a s pokračujícím dotazováním jsem měl stále vetší radost, že se dostala do poroty. Věděl jsem, že se Golantz dopustil taktické chyby. Pomocí zabraňujícího zpochybnění eliminoval pracovníka komunálních služeb a místo něj dostal porotkyni, která jeho zájmům na první pohled vyhovovala ještě méně. Momentálně mu tak zbývaly dvě možnosti: buďto svůj přehmat překousnout, anebo výtvarnici posledním vetem odstranit a podstoupit stejné riziko ještě jednou.

Když soudce skončil s povšechným dotazováním, byla řada na nás. Golantz nastoupil jako první a položil výtvarnici řadu otázek v naději, že odhalí její zaujatost, která mu umožní odmítnout ji nikoliv pomocí svého posledního zabraňujícího zpochybnění, nýbrž s poukazem na její podjatost. Žena však jeho palbě odolala, působila nesmírně poctivým a otevřeným dojmem.

Když byl státní zástupce u čtvrté otázky, ucítil jsem v kapse vibrování mobilního telefonu. Vytáhl jsem přístroj a přidržel si ho mezi nohama pod lavicí, aby ho neviděl soudce, Julie Favreauová mi takto esemeskovala celý den.

Tuhle nechat.

Okamžitě jsem jí odpověděl.

Já vím. A co 7, 8, 10? Koho dalšího?

Moje tajná konzultantka Favreauová seděla ráno i odpoledne ve čtvrté řadě na galerii. Kromě toho jsme si

spolu zašli na oběd, zatímco Walter Elliot opět odjel do studia, aby zkontroloval situaci. Dal jsem jí nahlédnout i do své tabulky, abychom se naladili na stejnou notu. Julie se učila rychle a záhy pochopila, co moje kódy a barvy znamenají.

Odpověď na textovou zprávu jsem dostal téměř okamžitě. Tohle se mi na Favreauové líbilo. Nepřemýšlela o věcech zbytečně dlouho. Činila rychlá instinktivní rozhodnutí založená výlučně na porovnání vizuálních indikátorů a verbálních odpovědí.

8 se mi nelíbí. 10 se projevil málo. Jestli musíš, vykopni 7.

Porotcem číslo 8 byl zahradník. Kvůli jeho odpovědím na otázky o policii jsem ho měl označeného modře. A taky se mi zdálo, že se do práce porotce příliš hrne. U obžalob z vraždy je to vždy varovný signál. Znamená, že si daný porotce silně zakládá na právu a pořádku a neváhá soudit jiného člověka. Vlastně jsem se obecně stavěl podezíravě ke každému, kdo rád soudí druhé. Každý, kdo si libuje, že bude moci zasednout v porotě, je u mě modrý až za ušima.

Soudce Stanton nám zatím ponechával velmi volnou ruku. Když jsme s Golantzem zpovídali určitého potenciálního porotce, měli jsme možnost v přiděleném čase položit otázku i kterémukoliv jinému porotci v boxu. Kromě toho nám umožnil dodatečné veto, tedy vyloučit z poroty člověka, který již byl vyslechnut a přijat.

Když Golantz přestal vyslýchat výtvarnici a předal mi slovo, přistoupil jsem k pultíku a oznámil soudci Stantonovi, že tuto porotkyni bez dalších otázek přijímám. Jedním dechem jsem ho požádal, aby mi v přiděleném čase umožnil položit několik dodatečných otázek porotci číslo osm.

Soudce mi vyhověl.

„Porotce číslo osm, chtěl bych si jen vyjasnit několik vašich názorů na různé věci. Za prvé bych se vás chtěl zeptat na toto: pokud si na konci tohoto procesu, jakmile si vyslechnete všechny svědecké výpovědi, budete myslet, že můj klient by mohl být vinen, budete hlasovat pro jeho usvědčení?“

Zahradník se na chvíli zamyslel a odpověděl.

„Ne, protože by to nestačilo k rozptýlení důvodných pochybností.“

Dal jsem kývnutím hlavy najevo, že odpověděl správně.

„Takže nekladete rovnítko mezi ‚mohl by být vinen‘ a neexistují důvodné pochybnosti?“

„Ne, pane. Vůbec ne.“

„Dobře. Věříte, že lidé mohou být zatčeni za to, že v kostele zpívali příliš hlasitě?“

Zahradník nasadil zmatený výraz. Na galerii za mnou se ozval šumivý smích.

„Tomu nerozumím.“

„Existuje takové rčení, že za hlasitý zpěv v kostele se nezatýká. Jinými slovy že nelze člověka zatknout pro nic za

nic. A že když už je tedy někdo zatčen, musí za tím něco vězet. Že se policie většinou nesplete a zatkne toho správného. Věříte tomu?“

„Věřím, že každý se čas od času dopustí chyby, včetně policie, a že je třeba posuzovat každý případ zvlášť.“

„Ale věříte, že se policie obvykle neplete?“

Zahnal jsem ho do úzkých. Jakákoliv odpověď mu mohla vystavit stopku ode mě nebo od Golantze.

„Myslím, že je to pravděpodobně, jsou to přece profesionálové –, ovšem každý případ bych posuzoval individuálně a nemyslím si, že když se policie obvykle neplete, tak to automaticky znamená, že i v tomto případě zatkla toho pravého.“

Byla to dobrá odpověď. Tím spíš od zahradníka. Jeho odpovědi byly správné, ale z jeho řeči jsem cítil něco nacvičeného. Jakousi uhlazenost či povýšenost. Tenhle člověk si hodně přál zasednout v porotě a to se mi nelíbilo.

„Jakým autem jezdíte, pane?“

Nečekaná otázka nabízela člověku možnost pozorovat reakci dotazovaného. Porotce číslo osm se opřel a zadíval se na mě, jako bych se ho snažil nějakým způsobem napálit.

„Jakým autem?“

„Ano, ptám se, čím jezdíte do práce.“

„Mám pickupa. Vozím v něm vybavení a všechny věci.

Stopadesátka ford.“

„Máte vzadu nějaké nálepky?“

„Jo… Pár.“

„A co na nich stojí?“

Zahradník musel dlouze přemýšlet, než si své nálepky vybavil.

„Ehm, na jedné je logo NRA a na druhé se píše: Jestli tohle dokážeš přečíst, tak si dej větší odstup. Nebo něco podobného. Možná se to tam píše trochu drsněji.“

Mezi jeho kolegy-porotci se ozval smích a číslo osm se pyšně usmálo.

„Jak dlouho už jste členem Národního sdružení střelců?“ zeptal jsem se. „V dotazníku porotce jste to neuvedl.“

„Totiž, já vlastně nejsem. Myslím jejich členem. Akorát mám jejich nálepku.“

Byl to klam. Porotce buďto lhal a ve skutečnosti členem sdružení byl, přičemž to v dotazníku neuvedl, anebo členem nebyl a nálepku měl na autě proto, že se chtěl vydávat za někoho jiného, případně jevit zdání, že je členem organizace, v jejíž myšlenky sice věřil, ale oficiálně do ní vstoupit nechtěl. Tak či onak to bylo podvodné jednání, které potvrzovalo všechny moje předtuchy. Favreauová měla pravdu. Zahradník musel pryč. Sdělil jsem soudci, že jsem s dotazováním skončil, a posadil jsem se.

Když se soudce zeptal, zda obžaloba i obhajoba přijímají porotu v tomto složení, pokusil se Golantz zpochybnit nestrannost výtvarnice. Vznesl jsem proti tomu

námitku a soudce se ke mně přiklonil. Golantzovi tak nezbývalo, než použít své poslední zabraňující zpochybnění, aby výtvarnici z poroty vystrnadil. Já pak použil své předposlední veto a vypoklonkoval jsem zahradníka. Během dlouhé chůze z boxu pro porotu k východu se tvářil docela naštvaně.

Soudce přečetl z osmdesátičlenného seznamu další dvě jména a na sedadla osm a jedenáct usedl jeden realitní makléř a jeden důchodce. Svými odpověďmi na otázky soudce se oba zařadili přesně na rozhraní barev. Označil jsem je tedy černou fixou a poslouchal dál, zda neuslyším něco, co by mě varovalo. Zatím mě nic netrklo.

V polovině Stantonova výslechu mi přišla od Favreauové další textovka.

Oba +/-. Oba ovce.

Mít mezi porotci ovce bylo obecně pozitivní. S porotci bez silné osobnosti a s nevyhraněnými názory se dalo během rokování poroty často manipulovat. Hledali někoho, koho by následovali. Čím víc ovcí je v porotě, tím důležitější je mít v ní také člověka se silnou osobností, který se přiklání na stranu obhajoby. Někoho, kdo strhne ovce s sebou.

Golantz se podle mého názoru dopustil základní taktické chyby. Vyčerpal svá zabraňující zpochybnění dříve než obhajoba a především nechal v porotě právníka. Porotce číslo tři si stále hověl v boxu a já předpokládal, že si Golantz

šetří poslední veto právě pro něj. Nakonec je však schytala výtvarnice a právník v porotě zůstal.

Porotce číslo tři se sice trestnímu právu nevěnoval, ale musel je studovat, aby se stal právníkem, a bezpochyby si čas od času zahrával s myšlenkou, že je začne provozovat. O

právnících sepisujících kupní smlouvy nikdo filmy a televizní seriály nenatáčel. Lákavé bylo trestní právo a ani porotce číslo tři vůči němu jistě nebyl imunní. Podle mého názoru byl proto pro obhajobu ideálním porotcem. V mé tabulce jeho jméno tonulo v moři červené barvy a v porotě byl mým hlavním favoritem. Věděl jsem, že do procesu i do následného rokování poroty bude vstupovat se znalostí práva i s vědomím jednoznačně podřízeného postavení obhajoby. Nejenže ho toto vědomí automaticky stavělo na mou stranu, ale navíc z něj činilo hlavního kandidáta na předáka, na porotce, kterého si ostatní zvolí, aby za ně komunikoval se soudcem a tlumočil jejich názory. Až se porota sejde a začne rokovat o verdiktu, bude prvním člověkem, k němuž se všichni přirozeně upnou, právník. A jeli tento právník červený, dokáže strhnout řadu svých kolegů k verdiktu „nevinen“. Jeho právnické ego ho navíc přinutí trvat na tom, že jeho názor je správný, a neustoupit ani o píď. V nejhorším případě tedy mohl on sám zařídit nerozhodnost poroty a uchránit mého klienta od usvědčujícího rozsudku.

Byly to hodně divoké konstrukce, zvláště když jsem vzal v úvahu, že porotce číslo tři odpovídal na otázky soudce a obou protistran necelých třicet minut. Proces voir dire už však byl takový. Vyžadoval rychlá a instinktivní rozhodnutí založená na zkušenostech a pozorování.

Obě novopečené ovce jsem hodlal v porotě ponechat.

Zbývalo mi tedy poslední zabraňující zpochybnění, jímž jsem měl v úmyslu vyloučit porotce sedm nebo porotce deset. Inženýra nebo důchodce.

Požádal jsem soudce o čas na poradu s klientem, otočil jsem se k Elliotovi a posunul před něj svou tabulku.

„Máme to za sebou, Waltře. Zbývá nám poslední náboj.

Co si o tom myslíte? Potřebujeme se zbavit sedmičky a desítky, ale odstřelit můžeme jen jednoho.“

Elliot se ve výběru velmi angažoval. Od chvíle, kdy v boxu zasedlo prvních dvanáct porotců, vyjadřoval o každém kandidátovi, jehož jsem chtěl vyškrtnout, silné intuitivní názory. Porotu však ještě nikdy nevybíral. Já ano. Jeho poznámky jsem proto bral na vědomí, ale v konečném důsledku jsem se rozhodoval sám. Tato poslední volba však připomínala hod mincí. Oba porotci mohli být pro žalobu škodliví. Ale z obou se mohla vyklubat ovce. Bylo to těžké rozhodování a já cítil pokušení spolehnout se v tomto případě na instinkt svého klienta.

Elliot poklepal prstem na čtvereček pro porotce číslo deset. Byl jím důchodce, který kdysi psal technické texty ve firmě vyrábějící hračky.

„Tohohle,“ prohlásil Elliot. „Zbavte se tohohle.“

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

Podíval jsem se do tabulky. Ve čtverečku deset byla spousta modré barvy, ale totéž se dalo říct o čtverečku sedm označujícím inženýra.

Měl jsem tušení, že autor technických textů se v lecčems podobá zahradníkovi. Zoufale chtěl sedět v porotě, i když ho k tomu zřejmě vedly naprosto odlišné důvody.

Napadlo mě, že své zážitky z poroty možná bude chtít použít jako podklad pro napsání knihy nebo filmového scénáře. Celou kariéru smolil návody k použití hraček. A během voir dire sám přiznal, že se v důchodu snaží napsat sci-fi. Pro takového člověka neexistovalo nic lepšího než sedět v první řadě porotců, sledovat průběh procesu s obžalovaným z vraždy a popouštět uzdu své fantazii a tvůrčímu procesu. Jemu by se to možná líbilo, ale něco takového nebylo v Elliotově zájmu. Nechtěl jsem mít v porotě nikoho, kdo se vyžívá v souzení jiných, bez ohledu na motivy.

Porotce číslo sedm byl modrý z jiného důvodu. Během dotazování se nám představil jako letecký inženýr. Letecký průmysl měl v jižní Kalifornii silné zastoupení a já měl díky

tomu v minulosti tu čest zpovídat při voir dire několik jeho kolegů. Inženýři byli všeobecně konzervativní, a to jak politicky, tak nábožensky, což byly jednoznačně modré atributy. Navíc pracovali pro firmy spoléhající se na obrovské vládní zakázky a granty. Volba pro obhajobu se pro ně rovnala volbě proti vládě a jen málokdo z nich se nad tuto logiku dokázal povznést.

Posledním a možná nejdůležitějším důvodem byla skutečnost, že inženýři žijí ve světě logiky a exaktních čísel.

Ne vždy se však tyto kvality dají aplikovat na zločin, na místo činu nebo na soudní systém jako celek.

„Já nevím,“ řekl jsem. „Podle mě by měl odejít ten inženýr.“

„Ne, ten se mi líbí. Líbí se mi už od začátku. Navázal se mnou vizuální kontakt. Chci, aby zůstal.“

Odvrátil jsem se od Elliota a pohlédl do boxu pro porotu. Těkal jsem očima mezi porotcem sedm a porotcem deset a doufal v nějaký signál, v nějaké prozrazující gesto, které by mi napovědělo, koho si ponechat a koho poslat domů.

„Pane Hallere,“ oslovil mě soudce Stanton. „Přejete si využít možnosti svého posledního zpochybnění, anebo přijímáte porotu ve stávajícím složení? Připomínám vám, že se připozdívá a ještě jsme nevybrali náhradní porotce.“

Ve chvíli, kdy ke mně soudce promlouval, mi zavibroval telefon.

„Ehm, ještě okamžik, Ctihodnosti.“

Otočil jsem se zpátky k Elliotovi a naklonil se k němu, jako bych mu chtěl něco důležitého sdělit. Ve skutečnosti jsem však vytahoval z kapsy telefon.

„Jste si tím jistý, Waltře?“ zašeptal jsem. „Ten chlap je inženýr. To by pro nás mohla být potíž.“

„Podívejte, já si na živobytí vydělávám tím, že čtu v jiných lidech, a nebojím se jít do rizika,“ odpověděl Elliot.

„Toho člověka ve své porotě chci.“

Přikývl jsem a podíval se do klína, kde jsem držel telefon. Na displeji svítila textová zpráva od Favreauové.

Vykopni 10. Vidím klam. 7 odpovídá profilu obžaloby, ale dobrý vizuální kontakt a otevřená tvář. Má o váš případ zájem. Tvůj klient se mu líbí.

Vizuální kontakt. Tím bylo všechno jasné. Zasunul jsem přístroj zpátky do kapsy a postavil se. Elliot mě popadl za rukáv saka. Sklonil jsem se, abych slyšel jeho naléhavý šepot.

„Co to děláte?“

Vymanil jsem se z jeho sevření, protože se mi ani trochu nelíbilo, jak se přede všemi snaží získat nade mnou kontrolu. Napřímil jsem se a pohlédl na soudce.

„Ctihodnosti, obhajoba by ráda poděkovala porotci číslo deset a propustila ho.“

Zatímco se soudce loučil s autorem technických textů a před-volával na sedadlo číslo deset nového kandidáta, posadil jsem se a otočil k Elliotovi.

„Už nikdy mě před porotou takhle nechytejte, Waltře.

Vypadáte pak jako kretén a já budu už takhle mít co dělat, abych je přesvědčil, že nejste vrah.“

Obrátil jsem se k němu zády a sledoval, jak na uvolněné místo usedá další a s největší pravděpodobností i poslední porotce.

Část IV

PLÁTEK DUŠE

V nebožtíkově kabátě

Advokát přebírá po zavražděném kolegovi první případ: proces desetiletí

JACK McEVOY, reportér Timesů

Problémem nebylo 31 případů, které mu spadly do klína. Problémem byl velký případ s vysoce postaveným klientem a ještě vyššími sázkami. Advokát Michael Haller přede dvěma týdny obrazně řečeno vklouzl do šatu po zavražděném Jerrym Vincentovi a dnes se ocitá v centru dění v „procesu desetiletí“, který dnes bude zahájen svědeckými výpověďmi.

Jedná se o proces s Walterem Elliotem (54), šéfem Archway Studios, jenž podle obžaloby zavraždil před šesti měsíci v Malibu manželku a jejího údajného milence. Haller se v případu začal angažovat poté, co byl Vincent (45) nalezen zastřelený ve svém autě v Los Angeles.

Ještě za života učinil Vincent právní kroky, jimiž pověřil Hallera, aby v případě jeho smrti převzal jeho advokátní praxi. Shodou okolností se Haller právě nacházel na konci ročního volna, během něhož se advokacii nevěnoval. Jednoho rána se tedy probudil a zjistil, že se počet jeho klientů přes noc rozrostl z nuly na 31.

„Byl jsem nadšený, že se můžu vrátit do práce, ale nic podobného jsem nečekal,“ prohlásil dvaačtyřicetiletý Haller, syn zesnulého Michaela Hallera staršího, jenž patřil v 50. a 60. letech k legendárním losangeleským advokátům. „Jerry Vincent byl můj přítel a kolega a já bych samozřejmě raději dál neměl žádné případy, jen kdyby dnes mohl být naživu.“

Vyšetřování Vincentovy vraždy stále probíhá. Nikdo zatím nebyl zatčen a detektivové tvrdí, že dosud nemají ani žádné podezřelé. Vincent byl zastřelen dvěma ranami do hlavy, když seděl ve svém autě v garáži vedle budovy na Broadwayi 200, kde měl kancelář.

Po jeho smrti připadla celá advokátní praxe Hallerovi.

Jeho úkolem bylo spolupracovat s vyšetřovateli v míře nepřekračující rozsah advokátního tajemství, seznámit se s jednotlivými případy a navázat kontakt se všemi aktivními klienty. Hned na úvod ho přitom čekalo překvapení: den po vraždě se měl jeden z Vincentových klientů dostavit k soudu.

„Můj personál a já jsme právě začali dávat jednotlivé případy dohromady, když jsme si všimli, že Jerry, a nyní

samozřejmě já, se měl toho dne zúčastnit vyměření trestu pro klienta,“ uvedl Haller. „Musel jsem všeho nechat, uhánět do budovy trestního soudu a být klientovi k dispozici.“

Jeden případ byl tedy uzavřen a Hallerovi jich zbývá třicet. Každý klient na seznamu musel být rychle kontaktován a informován o Vincentově smrti, každý přitom dostal možnost najmout si jiného advokáta, anebo se nechat zastupovat Hallerem.

Několik málo klientů se rozhodlo dát přednost někomu jinému, ale drtivá většina jich zůstala u Hallera. Případ „vraždy v Malibu“ je mezi nimi zdaleka největší kauzou a poutá na sebe pozornost široké veřejnosti. Některé pasáže z procesu má v celostátním vysílání živě přenášet televize Court TV. Mezi zástupci sdělovacích prostředků, kteří požádali o místo v soudní síni, figuruje i Dominick Durme, proslulý expert na soudy a zločinnost z časopisu Vanily Fair.

Haller dostal případ pod jednou důležitou podmínkou.

Elliot si vymínil, že si Hallera jako svého advokáta ponechá pouze v případě, že nedojde k odložení procesu.

„Walter je nevinný a na své nevině od prvního dne trvá,“ sdělil Haller našemu listu ve svém prvním rozhovoru od převzetí případu. „Na počátku byl případ několikrát odročen a on musel čekat šest měsíců, než bude moci vystoupit u soudu a očistit své jméno. Neměl zájem na dalších odkladech spravedlnosti a já s ním souhlasil. Když

jste nevinný, proč čekat? Pracovali jsme téměř bez ustání, abychom byli připraveni, a já jsem přesvědčen, že připraveni jsme.“

Příprava však nebyla snadná. Vincentův vrah totiž ukradl z jeho vozu také advokátovu brašnu. Nacházel se v ní jeho notebook i jeho diář.

„Rekonstruovat Jerryho harmonogram nebylo tak těžké, ale ten notebook je velká ztráta,“ konstatoval v této souvislosti Haller. „Byla v něm totiž uložena stěžejní část informací o případu a strategii obhajoby. Papírové spisy, které jsme našli v kanceláři, zdaleka nebyly úplné.

Potřebovali jsme ten notebook a já si zpočátku myslel, že je případ ztracený.“

Poté však Haller našel něco, co pachatel nevzal. Vincent si nejdůležitější data z notebooku zálohoval na digitálním flashdisku, který nosil na klíčence. Haller se tedy začal probírat mnoha megabyty dat a postupně skládat střípky Vincentovy strategie. Minulý týden se uskutečnila volba poroty a Haller tvrdí, že na dnešní zahájení svědeckých výpovědí je plně připraven.

„Myslím si, že pan Elliot změnu advokátů na kvalitě obhajoby vůbec nepozná,“ dodal Haller. „Máme nabito ostrými a jsme připraveni začít.“

Waltera Elliota se nám do uzávěrky nepodařilo zastihnout a navíc se až dosud rozhovorům s novináři vyhýbal. Výjimkou byla jediná tisková konference po jeho

zatčení, na níž vehementně popřel, že by měl s vraždami cokoliv společného, a vyjádřil hluboký zármutek nad smrtí své ženy.

Státní zástupci a vyšetřovatelé z Úřadu šerifa okresu Los Angeles nicméně tvrdí, že Elliot zavraždil svou ženu Mitzi (39) a Johana Rilze (35) v návalu vzteku poté, co oba přistihl ve víkendové vile Elliotových na pláži v Malibu.

Elliot přivolal policii a po ohledání místa činu byl zatčen.

Vražedná zbraň se sice nenašla, ale laboratorní testy ukázaly, že Elliot krátce předtím střílel z palné zbraně. Podle vyšetřovatelů navíc během počátečních výslechů na místě činu a na policejní stanici činil protichůdná prohlášení.

Očekává se, že další důkazy proti tomuto filmovému magnátovi budou předloženy u soudu.

Elliot je souzen na svobodě, kam byl propuštěn na kauci ve výši 20 milionů dolarů. V dějinách okresu Los Angeles je to nejvyšší částka, jaká kdy byla na kauci vyplacena.

Podle právních expertů a pozorovatelů se očekává, že obhajoba napadne způsob manipulace s důkazy během vyšetřování a testovací procedury, které prokázaly, že Elliot střílel z palné zbraně.

Náměstek okresního státního zástupce Jeffrey Golantz, který v případu zastupuje obžalobu, se odmítl pro náš list vyjádřit, jako žalobce zatím neprohrál jedinou kauzu a toto bude jeho jedenáctý případ vraždy.

36

Porotci vpochodovali do soudní síně v jedné řadě, jako když Lakers nastupují na palubovku. Neměli sice stejné dresy, ale ze všech vyzařovalo stejné očekávání. Zápas měl každou chvíli začít. U boxu se rozdělili do dvou řad a spořádaně usedli na přidělená místa. Všichni měli v ruce blok a pero. Jejich zasedací pořádek byl stejný jako v pátek, kdy byli vybráni a složili přísahu.

Bylo už téměř deset hodin, takže jsme hned na úvod nabrali zpoždění. Soudce Stanton si totiž ráno svolal oba právníky i obžalovaného do své pracovny a téměř čtyřicet minut s námi probíral základní pravidla. Přitom se na mě neopomněl zamračit a vyjádřit nelibost nad článkem, který dnes vyšel na titulní straně Los Angeles Times. Především mu vadilo, že je text silně nevyvážený v můj prospěch a že mě vykresluje jako sympaťáka překonávajícího překážky. V

pátek odpoledne sice novopečeným porotcům kladl na srdce, aby nesledovali tištěné ani televizní zpravodajství o případu a o procesu, ale očividně měl strach, že si někdo z nich zmíněný článek přečetl.

Na svou obhajobu jsem soudci sdělil, že jsem ten rozhovor poskytl před deseti dny a bylo mi tehdy řečeno, že článek vyjde nejméně týden před zahájením procesu. Na to

se Golantz ušklíbl a prohlásil, že jsem se v tom případě snažil poskytnutím rozhovoru ovlivnit výběr poroty, a když mi to nevyšlo, snažím se teď narušit alespoň proces.

Kontroval jsem poukazem na skutečnost, že autor v článku výslovně uvádí, že se pokoušel oslovit i státního zástupce, který však odmítl cokoliv komentovat. Pokud je tedy článek nevyvážený, pak toto je důvod.

Stanton mé vysvětlení mrzutě přijal a znovu nás varoval, abychom nemluvili s novináři. Bylo mi jasné, že budu muset zrušit svůj slib poskytovat Court TV na konci každého dne komentář k přelíčení. Publicita byla hezká věc, ale nechtěl jsem si proti sobě popudit soudce.

Přešli jsme k dalším věcem. Stanton se velmi zajímal o časové rozvržení procesu. Jako každý soudce musel i on udržovat spád. Měl na krku spoustu dalších případů a dlouhý proces by jeho skluz ještě prohloubil. Chtěl alespoň přibližně vědět, kolik času zabere každé ze stran vyložení argumentu. Golantz prohlásil, že mu to potrvá minimálně týden, a já dodal, že budu potřebovat stejně mnoho času, ačkoliv mi bylo jasné, že pravděpodobně skončím mnohem dříve. Většinu svých argumentů totiž obhajoba obvykle použije nebo alespoň naznačí již během fáze vyhrazené obžalobě.

Stanton se nad tímto časovým rámcem zamračil a navrhl obžalobě i obhajobě, aby vážně přemýšlely o možnostech

zkrácení uvedené lhůty. Nepřeje si prý, aby porota o případu rozhodovala ve chvíli, kdy již její pozornost ochabla.

Když porotci usedali na místa, pozorně jsem si je prohlížel a hledal u nich známky podjatosti nebo čehokoliv jiného. S jejich složením jsem byl spokojen, zejména pak s porotcem číslo tři, právníkem. U několika porotců jsem měl stále otazník, ale přes víkend jsem dospěl k závěru, že budu své argumenty směřovat na právníka a doufat, že právě on strhne ostatní s sebou, jakmile se vysloví pro zproštění obžaloby.

Porotci si nechávali pohledy pro sebe, případně se dívali na soudce jakožto na vůdce smečky v soudní síni. Pokud jsem si všiml, žádný z nich se ještě nepodíval ke stolu obžaloby ani obhajoby.

Otočil jsem se a zadíval se na galerii. Soudní síň také dnes zaplnili reportéři, zástupci veřejnosti i lidé spojení krevním poutem s případem.

Přímo za stolem obžaloby seděla matka Mitzi Elliotové, jež sem přiletěla z New Yorku. Trojici míst vedle ní zaujímali otec a dva bratři Johana Rilze, kteří přicestovali až z Berlína. Všiml jsem si, že Golantz posadil truchlící matku na konec uličky, kde měli porotci krásný výhled na její neutuchající příval slz.

V první řadě přímo za mnou se táhlo pět sedadel vyhrazených pro obhajobu. Seděli na nich Lorna, Cisco, Patrick a Julie Favreauová, kterou jsem si nakonec najal na

celý proces, aby za mě sledovala porotu. Nemohl jsem mít porotce na očích pořád, ale sledovat je bylo důležité, protože na sobě někdy dávali leccos znát, když si mysleli, že se na ně nikdo z právníků nedívá.

Páté sedadlo bylo vyhrazeno pro mou dceru. Minulý týden jsem doufal, že se mi přes víkend podaří přesvědčit bývalou manželku, aby uvolnila Hayley na den ze školy a já ji mohl vzít k soudu. Ještě nikdy mě neviděla při práci a já měl dojem, že zahajovací řeči by představovaly ideální příležitost. Cítil jsem v případu velkou sebedůvěru. Měl jsem pocit neprůstřelnosti a chtěl jsem, aby mě Hayley takového viděla. V soudní síni měla sedět vedle Lorny, kterou znala a měla ji ráda, a dívat se, jak působím na porotu. V argumentaci s Maggií jsem neváhal použít okřídlený výrok antropoložky Margaret Meaclové, že dcera nepůjde do školy, aby se mohla něco naučit. Tuto kauzu jsem však nemohl vyhrát. Moje bývalá žena odmítla na můj návrh přistoupit, Hayley šla do školy a vyhrazené sedadlo zůstalo neobsazené.

Walter Elliot na galerii nikoho neměl. Byl bezdětný a neměl žádné blízké příbuzné. Nina Albrechtová se mě sice ptala, zda bude moci sedět na galerii a mlčky svého šéfa podporovat, ale protože figurovala na seznamech svědků obžaloby i obhajoby, byla ze sledování procesu až do vlastní svědecké výpovědi vyloučena. Nikoho dalšího tu můj klient neměl a bylo to tak schválně. Jako každého magnáta

samozřejmě i jeho obklopovala řada společníků, poplácávačů po zádech a patolízalů, kteří mu chtěli být při procesu nablízku. Dokonce měl exkluzivní seznam herců ochotných posadit se v soudní síni za něj a vyjádřit mu tak podporu. Já mu ale řekl, že jestli za ním bude okounět jeho hollywoodská klika nebo zástup jeho podnikových právníků, udělá na porotu špatný dojem a pošramotí si u ní image. Na ničem jiném než na porotě nezáleží, řekl jsem mu. Každý náš krok, od volby kravaty až po složení svědků, které posadíme na lavici a necháme vypovídat, se dělá s ohledem na porotu. Na naši anonymní porotu.

Jakmile se porotci usadili a udělali si pohodlí, dal soudce Stanton pokyn stenografce a zahájil přelíčení otázkou, zda některý z porotců četl článek z dnešních Timesů. Nikdo se nepřihlásil a Stanton jim znovu připomněl, aby nesledovali reportáže o procesu ve sdělovacích prostředcích.

Nato porotcům oznámil, že proces začne zahajovacími projevy obou protistran.

„Mějte přitom na paměti, dámy a pánové,“ řekl, „že jde o pouhé projevy, nikoliv o důkazy. Je na každé ze stran, aby předložila důkazy, jimiž své projevy podpoří. A vy budete těmi, kdo na konci procesu rozhodne, zda se jim to podařilo.“

S těmito slovy ukázal na Golantze a stanovil, že jako první vystoupí s projevem obžaloba. Podle podmínek

dohodnutých během předprocesní porady měla mít každá ze stran na zahajovací řeč hodinu. Nevěděl jsem, co plánuje Golantz, ale já tuto lhůtu nehodlal ani zdaleka vyčerpat.

Golantz, pohledný a impozantně vyhlížející muž v černém obleku, bílé košili a kaštanové kravatě, vstal a oslovil porotu od stolu pro obžalobu. K procesu si přizval pomocnici, atraktivní mladou právničku jménem Denise Dabneyová. Seděla vedle něj a během celé jeho řeči nespustila oči z poroty. Vypadalo to jako zdvojená obrana: dva páry očí neustále sledovaly obličeje porotců, a dvojnásob tak podtrhovaly závažnost a tíži začínajícího procesu.

Jakmile Golantz představil sebe a kolegyni, pustil se do toho.

„Dámy a pánové, ctění porotci, dnes jsme se tu sešli kvůli nekontrolovatelné chamtivosti a vzteku. Je to prosté a jasné. Obžalovaný Walter Elliot je muž vládnoucí obrovskou mocí, penězi a postavením v naší společnosti.

Ani to mu však nestačilo. Nechtěl se o své peníze a moc dělit. Nechtěl velkoryse přejít zradu. Místo toho proti ní zaútočil nejkrajnějším možným způsobem. Nezmařil jen jeden život, nýbrž dva. V okamžiku, kdy cítil značnou zlost a ponížení, zvedl pistoli a zavraždil svou manželku Mitzi Elliotovou a Johana Rilze. Věřil, že díky svým penězům a moci stojí nad zákonem a ujde trestu za tyto ohavné zločiny.

To se ovšem nestane. Stát vám nade vši pochybnost dokáže,

že Walter Elliot stiskl spoušť a nese zodpovědnost za smrt dvou nevinných lidských bytostí.“

Seděl jsem na lavici mírně vytočený, zčásti abych porotě zakryl výhled na svého klienta a zčásti abych ponechal volný výhled na Golantze a galerii za ním. Než státní zástupce dořekl první větu, ronila už matka Mitzi Elliotové slzy, což byla věc, kterou jsem musel mimo doslech poroty probrat se soudcem. Teatrální chování vyvolávalo předsudky a já hodlal soudce požádat, aby přesadil matku oběti na místo, kde nebude v ohnisku pozornosti porotců.

Pohlédl jsem za plačící ženu a spatřil na tvářích tří Němců tvrdé výrazy. Velice mě zajímalo, jací jsou a jak budou působit na porotu. Chtěl jsem vidět, jak zvládají emoce i prostředí americké soudní síně. Chtěl jsem vidět, k jak výhružnému výrazu se dají při správném postupu dohnat. Čím ponuřeji a hrozivěji budou vypadat, tím lépe bude strategie obhajoby fungovat, až se zaměřím na Johana Rilze. Když jsem se teď na ně díval, věděl jsem, že to vypadá nadějně. Tvářili se nasupeně a protivně.

Golantz vyložil porotcům své argumenty a sdělil jim, co bude během svědeckých výpovědí a předkládání důkazů prezentovat a co to podle něj znamená. Žádná překvapení se nekonala, po chvíli mi přišla jednořádková textová zpráva od Favreauové, kterou jsem si opět přečetl pod stolem.

Žerou ho. Hleď se vytáhnout.

Jasně, pomyslel jsem si. Příště mi napiš něco, co nevím.

Začátek každého procesu se zákonitě nese ve znamení nespravedlivé výhody pro obžalobu. Stát má na své straně sílu a moc. Když vstupuje do procesu, každý u něj automaticky předpokládá poctivost, bezúhonnost a spravedlivost. Každý porotce i divák je instinktivně přesvědčen, že není ohně bez kouře.

Toto zakódované přesvědčení musí obhajoba překonat.

Obžalovaný má být sice pokládán za nevinného, ale každý, kdo kdy jako advokát nebo obžalovaný vstoupil do soudní síně, ví, že presumpce neviny je pouze jedna z idealistických představ, které se vyučují na právnické fakultě. Nejen mne, ale i všem ostatním bylo v duchu jasné, že jsem do tohoto procesu vstoupil s obžalovaným, u něhož se předpokládá vina. Musel jsem najít způsob, jak buďto prokázat jeho nevinu, anebo prokázat, že se stát při přípravě na proces dopustil překročení pravomocí, přehmatu nebo korupce.

Golantz vydržel celou přidělenou hodinu a zdálo se, že v případu neponechal žádná tajemství. Projevil přitom typickou pro-kurátorskou aroganci: vyložil všechno na stůl, a ať se obhajoba opováží něco z toho zpochybnit! Obžaloba je přece třísetkilová gorila, která je tak velká a silná, že se nemusí

zdržovat

serepetič-kami.

Nakreslí

patnácticentimetrovým štětcem svůj obraz a pověsí ho na hřeb, který přitloukla na stěnu bucharem.

Soudce nám na předprocesní schůzce řekl, že během svědeckých výpovědí máme buďto zůstat u stolu, anebo využít pultík stojící mezi námi. Na zahajovací a závěrečné řeči se však toto pravidlo nevztahovalo. Během těchto krajních fází procesu jsme směli bez omezení využívat prostor před boxem pro porotu, místo, jemuž advokátští veteráni říkají „důkazatelna“, protože jedině odtud mohou během procesu promlouvat přímo k porotcům, a buďto se jim je podaří přesvědčit, anebo ne.

S blížícím se velkým finále se Golantz konečně přesunul od stolu obžaloby k důkazatelně. Postavil se přímo doprostřed boxu pro porotu a zeširoka rozpřáhl ruce jako kazatel před svými ovečkami.

„Krátí se mi čas, lidičky,“ řekl. „Takže vás chci závěrem naléhavě vyzvat, abyste velmi pozorně vyslechli veškeré důkazy a svědectví. Povede vás zdravý rozum.

Apeluji na vás, abyste se nenechali zmást nebo svést ze správné cesty zátarasy, které před vás postaví obhajoba.

Nespouštějte oči z kořisti. A nezapomeňte, že dva lidé přišli o to nejcennější. Vrah jim vyrval budoucnost. Proto jsme dnes tady. Kvůli nim. Mockrát vám děkuji.“

Golantz použil otřepanou zahajovací formuli o nespouštění očí z kořisti. Tohle klišé se v soudních síních ozývalo už v dobách, kdy jsem působil jako veřejný obhájce. Nicméně jsem musel uznat, že Golantz podal na úvod solidní výkon. Cenu za řečníka roku by sice nezískal,

ale co chtěl říct, to řekl. Kromě toho podle mých počtů nejméně čtyřikrát oslovil porotce výrazem „lidičky“, který bych já před porotou nikdy nepoužil.

Během druhé půlhodiny jeho projevu mi Favreauová poslala dvě textové zprávy, v nichž mě informovala o upadající pozornosti porotců. Možná ho zpočátku „žrali“, ale teď už se zřejmě jeho řečí přejedli. Někdy je lepší zabalit to dřív. Golantz s porotci absolvoval všech patnáct kol jako boxer těžké váhy. Já hodlal být welterová váha. Dával jsem přednost rychlým ťafkám. Nastoupit do ringu, párkrát zabodovat, zasít do mysli porotců pár semínek pochybností, vyvolat pár otázek a jít od toho. Hodlal jsem je přimět, aby mě měli rádi. To bylo ze všeho nejhlavnější. Pokud budou mít rádi mě, budou mít rádi i moje argumenty.

Jakmile na mě soudce kývl, vstal jsem a okamžitě se přesunul do důkazatelny. Nechtěl jsem, aby mezi mnou a porotou cokoliv stálo. Zároveň jsem si uvědomoval, že se tak ocitám přímo v záběru kamery Court TV, upevněné na stěně nad boxem pro porotu.

K porotcům jsem se obrátil bez jediného gesta s výjimkou lehkého pokynutí.

„Dámy a pánové, vím, že už to za mě udělal soudce, ale rád bych vám ještě jednou představil sebe a svého klienta. Já jsem Michael Haller, advokát zastupující Waltera Elliota, kterého vidíte sedět osamoceného u stolu.“

Ukázal jsem na Elliota, který podle naší předchozí dohody zasmušile kývl, aniž porotcům věnoval sebemenší úsměv. Ten by totiž působil stejně úlisně jako oslovování porotců výrazem „lidičky“.

„Nebudu hovořit dlouho, protože chci co nejrychleji přistoupit ke svědeckým výpovědím a důkazům, tedy k tomu málu důkazů, a dovést toto představení k rychlému závěru. Řečí už bylo dost. Je čas jít do toho, anebo od toho.

Pan Golantz před vámi vykreslil velký a složitý obrázek.

Trvalo mu celou hodinu, než vám ho předestřel. Já jsem vám sem přišel říct, že tento případ tak složitý není. Argumenty obžaloby jsou jen bludištěm plným kouře a zrcadel. A jakmile tu kouřovou clonu odfoukneme a tím bludištěm projdeme, bude to jasné i vám. Pochopíte, že žádný oheň není, že žádné důkazy proti Walteru Elliotovi neexistují.

Nejenže v případu odhalíte spoustu důvodných pochybností, ale nakonec budete pokládat za nehoráznost, že proti Walteru Elliotovi byla vůbec někdy nějaká obžaloba vznesena.“

Znovu jsem se otočil a ukázal na klienta, jenž upřeně hleděl do bloku a něco si tam zapisoval. Také na tomto chování jsme se předem dohodli, mělo Elliota vykreslovat jako činorodého muže, jenž se aktivně zapojuje do vlastní obhajoby, neklesá na mysli a neleká se strašlivých věcí, které o něm před chvílí vyslovila obžaloba. Právo je přece na jeho straně a právo dodává sílu.

Obrátil jsem se zpátky k porotě a pokračoval.

„Napočítal jsem celkem šest případů, kdy pan Golantz ve své řeči použil slovo ‚zbraň‘. Šestkrát prohlásil, že Walter Elliot sebral zbraň a zastřelil ženu, kterou miloval, a po ní i další osobu, nevinného přihlížejícího. Šestkrát.

Zapomněl vám však šestkrát sdělit, že žádná zbraň není. On žádnou zbraň nemá a nemá ji ani úřad šerifa. Nemají zbraň a nemají ani spojitost mezi Walterem a jakoukoliv jinou zbraní, protože Walter nikdy zbraň nevlastnil a neměl.

Pan Golantz vám řekl, že předloží nezpochybnitelné důkazy, podle nichž Walter ze zbraně střílel, ale dovolte, abych vás požádal o zdrženlivost. Zapamatujte si jeho slib a na konci procesu uvidíme, zda jsou ony takzvané důkazy opravdu tak nezpochybnitelné. Ba co víc, zda jsou to vůbec důkazy.“

Během řeči jsem těkal očima mezi porotci sem a tam jako reflektory, které protínají v noci oblohu nad Hollywoodem. Neustále jsem se pohyboval, ale moje pohyby byly klidné. Cítil jsem ve svých myšlenkách rytmus i kadenci a instinktivně jsem věděl, že jsem porotce zaujal.

Všichni do jednoho mě hltali očima.

„Vím, že v naší společnosti vyžadujeme, aby představitelé zákona byli profesionální a důkladní a aby ze sebe vydávali to nejlepší. Čteme o zločinu ve zprávách, vidíme ho v ulicích a víme, že tito muži a ženy představují tenkou dělicí čáru mezi řádem a chaosem. I já si přeji, aby

byli profesionální, stejně jako vy. Sám jsem se stal nedávno obětí násilného trestného činu. Vím, jaké to je. A stejně jako vy chci, aby naši policisté konali a zachraňovali, co se dá.

Koneckonců jsou tu od toho.“

Zastavil jsem se a přejel pohledem celý box pro porotu, přičemž jsem se u každého páru očí nakrátko zastavil.

„V tomto případě se to však nestalo. Důkazy, a teď hovořím o důkazech a svědeckých výpovědích státu samotného, ukážou, že se vyšetřovatelé od samotného počátku soustředili na jednoho jediného podezřelého, na Waltera Elliota. Důkazy ukážou, že jakmile se Walter ocitl v ohnisku jejich pozornosti, vše ostatní je přestalo zajímat.

Všechny další směry vyšetřování byly zastaveny, případně nikdy nebyly prověřeny. Měli podezřelého, domnívali se, že mají i motiv, a tak už se na nic neohlíželi. Nikdy se nepodívali jinam.“

Vůbec poprvé jsem se přesunul na jiné místo: vykročil jsem k zábradlí před porotce číslo jedna, pomalu jsem kráčel podél boxu a ruku přitom posouval po zábradlí.

„Dámy a pánové, podstatu tohoto případu nejlépe vystihuje fráze ‚mít klapky na očích‘. Soustředíme se na jednoho podezřelého a úplně se zapomeneme soustředit na všechno ostatní. A já vám slibuji, že jakmile si obžalobou nasazené klapky sundáte, budete po sobě pokukovat a mžourat před světlem. A také si budete klást otázku, kam se ksakru celá kauza poděla. Mnohokrát vám děkuji.“

Odtáhl jsem ruku od zábradlí a vrátil se na své místo.

Než jsem se posadil, vyhlásil soudce polední přestávku.

37

Můj klient se i tentokrát obědu se mnou vyhnul, aby mohl zajet do studia a vyvolat tam zdání, že všechno běží jako obvykle. Začínal jsem si myslet, že na proces pohlíží jako na nepříjemné vytržení ze svého pracovního programu.

Buďto v argumenty obhajoby věřil více než já, anebo pro něj proces jednoduše nebyl prioritou.

Ať už to bylo jakkoliv, na oběd jsem šel se svými známými z první řady. Rozhodli jsme se pro restauraci Traxx na železničním nádraží, protože jsem měl pocit, že je to dostatečně daleko od soudní budovy, takže nehrozí, že skončím ve stejném lokále jako některý z porotců. Patrick řídil a já mu řekl, aby se k nám připojil, jakmile předá lincolna zřízenci, chtěl jsem, aby se cítil jako součást týmu.

Dostali jsme stůl v tichém výklenku vedle okna, z něhož se nabízel výhled na obrovskou a nádhernou nádražní čekárnu. Lorna si vzala na starost zasedací pořádek a já nakonec skončil vedle Julie Favreauové. Od doby, co to Lorna táhla s Ciskem, si z nějakého důvodu usmyslela, že i já potřebuji s někým být, a snažila se mi dělat něco jako dohazovačku. Skutečnost, že tyto aktivity pramenily od mé

bývalé manželky, a navíc bývalé manželky, na které mi stále v mnoha ohledech záleželo –, se mi silně zajídala a také mi nebylo po chuti, když mě Lorna přehnaně nasměrovávala na židli vedle mé poradkyně pro výběr porotců. Nacházel jsem se v polovině prvního dne procesu a možnost navázání milostného poměru byla tím posledním, na co jsem myslel. Kromě toho jsem vztahu nebyl schopen.

Závislost na lécích u mě vytvořila citový odstup od lidí a věcí, který jsem teprve začínal překonávat. Navíc jsem si za svou prioritu stanovil opětovné navázání vztahu s dcerou.

Teprve pak si budu lámat hlavu s hledáním ženy, se kterou bych mohl trávit čas.

Pokud jsem však pominul citovou stránku věci, spolupracovalo se mi s Julií Favreauovou báječně. Byla to atraktivní drobná žena s jemnými rysy a havraními vlasy, které se jí vlnily podél obličeje. Díky pihám kolem nosu vypadala mladší, než ve skutečnosti byla. Věděl jsem, že jí je třiatřicet let. Kdysi mi vyprávěla svůj příběh. Do Los Angeles přijela z Londýna, aby tu hrála ve filmu, a studovala u učitelky, která věřila, že myšlenky člověka se navenek projevují prostřednictvím změn obličejových rysů, tiků a pohybů těla. Jejím úkolem herečky pak bylo vynést všeříkající známky na povrch, aniž by působily nápadně, i v rámci studia je měla pozorovat, identifikovat a interpretovat u druhých. Přitom se dostala na nejrůznější místa: od pokerových heren v jižním okresu, kde se učila číst obličeje

lidí snažících se nedat na sobě nic najevo, až po soudní síně budovy trestního soudu, kde se vždy nabízela spousta vhodných obličejů a spousta různých tiků.

Já v té době hájil člověka obžalovaného z několikanásobného znásilnění a během procesu jsem ji tři dny po sobě zahlédl na galerii. Oslovil jsem ji tedy a zeptal se jí, co je zač. Čekal jsem, že je to další, dosud neznámá oběť muže, kterého jsem hájil, ale ona mě překvapila vysvětlením, že si v soudní síni pouze nacvičuje četbu lidských obličejů. Pozval jsem ji na oběd, vzal si její číslo, a když jsem příště vybíral porotu, najal jsem si ji jako pomocnici, její postřehy byly dokonale přesné, a tak jsem ji od té doby několikrát využil.

„Tak co?“ řekl jsem, jakmile jsem si rozprostřel na klín černý ubrousek. „Jak si vede moje porota?“

Pokládal jsem za očividné, že moje otázka směřuje na Julii, zatím jako první promluvil Patrick.

„Myslím, že to tvému klientovi chtějí dát pořádně sežrat,“ prohlásil. „Myslím, že ho mají za nafoukaného zbohatlíka, který si myslí, že mu projde i vražda.“

Přikývl jsem. Jeho hodnocení pravděpodobně nebylo daleko od pravdy.

„Dobrá, díky za povzbudivá slova,“ odvětil jsem.

„Řeknu Walterovi, aby od této chvíle nebyl tak nafoukaný a bohatý.“

Patrick zabodl oči do stolu a zdálo se, že je na rozpacích.

„Jen jsem řek, co si myslím.“

„Ne, Patricku, já si toho cením. Jakýkoliv názor je vítán a na všech mi záleží. Ale některé věci se nedají změnit. Můj klient je bohatší, než si kdokoliv z nás vůbec dokáže představit, a to mu dává určitý styl a image. Obávám se, že s jeho odpudivým vzezřením vůbec nic nenadělám. Julie, co si zatím myslíš o porotě ty?“

Než Julie stačila odpovědět, dostavil se číšník a zeptal se nás, co si dáme k pití. Zůstal jsem u vody s citronem, zatímco ostatní si objednali ledový čaj a Lorna požádala o sklenici chardonnay Mad Housewife. Škaredě jsem se na ni podíval a ona okamžitě začala protestovat.

„Co je? Já v práci nejsem. Jenom se dívám. A navíc oslavuju. Znovu jsi u procesu, znovu jsme ve hře.“

Zdráhavě jsem přikývl.

„Když už jsme u toho, potřebuju, abys zašla do banky.“

Vytáhl jsem z kapsy saka obálku a podal jí ji přes stůl.

Lorna se usmála, poněvadž věděla, co v ní je: Elliotův šek na stopadesát tisíc dolarů, zbytek dohodnutého honoráře za moje služby.

Převzala obálku a já upřel pozornost zpátky na Julii.

„Takže co vidíš?“

„Myslím, že je to dobrá porota,“ odpověděla Julie.

„Celkově vidím spoustu otevřených tváří. Jsou ochotni

vyslechnout si tvé argumenty. Alespoň prozatím. Všichni víme, že mají sklon věřit obžalobě, ale zatím před ničím nezabouchli dveře.“

„Pozoruješ nějakou změnu oproti tomu, co jsme si říkali v pátek? Pořád se zaměřuji na trojku.“

„Kdo je trojka?“ zeptala se Lorna, než Julie stačila odpovědět.

„Golantzův kiks. Trojka je právník, kterého obžaloba nikdy neměla v porotě nechat.“

„Pořád si myslím, že je to vhodný kandidát,“ prohlásila Julie. „Ale jsou tam i další. Líbí se mi jedenáctka a dvanáctka. Oba jsou důchodci a navíc sedí vedle sebe. Mám takový pocit, že se spolu spřáhnou, a až přijde na rokování, budou pracovat téměř jako tým. Jestli získáš jednoho, získáš je oba.“

Zbožňoval jsem její anglický přízvuk. Nebylo v něm vůbec nic povýšeneckého. Naopak obsahoval nádech pouličního čímanstvi, který dodával jejím slovům váhu.

Jako herečka se zatím Julie příliš neprosadila a jednou se mi svěřila, že absolvuje spoustu komparzů na role ve filmech odehrávajících se ve středověké Anglii. Bohužel od ní štáb vyžadoval uhlazený anglický přízvuk, který Julie, ač Angličanka, zatím zcela nezvládla. A tak si dnes na živobytí vydělávala převážně v pokerových hernách a také čtením tváří porotců pro mě a malou skupinu advokátů, s nimiž jsem ji seznámil.

„A co porotce sedm?“ zeptal jsem se. „Během volby ze mě nespustil oči. A teď se na mě ani nepodívá.“

Julie přikývla.

„Takže sis toho všiml. Úplně přestal navazovat vizuální kontakt. Jako by se u něj od pátku něco změnilo. V této chvíli mi nezbývá než konstatovat, že je to známka jeho příslušnosti k táboru obžaloby. Pokud ty se ve svých projevech zaměřuješ na porotce číslo tři, tak můžeš vzít jed na to, že náš pan Neporažený si vybírá sedmičku.“

„To mám za to, že jsem dal na svého klienta,“ zamumlal jsem pod nosem.

Objednali jsme si jídlo a řekli číšníkovi, ať si pospíší, protože se musíme vrátit k soudu. Během čekání jsem se zeptal Ciska, jak to vypadá se svědky, a on mi odpověděl, že v tomto směru se nemáme čeho bát. Požádal jsem ho tedy, ať po skončení přelíčení zůstane na místě, pokusí se sledovat pozůstalé Němce a drží se jich až do chvíle, kdy dorazí do hotelu. Chtěl jsem vědět, kde bydlí. Z mé strany šlo spíše o preventivní opatření. Než proces skončí, nebudou mě mít příliš v lásce, a vždy bylo dobré vědět, kde má člověk nepřátele.

V polovině kuřecího salátu jsem letmo vykoukl z okna do

čekárny.

Tvořila

ji

velkolepá

kombinace

architektonických stylů, v níž se však nejhlasitěji ozývaly tóny art deco. Cestující čekající na vlak se mohli uvelebit v několika řadách velkých kožených sedaček, nad nimiž visely

obrovské lustry. Všiml jsem si, že někteří lidé na sedadlech spí, zatímco jiní ostražitě sedí v těsné blízkosti svých kufrů a zavazadel.

A pak jsem spatřil Bosche. Seděl sám ve třetí řadě od mého okna a v uších měl špunty sluchátek. Naše pohledy se na okamžik setkaly a on se pak zadíval jinam. Odložil jsem vidličku a sáhl do kapsy pro peníze. Netušil jsem, kolik tu stojí sklenice Mad Housewife, ale Lorna už měla každopádně

druhou.

Položil

jsem

na

stůl

pět

dvacetidolarovek a řekl ostatním, aby v klidu dojedli, že si půjdu ven zavolat.

Vyšel jsem z restaurace a zavolal Boschovi na mobil.

Detektiv si vytáhl sluchátka z uší a přijal hovor, zatímco já se už blížil ke třetí řadě sedadel.

„Co je?“ řekl místo pozdravu.

„Zase Frank Morgan?“

„Ne, Ron Carter. Proč mi voláte?“

„Co jste říkal na ten článek?“

Posadil jsem se na volné sedadlo naproti němu, zavadil o něj pohledem, ale jinak jsem dál předstíral, že mluvím s někým daleko ode mě.

„Tohle je infantilní,“ pronesl Bosch.

„Totiž, nevěděl jsem, jestli chcete zůstat v tajnosti, anebo…“

„Prostě to položte.“

Zaklapli jsme telefony a podívali se na sebe.

„Tak co?“ zeptal jsem se. „Jsme ve hře?“

„To se nedozvíme dřív, než se to dozvíme.“

„Jak to mám chápat?“

„Ten článek vyšel. A myslím, že zafungoval tak, jak jsme chtěli. Teď počkáme a uvidíme. Jestli se něco stane, tak ano, jsme ve hře. Ale dozvíme se to až ve chvíli, kdy už v té hře budeme.“

Přikývl jsem, přestože jsem mu stále příliš nerozuměl.

„Kdo je ta ženská v černém?“ zeptal se mě Bosch.

„Neřekl jste mi, že máte milenku. Asi bychom jí taky měli přidělit ochranku.“

„Ne, ta pro mě jen čte tváře porotců.“

„Jo tak, pomáhá vám vytipovat lidi s nenávistí k policajtům a zřízení vůbec?“

„Tak nějak. Vy jste tady sám? To mě hlídáte přímo vy?“

„Víte, kdysi jsem měl přítelkyni. Ta mi taky zásadně kladla několik otázek najednou. Nikdy se na nic neptala postupně.“

„A odpověděl jste jí někdy na něco. Anebo jste se jejím otázkám obratně vyhýbal, jako jste to udělal teď?“

„Nejsem sám, advokáte. Nebojte. Máte kolem sebe lidi, které nikdy neuvidíte. Moji lidé hlídají vaši kancelář bez ohledu na to, jestli tam zrovna jste.“

A taky tam byly kamery. Policie je tam instalovala před deseti dny, když jsme si mysleli, že článek v Timesech vyjde každým dnem.

„Jo, prima, ale tam už dlouho nebudeme.“

„Všiml jsem si. Kam se stěhujete?“

„Nikam. Pracuju v autě.“

„To zní legračně.“

Chvíli jsem si ho zkoumavě prohlížel. Jeho tón zněl jako obvykle sarkasticky. Celkově to byl protivný chlap, ale nějakým způsobem se mu podařilo mě přimět, abych do jeho rukou svěřil vlastní bezpečnost.

„Budu se muset vrátit k soudu. Máte pro mě nějakou konkrétní radu? Chcete, abych se choval nějakým konkrétním způsobem nebo odjel na konkrétní místo?“

„Dělejte jen to, co děláte vždycky. Ale jednu věc bych od vás chtěl. Sledovat vás v pohybu vyžaduje spoustu lidí.

Takže až váš pracovní den skončí, až se vrátíte domů a nebudete se už nikam chystat, zavolejte mi, abych mohl odvolat pár lidí z týmu.“

„Dobře. Ale někdo mě bude hlídat i pak, že jo?“

„Žádný strach. Budeme vás mít na očích čtyřiadvacet hodin denně. Jo, a ještě jedna věc.“

„Copak?“

„Už nikdy mě takhle nekontaktujte.“

Přikývl jsem. Rozhovor byl u konce.

„Jasně.“

Vstal jsem a pohlédl k restauraci. Viděl jsem, jak Lorna přepočítává dvacky, které jsem položil na stůl, a pokládá je

na účtenku. Zdálo se, že je použila všechny. Patrick už u stolu nebyl, pravděpodobně šel vyzvednout auto.

„Nashle, detektive,“ řekl jsem a ani přitom na Bosche nepohlédl.

Bosch neodpověděl. Odešel jsem a připojil se k ostatním, kteří právě vycházeli z restaurace.

„S kým jsi to mluvil? Nebyl to detektiv Bosch?“ zeptala se Lorna.

„Jo, všiml jsem si ho venku.“

„Co tam dělal?“

„Prý sem rád chodí na oběd, načež se posadí na některé z těch velkých pohodlných sedadel a jen tak přemýšlí.“

„Tak to je náhoda, že jsme se tu potkali.“

Julie Favreauová zavrtěla hlavou.

„Náhody neexistují,“ řekla.

38

Po obědě začal Golantz snášet své argumenty. Zvolil při tom přístup, který nazývám „prezentace od Adama“. Začal úplně na začátku, konkrétně hlášením na linku 911, které představovalo první veřejnou informaci o dvojnásobné vraždě, a pokračoval po lineární časové přímce. Jeho prvním svědkem byla operátorka tísňové linky na okresním komunikačním centru. Golantzovi posloužila k tomu, aby

představila zvukovou nahrávku, na níž Walter Elliot přivolává pomoc. Ještě před procesem jsem se pokusil přehrání obou zvukových záznamu u soudu zabránit– argumentoval jsem tím, že tištěné přepisy by byly pro porotu jasnější a užitečnější –, avšak soudce rozhodl ve prospěch obžaloby. Pouze Golantzovi nařídil, aby porotcům obstaral i přepisy, a oni tak mohli během procesu poslouchat nahrávku a současně číst její doslovný přepis.

Moje snaha překazit přehrání zvukových záznamu u soudu měla svůj důvod. Věděl jsem, že nahrávky vyznívají v neprospěch mého klienta. Na první z nich Elliot klidným hlasem oznamoval dispečerce, že jeho žena a jeden další člověk byli zavražděni. Jeho nevzrušené chování se dalo snadno vyložit jako chladná vypočítavost a já si nepřál, aby porota k takové interpretaci dospěla. Druhá nahrávka byla z hlediska obhajoby ještě horší. Elliot na ní působil dopáleně a navíc naznačil, že muže, který byl zavražděn spolu s jeho ženou, zná a nemá ho v lásce.

Nahrávka l, 13.05, 02/05/07

Dispečerka: Linka devět-jedna-jedna. Chcete ohlásit krizovou událost?

Walter Elliot: Já… Totiž, oni vypadají jako mrtví.

Myslím, že jim nikdo nedokáže pomoct.

Dispečerka: Promiňte, pane. S kým hovořím?

Walter Elliot: Tady je Walter Elliot. A tohle je můj dům.

Dispečerka: Ano, pane. A říkáte, že je někdo mrtvý?

Walter Elliot: Našel jsem svou ženu. Je zastřelená. A je tu i nějaký muž. Taky zastřelený.

Dispečerka: Vydržte okamžik, pane. Zapíšu to a pošlu vám pomoc.

– odmlka –

Dispečerka: Dobrá, pane Elliote, posílám k vám zdravotníky a policii.

Walter Elliot: Na to už je pozdě. Myslím na ty zdravotníky.

Dispečerka: Musím je poslat, pane. Říkal jste, že jsou zastřelení? Hrozí nějaké nebezpečí vám?

Walter Elliot: To nevím. Zrovna jsem sem přijel. Tohle jsem neudělal. Vy si to nahráváte?

Dispečerka: Ano, pane. Všechno se nahrává. Vy jste teď přímo v domě?

Walter Elliot: Jsem přímo v ložnici. Já to neudělal.

Dispečerka: Je v domě kromě vás a těch dvou zastřelených lidí ještě někdo?

Walter Elliot: Myslím, že ne.

Dispečerka: Dobrá, vyjděte teď ven, aby vás policisté viděli, jakmile za vámi přijedou. Postavte se tak, ať je na vás vidět.

Walter Elliot: Dobře, jdu ven.

- konec –

Na druhé nahrávce hovořila s Elliotem jiná dispečerka, ale já Golantzovi přesto umožnil ji přehrát. Prohrál jsem velký spor o to, zda má být zvuková podoba nahrávek u soudu vůbec prezentována, takže už nemělo valný smysl marnit čas soudu tím, že budu obžalobu nutit, aby sem přivedla druhou dispečerku, která jen uvede druhou nahrávku.

V tomto případě telefonoval Elliot ze svého mobilního telefonu. Stál venku a v pozadí se ozýval jemný šum oceánských vln.

Nahrávka 2, 13.24, 02/05/07

Dispečerka: Linka devět-jedna-jedna. Jakou krizovou událost chcete ohlásit?

Walter Elliot: Jo, už jsem volal před chvílí. Kde jsou všichni?

Dispečerka: Vy jste volal linku devět-jedna-jedna?

Walter Elliot: Jo, zastřelili mi manželku. A taky toho Němce. Kde jsou všichni?

Dispečerka: To je to hlášení z Crescent Cove Road z Malibu?

Walter Elliot: Jo, to jsem já. Volal jsem nejmíň před čtvrt hodinou a nikdo tu není.

Dispečerka: Podle mého monitoru k vám naše jednotka alfa dorazí za necelou minutu. Ukončete hovor a postavte se před dům, aby vás viděli, jakmile přijedou. Uděláte to, pane?

Walter Elliot: Já už tady stojím.

Dispečerka: Tak tam chvíli počkejte, pane.

Walter Elliot: Když myslíte. Sbohem.

- konec –

Nejenže Elliot působil v tomto druhém telefonátu otráveně z pozdního příjezdu jednotky, ale slovo „Němce“

pronesl téměř posměšně. Vůbec přitom nezáleželo na tom, že z tónu verbálního projevu ještě nelze usuzovat na něčí vinu. Nahrávky každopádně napomáhaly tezi obžaloby, že Walter Elliot je arogantní boháč, který si myslí, že stojí nad zákonem. Pro Golantze to byl dobrý začátek.

Výslechu dispečerky jsem se vzdal, protože jsem věděl, že z něj pro obhajobu nic kloudného nezískám. Jako dalšího předvolala obžaloba policistu Brendana Murrayho, který řídil hlídkový vůz alfa a jako první reagoval na volání na tísňovou linku. Během půlhodinového výslechu Golantz s policistou dopodrobna prošel celý sled událostí, počínaje příjezdem na místo a nálezem těl. Zvláštní pozornost přitom věnoval Murrayho vzpomínkám, jak se obžalovaný během této doby choval, co dělal a co říkal.

Podle Murrayho obžalovaný nedával najevo žádné emoce, když vedl policisty po schodech do ložnice, kde ležela na posteli nahá jeho zastřelená manželka. V klidu prý překročil nohy mrtvého muže u dveří a ukázal na tělo na posteli.

„‚To je moje žena řekl. Jsem si docela jistý, že je mrtvá‘,“ uvedl během výpovědi Murray.

Elliot podle něj také nejméně třikrát zopakoval, že on ty dva lidi v ložnici nezabil.

„No, a to je tak neobvyklé?“ zeptal se Golantz.

„Totiž, my máme instrukce neplést se do vyšetřování vraždy,“ odpověděl Murray. „Neočekává se to od nás. Takže jsem se pana Elliota vůbec neptal, jestli to udělal. Ale on pořád opakoval, že to neudělal.“

Ani na Murrayho jsem neměl žádné otázky. Figuroval na mém seznamu svědků, a kdyby bylo zapotřebí, mohl jsem ho předvolat k výpovědi, až přijde řada na obhajobu.

Navíc už jsem se nemohl dočkat dalšího svědka obžaloby: Christophera Harbera, jenž pracoval v týmu s Murraym a na úřadu šerifa byl nováček. Říkal jsem si, že pokud se některý z policistů dopustil chyby, která by mohla pomoci obhajobě, tak je to tenhle zajíc.

Harberova výpověď byla kratší než Murrayho a sloužila převážně k potvrzení kolegových slov. Harber slyšel a viděl stejné věci jako jeho parťák.

„Jen několik otázek, Ctihodnosti,“ prohlásil jsem, když se soudce dotázal, zda chci svědka podrobit křížovému výslechu.

Zatímco Golantz vedl svůj přímý výslech od pultíku, já se během křížového výslechu nevzdálil od stolu obhajoby.

Byla to moje taktika. Chtěl jsem, aby si porota, svědek i

státní zástupce mysleli, že chci jen formálně položit pár bezvýznamných dotazů. Faktem ovšem bylo, že jsem se právě chystal poprvé použít klíčový argument obhajoby.

„Policisto Harbere, vy jste u sboru nováček, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Vypovídal jste někdy u soudu?“

„V případu vraždy ne.“

„No, nemusíte být nervózní. Pan Golantz vám možná řekl něco jiného, ale já nekoušu.“

Soudní síň zašuměla zdvořilým smíchem. Harberova tvář lehce zrůžověla. Byl to urostlý muž s plavými vlasy ostříhanými nakrátko, jak to na úřadu šerifa mají rádi.

„Ve své výpovědi jste uvedl, že když jste s kolegou dorazili k domu Elliotových, spatřili jste mého klienta stát před kruhovým parkovištěm. Je to tak?“

„Je to tak.“

„Dobrá, a co tam dělal?“

„Jenom tam stál. Bylo mu řečeno, ať tam na nás počká.“

„Co jste o situaci věděli, když váš vůz alfa dorazil na místo?“

„Věděli jsme jen to, co nám sdělila dispečerka. Že z domu telefonoval muž jménem Walter Elliot a uvedl, že jsou uvnitř dva mrtví lidé. Byli zastřeleni.“

„Přijímal jste někdy podobné hlášení?“

„Ne.“

„Byl jste vyděšený, nervózní, natěšený, co z toho?“

„Řekl bych, že mi stoupl adrenalin, ale jinak jsme oba byli naprosto klidní.“

„Vytasil jste služební zbraň, jakmile jste vystoupil z auta?“

„Ano, vytasil.“

„Mířil jste s ní na pana Elliota?“

„Ne, držel jsem ji podél těla.“

„Vytasil zbraň váš parťák?“

„Domnívám se, že ano.“

„Mířil s ní on na pana Elliota?“

Harber zaváhal. Vždycky mám rád, když svědci obžaloby váhají.

„Už si nevzpomínám. Moc jsem se na něj nedíval. Díval jsem se na obžalovaného.“

Dal jsem kývnutím hlavy najevo, že to má logiku.

„Musel jste se jistit, viďte? Koneckonců jste toho člověka neznal. Pouze jste věděl, že uvnitř jsou údajně dva mrtví lidé.“

„Přesně tak.“

„Bylo by tedy vystižné říci, že jste se k panu Elliotovi blížili obezřetně?“

„Přesně tak.“

„Kdy jste zbraň odložil?“

„To bylo poté, co jsme ohledali a zajistili objekt.“

„Myslíte poté, co jste vešli dovnitř, potvrdili obě úmrtí a přesvědčili se, že nikdo další v domě není?“

„Ano.“

„Dobrá, a když jste to prováděli, byl pan Elliot celou dobu s vámi?“

„Ano, potřebovali jsme ho mít nablízku, aby nám mohl ukázat, kde ta těla jsou.“

„To už byl zatčen?“

„Ne, nebyl. Nabídl se dobrovolně, že nám to tam ukáže.“

„Ale spoutali jste ho, ne?“

Následovalo druhé Harberovo zaváhání. Plaval v neprobádaných vodách a pravděpodobně se snažil rozpomenout na repliky, které si s Golantzem nebo jeho mladou asistentkou nacvičili.

„Dobrovolně souhlasil, že mu nasadíme pouta.

Vysvětlili jsme mu, že ho sice nezatýkáme, ale že situace v domě je choulostivá, takže bude pro jeho i naši bezpečnost nejlepší, pokud mu až do zajištění objektu nasadíme pouta.“

„A on souhlasil.“

„Ano, on souhlasil.“

Koutkem oka jsem si všiml, že Elliot zavrtěl hlavou.

Doufal jsem, že si toho porota všimla také.

„Měl ruce spoutané za zády, anebo vepředu?“

„Za zády, v souladu s předpisy. Nemáme povoleno poutat subjekt vepředu.“

„Subjekt? Co to znamená?“

„Subjektem může být kterákoliv osoba, která je součástí vyšetřování.“

„Třeba někdo, kdo je zatčen?“

„Ano, i ten. Ale pan Elliot zatčen nebyl.“

„Vím, že tu práci neděláte dlouho, ale jak často nasazujete pouta člověku, který není zatčen?“

„Čas od času se to stává. Ale přesný počet případů si nepamatuji.“

Pokýval jsem hlavou, čímž jsem však nedával najevo souhlas, a doufal jsem, že je to na mně dobře patrné.

„Váš kolega i vy jste vypověděli, že pan Elliot celkem třikrát vám oběma sdělil, že s těmi vraždami v domě nemá nic společného, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Slyšel jste, jak to říká?“

„Ano, slyšel.“

„Řekl vám to, když jste byli venku, uvnitř domu, nebo kde přesně?“

„Bylo to uvnitř, když jsme byli nahoře v ložnici.“

„Takže to znamená, že tato údajně nadbytečná prohlášení o své nevině učinil ve chvíli, kdy měl ruce spoutané za zády a kdy jste vy i váš kolega měli služební zbraně připravené ke střelbě, je to tak?“

Třetí zaváhání.

„Ano, domnívám se, že je to tak.“

„A vy tvrdíte, že v té době nebyl zatčen?“

„Ne, nebyl zatčen.“

„Dobrá, takže co se stalo, když vás pan Elliot zavedl dovnitř, ukázal vám ta těla a vy a váš kolega jste si ověřili, že v domě nikdo další není?“

„Vyvedli jsme pana Elliota ven, zapečetili dům a ohlásili vraždy detektivní službě.“

„Také tohle všechno se dělo v souladu s předpisy úřadu šerifa?“

„Ano.“

„Dobrá. Policisto Harbere, sňali jste v tu chvíli panu Elliotovi pouta, když stále nebyl zatčen?“

„Ne, pane, nesňali. Posadili jsme pana Elliota na zadní sedadlo hlídkového vozu a je proti předpisům umisťovat subjekt do služebního vozu nespoutaný.“

„Aha, zase to slovo ‚subjekt‘. Víte jistě, že pan Elliot v tu chvíli nebyl zatčen?“

„Ano, to vím jistě. Nezatkli jsme ho.“

„Dobrá, jak dlouho seděl na zadním sedadle toho auta?“

„Přibližně půl hodiny, než přijel vyšetřovací tým.“

„A co se stalo, když ten tým přijel?“

„Když vyšetřovatelé dorazili, nejprve se rozhlédli po domě. Pak vyšli ven a převzali zajištěného pana Elliota.

Totiž, chci říct, že ho vytáhli z auta.“

Harber se dopustil přeřeknutí, kterého jsem okamžitě využil.

„On byl v té době zajištěn?“

„Ne, nešťastně jsem se vyjádřil. Pan Elliot dobrovolně souhlasil, že počká v autě, a pak přijeli oni a ujali se ho.“

„Chcete říct, že dobrovolně souhlasil s tím, že bude sedět s pouty na rukou na zadním sedadle hlídkového auta?“

„Ano.“

„Kdyby býval chtěl, mohl otevřít dveře a vystoupit?“

„Myslím, že ne. Zadní dveře mají bezpečnostní zámky.

Nedají se otevřít zevnitř.“

„Ale on uvnitř seděl dobrovolně.“

„Ano, seděl.“

Dokonce ani Harber nevypadal, že věří vlastním slovům. Růž v jeho obličeji nabírala stále temnější odstíny.

„Policisto Harbere, kdy šla ta pouta konečně z pana Elliota dolů?“

„Když ho detektivové vytáhli z auta, sundali mu pouta a předali je mému kolegovi.“

„Dobře.“

Přikývl jsem, jako že jsem skončil, a nalistoval ve svém zápisníku o pár stránek dál, abych se ujistil, zda jsem se nezapomněl na něco zeptat. Když jsem promluvil znovu, měl jsem oči stále upřené do zápisníku.

„Ehm, policisto? Ještě poslední věc. Podle záznamu z dispečinku pan Elliot poprvé telefonoval na linku devět jedna jedna ve třináct nula pět. O devatenáct minut později musel pan Elliot zavolat znovu, aby se ujistil, že se na něj nezapomnělo, a po dalších čtyřech minutách jste vy a váš

kolega konečně dorazili na místo. Od ohlášení vražd do vašeho příjezdu tedy uplynulo celkem dvacet tři minut.“

Teprve nyní jsem zvedl hlavu a pohlédl na Harbera.

„Policisto, proč vám trvalo tak dlouho, než jste zareagovali na hlášení, které bylo bezpochyby prioritní?“

„Malibu je rozlohou náš největší okrsek. Museli jsme se přesunout od jiného hlášení na druhé straně hor.“

„Copak se někde blíže nenacházel jiný volný hlídkový vůz?“

„Můj kolega a já jsme seděli ve voze alfa. To je něco jako volný agent. Vyřizujeme prioritní hlášení, a když se nám z dispečinku ozvali s tímhle, přijali jsme i toto hlášení.“

„Dobrá, policisto, nemám dalších otázek.“

Golantz během návazného výslechu bezděky přistoupil na mé odvedení pozornosti. Položil Harberovi několik otázek, které se točily kolem toho, zda byl Elliot zatčen, nebo ne. Snažil se rozptýlit nejistoty, jež by mohly přiživit mou hypotézu „klapek na očích“. Chtěl jsem, aby si myslel, že mi o nic jiného nejde, a zabralo to: státní zástupce dalších patnáct minut páčil z Harbera odpovědi, které měly jasně prokázat, že muž, kterému on a jeho kolega nasadili před místem dvojnásobné vraždy pouta, nebyl zatčen.

Odporovalo to zdravému rozumu, ale obžaloba na tom trvala.

Když Golantz skončil, vyhlásil soudce odpolední přestávku. Sotva porotci odešli ze soudní síně, zaslechl

jsem, jak někdo šeptem volá moje jméno. Otočil jsem se a spatřil Lornu, která ukazovala prstem do zadní části soudní síně. Vytočil jsem se ještě více a viděl jsem, že v zadní řadě na galerii sedí Hayley s matkou. Hayley mi kradmo zamávala a já jí odpověděl úsměvem.

39

Sešel jsem se s nimi na chodbě před soudní síní, stranou od hroznu reportérů, kteří obklopovali ostatní protagonisty případu vycházející ze sálu. Hayley mě objala a já se neubránil dojetí, že opravdu přijela. Našel jsem prázdnou dřevěnou lavičku a posadili jsme se.

„Jak dlouho už tu jste?“ zeptal jsem se. „Neviděl jsem vás.“

„Bohužel moc dlouho ne,“ řekla Maggie. „Poslední hodinu měla dneska tělocvik, takže jsem se rozhodla, že si vezmu odpoledne volno, vyzvednu ji ze školy dřív a přijedeme sem. Viděly jsme většinu tvého křížového výslechu toho policisty.“

Přesunul jsem pohled z Maggie na naši dceru, která seděla mezi námi. Vypadala přesně jako její matka: tmavé vlasy i oči a kůže, která dlouho do zimy vypadala opálená.

„A cos na to říkala, Hay?“

„No, podle mě to bylo fakt zajímavé. Zahrnul jsi ho spoustou otázek. Chvílemi vypadal, že se z toho zblázní.“

„Neboj, on se z toho dostane.“

Zadíval jsem se jí přes hlavu a mrkl na Maggii.

„Mickey?“

Otočil jsem se a viděl, že je to McEvoy z Timesů. Stál vedle nás s připraveným blokem a perem.

„Teď ne,“ řekl jsem.

„Měl jsem jen jednu rychlou…“

„Řekl jsem, že teď ne. Dejte mi pokoj.“

McEvoy se otočil a zařadil se zpět do jednoho z hloučků kroužících kolem Golantze.

„Kdo to byl?“ zeptala se Hayley.

„Jeden novinář. Promluvím s ním později.“

„Máma říkala, že o tobě dneska v novinách vyšel velký článek.“

„On nebyl ani tak o mně. Byl spíše o případu. Proto jsem doufal, že budeš moct přijet a na kousek se podívat.“

Znovu jsem pohlédl na svou bývalou ženu a děkovně jsem kývl. Dokázala se přenést přes svůj vztek na mě a dát dceru na první místo. Kdyby nic jiného, v tomhle jsem se na ni mohl vždycky spolehnout.

„Půjdeš ještě dovnitř?“ zeptala se Hayley.

„Ano, tohle je jen taková malá přestávka, aby si lidé mohli dát něco k pití nebo si odskočit na záchod. Zbývá nám

ještě jedno sezení a pak pojedeme domů a zítra začneme zase nanovo.“

Dcera kývla a pohlédla přes chodbu ke dveřím soudní síně. Sledoval jsem její oči a viděl, že lidé opět začínají vcházet dovnitř.

„Ehm, tati? A ten pán vedle tebe někoho zabil?“

Podíval jsem se na Maggii, která pokrčila rameny, jako by chtěla říct: Ode mně tuhle otázku nemá.

„Totiž, to my nevíme, miláčku. Je z toho obžalován, to ano. A spousta lidí si myslí, že to udělal. Jenže se zatím nic neprokázalo a teprve tento proces nám ukáže, jak to vlastně bylo. Od toho procesy jsou. Vzpomínáš si, jak jsem ti to vysvětloval?“

„Vzpomínám.“

„Micku, tohle je tvoje rodina?“

Ohlédl jsem se přes rameno a ztuhl, neboť jsem se díval do očí Waltera Elliota. Můj klient se vřele usmíval a čekal, že ho představím. Těžko mohl vědět, kdo je to Maggie McTerorsonová.

„Ano, Waltře. Toto je moje dcera Hayley a tohle její máma, Maggie McPhersonová.“

„Ahoj,“ řekla Hayley plaše.

Maggie kývla a zatvářila se rozpačitě.

Walter udělal tu chybu, že jí podal ruku. Moje bývalá žena už snad ani nemohla jednat škrobeněji. Jedenkrát mu ruku stiskla a rychle ji odtáhla. Když se Elliotova dlaň

přesunula k Hayley, Maggie doslova vyskočila, chytila dceru kolem ramen a odtáhla ji z lavičky.

„Hayley, pojďme si dát rychle něco do bufetu, než soud zase začne.“

Začala dceru postrkovat k bufetu. Walter je chvíli sledoval a pak se zadíval na mě. Prázdnou ruku měl stále nataženou. Postavil jsem se.

„Promiňte, Waltře, moje bývalá žena je žalobkyně.

Pracuje na státním zastupitelství.“

Elliot zvedl obočí.

„Aha, v tom případe asi chápu, proč je to bývalá žena.“

Přikývl jsem, aby se cítil líp. Řekl jsem mu, ať se vrátí do soudní síně, že budu za chvíli u něj.

Vyrazil jsem k bufetu a ve dveřích se setkal s Maggií a Hayley.

„Myslím, že už pojedeme domů,“ řekla Maggie.

„Vážně?“

„Má spoustu úkolů a myslím, že už toho dneska viděla dost.“

S druhým důvodem jsem mohl polemizovat, ale nechal jsem to plavat.

„Dobře,“ řekl jsem. „Díky, že jste přijely, Hayley. Moc to pro mě znamená.“

„To jsem ráda.“

Sklonil jsem se, políbil ji na temeno, přivinul si ji k sobě a objal ji. Pouze v podobných chvílích s dcerou se propast,

kterou jsem ve svém životě vykopal, uzavírala. Cítil jsem sounáležitost s něčím, na čem záleželo. Zvedl jsem hlavu a podíval se na Maggii.

„Díky, žes ji přivezla.“

Přikývla.

„Nevím, jestli to k něčemu je, ale vedeš si tam dobře.“

„To víš, že to k něčemu je. Děkuji.“

Maggie pokrčila rameny a vykouzlila na tváři drobný úsměv. I to bylo hezké.

Díval jsem se, jak obě míří k výklenku s výtahy, a uvědomoval si, že teď pojedou jinam než ke mně. Kladl jsem si otázku, jak jsem mohl svůj život tak těžce zbabrat.

„Hayley!“ zavolal jsem za nimi.

Dcera se za mnou ohlédla.

„Ve středu ahoj. U lívanců!“

Hayley se usmívala, když se obě zařadily do fronty na výtah. Všiml jsem si, že moje bývalá manželka se také usmívá. Když jsem kolem nich procházel cestou do soudní síně, ukázal jsem na ni.

„A ty můžeš přijet taky.“

Maggie přikývla.

„Uvidíme.“

Dveře výtahu se otevřely a ony se k němu začaly sunout. „Uvidíme.“ Toto slovo jako by ve vztahu ke mně vystihovalo vše.

40

Při každém procesu s obžalovaným z vraždy je korunním svědkem obžaloby hlavní vyšetřovatel. Protože už oběti nejsou živé, aby mohly porotě sdělit, co se jim stalo, je na něm, aby tlumočil porotě zprávu o průběhu vyšetřování a také aby hovořil za zesnulé. Hlavní vyšetřovatel přináší do procesu kladivo. Stluče porotě všechno dohromady, ozřejmí nejasná místa a úhledně vše zabalí. Jeho úkolem je prodat případ porotě a také u něj mnohdy platí stejné pravidlo jako u všech obchodních transakcí: totiž že osoba prodejce je stejně důležitá jako kvalita prodávaného zboží. Nejlepší vyšetřovatelé vražd jsou nejlepší prodejci. Byl jsem už svědkem, jak chlapi tvrdí jako Harry Bosch uronili na svědecké lavici slzu, když popisovali poslední okamžiky oběti na tomto světě.

Golantz předvolal hlavního vyšetřovatele případu hned po polední přestávce. Byl to z jeho strany záblesk geniality a mistrovská ukázka plánování. John Kinder se měl stát klíčovou postavou procesu až do chvíle, kdy bude líčení pro dnešek ukončeno a porotci se odeberou domů, aby nad večeří a poté dlouho do noci přemýšleli o jeho slovech. A já s tím nemohl dělat nic jiného než nečinně přihlížet.

Kinder byl rozložitý přívětivý černoch, který hovořil otcovským barytonem. Na svědeckou lavici si s sebou vzal tlustou složku, do níž nahlížel přes brýle na čtení nasazené na samotné špičce nosu. Když právě na nic neodpovídal, zvedl hlavu a nad obroučkami pozoroval Golantze nebo porotu. Jeho oči působily příjemně, laskavě, živě a moudře.

Byl to svědek, proti kterému jsem neměl obranu.

S pomocí Golantzových přesně mířených otázek a řady zvětšených fotografií z místa činu, jejichž předložení jsem se marně snažil zabránit poukazem na jejich předsudečnost, provedl Kinder porotu místem činu a vysvětlil, co zajištěné důkazy vyšetřovacímu týmu napověděly. Postupoval s téměř klinickou přesností a metodičností, ale přesto byl jeho výklad nadmíru zajímavý. Díky hlubokému autoritativnímu hlasu silně připomínal profesora, který všem přítomným v sále přednáší základy předmětu „Vyšetřování vražd“.

Tu a tam jsem vznesl námitku, abych alespoň trochu narušil hladce plynoucí rytmus Golantz-Kinder, ale jinak mi nezbývalo než zatnout zuby a čekat. V jednom okamžiku mi přišla z galerie textová zpráva, která mé obavy ani trochu nerozptýlila.

Oni toho chlapa zbožňují! Nemůžeš s tím něco dělat?

Neotočil jsem se a nevyhledal na galerii Favreauovou.

Jednoduše jsem zavrtěl hlavou a dál hleděl na displej svého telefonu pod stolem.

Nato jsem přesunul pohled ke klientovi. Připadalo mi, že Kinderově výpovědi téměř vůbec nevěnuje pozornost.

Psal si do bloku poznámky, které se však netýkaly procesu nebo případu. Na jedné stránce jsem spatřil hromadu číslic a podtržený nadpis DISTRIBUCE DO ZAHRANIČÍ.

Naklonil jsem se k němu a zašeptal.

„Ten chlap nás roznáší na kopytech. Kdyby vás to třeba zajímalo.“

Elliot zkroutil rty do falešného úsměvu a rovněž šeptem odvětil.

„Myslím, že si vedeme dobře. Dneska se vám dařilo.“

Zavrtěl jsem hlavou a otočil se zpátky, abych si poslechl zbytek výpovědi. Mého klienta reálná situace nezajímala.

Byl si dobře vědom mé strategie obhajoby a věděl také, že mám nabito zázračnou střelou. Jakmile však vstoupíte do procesu, neexistuje žádná jistota. Proto se devadesát procent případu mimosoudně vyrovná už před procesem. Nikdo nechce házet kostkou. V sázce je prostě příliš mnoho. A proces s obžalovaným z vraždy je největším možným hazardem.

Walter Elliot jako by to však už od prvního dne nechápal. Prostě dál produkoval filmy, sestavoval plány distribuce do zahraničí a podle všeho věřil, že je zcela vyloučeno, aby od tohoto procesu odešel jinak než jako svobodný muž. Cítil jsem, že moje argumenty jsou neprůstřelné, ale ani já neměl tolik sebevědomí jako on.

Jakmile Golantz s Kinderem důkladně prošli všechna základní fakta o ohledání místa činu, zaměřil státní zástupce dotazy na Elliota a interakci mezi vyšetřovatelem a obžalovaným.

„Vypověděl jste, že zatímco obžalovaný setrvával v hlídkovém voze policisty Murrayho, vy jste předběžně ohledal místo činu a udělal si základní obrázek o situaci, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Kdy jste poprvé hovořil s Walterem Elliotem?“

Kinder se zadíval do lejstra ve složce rozložené na odkládací ploše před svědeckou lavicí.

„Přibližně o půl třetí jsem po úvodním ohledání místa činu vyšel z domu a požádal policisty, aby vysadili pana Elliota z auta.“

„A co jste udělal pak?“

„Pak jsem jednomu z policistů řekl, ať mu sundá pouta, protože jsem už je nepokládal za nezbytná. Na místě se v té době pohybovalo hned několik policistů a vyšetřovatelů a objekt byl velmi dobře zajištěn.“

„Byl pan Elliot v té době zatčen?“

„Ne, nebyl, což jsem mu také vysvětlil. Řekl jsem mu, že hoši, tedy policisté, využili všech dostupných preventivních opatření, dokud nezjistí, jak se věci mají. Pan Elliot řekl, že to chápe. Zeptal jsem se ho, zda s námi chce i

nadále spolupracovat a ukáže členům mého týmu interiér domu, a on odpověděl, že ano, že je tam provede.“

„Takže jste ho odvedli zpátky do domu?“

„Ano. Nejprve si musel nazout gumové boty, aby v domě nic nekontaminoval, a pak jsme se vrátili dovnitř.

Nechal jsem pana Elliota přesně zopakovat veškeré kroky, které podle svého tvrzení učinil, když vstoupil do domu a nalezl ta těla.“

Poznamenal jsem si, že na galoše už bylo trochu pozdě, protože Elliot předtím provázel po domě policisty z úřadu šerifa. Během křížového výslechu jsem to hodlal na Kindera vybalit.

„Bylo na krocích, které podle svého tvrzení v domě učinil, něco neobvyklého nebo obsahovala jeho výpověď nějaké nesrovnalosti?“

Proti této otázce jsem vznesl námitku, protože mi připadala příliš vágní. Soudce souhlasil. Zabodoval jsem tedy, ale k ničemu mi to nebylo. Golantz jednoduše položil otázku jinak a konkrétněji.

„Kam vás pan Elliot v domě zavedl, detektive Kindere?“

„Zavedl nás dovnitř a tam jsme rovnou zamířili ke schodišti vedoucímu do ložnice. Řekl nám, že přesně takto si počínal, když poprvé vstoupil do objektu. V ložnici našel těla, a tak zvedl telefon vedle postele a vytočil devět set jedenáct. Dispečerka mu prý řekla, ať vyjde ven, postaví se

před dům a čeká, což také učinil. Výslovně jsem se ho zeptal, zda navštívil i některé jiné místo v domě, a on odpověděl, že ne.“

„A to vám připadalo neobvyklé nebo rozporuplné?“

„No, tak především jsem si pomyslel, že je dost podivné, aby vešel dovnitř a rovnou zamířil do ložnice, aniž se

nejprve

porozhlédl

v

přízemí.

Což

navíc

nekorespondovalo s tím, co nám pak řekl, když jsme vyšli přeci dům. Ukázal totiž na manželčino auto stojící na kruhovém parkovišti vepředu a prohlásil, že díky němu poznal, že s ní v domě je někdo další. Zeptal jsem se ho, co tím myslí, a on odpověděl, že jeho manželka zaparkovala vepředu, aby mohl Johan Rilz, tedy druhá oběť, využít volné místo v garáži. Měli tam totiž uskladněnou hromadu nábytku a dalších věcí, takže v garáži zůstalo jen jedno parkovací místo. Pan Elliot prohlásil, že ten Němec ukryl své porsche tam, takže jeho manželka musela zaparkovat před domem.“

„A proč jste to pokládal za důležité?“

„No, podle mě ho to usvědčovalo ze lži. Řekl nám, že z celého domu navštívil jen ložnici v prvním patře. Mně však bylo naprosto zřejmé, že nakoukl do garáže a spatřil tam porsche druhé oběti.“

Golantz od pultíku rázně pokýval hlavou, aby zdůraznil tvrzení o Elliotově prolhanosti. Věděl jsem, že tento argument dokážu při křížovém výslechu rozmělnit, jenže k

tomu jsem měl dostat příležitost až zítra ráno, červíček pochybností tak bude v hlavách porotců vrtat téměř celý den.

„A co se stalo pak?“ pokračoval Golantz.

„No, v tom domě nás čekala ještě spousta práce. Takže jsem řekl dvěma členům svého týmu, ať odvezou pana Elliota na stanici v Malibu, aby tam mohl počkat a udělat si pohodlí.“

„Byl v tu dobu zatčen?“

„Ne, ještě jednou jsem mu vysvětlil, že si s ním potřebujeme promluvit, a pokud je stále ochoten s námi spolupracovat, odvezeme ho do vyšetřovny na stanici.

Přitom jsem ho ubezpečil, že za ním při nejbližší příležitosti přijedu. I tentokrát souhlasil.“

„Kdo ho tam převezl?“

„Vyšetřovatelé Joshua a Toles ho vzali k sobě do auta.“

„Proč ho po příjezdu na stanici v Malibu rovnou nevyslechli?“

„Protože jsem chtěl o něm a o místě činu vědět víc, než s ním poprvé promluvíme. Někdy dostane detektiv jen jednu šanci, přestože svědek spolupracuje.“

„Použil jste slovo ‚svědek‘. Copak pan Elliot nebyl v tom okamžiku podezřelý?“

Golantz si pohrával s pravdou jako kočka s myší. Bylo úplně jedno, jak Kinder odpoví: všichni v soudní síni věděli, že se už vyšetřovatelé v tu chvíli zaměřovali na Elliota.

„No, v jistém smyslu je podezřelý každý,“ odvětil Kinder. „Pokud přijedete do takové situace, máte sklon podezírat každého. Já ovšem v této fázi nevěděl mnoho o obětech ani o panu Elliotovi a taky mi nebylo úplně jasné, s čím tady máme co do činění. Takže jsem ho v tu chvíli pokládal spíš za velmi důležitého svědka. Nalezl těla a znal oběti. Mohl nám pomoct.“

„Dobrá, takže jste ho nechal odvézt na stanici v Malibu a pustil se do práce na místě činu. Co přesně jste dělal?“

„Mým úkolem bylo dohlížet na dokumentaci z místa činu a sběr důkazů v domě. Kromě toho jsme prohlíželi telefony a počítače a potvrzovali si totožnost a minulost zúčastněných stran.“

„Co jste zjistili?“

„Zjistili jsme, že nikdo z manželů Elliotových nemá záznam v trestním rejstříku a nikdo z nich legálně nedrží zbraň. Dále jsme zjistili, že druhá oběť, Johan Rilz, je německý státní příslušník, který rovněž nemá záznam a není vlastníkem žádných zbraní. Dozvěděli jsme se, že pan Elliot šéfuje studiu, že je velmi úspěšný ve filmové branži a podobně.“

„A některý člen vašeho týmu v té době sepsal žádosti o povolení k prohlídce?“

„Ano, sepsal. Postupovali jsme nadmíru obezřetně: sepsali jsme a nechali soudcem podepsat řadu žádostí o

povolení k prohlídce, abychom získali pravomoc pokračovat ve vyšetřování bez ohledu na to, kam nás zavede.“

„Je takový postup neobvyklý?“

„Možná ano. Soudy dávají policejním složkám při sběru důkazů volnou ruku. My jsme se však rozhodli, že vzhledem k tomu, kdo v případu figuruje, uděláme krok navíc. Nechali jsme si vystavit povolení, přestože jsme je možná nepotřebovali.“

„Čeho konkrétně se ta povolení k prohlídce týkala?“

„Měli jsme povolení na dům Elliotových a taky na ta tři auta: na vůz pana Elliota, auto jeho manželky a porsche stojící v garáži. Kromě toho jsme získali povolení provést testy na panu Elliotovi a jeho šatech, tyto testy měly stanovit, zda pan Elliot v posledních hodinách střílel z palné zbraně.“

Státní zástupce dál rozebíral s Kinderem průběh vyšetřování, až dospěl do fáze, kdy hlavní vyšetřovatel uvolnil místo činu a vyslechl Elliota na stanici v Malibu.

Tím si připravil půdu k předložení videozáznamu z prvního rozhovoru s Elliotem. V rámci přípravy na proces jsem tuto nahrávku rovněž několikrát zhlédl. Věděl jsem, že pokud jde o informace, které Elliot poskytl Kinderovi a jeho parťákovi jménem Roland Ericsson, není ničím zajímavá. Z hlediska obžaloby byla důležitější tím, že ukazovala Elliotovo chování. Můj klient na ní vůbec nevypadal jako člověk, který právě objevil nahé tělo své manželky s průstřelem

uprostřed obličeje a dvěma dalšími střelnými ranami v hrudníku. Působil klidně jako letní západ slunce, což vyvolávalo dojem, že je to chladnokrevný zabiják.

Před boxem pro porotu byla postavena velká obrazovka a Golantz začal přehrávat záznam. Několikrát ho zastavil, položil Kinderovi nějakou otázku a opět ho pustil. Nahrávka trvala deset minut a nebyla konfrontační. Vyšetřovatelé se prostě vyptávali Elliota na různé věci a zaměřovali se na jeho verzi. Žádné tvrdé otázky nepadaly. Elliot musel jen obšírně vysvětlovat, co dělal a kdy. Záznam končil tím, že Kinder předložil Elliotovi povolení k testu jeho rukou, paží a svršku na povýstřelové zplodiny.

Elliot se při odpovědi zlehka usmíval.

„Jen do toho, pánové,“ řekl. „Dělejte, co musíte.“

Golantz se podíval na hodiny na zadní stěně soudní síně a pozastavil dálkovým ovladačem obraz v místě, kde se Elliot napůl culil. Chtěl, aby si porotci odnesli v hlavách domů právě tento záběr. Chtěl, aby přemýšleli o Elliotově úsměvu typu „schválně si mě zkuste chytit“, jakmile se v odpolední špičce rozjedou do svých domovů.

„Ctihodnosti,“ řekl. „Myslím, že je vhodná doba ukončit pro dnešek přelíčení. Po této prezentaci povedu výslech policisty Kindera jiným směrem a možná bychom si to měli nechat na zítřek.“

Soudce souhlasil, odročil soud do zítřka a znovu připomněl porotcům, aby se vyhýbali veškerým zprávám o procesu.

Vstal jsem a sledoval, jak se soudci odebírají do rokovacího sálu. Byl jsem si docela jist, že první den vyzněl ve prospěch obžaloby, ale to se dalo očekávat. Naše chvíle měly teprve přijít. Podíval jsem se na svého klienta.

„Waltře, co máte dnes večer v plánu?“ zeptal jsem se.

„Jedu na malý večírek s přáteli. Pozvali i Dominicka Dunneho. A pak se budu dívat na první střih jednoho filmu, který produkuje moje studio. Johnny Depp tam hraje roli detektiva.“

„No, tak zavolejte svým přátelům, zavolejte Johnnymu a všechno to zrušte. Pojedete na večeři se mnou. Budeme pracovat.“

„Tomu nerozumím.“

„Ale ano, rozumíte. Od začátku procesu se mi vyhýbáte.

Předtím mi to nevadilo, protože jsem nechtěl vědět, co nemusím. Teď se situace změnila. Máme za sebou předávání nálezů, proces je v plném proudu a já potřebuju vědět všechno. Všechno, Waltře.

Takže si dnes večer promluvíme, jinak si ráno budete muset najmout jiného advokáta.“

Viděl jsem, jak se jeho obličej napíná kontrolovaným vztekem. V tom okamžiku mi bylo jasné, že tento člověk

může být vrahem nebo přinejmenším někým, kdo si mohl vraždu objednat.

„To byste se neopovážil,“ utrousil.

„Schválně.“

Chvíli jsme na sebe upřeně hleděli a já pak viděl, jak se něco v jeho tváři uvolnilo.

„Takže je všechny obvolejte,“ řekl jsem nakonec.

„Pojedeme mým autem.“

41

Protože jsem já trval na schůzce samotné, Elliot trval na volbě místa. Během třicetivteřinového telefonátu nám rezervoval soukromou kóji v restauraci Water Crill kousek od hotelu Biltmore, a když jsme tam dorazili, čekala na něj na stole sklenice martini. Já si objednal láhev obyčejné vody a pár citrónových plátků.

Usadil jsem se naproti klientovi a díval se, jak si prohlíží nabídku čerstvých ryb. Snažil jsem se o Walteru Elliotovi co nejdéle nic nevědět. Čím méně toho advokát o klientovi ví, tím lépe je ho obvykle schopen hájit. Tuhle fázi už jsme však měli za sebou.

„Označil jste to za pracovní večeři,“ prohodil Elliot, aniž odtrhl oči od jídelního lístku. „To se ani nepodíváte?“

„Dám si totéž co vy, Waltře.“

Elliot odložil jídelní lístek na stranu a podíval se na mě.

„Plátek z platejse.“

„To zní dobře.“

Pokynul číšníkovi, který stál opodál, ale byl tak vyplašený, že se neodvažoval přistoupit ke stolu. Elliot objednal za nás oba, poručil si k rybě láhev chardonnay a připomněl číšníkovi, ať nezapomene na mou vodu s citronem. Nakonec pleskl oběma rukama o stůl a zvědavě se na mě podíval.

„Mohl jsem teď večeřet s Dominickem Dunnem,“ řekl.

„Takže doufám, že mi ho vynahradíte.“

„Já vám ho víc než vynahradím, Waltře. Ode dneška se přede mnou přestanete skrývat. Dnes mi řeknete celou pravdu. Celou pravdu. Budu-li totiž vědět, co víte vy, tak se nenechám obžalobou převálcovat. Odhadnu, jaké kroky se Golantz chystá podniknout, dříve, než je skutečně podnikne.“

Elliot přikývl, jako by souhlasil, že je čas kápnout božskou.

„Já svou manželku ani jejího fašounského přítele nezabil,“ řekl. „To už vám opakuji od prvního cíne.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To mi nestačí. Řekl jsem, že chci znát celou pravdu.

Chci vědět, co se tam stalo doopravdy, Waltře. Chci vědět, o co tu kráčí, jinak půjdu od toho.“

„Nebuďte směšný. Žádný soudce nedopustí, abyste uprostřed procesu odešel od rozdělané práce.“

„Chcete na to vsadit svoji svobodu, Waltře? Jestli se budu chtít tohohle případu zbavit, způsob už si najdu.“

Elliot před odpovědí zaváhal a chvíli si mě zkoumavě prohlížel.

„Měl byste si dávat pozor, oč mě žádáte. Žít s vědomím nepravostí může být nebezpečně.“

„Risknu to.“

„Otázka zní, jestli to můžu riskovat já.“

Naklonil jsem se k němu přes stůl.

„Co to má znamenat, Waltře? Co se děje? Jsem váš advokát. Mně můžete říct, co jste provedl, já se o tom šířit nebudu.“

Než můj klient stačil zareagovat, přinesl číšník láhev vody a talířek s tolika plátky citronu, že by to stačilo pro celou restauraci. Elliot počkal, až mi číšník nalije vodu do sklenice a vzdálí se z doslechu.

„Děje se to, že jsem si vás najal, abyste mě před porotou obhajoval. Podle mého hodnocení zatím odvádíte výtečnou práci a vaše příprava na obhajovací fázi procesu je na nejvyšší úrovni. A to vše za pouhé dva týdny. To je úžasné!“

„Kecy vynechte!“

Řekl jsem to příliš hlasitě. Elliot vykoukl z kóje a zaplašil pohledem ženu u nedalekého stolu, která můj výkřik zjevně slyšela.

„Budete muset své projevy ztlumit,“ poznamenal.

„Advokátní tajemství končí v této kóji.“

Pohlédl jsem na něj. Usmíval se, ale já věděl, že mi zároveň znovu připomíná to, o čem jsem ho už jednou ujistil, totiž že věci, které si tu dnes řekneme, zůstanou mezi námi. Mělo to znamenat, že je ochoten se mnou konečně mluvit? Vytáhl jsem z rukávu jediné eso, které jsem měl.

„Povězte mi o úplatku Jerryho Vincenta,“ vyzval jsem ho.

Nejprve jsem na Elliotově tváři spatřil chvilkový šok.

Následoval vědoucný výraz, když kolečka v jeho hlavě zapadla do sebe a on si dal něco dohromady. Nakonec jsem u něj zpozoroval rychlý záblesk lítosti. Litoval jsem, že vedle mě nesedí Julie Favreauová. Dokázala by v něm číst lépe než já.

„Disponovat touto informací je velice nebezpečně,“

prohlásil. „Jak jste se k ní dostal?“

Evidentně jsem nemohl klientovi prozradit, že ji mám od policejního detektiva, se kterým teď spolupracuji.

„Dá se říct, že z případu tak nějak vyplynula, Waltře.

Mám k dispozici veškeré Vincentovy záznamy, včetně záznamu finančních. Nebylo tak těžké si spočítat, že Jerry postoupil sto tisíc dolarů z vaší zálohy neznámé osobě. To kvůli tomuhle úplatku přišel o život?“

Elliot sevřel dvěma prsty jemnou stopku sklenice a obrátil do sebe zbytek martini. Nato kývl na někoho, kdo se nacházel za mnou. Chtěl další. Konečně se na mě zadíval.

„Nejpřesnější bude zřejmě konstatovat, že smrt Jerryho Vincenta zapříčinil souběh různých událostí.“

„Waltře, na hovadiny teď opravdu nemám čas. Potřebuji to vědět, nejen proto, abych vás mohl hájit, ale i proto, abych ochránil sám sebe.“

Elliot odložil prázdnou číši vedle stolu a někdo ji během dvou vteřin sebral. Můj klient pokýval hlavou, jako by se mnou souhlasil, a pokračoval.

„Myslím, že jste možná důvod jeho smrti nalezl. Byl ve spisu. Dokonce jste se mi o něm zmínil.“

„To nechápu. O čem jsem se zmínil?“

„On měl v plánu ten proces odložit,“ odvětil Elliot netrpělivým tónem. „Sám jste ten návrh našel. Byl zavražděn, než ho stačil podat.“

Pokusil jsem se z toho složit něco kloudného, ale neměl jsem dost součástek.

„Pořád vám nerozumím, Waltře. On chtěl odložit proces a kvůli tomu byl zabit? Proč?“

Elliot se ke mně naklonil přes stůl a promluvil hlasem, který téměř sklouzával do šepotu.

„Dobrá, žádal jste o to, takže vám to řeknu. Ale nic mi pak nevyčítejte, až začnete litovat, že víte, co víte. Ano, byl v tom úplatek. On ho zaplatil a všechno bylo v pořádku.

Proces byl naplánován na konkrétní datum a my měli jediný úkol: připravit se na něj. Museli jsme dodržet termín. Žádné odklady, žádná odročení. Jenže on si to pak rozmyslel a chtěl termín posunout.“

„Proč?“

„To nevím. Podle mě si doopravdy myslel, že může ten případ vyhrát i bez kejklů.“

Zdálo se, že Elliot nic netuší o telefonátech z FBI ani o zjevném zájmu agentury o Vincenta. Kdyby o těchto věcech věděl, nyní by se o nich zmínil. Zájem FBI o Vincenta by byl přece dobrým důvodem k odložení procesu, v němž hrál roli úplatek.

„Takže ho o život připravila snaha odložit proces?“

„Ano, já bych to tak viděl.“

„Zabil jste ho, Waltře?“

„Já lidi nezabíjím.“

„Nechal jste ho zabít?“

Elliot znaveně zavrtěl hlavou.

„Já lidi ani nenechávám zabít.“

K naší kóji přišel číšník s tácem a se stojánkem. Oba jsme se zaklonili a nechali ho pracovat. Vykostil naše ryby, rozkrájel je na plátky a položil na stůl spolu se dvěma malými džbánky obsahujícími roztopené máslo s vinným octem a šalotkou. Nato postavil na stůl Elliotovo druhé martini a dvě vinné skleničky. Odzátkoval víno, které Elliot

objednal, a dotázal se, zda si ho už přeje ochutnat. Elliot zavrtěl hlavou a poslal číšníka pryč.

„Dobrá,“ řekl jsem, když jsme opět osaměli. „Vraťme se k tomu úplatku. Kdo byl uplacen?“

Elliot jedním douškem vypil polovinu druhého martini.

„Když se nad tím zamyslíte, mělo by to být nabíledni.“

„Zřejmě jsem hlupák. Pomozte mi.“

„Proces, který nelze odložit. Proč?“

Nespustil jsem z něj oči, ale ve skutečnosti už jsem se na něj nedíval. Pohroužil jsem se do sebe a začal luštit hádanku. V duchu jsem odškrtával jednotlivé možnosti, soudce, státní zástupce, policisté, svědci, porota… Uvědomil jsem si, že existuje jediné místo, kde se úplatek protíná s neměnným termínem procesu. Existoval jen jeden aspekt, který by se změnil, kdyby byl proces odročen a přesunut na jiný termín. Soudce, státní zástupce i všichni svědci by zůstali stejní bez ohledu na datum konání procesu. Skupina lidí, z níž jsou vybíráni porotci, se však týden co týden mění.

„V porotě je spící agent,“ prohlásil jsem. „Někoho jste tam nasadil.“

Elliot nereagoval a nechal mě pátrat dál. V duchu jsem si představil obličeje porotců. Dvě řady po šesti lidech.

Zastavil jsem se u porotce číslo sedm.

„Sedmička. Chtěl jste ho mít v porotě. Znal jste ho. To on je spící agent. Co je to za člověka?“

Elliot zlehka přikývl a obšťastnil mě svým obvyklým polo-úsměvem. Snědl první sousto ryby a teprve poté mi odpověděl na otázku. Mluvil s takovým klidem, jako bychom se bavili o vyhlídkách Lakers v play-off, nikoliv o zmanipulování procesu s obžalovaným z vraždy.

„Nemám ponětí, kdo to je, a opravdu mi na tom nezáleží. Ale je náš. Bylo nám řečeno, že sedmička bude naše. A není to žádný spící agent, je to přesvědčovatel.

Jakmile dojde na rokování poroty, pustí se do práce a vychýlí misku vah na stranu obhajoby. Vzhledem k argumentům, které Vincent zformuloval a vy je používáte, s tím pravděpodobně ani nebude mít moc práce. Přikláním se k tomu, že kýženého verdiktu dosáhneme tak jako tak.

Přinejmenším však bude neochvějně trvat na zproštění obžaloby a výsledkem bude nerozhodná porota. Jestli se to stane, začneme úplně od píky a provedeme to znovu. Oni mě nikdy neodsoudí, Mickey. Nikdy.“

Odložil jsem talíř na stranu. Nemohl jsem jíst.

„Už žádné hádanky, Waltře. Řekněte mi, jak se to všechno seběhlo. Řekněte mi to od začátku.“

„Od začátku?“

„Od začátku.“

Elliot se té představě uchechtl a nalil si sklenici vína, aniž předem ochutnal. Číšník k němu přiskočil, aby tuto operaci provedl za něj, ale Elliot ho lahví v ruce odehnal.

„Tohle je dlouhý příběh, Mickey. Nechcete si k němu dát sklenici vína?“

Přidržel ústí lahve nad mou prázdnou číší. Cítil jsem pokušení, ale nakonec jsem zavrtěl hlavou.

„Ne, Waltře, já nepiju.“

„Nevím, jestli můžu důvěřovat někomu, kdo si čas od času ne-cvakne.“

„Jsem váš advokát. Mně důvěřovat můžete.“

„Tomu poslednímu jsem taky důvěřoval a podívejte, jak to s ním dopadlo.“

„Nevyhrožujte mi, Waltře. Prostě mi řekněte ten příběh.“

Elliot se zhluboka napil a poté až příliš hlasitě postavil sklenici na stůl. Rozhlédl se po lokále, aby zjistil, zda si toho někdo z ostatních hostů všiml, a já měl dojem, že to všechno jen hraje. Ve skutečnosti se díval, jestli nás někdo nesleduje.

I já jsem zkontroloval stoly, na které jsem měl ze svého místa výhled, aniž bych byl nápadný. Bosche ani nikoho jiného, v kom bych tipoval policistu, jsem v restauraci neviděl.

Elliot se dal do vyprávění.

„Když přijdete do Hollywoodu, nezáleží na tom, kdo jste nebo odkud pocházíte, hlavně musíte mít v kapse jednu věc.“

„Peníze.“

„Přesně tak. Já sem přišel přeci pětadvaceti lety a peníze jsem měl. Nejdříve jsem je vložil do několika filmů a pak do přitroublého studia, na které každý zvysoka kašlal. A proměnil jsem ho ve vážného konkurenta. Za pět let se už nebude pořád dokola mluvit o velké čtyřce. Bude tu velká pětka. Archway bude stát v jedné řadě s Paramountem, Warnery a ostatními.“

Když jsem Elliotovi řekl, ať začne od začátku, nepředpokládal jsem, že se vrátí o pětadvacet let zpátky.

„Dobrá, Waltře, podstatu vašeho úspěchu naprosto chápu. Ale co mi chcete říct?“

„Chci vám říct, že ty peníze nebyly moje. Když jsem sem přišel, nebyly to moje peníze.“

„Myslel jsem si, že vaše rodina vlastní fosfátový důl nebo nějaké rejdařství na Floridě.“

Elliot rázně přikývl.

„To je všechno pravda, ale přijde na to, jak definujete rodinu.“

Pomalu mi to začalo docházet.

„Vy mluvíte o mafii, Waltře?“

„Mluvím o jedné floridské organizaci s obrovskými kapitálovými toky, která potřebovala legitimní firmy, aby přes ně tyto kapitálové toky prohnala, a legitimní nastrčené lidi, kteří by tyto firmy spravovali, já byl účetní. Patřil jsem k takovým lidem.“

Dát si všechno dohromady už teď bylo snadné. Florida před pětadvaceti lety. Největší rozkvět bezbřehého přílivu kokainu a peněz.

„Vyslali mě na Západ,“ pokračoval Elliot. „Měl jsem historku a kufry plné peněz. A taky jsem miloval filmy.

Věděl jsem, jak je vybírat a realizovat. Koupil jsem Archway a proměnil ho v mnohamiliardový podnik. A moje žena pak…“

Na tváři se mu mihl smutný, lítostivý výraz.

„Co, Waltře?“

Zavrtěl hlavou.

„Ráno po našem dvanáctém výročí, právě když se naplnila naše předmanželská smlouva, mi řekla, že odchází. Chtěla podat žádost o rozvod.“

Přikývl jsem. Bylo mi to jasné. Platnost předmanželské smlouvy vypršela a Mitzi Elliotová měla rázem nárok na polovinu podílu Waltera Elliota v Archway Studios. Jenže Elliot byl jen nastrčená osoba. Jeho podíl ve skutečnosti patřil organizaci a tato organizace neměla ve zvyku připouštět, aby polovina její investice odešla dveřmi v sukni.

„Snažil jsem se ji přemluvit,“ dušoval se Elliot. „Jenže ona mě vůbec neposlouchala. Byla zamilovaná do toho fašounského parchanta a myslela si, že on ji dokáže ochránit.“

„Takže ji nechala zabít organizace.“

Když jsem ta slova vyřkl nahlas, zněla mi v uších nesmírně zvláštně. Dokonce mě přinutila rozhlédnout se po restauraci a zkontrolovat všechny hosty.

„Toho dne jsem tam vůbec neměl být,“ pokračoval Elliot. „Řekli mi, abych se odtamtud držel dál a ujistil se, že mám neprůstřelné alibi.“

„Tak proč jste tam jel?“

Jeho oči se do mě na chvíli zaklesly.

„Pořád jsem ji svým způsobem miloval. Nějakou záhadou jsem ji pořád miloval a toužil po ní. Chtěl jsem se za ni bít. Odjel jsem tam, abych se tomu pokusil zabránit, stát se hrdinou, všechno překazit a získat ji tak zpátky. Já nevím. Vlastně jsem žádný konkrétní plán neměl. Jenom jsem nechtěl, aby se to stalo. A tak jsem tam vyrazil…, ale bylo už pozdě. Když jsem dojel na místo, byli už oba mrtví.

Strašné…“

Elliot hleděl do vzpomínek, možná právě na výjev v ložnici v Malibu. Sklopil jsem oči k bílému ubrusu před sebou. Advokát nikdy neočekává, že mu klient sdělí celou pravdu. Některé části pravdy ano. Ale nikdy ne chladnou, tvrdou a úplnou pravdu. Musel jsem předpokládat, že Elliot některé věci vynechal. To, co mi řekl, však prozatím stačilo.

Přišel čas promluvit si o úplatku.

„A pak se objevil Jerry Vincent,“ nadhodil jsem.

Elliot opět zaostřil zrak a pohlédl na mě.

„Ano.“

„Povězte mi o tom úplatku.“

„Moc toho k vyprávění není. Můj firemní právník mě seznámil s Jerrym, který mi vyhovoval. Dohodli jsme se na odměnách a on pak za mnou přišel, to bylo v rané fázi případu, nejméně před pěti měsíci, a prohlásil, že ho oslovil někdo, kdo dokáže cinknout porotu. Chápejte, posadit mezi porotce někoho, kdo bude kopat za nás. Kdo bude bez ohledu na vývoj okolností trvat na zproštění obžaloby a zároveň bude pro obhajobu pracovat i zevnitř, během rokování poroty. Měl to být dobrý řečník a zkušený agitátor, podfukář. Háček byl v tom, že jakmile se tohle všechno zorganizovalo, musel proces začít v původním termínu, aby daný člověk skončil v mé porotě.“

„A vy jste s Jerrym tuhle nabídku přijali.“

„Přijali. Stalo se to před pěti měsíci. V té době jsme žádnou pořádnou obhajobu neměli. Já svou ženu nezabil, ale všechno jako by hrálo proti mně. Neměli jsme zázračnou střelu… a já měl strach. Byl jsem nevinný, ale viděl jsem, že mě čeká odsouzení. A tak jsme tu nabídku přijali.“

„Na kolik zněla?“

„Na sto tisíc předem. Jak jste sám zjistil, Jerry ji zaplatil prostřednictvím odměn. Nadsadil svou odměnu, já mu ji zaplatil a on z ní zaplatil porotce. Za nerozhodnou porotu jsme pak měli doplatit dalších sto a za zproštění obžaloby dvě stě padesát tisíc. Jerry mi sdělil, že ti lidé to tak už několikrát udělali.“

„Jako že zmanipulovali porotu?“

„Ano, takhle mi to říkal.“

Napadlo mě, že se FBI možná doslechla o předchozích podvodech a zaměřila se kvůli nim na Vincenta.

„Byly takhle zmanipulovány i dřívější Jerryho procesy?“ zeptal jsem se.

„To mi neřekl a já se ho na to neptal.“

„Nezmínil se vám někdy, že kolem vašeho případu čmuchá FBI?“

Elliot se zaklonil, jako bych řekl něco odpudivého.

„Ne. Děje se snad v tomhle směru něco?“

Tvářil se velmi znepokojeně.

„Já nevím, Waltře. Jen se vás vyptávám na různé věci.

Jerry vám přece nakonec řekl, že chce ten proces odsunout, ne?“

Elliot přikývl.

„Ano. V to pondělí. Prohlásil, že ten podfuk nepotřebujeme. Našel zázračnou střelu a hodlal ten proces vyhrát i bez agenta v porotě.“

„A to ho stálo život.“

„Muselo to tak být. Myslím, že tihle lidé nedopustí, abyste si takovou věc jednoduše rozmyslel a jen tak z ní vycouval.“

„Jací lidé? Organizace?“

„Já nevím. Prostě tenhle druh lidí. Ti, kdo podobné kejkle provádějí.“

„Řekl jste někomu, že Jerry hodlá ten proces odsunout?“

„Ne.“

„Víte to jistě?“

„Samozřejmé že to vím jistě.“

„Takže komu to Jerry řekl?“

„To opravdu nevím.“

„S kým tedy Jerry uzavřel tu dohodu? Koho podplatil?“

„To taky nevím. Neřekl mi to. Prý bude lepší, když nebudu znát žádná jména. A totéž říkám já vám.“

Na to už bylo trochu pozdě. Musel jsem to ukončit a odjet někam, kde budu sám, abych mohl přemýšlet. Pohlédl jsem na netknutý talíř s rybou a přemýšlel, zda si ho mám nechat zabalit pro Patricka, nebo zda si ho dá někdo v kuchyni.

„Víte,“ dodal Elliot, „nechci na vás ještě více tlačit, ale jestli mě shledají vinným, tak je po mně.“

Podíval jsem se na něj.

„Organizace?“

Přikývl.

„Když se někdo dostane do vězení, stane se pro ně břemenem. Za normálních okolností ho zlikvidují ještě dříve, než vůbec předstoupí před soud. Nemůžou riskovat, že se daný člověk pokusí uzavřít se státním zástupcem dohodu. Jenže já mám stále kontrolu nad jejich penězi. Když se mě zbaví, o všechno přijdou. O Archway, o nemovitosti,

o všechno. A tak se drží zpátky a sledují mě. Jestli z toho vyváznu, věci se vrátí do normálu a všechno bude fajn. Ale jestli mě odsoudí, stanu se pro ně příliš velkým břemenem a ve vězení nevydržím ani dvě noci. Najdou si tam ke mně cestu.“

Nikdy nebylo od věci vědět, co přesně je v sázce, avšak bez této Elliotovy připomínky bych se pravděpodobně obešel.

„Máme co do činění s vyšší autoritou,“ pokračoval Elliot. „Tohle dalece přesahuje věcí, jako je advokátní tajemství. To jsou jen centové položky, Micku. Informace, které jsem vám dnes večer sdělil, se nikdy nesmějí dostat mimo tento stůl. Ani před soud, ani nikam jinam. Za to, co jsem vám tu navykládal, by vás mohli vmžiku zabít. Stejně jako Jerryho. Pamatujte si to.“

Elliot hovořil věcně a svůj výklad zakončil tím, že v poklidu dopil sklenici s vínem. V každém jeho slově se však skrývala výhrůžka. Rozhodně jsem ho hodlal poslechnout a zapamatovat si to.

Nakonec mávl na číšníka a požádal o účtenku.

42

Byl jsem vděčný, že můj klient má rád martini před večeří a chardonnay k večeři. Těžko říct, zda bych to všechno z Elliota dostal, kdyby mi alkohol v jeho krvi neušlapal cestičku a nerozvázal mu jazyk. Na druhou stranu jsem si nepřál, aby můj klient uprostřed tak závažného procesu riskoval, že ho zastaví dopraváci a zahájí s ním řízení za jízdu pod vlivem alkoholu. Trval jsem na tom, že sám domu nepojede. Elliot na oplátku trval na tom, že svého maybacha za 400 000 dolarů nenechá stát přes noc v garáži v centru města. Nechali jsme se tedy Patrickem odvézt k jeho autu a přesedli si do něj. Posadil jsem se za volant maybacha a odjel s Elliotem domů, zatímco Patrick se držel za námi.

„Takže tohle auto stálo čtyři sta táců?“ zeptal jsem se.

„Úplně se ho děsím řídit.“

„O trochu míň.“

„Jo, a nemáte ještě nějaký jiný vůz? Když jsem vám říkal, ať nejezdíte limuzínou, nečekal jsem, že si to k procesu, v němž vás žalují z vraždy, přihasíte v takovém žihadlu. Myslete trochu na to, jaký v ostatních lidech budíte dojem, Waltře. Tohle moc dobře nevypadá. Vzpomínáte, co jste mi řekl v den, kdy jsme se viděli poprvé? O tom, že

musíme vyhrát i mimo soudní síň? Takové auto vám k tomu nedopomůže.“

„Mým druhým autem je Carrera CT.“

„Skvělé. Kolik stálo?“

„Víc než tohle.“

„Heleďte se, co kdybyste si třeba půjčil některého z mých lincolnů? Dokonce mám jednoho, který má na značce napsáno NEVINEN. Můžete jezdit v něm.“

„To je dobrý. Mám přístup k jednomu příjemnému a skromnému mercedesu. Může být?“

„Perfektní. Waltře, navzdory všemu, co jste mi dnes večer řekl, pro vás udělám maximum. Myslím, že v tomhle případu máme slušné šance.“

„V tom případě věříte, že jsem nevinen.“

Zaváhal jsem.

„Věřím, že jste nezastřelil svou ženu ani Rilze. Nejsem si jistý, jestli to z vás rovnou dělá nevinného, ale řekněme to takhle: myslím, že jste se neprovinil tím, z čeho vás viní obžaloba. A to mi úplně stačí.“

Elliot přikývl.

„Možná vás ani o víc nemůžu žádat. Děkuji vám, Mickey.“

Po této tečce jsme se odmlčeli, protože jsem se soustředil, abych Elliotovi nerozbil auto, které ho stálo víc než většinu lidí dům.

Elliot bydlel v Beverly Hills, v paláci se vstupní branou stojícím na rovinatém pozemku jižně od Sunset Boulevard.

Stisknutím tlačítka ve stropě auta otevřel bránu a vjeli jsme dovnitř, Patrickův lincoln se držel těsně za námi.

Vystoupili jsme a já předal Elliotovi klíčky. Zeptal se, jestli nechci jít dovnitř na další skleničku, a já mu připomněl, že nepiju. Elliot tedy natáhl ruku a já mu ji stiskl. Oba jsme se chovali rozpačitě, jako bychom podáním ruky stvrzovali nějakou dohodu o tom, co jsme si předtím řekli. Popřál jsem mu dobrou noc a nasedl na zadní sedadlo lincolnu.

Cestou domu pracoval můj mozek na plné obrátky.

Patrick rychle zhodnotil mé rozpoložení, podle všeho pochopil, že teď není vhodná doba rozptylovat mě povrchní konverzací, a nechal mě v klidu pracovat.

Seděl jsem vzadu, opíral se o dveře a díval se z okna.

Neonový svět míhající se kolem mě jsem ovšem nevnímal.

Myslel jsem na Jerryho Vincenta a na dohodu, kterou uzavřel s neznámým člověkem. Přijít na to, jak to provedli, nebylo tak obtížné. Otázka zněla, kdo to byl.

Věděl jsem, že systém volby porotců je založen na nahodilém výběru na několika úrovních. Poroty jsou díky tomu ucelené a pestře sociálně rozvrstvené. Původní seznam několika set občanů povolávaných každý týden ke splnění porotcovské povinností se nahodile vytváří ze seznamu registrovaných voličů, záznamů katastrálních úřadů a údajů společností zajištujících komunální služby. Z této velké

skupiny se opět nahodile vybírá menší okruh občanů, kteří se stávají kandidáty na porotce v určitém konkrétním procesu, v tomto případě provádí jejich výběr počítač umístěný v soudní budově. Seznam těchto potenciálních porotců putuje k předsedajícímu soudci a ten z něj předvolá prvních dvanáct jmen nebo kódových čísel, tucet kandidátu usedne do boxu pro porotu a začíná první kolo voir dire.

Také v tomto případě rozhoduje o pořadí jmen nebo čísel na seznamu počítačem generovaný náhodný výběr.

Elliot mi prozradil, že jakmile soudce stanovil datum zahájení jeho procesu, oslovil Jerryho Vincenta neznámý člověk a řekl mu, že dokáže zařídit, aby se do poroty dostal spící agent. Zádrhel vězel v tom, že termín procesu se v takovém případě nesměl změnit. Kdyby se proces odsunul na jiné datum, dosazení nastrčené osoby do poroty by se odsunout nedalo. Vyvodil jsem si z toho závěr, že onen neznámý člověk má plný přístup ke všem úrovním nahodilého výběru potenciálních porotců: od úvodního předvolávání občanů ke splnění porotcovské povinnosti do určité soudní budovy v určitý konkrétní týden přes nahodilý výběr okruhu kandidátů pro daný proces až po nahodilé vylosování prvních dvanácti porotců, kteří usednou do boxu.

Jakmile se spící agent ocitl v boxu, bylo už na něm, aby se tam udržel. Obhajoba věděla, že zabraňující zpochybnění na tomto člověku nesmí použít, a vyřazení obžalobou čelil agent tím, že se snažil dávat najevo sympatie ke státu.

Vlastně to bylo úplně prosté, ovšem za předpokladu, že se termín procesu nezmění.

Když jsem si to takhle rozebral, získal jsem lepší obrázek o charakteru této manipulace i o tom, kdo ji mohl zorganizovat. Zároveň jsem pochopil, v jaké eticky svízelné situaci jsem se ocitl. Elliot se mi u večeře přiznal k několika zločinům. Já však byl jeho advokát a vzhledem k advokátnímu tajemství měla jeho přiznání zůstat mezi námi.

Výjimku představovala pouze situace, kdy bych se jeho informacemi cítil ohrožen nebo měl informace o trestném činu, který se teprve chystá, ale zatím se nestal. Věděl jsem, že Vincent někoho uplatil. Tento trestný čin se již stal. K

trestnému činu zmanipulování poroty se však teprve schylovalo. Naplnit se měl až v okamžiku zahájení rokování, takže jsem byl vázán povinností ho ohlásit. Elliot zřejmě o této výjimce z pravidel advokátního tajemství nevěděl, případně byl přesvědčen, že budu mlčet, aby mě nepotkal stejný osud jako Jerryho Vincenta.

Přemýšlel jsem o tom všem a uvědomil si, že existuje ještě jedna výjimka, nad kterou bych se měl zamyslet.

Zamýšlené zmanipulování poroty bych nemusel ohlásit v případě, kdy bych sám tomuto trestnému činu zabránil.

Napřímil jsem se a rozhlédl se po okolí. Jeli jsme po Sunset Boulevard a blížili se k západnímu Hollywoodu.

Podíval jsem se před sebe a zahlédl důvěrně známý nápis.

„Patricku, zastav mi tady před Book Soup. Chci si tam na chvilku odskočit.“

Patrick

přistavil

lincoln

k

obrubníku

před

knihkupectvím. Řekl jsem mu, aby na mě počkal, a vyskočil jsem ven. Vstoupil jsem do prodejny a vnořil se mezi regály.

Ačkoliv jsem toto knihkupectví miloval, dnes jsem sem nepřišel na nákupy. Potřeboval jsem si zavolat a nechtěl jsem, aby můj hovor slyšel Patrick.

Ulička s detektivkami byla plná zákazníků. Prodral jsem se dále dozadu a našel prázdný výklenek, kde byly v regálech a na stolech vystaveny velké a těžké výpravné publikace. Vytáhl jsem telefon a zavolal svému vyšetřovateli.

„Cisco, to jsem já. Kde teď jsi?“

„Doma. Co se děje?“

„Lorna je tam s tebou?“

„Ne, šla se ségrou do kina. Vrátit by se měla zhruba v…“

„To je dobrý, já potřebuju mluvit s tebou. Chtěl bych, abys pro mě udělal něco, co se ti možná nebude líbit. Když do toho nepůjdeš, pochopím to. Každopádně nechci, abys o tom s kýmkoliv mluvil. Včetně Lorny.“

Cisco před odpovědí zaváhal.

„Koho mám zabít?“

Oba jsme se rozesmáli a ze mě spadla část napětí, které se ve mně celý večer hromadilo.

„I o tomhle si můžeme později promluvit, ale to, co mám teď na mysli já, by mohlo být stejně ošemetné. Chci, aby ses na někoho nalepil a zjistil o něm, co se dá. Háček je v tom, že jestli tě přistihnou, nejspíš nám oběma seberou licenci.“

„Kdo to je?“

„Porotce číslo sedm.“

43

Jen co jsem nasedl do lincolnu, začal jsem svého jednání litovat. Kráčel jsem po tenké šedé linii, která mě mohla dovést do velkých problémů. Na jedné straně je naprosto logické, že advokát začne prošetřovat zprávu o možných manipulacích a zasahování do činnosti poroty. Na druhé straně by se však toto prošetřování mohlo samo o sobě pokládat za manipulaci. Soudce Stanton podnikl kroky k zajištění anonymity porotců. A já právě požádal svého vyšetřovatele, aby jednal v přímém rozporu se soudcovou vůlí. Kdyby se naše počínání profláklo, Stanton by byl neskonale naštvaný a rozhodně by se neomezil na pouhé „ty ty ty“. Prohřešek tohoto typu se nedal vyžehlit odpustkem v podobě příspěvku dobročinné organizaci. Stanton by si stěžoval advokátní komoře i předsedkyni vrchního soudu a klidně by to hnal až před Nejvyšší soud, kdyby se mu

podařilo zařídit, aby ho tam někdo poslouchal. Zkrátka by dohlédl na to, aby byl Elliotův proces mým posledním.

Patrick vystoupal na Farmholm Drive a zajel s autem do garáže pod mým domem. Vystoupili jsme a vyšli po schodech na terasu. Bylo už skoro deset hodin a já byl po čtrnáctihodinovém pracovním dni pořádně utahaný.

Adrenalin se mi však opět zvedl, když jsem si všiml, že v zahradním křesílku sedí muž, světla velkoměsta za ním podkreslovala siluetu jeho obličeje. Natáhl jsem ruku, abych zastavil Patricka, jako když rodič brání dítěti vběhnout bez rozhlédnutí do vozovky.

„Zdravíčko, advokáte.“

Bosch. Poznal jsem jeho hlas i pozdrav. Uklidnil jsem se a nechal Patricka jít dál. Vyšli jsme na terasu, já odemkl dveře a pustil mladíka dovnitř. Zavřel jsem za ním a otočil se k Boschovi.

„Hezký výhled,“ poznamenal. „Na ten jste si vydělal hájením zmetků?“

Byl jsem příliš unavený, než abych se s ním pouštěl do slovních hrátek.

„Co tady děláte, detektive?“

„Napadlo mě, že už z toho knihkupectví možná pojedete domů,“ odpověděl. „A tak jsem jel napřed a počkal na vás tady.“

„Jo, pro dnešek už jsem skončil. Můžete odvolat tým, pokud nějaký opravdu existuje.“

„Co vás vede k myšlence, že neexistuje?“

„Já nevím. Prostě jsem nikoho neviděl. Doufám, že jste mi nevěšel bulíky na nos, Boschi. V tomhle podniku mi jde o kejhák.“

„Po skončení přelíčení jste jel s klientem na večeři do Water Grillu. Oba jste si dali plátek z platejse a oba jste čas od času zvýšili hlas. Váš klient nezřízeně pil, takže jste ho musel odvézt jeho autem domů. Cestou zpátky jste si odskočil do Book Soup, abyste vyřídil jeden telefonát, evidentně jste nechtěl, aby ho slyšel váš řidič.“

Byl jsem ohromen.

„Dobrá, beru zpět. Je mi to jasné, hlídají mě. Ale co chcete vy, Boschi? Co se děje?“

Bosch vstal a přistoupil ke mně.

„Stejnou otázku jsem chtěl položit já vám,“ řekl. „Kvůli čemu byl Walter Elliot dneska u večeře tak rozohněný a otrávený? A komu jste v tom knihkupectví volal?“

„Tak především je Elliot můj klient a já vám nebudu vykládat, o čem jsme se bavili. Tuhle hranici kvůli vám nepřekročím. A pokud jde o ten telefonát v knihkupectví, tak to jsem si jen objednával pizzu, protože jak jste si s kolegy možná všimli, tu večeři jsem nakonec nesnědl. Jestli chcete kousek, tak tu chvilku počkejte.“

Bosch nasadil svůj poloúsměv a zadíval se na mě. V

plytkých mrtvých očích měl vědoucný výraz.

„Takže to chcete hrát takhle, advokáte?“

„Zatím ano.“

Oba jsme se nadlouho odmlčeli. Prostě jsme jen tak stáli a čekali na další chlapáckou repliku. Žádná však nepřišla a já nakonec usoudil, že jsem opravdu utahaný a hladový.

„Dobrou noc, detektive Boschi.“

Vešel jsem dovnitř a zavřel za sebou dveře. Bosch zůstal stát na terase.

44

Detektiv Kinder se mi dostal do rukou až v úterý pozdě odpoledne, neboť státní zástupce z něj během přímého výslechu ještě několik hodin páčil podrobnosti o vyšetřování. To ovšem hrálo v můj prospěch. Říkal jsem si, a Julie Favreauová mi to v textové zprávě potvrdila –, že porotce začne detailní popis průběhu vyšetřování nudit, takže uvítají nový charakter otázek.

Přímá výpověď se týkala převážně vyšetřovacího postupu po zatčení Waltera Elliota. Kinder zdlouhavě popisoval, jak se ponořil do detailů Elliotova manželství, jak objevil nedávno vypršelou předmanželskou smlouvu i jak se Elliot několik týdnů před vraždami snažil zjistit, o kolik peněz a o jak velkou část kontroly nad Archway Studios by po rozvodu přišel. Díky chronologii událostí, kterou se mu podařilo sestavit z Elliotových vypovědí a doložených

informací o jeho pohybu, navíc zjistil, že obžalovaný nemá na odhadovanou dobu vražd věrohodné alibi.

Golantz neopomněl detektiva vyzpovídat ani ve věci všech slepých uliček a vedlejších linií vyšetřování, které se nakonec ukázaly jako nepodstatné. Kinder tak musel popisovat řadu jalových stop, které vyšetřovatelé objevili a svědomitě prošetřili, vyšetřování Johana Rilze, jež mělo stanovit, zda právě on nebyl hlavním terčem vraha, i porovnání této dvojnásobně vraždy s dalšími podobnými a nevyřešenými případy.

Celkově vzato se zdálo, že Golantz s Kinderem odvedli důkladnou práci, aby mému klientovi vraždy v Malibu dokázali, a v polovině odpoledne byl mladý státní zástupce konečně spokojen natolik, že se obrátil na soudce a řekl: „Nemám dalších otázek, Ctihodnosti.“

Po dlouhém čekání tedy přišla řada na mě. Rozhodl jsem se, že se během křížového výslechu zaměřím na pouhé tři oblasti jeho přímého výslechu a pak Kindera překvapím nečekaným úderem na solar. Přistoupil jsem k pultíku a zahájil výslech.

„Detektive Kindere, vím, že to během pozdější fáze procesu uslyšíme ještě od soudního patologa, ale ve své výpovědi jste uvedl, že jste byl po pitvě informován o předpokládané době úmrtí paní Elliotové a pana Rilze.

Jejich smrt podle odhadů nastala v den vražd mezi jedenáctou hodinou a polednem.“

„To je pravda.“

„Stalo se to blíže k jedenácté, anebo blíže k poledni?“

„To se nedá s jistotou říct. Tohle je jen časový interval, ve kterém se to stalo.“

„Dobrá, a jakmile jste ten interval znali, ujistili jste se, že muž, kterého jste už předtím zatkli, žádné alibi nemá, je to tak?“

„Ne, takhle bych to neformuloval.“

„A jak byste to formuloval?“

„Řekl bych, že bylo mou povinností pokračovat ve vyšetřování případu a připravit ho k procesu. Součástí tohoto procesu je také nutnost připustit variantu, že podezřelý měl na dobu vražd alibi. Při plnění této povinnosti jsem na základě četných rozhovorů a také záznamů archivovaných u příjezdové brány do Archway Studios stanovil, že pan Elliot odjel toho dopoledne v deset hodin čtyřicet minut ze studia a že byl v autě sám. Měl tedy spoustu času na to, aby…“

„Děkuji vám, detektive. Už jste mi odpověděl.“

„Ale já ještě neskončil.“

Golantz vstal a zeptal se soudce, zda může svědek dokončit

odpověď.

Soudce

souhlasil

a

Kinder

přednáškovým tónem pokračoval.

„Jak jsem říkal, pan Elliot měl tedy spoustu času dostal se do domu v Malibu v časovém intervalu stanoveném jako odhadovaná doba smrti obětí.“

„Říkal jste, že měl spoustu času se tam dostat?“

„Dostatek času.“

„Před chvílí jste nám popsal, že jste stejnou trasu sám několikrát absolvoval. Kdy to bylo?“

„Poprvé jsem si to zkusil přesně týden po vraždách. V

deset čtyřicet ráno jsem vyrazil od brány v Archway Studios do toho domu v Malibu. Na místě jsem byl v jedenáct čtyřicet dva, takže jsem se bohatě vešel do časového rámce pro vraždy.“

„Jak jste věděl, že jste zvolil stejnou trasu jako pan Elliot?“

„To jsem nevěděl. Prostě jsem zvolil trasu, kterou jsem pokládal za nejočividnější a nejrychlejší. Většina lidí nevolí dlouhé trasy. Volí trasy krátké, takové, které je v nejkratší možné době dopraví na místo určení. Z Archway jsem to vzal přes Melrose do La Brea, tam jsem se napojil na desítku a zamířil na západ na Pacific Coast Highway.“

„Jak jste věděl, že provoz na silnicích, který v té době panoval, je stejně hustý, jako když jel do Malibu pan Elliot?“

„To jsem nevěděl.“

„Doprava v Los Angeles dokáže být velmi nevyzpytatelná, nemám pravdu?“

„Ano.“

„Proto jste tu trasu absolvoval několikrát?“

„Ano, byl to jeden z důvodů.“

„Dobrá, detektive Kindere, vypověděl jste, že jste tu trasu absolvoval pětkrát a pokaždé jste do Malibu dorazil dříve, než vypršel časový rámec obou vražd, je to tak?“

„Přesně tak.“

„Zaměříme-li se na oněch pět zkušebních jízd, ve kterém případě jste se dostal do domu v Malibu nejdříve?“

Kinder se zadíval do poznámek.

„To bylo hned napoprvé, kdy jsem tam přijel v jedenáct čtyřicet dva.“

„A kdy to bylo nejhorší?“

„Nejhorší?“

„Jaký nejhorší čas jste během svých pěti pokusů zaznamenal?“

Kinder se znovu zadíval do poznámek.

„Nejpozději jsem tam dorazil v jedenáct padesát jedna.“

„Dobrá, takže i váš nejlepší čas spadal do poslední třetiny časového rámce vytyčeného soudním patologem jako dobu vražd, přičemž při dosažení vašeho nejhoršího času by bylo panu Elliotovi zůstalo necelých deset minut na to, aby se vkradl do domu a zavraždil dva lidi. Říkám to správně?“

„Ano, ale stihnout to mohl.“

„Mohl? Nepůsobíte příliš přesvědčivě, detektive.“

„Jsem naprosto přesvědčen, že obžalovaný měl čas ty vraždy spáchat.“

„Ale jen v případě, že k těm vraždám došlo nejméně dvaačtyřicet minut poté, co se pro ně otevřel časový rámec, je to tak?“

„Když se na to chcete dívat takhle…“

„Já se na to tak nedívám, detektive. Pracuji jen s tím, co nám poskytl soudní patolog. Takže abychom to shrnuli pro porotu: tvrdíte, že pan Elliot odjel v deset čtyřicet ze studia, trmácel se až do Malibu, vkradl se do svého domu, v ložnici nahoře načapal svou manželku s milencem a oba je zabil, a to všechno před polednem, kdy se uzavřel časový rámec stanovený soudním patologem. Říkám to správně?“

„V podstatě ano.“

Zavrtěl jsem hlavou, jako by to bylo příliš velké sousto.

„Dobrá, detektive, pojďme dál. Řekněte, prosím, porotě, kolikrát jste do Malibu vyrazil, ale pak jste cestu přerušil, protože jste věděl, že to nestihnete do poledne, kdy se časový rámec uzavírá.“

„To se nikdy nestalo.“

V Kinderově odpovědi se však ozvalo drobné zaváhání.

Byl jsem si jistý, že ho zaregistrovala i porota.

„Takže kdybych teď předložil záznamy nebo dokonce i video-záběry, které by ukazovaly, že jste od příjezdové brány Archway Studios nevyrážel v deset čtyřicet dopoledne pětkrát, nýbrž sedmkrát, detektive, byly by tyto záznamy falešné? Ano, nebo ne?“

Kinderovy oči nakrátko zabloudily ke Golantzovi a pak se vrátily ke mně.

„To, co naznačujete, se nikdy nestalo,“ prohlásil.

„A vy neodpovídáte na otázku, detektive. Takže ještě jednou: kdybych předložil záznamy, které by ukazovaly, že jste svou zkušební jízdu absolvoval nejméně sedmkrát, zatímco vy jste ji přiznal jen pětkrát, byly by tyto záznamy falešné? Ano, nebo ne?“

„Ne, ale já jsem…“

„Děkuji vám, detektive. Zajímala mě jen odpověď ‚ano‘, nebo ‚ne‘.“

Golantz vstal a požádal soudce, aby umožnil svědkovi odpovědět na otázku v úplnosti, avšak Stanton mu sdělil, že k tomu bude mít příležitost při návazném výslechu. Nyní jsem však zaváhal já. Věděl jsem, že Golantz dá Kinderovi při návazném výslechu příležitost všechno vysvětlit, takže bude lepší, když si detektivovo přiznání nechám vysvětlit sám, abych je mohl kontrolovat a případně je proměnit ve svou výhodu. Byl to ode mě trochu hazard, ale na druhou stranu jsem měl pocit, že se mi podařilo Kindera zmáčknout, a kdybych ho vydržel dusit až do závěru dnešního přelíčení, odešli by porotci domů s nasazeným červíčkem v hlavách, s červíčkem v podobě podezření, že se vyšetřovatelé dopouštěli machinací. A to nikdy nemohlo být na škodu.

Rozhodl jsem se to risknout a pokusit se převzít iniciativu.

„Detektive, řekněte nám, kolik z těchto testovacích jízd jste přerušil dříve, než jste dojel do Malibu.“

„Dvě.“

„Které jízdy v pořadí to byly?“

„Druhá a pak poslední, sedmá.“

Přikývl jsem.

„A přerušil jste je, poněvadž jste věděl, že do vily v Malibu se už ve stanoveném časovém rámci nedostanete, je to tak?“

„Ne, to je velmi nepřesné.“

„Z jakého důvodu jste tedy testovací jízdy přerušil?“

„Jednou mě odvolali do kanceláře k výslechu člověka, který tam na mě čekal, a podruhé jsem ve vysílačce uslyšel žádost jednoho kolegy o posily. A tak jsem přerušil jízdu a vydal se mu na pomoc.“

„Proč jste tyto incidenty nezdokumentoval ve své zprávě o vyšetřování jízdní doby?“

„Ty testy jsem nedokončil, takže jsem je pokládal za nedůležité.“

„To znamená, že o těchto nedokončených jízdách neexistuje ve vašem tlustospisu jediný záznam?“

„Ne, neexistuje.“

„Takže pokud jde o důvody, proč jste testovací jízdy přerušil dříve, než jste dojel do domu Elliotových v Malibu, musíme se spolehnout pouze na vaše tvrzení, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

Přikývl jsem a dospěl k závěru, že už jsem Kindera na této frontě zmasakroval dost. Věděl jsem, že ho Golantz dokáže dát při návazném výslechu trochu dohromady a že se možná vytasí i se záznamy o hlášeních, kvůli nimž Kinder svou cestu do Malibu přerušil. Doufal jsem však, že jsem v myslích porotců vyvolal alespoň drobné pochyby o důvěryhodnosti vyšetřování. Spokojil jsem se s tímto dílčím vítězstvím a zaměřil se na další téma.

Konkrétně jsem si vzal na mušku skutečnost, že se na místě činu nenašla vražedná zbraň a že policie ani po šestiměsíčním vyšetřování neprokázala Walteru Elliotovi držení jakékoliv zbraně či manipulaci s ní. Rozebíral jsem tento nedostatek z několika úhlů, takže Kinderovi nezbylo než opakovaně přiznávat, že se tuto klíčovou součást vyšetřování a obžaloby nikdy nepodařilo najít, přestože měl Elliot velmi málo času vražednou zbraň ukrýt, pokud byl skutečně pachatelem.

Nakonec Kinder v návalu sklíčenosti prohlásil: „Inu, oceán je velký, pane Hallere.“

Na tuto repliku jsem čekal.

„Oceán je velký, detektive? Naznačujete snad, že pan Elliot vlastnil člun a odhodil tu zbraň doprostřed Pacifiku?“

„Ne, nic takového.“

„Tak co tedy?“

„Říkám jen, že ten revolver mohl skončit ve vodě a proud ho mohl odnést dřív, než to tam prohledali naši potápěči.“

„Mohl tam skončit? Vy chcete vzít panu Elliotovi život i živobytí na základě slovesa ‚mohl‘, detektive Kindere?“

„Ne, to netvrdím.“

„Jistě, vy jen tvrdíte, že nemáte zbraň, nemůžete panu Elliotovi prokázat, že někdy nějakou používal, ale nikdy jste nezakolísali ve víře, že právě on je vaším pachatelem, viďte?“

„Máme k dispozici výsledek testu na povýstřelové zplodiny, který byl pozitivní. Chápu to tak, že tento výsledek prokazuje spojitost mezi panem Elliotem a zbraní.“

„Co to bylo za zbraň?“

„My ji nemáme.“

„Aha. Můžete tedy s absolutní jistotou konstatovat, že v den, kdy byli zavražděni paní Elliotová a Johan Rilz, střílel pan Elliot z palné zbraně?“

„No, s absolutní jistotou ne, ale ten test…“

„Děkuji vám, detektive Kindere. Myslím, že už jste na otázku odpověděl. Pojďme dál.“

Otočil jsem blok na další stránku a přečetl si další sadu otázek, které jsem si předešlého večera zapsal.

„Detektive Kindere, zjistil jste v průběhu vyšetřování, kdy se Johan Rilz a Mitzi Elliotová seznámili?“

„Zjistil jsem, že si ho na podzim roku dva tisíce pět najala jako architekta interiérů. Jestli se s ním znala už předtím, to nevím.“

„A kdy se stali milenci?“

„To se nám nepodařilo určit. Vím ovšem, že diář pana Rilze obsahoval záznamy o pravidelných schůzkách s paní Elliotovou v tom či onom domě. Zhruba šest měsíců před vraždami se četnost těchto schůzek zvýšila.“

„Dostal pan Rilz za každou z těchto schůzek zaplaceno?“

„Účetní knihy pana Rilze byly velmi neúplné. Dalo se jen těžko posoudit, zda dostal za tu kterou schůzku zaplaceno. Obecně však lze říci, že se zvýšením četnosti schůzek se zvýšila také četnost plateb paní Elliotové panu Rilzovi.“

Dal jsem pokýváním hlavy najevo, že tato odpověď zapadá do širšího rámce, který mám před očima.

„Dobrá, a také jste podle své výpovědi zjistil, že k vraždám došlo pouhých dvaatřicet dní potě, co vypršela předmanželská smlouva mezi Walterem a Mitzi Elliotovými, což dalo paní Elliotové možnost požadovat v případě rozvodu podíl na celém finančním jmění obou manželů.“

„To je pravda.“

„A to byl podle vás motiv obou vražd.“

„Částečně ano. Označil bych to za přitěžující okolnost.“

„Spatřujete ve své hypotéze o zločinu nějakou nesrovnalost, detektive Kindere?“

„Ne, nespatřuji.“

„Nebylo vám na základě finančních výkazů a četnosti schůzek zjevné, že mezi panem Rilzem a paní Elliotovou existuje nějaký milostný nebo přinejmenším sexuální vztah?“

„Neřekl bych, že to bylo zjevné.“

„Vy byste to neřekl?“

Nasadil jsem překvapený tón. Podařilo se mi ho zahnat do kouta. Kdyby prohlásil, že milostný poměr byl zjevný, poskytl by mi odpověď, kterou jsem chtěl slyšet, a on to dobře věděl. Kdyby naopak uvedl, že poměr zjevný nebyl, vypadal by jako hlupák, poněvadž všichni ostatní v soudní síni ho za zjevný považovali.

„Zpětně se jako zjevný může zdát, ale v té době to podle mého názoru byla utajená záležitost.“

„Jak se tedy o ní dozvěděl Walter Elliot?“

„Nevím.“

„Nemohla by skutečnost, že se vám nepodařilo najít vražednou zbraň, nasvědčovat verzi, že Walter Elliot ty vraždy plánoval?“

„To není řečeno.“

„Takže je snadné ukrýt zbraň před celým úřadem šerifa?“

„Ne, ale jak jsem vám už řekl, pachatel mohl zbraň jednoduše odhodit ze zadní terasy domu do oceánu, odkud ji odnesl proud. To by žádné velké plánování nevyžadovalo.“

Kinder věděl, o co mi jde a kam mířím. Nemohl jsem ho tam dostat, a tak jsem si na to vzal lopatu.

„Detektive, nenapadlo vás někdy, že pokud Walter Elliot o milostném poměru své ženy věděl, bylo by bývalo logičtější se s ní jednoduše rozvést dříve, než vyprší jejich předmanželská smlouva?“

„Neexistoval žádný konkrétní náznak, kdy se o tom poměru dozvěděl. A vaše otázka nebere v úvahu věci jako emoce nebo vztek. Je docela možné, že peníze jako motivační faktor v tom vůbec nehrály roli. Klidně mohlo jít o obyčejný vztek a pocit zrady.“

Nevymáčkl jsem z něj, co jsem chtěl. V duchu jsem se na sebe zlobil a své selhání jsem připisoval jisté nerozehranosti. Na křížový výslech jsem byl připraven, ale s takto ostříleným a fikaným svědkem jsem se dnes setkal poprvé po roční přestávce. Rozhodl jsem se tedy, že z tohoto tématu vycouvám a zasadím Kinderovi ránu, kterou určitě nečeká.

45

Požádal jsem soudce o chvíli strpení, vrátil jsem se ke stolu obhajoby a sklonil se k uchu svého klienta.

„Jen kývejte hlavou, jako bych vám říkal něco zajímavého,“ zašeptal jsem.

Elliot uposlechl, já sebral spis a vrátil se k pultíku.

Otevřel jsem složku a pohlédl na svědeckou lavici.

„Detektive Kindere, ve které fázi vyšetřování jste dospěl k závěru, že hlavním terčem této dvojnásobné vraždy byl Johan Rilz?“

Kinder otevřel ústa, aby okamžitě odpověděl, ale pak je opět zavřel, opřel se o židli a na chvíli se zamyslel. Přesně v takovou reakci jsem doufal, a také jsem doufal, že si jí všimne porota.

„K tomuto závěru jsem nedospěl v žádné fázi vyšetřování,“ odpověděl detektiv nakonec.

„Znamená to, že Johan Rilz nikdy nebyl ústřední postavou vašeho vyšetřování?“

„Totiž, on byl obětí vraždy. Takže byl pro mě ústřední postavou po celou dobu.“

Zdálo se, že Kinder je na svou odpověď patřičně hrdý, ale já mu nedal mnoho času, aby si pocit triumfu vychutnal.

„Takže jeho stěžejní role při vyšetřování vysvětluje i fakt, že jste se vypravil do Německa, abyste prověřil jeho minulost?“

„Já do žádného Německa nejel.“

„A co do Francie? Z jeho pasu vyplývá, že tam před příjezdem do Spojených států bydlel.“

„Tam jsem taky nejel.“

„Tak kdo z vašeho týmu tam jel?“

„Nikdo. Nepokládali jsme to za nezbytné.“

„Proč to nebylo nezbytné?“

„Požádali jsme o prověření minulosti Johana Rilze Interpol a výsledek byl negativní.“

„Co je to Interpol?“

„To je zkratka pro Mezinárodní organizaci kriminální policie. V podstatě jde o sdružení policejních sborů ve více než stovce zemí světa, které usnadňuje přeshraniční spolupráci. V Evropě má několik poboček a těší se plnému přístupu a spolupráci ze strany všech hostitelských zemí.“

„To je hezké, ale znamená to, že jste se neobrátili přímo na policii v Berlíně, odkud Rilz pocházel?“

„Ne, neobrátili.“

„Ověřovali jste si Rilzovu minulost u policie v Paříži, kde Rilz před pěti lety bydlel?“

„Ne, ve věci minulosti pana Rilze jsme se spoléhali na naše kontakty v Interpolu.“

„A přínos Interpolu se v podstatě rovnal ověření Rilzova trestního rejstříku, je to tak?“

„I tohle do toho patřilo, ano.“

„A co dalšího tam patřilo?“

„Nejsem si jistý, co dalšího. Já pro Interpol nepracuji.“

„Pokud by pan Rilz pracoval pro pařížskou policii jako důvěrný informátor při jisté protidrogové operaci, poskytl by vám Interpol tuto informaci?“

Kinder na zlomek vteřiny vytřeštil oči. Bylo zřejmé, že otázku nečekal, ale nedokázal jsem posoudit, zda ví, kam směřuji, nebo zda úplně tápe.

„Nevím, jestli by mi takovou informaci poskytli, nebo ne.“

„Policejní složky obvykle neprozrazují jména svých důvěrných informátorů jen tak pro nic za nic, viďte?“

„Ne, neprozrazují.“

„Proč asi?“

„Protože by to mohlo informátory ohrozit.“

„Takže být informátorem v kriminálním případu může být nebezpečné?“

„V některých případech ano.“

„Vyšetřoval jste někdy vraždu důvěrného informátora, detektive?“

Golantz vstal dříve, než mohl Kinder odpovědět, a požádal soudce o poradu. Soudce mu vyhověl a přivolal si nás k sobě.

Sebral jsem z pultíku spis a následoval Golantze k soudci. Zapisovatelka se stenografovacím strojem se přesunula vedle lavice, aby nám udělala místo, soudce se k nám přitáhl na židli a všichni tři jsme se schoulili k sobě.

„Pane Golantzi?“ vybídl soudce státního zástupce. „Rád bych věděl, co má tohle všechno znamenat, Ctihodnosti, protože mám pocit, že mi tu někdo dává rány pod pás. Ve spisu s nálezy obhajoby se nevyskytuje nic, co by třeba jen naznačovalo věci, na které se teď pan Haller svědka vyptává.“ Soudce se vytočil na židli a podíval se na mě.

„Pane Hallere?“

„Ctihodnosti, jestli tady někdo dostává rány pod pás, tak je to můj klient. Tohle vyšetřování je odfláknuté a…“

„Tyhle řeči si nechte pro porotu, pane Hallere. Co máte?“ Otevřel jsem spis a položil před soudce papír s vytištěným článkem. Obrátil jsem ho tak, že ho měl Golantz vzhůru nohama. „Mám tady článek, který vyšel před čtyřmi a půl lety v deníku Le Parisieu. Johan Rilz je tam uveden jako svědek obžaloby v jednom velkém drogovém případu.

Pracoval pro Direction de la Police Judiciaire, inkognito nakupoval drogy a snažil se získávat informace o drogovém kartelu. Byl to důvěrný informátor, Ctihodnosti, ale obžaloba se vůbec neobtěžovala se na něj zaměřit. Od první chvíle měla klapky na…“

„Pane Hallere, ještě jednou vám říkám, abyste si tyhle argumenty nechal pro porotu. Ten článek je ve francouzštině. Máte překlad?“

„Promiňte, Ctihodnosti.“

Vytáhl jsem ze spisu druhý ze tří dokumentů a položil ho na první, i tentokrát ve směru soudce. Golantz nepřirozeně vytáčel hlavu a pokoušel se číst obsah.

„Jak víme, že je to tentýž Johan Rilz?“ zeptal se Golantz. „V Evropě je to běžně jméno.“

„V Německu možná ano, ale ve Francii ne.“

„Jak tedy víme, že je to on?“ zeptal se tentokrát soudce.

„Tohle je jen překlad novinového článku. Není to žádný oficiální dokument.“

Vytáhl jsem ze spisu třetí papír a položil ho na první dva.

„Toto je fotokopie stránky z Rilzova pasu. Mám ji přímo ze spisu s nálezy obžaloby. Dokládá, že Rilz odjel z Francie do Spojených států v březnu dva tisíce tři. Tedy jeden měsíc po zveřejnění článku. A podívejte se na věk. V

článku jeho věk souhlasí a taky se tam píše, že Rilz prováděl fingované nákupy drog v rámci svého povolání architekta interiéru. Evidentně je to on, Ctihodnosti. Zradil tam spoustu lidí, dostal je do vězení a pak přijel sem a začal nanovo.“

Golantz zoufale zavrtěl hlavou.

„Tohle vám ale k ničemu není,“ řekl. „Porušil jste pravidla pro předávání nálezu, takže je tento důkaz

nepřípustný. Takovou informaci přece nemůžete tutlat a vytasit se s ní až u soudu, abyste obžalobě zasadil ránu na solar.“

Soudce přesunul pohled ke mně a zlobně se na mě zamračil.

„Ctihodnosti, pokud tady někdo něco tutlal, tak to byl stát. S těmito informacemi měla přijít obžaloba a předat je ona mně. Dokonce si myslím, že o nich svědek celou dobu dobře věděl a tajil je.“

„To je vážné obvinění, pane Hallere,“ zahlaholil soudce.

„Máte o tom nějaké důkazy?“

„Ctihodnosti, já sám jsem tohle všechno zjistil úplnou náhodou. V neděli jsem si prohlížel podklady svého vyšetřovatele a při tom jsem si všiml, že zadal všechna jména spojená s tímto případem do vyhledávacího programu LexisNexis. Použil k tomu počítač a přihlašovací účet, který jsem zdědil spolu s advokátní kanceláří Jerryho Vincenta.

Zkontroloval jsem ten účet a všiml si, že je nastavený pouze na hledání v anglickém jazyce. Protože jsem se však ve spisu s nálezy díval na fotokopii Rilzova pasu, věděl jsem, že pochází z Evropy. Zopakoval jsem tedy vyhledávání, ale tentokrát jsem ho rozšířil i o francouzštinu a němčinu. A během dvou minut mi vyběhl tento článek z francouzských novin. Opravdu jsem nemohl uvěřit, že jsem tak snadno nalezl něco, o čem celý úřad šerifa, obžaloba ani Interpol neměli tušení. Nevím, Ctihodnosti, zda to něco dokazuje, ale

obžaloba má rozhodně pocit, že to on je v tomto případě poškozenou stranou.“

A pak se stalo něco neuvěřitelného. Soudce se otočil ke Golantzovi a zamračil se i na něj. Vůbec poprvé. Ustoupil jsem doprava, takže to velká část poroty viděla.

„Co vy na to, pane Golantzi?“ zeptal se soudce.

„To je absurdní, Ctihodnosti. Nic jsme netutlali a vše, co jsme zjistili, putovalo do spisu s nálezy. A také bych se rád zeptal, proč nás pan Haller o této okolnosti neinformoval včera, když nám právě přiznal, že tohle všechno zjistil už v neděli, a když i tahle vytištěná stránka nese nedělní datum.“

Během odpovědi jsem propaloval Golantze pohledem.

„Kdybych věděl, že mluvíte plynně francouzsky, Jeffe, předal bych vám ten článek hned, dokonce byste nám s ním mohl pomoci. Já však francouzsky neumím, takže jsem nevěděl, o čem se v tom článku píše, a musel jsem si ho nechat přeložit. Překlad se mi dostal do ruky zhruba deset minut před tím, než jsem zahájil křížový výslech.“

„No dobrá,“ přerušil soudce souboj našich zpražujících pohledů. „Pořád je to jen kopie novinového článku. Jakým způsobem hodláte informace v něm obsažené ověřit, pane Hallere?“

„No, hned o přestávce tím pověřím svého vyšetřovatele a pokusíme se kontaktovat někoho z francouzské Police Judiciaire. Ale upozorňuji, že budeme dělat něco, co měl úřad šerifa udělat už před šesti měsíci.“

„My si to pochopitelně taky ověříme,“ dodal Golantz.

„Na galerii sedí Rilzův otec a dva bratři. Možná byste měl začít u nich.“

Soudce se nás pokusil uklidnit zvednutím ruky jako otec tlumící hádku dvou sourozenců.

„Dobrá,“ prohlásil. „Zastavím tuto větev křížového výslechu. Pane Hallere, umožním vám, abyste její základy znovu položil během prezentace obhajoby. Pak můžete svědka znovu předvolat, a pokud se vám podaří ověřit ten článek i totožnost Johana Rilze, poskytnu vám široký prostor k jejímu rozebrání.“

„Tím se však obhajoba ocitá v nevýhodě, Ctihodnosti,“

namítl jsem.

„Jak to?“

„Protože když je nyní státu tato informace známa, může podniknout kroky k tomu, aby mi v jejím ověření zabránil.“

„To je absurdní,“ ušklíbl se Golantz.

Soudce ovšem přikývl.

„Chápu vaše obavy a upozorňuji pana Golantze, že pokud odhalím jakýkoliv náznak něčeho takového, pak budu…, řekněme velmi rozezlen. Myslím, že to je všechno, pánové.“

Soudce odjel na židli na původní místo a já s Golantzem jsme se vrátili ke svým stolům. Cestou zpátky jsem se podíval na hodiny na zadní stěně soudní síně. Bylo za deset minut pět. Napadlo mě, že pokud budu ještě chvíli zdržovat,

soudce pro dnešek přelíčení ukončí a porotcům zůstane až do zítřka v hlavách velký otazník v podobě možné spojitosti případu s Francií.

Postavil jsem se k pultíku a požádal soudce o malé strpení. Zadíval jsem se do bloku a pokusil se vyvolat dojem, že se snažím ujistit, zda jsem se Kindera nezapomněl na něco zeptat.

„Jak jsme na tom, pane Hallere?“ popohnal mě konečně soudce.

„Myslím, že dobře, Ctihodnosti. Už se nemohu dočkat, až během obhajovací fáze procesu prošetřím aktivity pana Rilze ve Francii důkladněji. Do té doby nemám na detektiva Kindera další otázky.“

Vrátil jsem se ke stolu obhajoby a posadil se. Soudce vzápětí prohlásil, že se líčení odročuje do zítřka.

Sledoval jsem, jak porotci vycházejí ze soudní síně, ale z žádného obličeje jsem nedokázal nic vyčíst. Poté jsem přesunul pohled na galerii za Golantzem. Všichni tři Rilzové mě probodávali tvrdými a mrtvolnými pohledy.

46

V deset hodin večer mi zavolal domů Cisco. Řekl, že je kousek ode mě v Hollywoodu a že může za chvilku přijet.

Prý už má pro mě nějaké informace o porotci číslo sedm.

Zavěsil jsem a řekl Patrickovi, že půjdu na terasu, protože tam mám soukromé jednání s Ciskem. Venku bylo poměrně chladno, a tak jsem si oblékl svetr, popadl spis, který jsem měl dnes u soudu, a vyšel na terasu čekat na svého vyšetřovatele.

Sunset Strip nad kopci zářil jako rozpálená vysoká pec.

Tenhle dům jsem si koupil v jednom dobrém roce právě kvůli terase a vyhlídce na město, která mě nikdy nepřestala uchvacovat, ve dne ani v noci. Neustále mě nabíjela a sdělovala mi pravdu, totiž že možné je naprosto cokoliv a naprosto cokoliv se také může stát, dobrého i špatného.

„Nazdar, šéfe.“

Trhl jsem sebou a otočil se. Cisco vyšel po schodech nahoru a postavil se za mě tak tiše, že jsem ho vůbec neslyšel. Zřejmě vyjel nahoru na Fairfax Road, vypnul motor a spustil se k mému domu. Věděl, že bych byl naštvaný, kdyby řev jeho výfuků vzbudil všechny sousedy.

„Nestraš mě takhle, člověče.“

„Proč jsi tak vyplašenej?“

„Nemám rád, když se ke mně lidi plíží jako hadi. Posaď se tamhle.“

Ukázal jsem na malý stůl se židlemi, který stál pod stříškou před oknem obývacího pokoje. Byl to nepohodlný kus zahradního nábytku a já ho téměř nikdy nepoužíval.

Raději jsem se zamyšleně díval na město a čerpal z něj energii. A to se dalo dělat pouze vestoje.

Na stole ležel spis, který jsem si přinesl na terasu. Cisco si odtáhl židli a chystal se posadit, jenže pak se zarazil a smetl dlaní ze sedačky prach a špínu.

„Copak ty židle nikdy neutíráš, člověče?“

„Vždyť máš na sobě džíny a tričko, Cisco. Tak se prostě posaď.“

Cisco se posadil a já usedl naproti němu. Všiml jsem si, že se dívá přes okno do obývacího pokoje. Uvnitř hrála televize a Patrick se právě díval na kanál specializovaný na extrémní sporty. Lidi tam dělali salta na sněžných skútrech.

„To je sport?“ zeptal se Cisco.

„Podle Patricka asi ano.“

„Jak ti to s ním klape?“

„Klape. Bydlí tu teprve dva týdny. Řekneš mi něco o té sedmičce?“

Jasně. Jdeme na věc.“

Otočil se a vytáhl ze zadní kapsy kalhot malý časopis.

„Máš tady světlo?“

Vstal jsem, vrátil se ke dveřím a rozsvítil zevnitř venkovní světlo. Přitom jsem letmo pohlédl na televizor v obývacím pokoji a viděl jsem, jak zdravotníci ošetřují řidiče skútru, který zřejmě nedotočil salto a nechal na sebe spadnout stopadesátikilové sáně.

Zavřel jsem dveře a znovu se posadil naproti Ciskovi.

Ten právě cosi studoval v časopise.

„Takže,“ řekl. „Porotce číslo sedm. Moc času jsem na to neměl, ale zjistil jsem pár věcí, které jsem ti chtěl okamžitě předat. Jmenuje se David McSweeney a myslím, že skoro všecko, co uvedl do efpéčka, je falešné.“

Efpéčko byl jednostránkový formulář, který musel každý porotce v rámci procesu voir dire vyplnit. Obsahoval jméno potenciálního porotce, jeho povolání, bydliště, ale i odpovědi na několik základních otázek, které měly zástupcům obou protistran pomoci udělat si názor, zda daného člověka v porotě chtějí. V tomto případě bylo jméno porotce nahrazeno kódem, ale jinak obsahoval formulář, který jsem Ciskovi předal k ověření, veškeré požadované informace.

„Uveď mi pár příkladů.“

„Tak například bydlí podle efpéčka v Palos Verdes. Což není pravda. Po odchodu ze soudní síně jsem ho sledoval, takže vím, že jel rovnou do bytu na Beverly, kousek za budovou CBS.“

Cisco ukázal na jih, zhruba ve směru Beverly Boulevard a Fairrax Avenue, kde sídlilo televizní studio CBS.

„Požádal jsem jednoho kámoše, ať mi sjede značku pickupu, ve kterém ten člověk odjel od soudu, a vypadlo mu jméno David McSweeney s adresou na Beverly, přesně tam, co jsem ho viděl vcházet já. Řekl jsem kámošovi, ať si vytáhne kopii jeho řidičáku a pošle mi jeho fotku. Prohlídl jsem si ji v telefonu a můžu potvrdit, že je to on.“

Tato informace byla fascinující, ale mě spíše znepokojovalo, jakým způsobem Cisco vyšetřování porotce číslo sedm vede. Při vyšetřování Vincentovy vraždy jsme už o jeden zdroj přišli.

„Cisco, člověče, vždyť na tom necháš spoustu stop.

Říkal jsem ti, že tohle se profláknout nesmí.“

„Klídek, kámo. Žádný stopy jsem nenechal. Můj kontakt rozhodně nebude roztrubovat, že pro mě něco hledal. Vyhledávání v policejních databázích pro potřeby lidí zvenčí je nezákonné. Přišel by o práci. A i kdyby do toho někdo šťoural, nemusíme se bát, protože to můj kámoš nedělá na svém počítači a nepoužívá vlastní uživatelské jméno. Štípl někde heslo jednoho starého poručíka. Takže žádný stopy nezůstaly, jasný? Žádný otisky prstů. Nic nám nehrozí.“

Zdráhavě jsem přikývl. Policajt okrádá policajta. Proč mě to jen nepřekvapovalo?

„No dobrá,“ řekl jsem. „Co dál?“

„Dál jsem zjistil, že ten člověk má záznam o zatčení, ale v příslušné kolonce efpéčka uvedl, že ho nikdy nesebrali.“

„Za co ho zatkli?“

„Byl zatčen hned dvakrát. V devadesátém sedmém za ozbrojené přepadení a o dva roky později za podvodné spiknutí. Ani v jednom případě ho neusvědčili, ale víc toho prozatím nevím, jestli chceš, můžu ti zjistit bližší informace, až se zítra otevře soud.“

Chtěl jsem se dozvědět více, zejména mě zajímalo, jak mohl člověk zatčený za podvod a za ozbrojené přepadení nebýt usvědčen. Kdyby si však chtěl Cisco prohlédnout záznamy o těchto případech, musel by se legitimovat a to by zanechalo stopu.

„Jestli se budeš muset někam podepisovat, tak nemám zájem. Prozatím to nech plavat. Máš něco dalšího?“

„Jo. Říkám ti, že podle mě je celé jeho efpéčko cinklé.

Píše tam, že pracuje jako letecký inženýr u firmy Lockheed.

Jenže podle mě to není pravda. Volal jsem do Lockheedu a ve firemním telefonním seznamu žádného Davida McSweeneyho nemají. Takže buď tam má práci bez telefonu, anebo…“

Cisco zvedl ruce dlaněmi vzhůru, aby naznačil, že neexistuje jiné vysvětlení než podvod.

„Měl jsem na to vlastně jen dnešek, ale i tak narážím na jednu lež za druhou a je dost možné, že totéž platí i o jeho jméně.“

„Jak to myslíš?“

„No, oficiálně přece jeho jméno neznáme, ne? Na efpéčku bylo začerněné.“

„Jasně.“

„Já jsem sledoval porotce číslo sedm a identifikoval ho jako Davida McSweeneyho. Kde je ovšem psáno, že na formuláři bylo začerněno právě tohle jméno? Už to chápeš?“

Na chvíli jsem se zamyslel a pak přikývl.

„Ty tvrdíš, že McSweeney mohl uloupit jméno legitimního porotce a možná i jeho předvolání a teď se za tohoto člověka vydává u soudu.“

„Přesně tak. Když ti přijde předvolání a dostavíš se k přepážce pro potenciální porotce, zkontrolují ti jen to, jestli tvoje legitimace souhlasí se seznamem. Ti lidi pobírají minimální mzdu, Micku. Nebylo by těžké podstrčit někomu z nich falešný řidičák a oba víme, jak snadno se dá falešný řidičák sehnat.“

Přikývl jsem. Většina lidí se chce porotcovské povinnosti zbavit. My jsme narazili na případ, kdy si ji chce někdo přisvojit. Občanská povinnost dovedená do krajnosti.

„Kdybys mi nějakým způsobem dokázal sehnat jméno, pod kterým je porotce sedm vedený u soudu,“ pokračoval Cisco, „proklepl bych ho a vsadím se, že bych zjistil, že ve firmě Lockheed skutečně člověk toho jména pracuje.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nedokážu ti ho sehnat, aniž bych po sobě zanechal stopu.“

Cisco pokrčil rameny.

„Takže co se vlastně děje, Micku? Neříkej mi, že ten posranej státní nástupce šoupl do poroty spícího agenta.“

Chvíli jsem přemýšlel, zda mu to mám říct, ale pak jsem se rozhodl, že ne.

„Prozatím bude lepší, když ti to neprozradím.“

„Zasunout periskop.“

Znamenalo to, že jsme najeli na režim „ponorka“, každý z nás disponoval jen určitou částí informací, takže nehrozilo potopení celého plavidla, kdyby do některého lodního oddílu začala téct voda.

„Bude to tak nejlepší. Viděls toho člověka s někým?

Nemá nějaké společníky, kteří by nás mohli zajímat?“

„Dneska večer jsem ho sledoval do Grove, kde si zašel s jednou ženskou na kávu do restaurace Marmalade. Vypadalo to jako nahodilé setkání, jako by se neplánovaně potkali a na chvíli se spolu posadili, aby si řekli, co je nového. Jinak mi o žádných společnících prozatím není nic známo. Pověsil jsem se mu na paty až v pět odpoledne, kdy soudce propustil porotu,“

Přikývl jsem. Za tak krátkou dobu mi toho sehnal opravdu spoustu. Víc než jsem čekal.

„Jak blízko k němu a té ženské ses dostal?“

„Moc blízko ne. Říkals mi, že mám postupovat mimořádně opatrně.“

„Takže ji nedokážeš popsat?“

„Řekl jsem jen, že jsem se k ní nedostal blízko, Micku.

Ale popsat ji dokážu. Dokonce mám ve foťáku její fotku.“

Cisco se musel postavit, aby dokázal zasunout svou obrovitou ruku do přední kapsy džínsů. Vytáhl z ní malý černý nenápadný fotoaparát a opět se posadil. Zapnul přístroj a podíval se na obrazovku na zadním panelu. Stiskl nahoře pár tlačítek a podal mi fotoaparát přes stůl.

„Začni tady a listuj tak dlouho, až se dostaneš k té ženské.“

Převzal jsem přístroj a prohlédl si řadu digitálních snímků zachycujících porotce číslo sedm v různých tazích večera. Na posledních třech fotografiích seděl v restauraci Marmalade se ženou s uhlově černými vlasy, které jí volně splývaly na ramena a částečně zakrývaly obličej. Snímky navíc nebyly příliš ostré, protože je Cisco pořizoval z velké dálky a bez blesku.

Tu ženu jsem neznal. Vrátil jsem fotoaparát Ciskovi.

„Dobrá, Cisco, odvedls dobrou práci. Už toho můžeš nechat.“

„Úplně nechat?“

„Jo, a vrať se k tomuhle.“

Posunul jsem mu přes stůl spis. Vyšetřovatel přikývl, převzal ho a mazaně se usmál.

„Tak cos to tam dneska soudci navykládal?“

Už jsem zapomněl, že Cisco byl v soudní síni také, protože čekal, až se bude moci pověsit na paty porotci číslo sedm.

„Řekl jsem mu, že jsem si uvědomil, žes Rilzovu minulost ověřoval jen v angličtině, a tak jsem to udělal znovu i ve francouzštině a němčině. Dokonce jsem v neděli vytiskl ten článek znovu, abych na něm měl čerstvé datum.“

„Fikané. Akorát že teď vypadám jako kretén.“

„Něco jsem si vymyslet musel. Kdybych mu řekl, žes na to narazil už před týdnem a od té doby to držím pod pokličkou, tak bychom tenhle rozhovor nevedli. Nejspíš bych teď seděl v base za pohrdání soudem. Navíc si soudce myslí, že kretén je především Golantz, když na to nepřišel dávno před obhajobou.“

Zdálo se, že to Ciska uklidnilo. Zvedl spis.

„Takže co chceš, abych s tím udělal?“ zeptal se mě.

„Kde je ta překladatelka, která dělala ten článek?“

„Nejspíš na kolejích ve Westwoodu. Studuje tu v rámci výměnného pobytu. Našel jsem ji na netu.“

„Tak jí zavolej a zajeď pro ni, protože ji dneska v noci budeš potřebovat.“

„Mám takový pocit, že tohle se Lorně nebude líbit. Já a dvacetiletá Francouzka.“

„Lorna francouzsky neumí, takže to pochopí. O kolik jsou v Paříži vepředu? O devět hodin?“

„Jo, o devět nebo o deset. Vždycky to zapomenu.“

„Dobrá, v tom případě chci, abyste si s tou překladatelkou sedli a o půlnoci začali žhavit telefony.

Obvolejte všechny četníky, nebo jak tamním policajtům říkají, kteří pracovali na tom drogovém případu, a zařiďte, ať jeden z nich sedne na letadlo a přiletí sem. V tom článku jsou jmenovaní nejmíň tři. Tak se od nich odpíchněte.“

„To jako jen tak? Vážně si myslíš, že někdo z nich kvůli nám nasedne do letadla a přiletí?“

„Podle mě si budou navzájem vrážet kudly do zad, aby se sem dostali. Řekni jim, že tomu člověku zaplatíme první třídu a ubytujeme ho v hotelu, kde bydlí i Mickey Rourke.“

„Jo, a co je to za hotel?“

„Já nevím, ale slyšel jsem, že Mickey je ve Francii velká hvězda. Pokládají ho tam za génia. Chci ti zkrátka říct, že jim máš navykládat, co chtějí slyšet. A na peníze nehleď.

Jestli budou chtít přiletět dva, tak ať přiletí dva, proklepneme je a na lavici svědků posadíme toho lepšího.

Hlavně aby někdo přijel. Tohle je Los Angeles, Cisco.

Každý polda na světě se sem chce podívat a pak se vrátit domů a vyprávět ostatním, co a koho tady viděl.“

„Dobrá, někoho seženu. Ale co když nebude moct přiletět okamžitě?“

„Tak ho posaď na letadlo v nejbližším možném termínu a dej mi vědět. Zkusím to pak u soudu trochu natáhnout.

Soudce se vším strašně spěchá, ale když bude potřeba, jsem

schopen leccos pozdržet. Zřejmě bych dokázal dělat obstrukce až do příštího úterka nebo středy. Do té doby musíš někoho sehnat.“

„Mám ti v noci zavolat, jakmile všechno vyřídím?“

„Ne, potřebuju se vyspat do růžova. Nejsem zvyklý být celý den na nohou u soudu, takže jsem totálně vyšťavený.

Jdu do postele. Stačí, když mi zavoláš ráno.“

„Dobře, Micku.“

Cisco vstal a já ho následoval. Pleskl mě spisem do ramene, zastrčil si ho za pas džínsů a sešel ze schodů.

Došoural jsem se na okraj terasy a díval se, jak vyšetřovatel u obrubníku sedlá svého oře, vyhazuje rychlost a tiše začíná sjíždět po Farmholm Drive směrem k Laurel Canyon Boulevardu.

Zvedl jsem hlavu, zadíval se na město a přemýšlel o svých budoucích krocích, o své osobní situaci i o své profesní lsti dnes odpoledne před soudcem. Nezabýval jsem se tím však dlouho a necítil jsem žádné výčitky svědomí.

Obhajoval jsem muže, u něhož jsem byl přesvědčen, že sice nespáchal vraždy, ze kterých ho státní zástupce obžaloval, ale zároveň zavdal k jejich spáchání důvod. V porotě jsem odhalil spícího agenta, jehož nastrčení přímo souviselo s vraždou mého předchůdce. A zároveň mě hlídal detektiv, kterému jsem tajil některé informace a u něhož jsem si nemohl být jistý, zda klade mou bezpečnost před vlastní touhu vyřešit případ.

S tímhle vším jsem se musel vypořádat, a přitom jsem necítil žádné výčitky ani strach. Připadal jsem si jako člověk, který dělá ve vzduchu salto se stopadesátikilovým skútrem. Možná to nebyl sport, ale přesto to bylo k smrti nebezpečné. Na druhou stranu jsem díky tomu zažil něco, co mě už více než rok nepotkalo. Po dlouhé době jsem cítil, že mě opouští jistá strnulost a do těla se mi vrací náboj.

Získával jsem jiskřivou dynamiku.

Venku jsem konečně uslyšel zaburácení Ciskova harleye. Podle zvuku sjel až na Laurel Canyon Boulevard a teprve tam nastartoval motor. Stroj hluboce zavyl a Cisco vyrazil do noci.

Část V

POD OCHRANOU PĚTKY

47

V pondělí ráno jsem měl na sobe oblek od Cornelianiho.

Seděl jsem v soudní síni vedle klienta a chystal se zahájit jeho obhajobu. Státní zástupce Jeffrey Golantz seděl u svého stolu a chystal se moje úsilí hatit. Galerie za námi byla opět nabitá k prasknutí. Stolec před námi však zel prázdnotou.

Soudce stále přebýval ve své pracovně a přelíčení, které mělo původně začít v devět hodin, už nabralo téměř hodinové zpoždění. Buďto nebylo něco v pořádku, anebo vyšla najevo nějaká nová okolnost, zatím nás však nikdo o ničem neinformoval. Viděli jsme, jak policisté eskortují do pracovny soudce člověka, kterého jsem neznal, a po chvíli ho opět vyvádějí ven, ale nikdo nám ani slůvkem nevysvětlil, co to má všechno znamenat.

„Hej, Jeffe, co si o tom myslíte?“ houkl jsem nakonec přes uličku.

Golantz se na mě podíval. Dnes měl na sobě hezký černý oblek, ale protože ho k soudu nosil každý druhý den, nepůsobil už tak oslnivě. Pokrčil rameny.

„Nemám tušení,“ odpověděl.

„Možná vzadu zvažuje moji žádost o nařízený verdikt.“

Usmál jsem se. Golantz nikoliv.

„No to určitě,“ utrousil se svým nejlepším prokurátorským sarkasmem.

Snášení argumentů obžaloby se nakonec protáhlo na celý minulý týden. Trochu jsem tomu pomohl několika zdlouhavými křížovými výslechy, ale většinu času si pro sebe vyhradil Golantz. Soudního patologa, který provedl pitvu Mitzi Elliotové a Johana Rilze, trápil na lavici svědků téměř celý den a nutil ho líčit do trýznivých detailů, jak a kdy oběti zemřely. Elliotovu účetní vydržel vyslýchat půl dne, musela sáhodlouze vysvětlovat finanční poměry v manželství Elliotových a o kolik peněz by Walter při případném rozvodu přišel. A téměř stejně mnoho času věnoval i laboratornímu technikovi z úřadu šerifa, jenž měl popsat nález vysoké koncentrace povýstřelových zplodin na rukou a šatech obžalovaného.

Mezi tyto stěžejní svědky vsunul několik kratších výslechů méně významných protagonistů a v pátek odpoledne zakončil své představení zabrnkáním na sentimentální strunu: posadil na lavici svědku celoživotní nejlepší kamarádku Mitzi Elliotové. Ta mimo jiné uvedla, že

se jí Mitzi svěřila s plánem rozvést se s Walterem ihned poté, co vyprší platnost jejich předmanželské smlouvy.

Zmínila se i o rozmíšce obou manželů, jakmile se Mitzi svému choti s těmito plány svěřila, a neopomněla dodat, že na druhý den zahlédla na pažích Mitzi Elliotové modřiny.

Během hodiny strávené na svědecké lavici ani jednou nepřestala plakat a neustále se uchylovala k poskytování neověřených informací, proti kterým jsem vznášel námitky.

Jakmile státní zástupce skončil, požádal jsem soudce v souladu s tradicí o nařízený verdikt zproštění obžaloby.

Argumentoval jsem při tom tím, že se státu ani zdaleka nepodařilo snést proti obžalovanému jednoznačné důkazy.

Soudce mou žádost šmahem odmítl, rovněž v souladu s tradicí, a stanovil, že v pondělí v devět hodin ráno bude proces pokračovat obhajovací fází. Víkend jsem tedy strávil vytyčováním strategie a přípravou svých dvou klíčových svědků: doktorky Shamiram Arslanianové, expertky na povýstřelové zplodiny, a kapitána francouzské policie Malcolma Pepina, jenž byl po přeletu několika časových pásem pořádně nevyspalý. Teď bylo pondělí ráno, já měl nabito a odjištěno a byl jsem připraven zahájit palbu. Za stolcem naproti mně však neseděl žádný soudce, který by mi to umožnil.

„Co se děje?“ zašeptal mi do ucha Elliot.

Pokrčil jsem rameny.

„Můžete hádat stejně jako já. Ale když se nedostaví soudce, většinou to s jeho aktuálním případem nesouvisí.

Obvykle se to týká příštího procesu v jeho diáři.“

Elliota to neuklidnilo. Uprostřed jeho čela se objevily hluboké vrásky. Věděl, že se něco děje. Otočil jsem se a pohlédl na galerii. Ve třetí řadě seděla Julie Favreauová s Lornou. Mrkl jsem na ně a Lorna mi ukázala vztyčený palec.

Prohlédl jsem si zbytek galerie a všiml si, že za stolem obžaloby zeje mezi mačkajícími se diváky mezera. Němci byli pryč. Chtěl jsem se Golantze zeptat, kde jsou Rilzovi pozůstalí, jenže v tu chvíli přistoupil k zábradlí za státním zástupcem uniformovaný policista.

„Promiňte.“

Golantz se otočil a policista na něj mávl dokumentem, který držel v ruce.

„Vy jste státní zástupce?“ zeptal se. „S kým se můžu pobavit o tomhle?“

Golantz vstal a zamířil k zábradlí. Rychle se podíval na dokument a vrátil ho policistovi.

„To je předvolání za obhajobu. Vy jste policista Stallworth?“

„Přesně tak.“

„Tak to jste tady správné.“

„Ne, nejsem. S tímhle případem jsem neměl nic společného.“

Golantz si vzal předvolání zpátky a prohlédl si je pozorněji. Viděl jsem, jak mu začíná svítat, ale byl jsem přesvědčen, že než mu všechno dojde, bude už pozdě.

„Vy jste nebyl na místě činu v tom domě? A nehlídkoval jste třeba na okraji policejní uzávěry? Nebo neodkláněl dopravu?“

„Byl jsem doma a spal jsem. Dělám noční služby.“

„Vydržte vteřinku.“

Golantz se vrátil ke stolu a otevřel jakýsi spis. Viděl jsem, jak kontroluje konečný seznam svědků, který jsem přede dvěma týdny předložil.

„Co to znamená, Hallere?“

„Co jako? Ten člověk je tam uvedený.“

„Vždyť je to nesmysl.“

„Ne, není to nesmysl. Už dva týdny je tam uvedený.“

Vstal jsem a zamířil k zábradlí. Natáhl jsem k policistovi ruku.

„Policisto Stallworthe, já jsem Michael Haller.“

Stallworth mi odmítl podat ruku. Ztrapnil mě před celou galerií, ale já ho za to nezatracoval.

„To já jsem vás nechal předvolat. Jestli počkáte na chodbě, pokusím se vás dostat na řadu hned na úvod přelíčení. Bohužel se soudce někde opozdil. Prostě se posaďte a já si pro vás přijdu.“

„Ne, tohle je omyl. S tím případem jsem neměl nic společného. Zrovna mi skončila služba, takže jedu domů.“

„Policisto Stallworthe, k žádnému omylu nedošlo, a i kdyby ano, nemůžete nerespektovat oficiální předvolání.

Pustit domů vás může jen soudce, a to na moji žádost. Jestli odjedete, nesmírně ho rozčilíte. A myslím, že si nepřejete, aby byl na vás rozčilený.“

Policista nafoukl tváře, jako bych ho strašlivě otravoval.

Pohlédl na Golantze ve snaze najít u něj zastání, jenže státní zástupce si právě držel u ucha mobilní telefon a cosi do něj šeptal. Měl jsem tušení, že je to naléhavý hovor.

„Podívejte,“ zopakoval jsem Stallworthovi, „prostě běžte na chodbu a…“

Vtom jsem z přední části soudní síně zaslechl někoho volat moje a Golantzovo jméno. Otočil jsem se a spatřil soudního sluhu, ukazoval nám ke dveřím vedoucím do soudcovy pracovny. Konečně se začalo něco dít. Golantz ukončil telefonát a postavil se. Odvrátil jsem se od Stallwortha a vyrazil za Golantzem do pracovny soudce.

Soudce seděl v černém taláru za stolem. Působil dojmem, že i on je připraven zahájit přelíčení, ale něco mu v tom brání.

„Posaďte se, pánové,“ vyzval nás.

„Přál jste si, aby byl přítomen i obžalovaný, Ctihodnosti?“ zeptal jsem se.

„Ne, myslím, že to není nutné. Prostě se posaďte a já vám vysvětlím, co se děje.“

Posadili jsme se s Golantzem naproti soudci. Poznal jsem, že Golantz mlčky dumá nad Stallworthovým předvoláním a jeho možnými důvody. Stanton se předklonil a sepjal ruce na složeném archu papíru přeď sebou.

„Došlo k neobvyklé situaci týkající se protiprávního jednání porotce,“ prohlásil. „Případ se stále… vyvíjí a já se omlouvám, že jsem vás držel v nevědomosti.“

Odmlčel se a my oba jsme na něj pohlédli s nevyslovenou otázkou, zda se teď máme zvednout a vrátit se do soudní síně, anebo mu máme pokládat otázky. Stanton však po chvílí pokračoval.

„Moje kancelář obdržela ve čtvrtek dopis adresovaný mně osobně. Bohužel jsem se k jeho otevření dostal až v pátek po přelíčení, kdy už byli všichni pryč, vyřizoval jsem agendu, která se mi za celý týden nahromadila. V tom dopise stálo…, koneckonců, toto je on. Já už s ním manipuloval, ale vy se ho, prosím, nedotýkejte.“

Rozložil arch papíru, na kterém měl až dosud položené ruce, a umožnil nám přečíst si obsah. Vstal jsem, abych se mohl naklonit přes stůl. Golantz byl i vsedě tak vysoký, že to dělat nemusel.

Soudce Stantone, měl byste vědět, že porotce číslo sedm není tím, za koho ho považujete a za koho se vydává. Ověřte si to u firmy Lockheed a zkontrolujte mu otisky. Má záznam o zatčení.

Dopis vypadal, jako by byl vytištěn na laserové tiskárně.

Neobsahoval žádné další stopy s výjimkou dvou puků v místě složení.

Znovu jsem se posadil.

„Nechal jste si obálku, ve které to přišlo?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděl Stanton. „Zpáteční adresa chybí, ale podle razítka byl odeslán z Hollywoodu. Obrátím se na laboratoř úřadu šerifa se žádostí o analýzu toho vzkazu i obálky.“

„Doufám, že jste s dotyčným porotcem nehovořil, Ctihodnosti,“ řekl Golantz. „Jakéhokoliv případného výslechu bychom se měli nejen účastnit, ale také se na něm podílet. Tohle může být spiknutí ze strany někoho, kdo se snaží dostat zmíněného člověka z poroty.“

Čekal jsem, že Golantz vystoupí na porotcovu obranu.

Dobře věděl, že sedmička by měla stranit spíše obžalobě.

Začal jsem se tedy bránit také.

„Státní zástupce má zřejmě na mysli spiknutí zosnované obhajobou, ovšem já se proti takovému obvinění ohrazuji.“

Soudce rychle zvedl ruce a gestem nás uklidnil.

„Kroťte se, pánové, oba. Zatím jsem s číslem sedm nemluvil. Celý víkend jsem přemýšlel, jak se v této věci zachovat, jakmile dnes vstoupím do soudní síně. Radil jsem se o tom i s několika dalšími soudci a byl jsem plně připraven nadnést dnes ráno tuto otázku před všemi

přítomnými. Problém je však v tom, že se porotce číslo sedm dnes ráno nedostavil. Není tady.“

Golantz i já jsme se zarazili.

„On tu není?“ zeptal se Golantz. „A poslal jste za ním policii, aby…“

„Ano, poslal jsem k němu domů justiční stráž. Jeho manželka jim řekla, že je v práci, avšak o žádném soudu, procesu ani ničem podobném vůbec nic nevěděla. Strážníci tedy odjeli do firmy Lockheed, našli dotyčného člověka a před několika minutami s ním přijeli sem. Jenže to nebyl on.

Nebyl to porotce číslo sedm.“

„Nějak jsem ztratil nit, Ctihodnosti,“ řekl jsem. „Říkal jste přece, že ho našli v zaměstnání.“

Soudce přikývl.

„Já vím. To jsem říkal. Začíná mi to připomínat Laurela a Har-dyho v jejich slavné scénce ‚Kdo je na první metě?‘.“

„Abbott a Costello,“ prohodil jsem.

„Cože?“

„Abbott a Costello. Scénku ‚Kdo je na první metě?‘

vymysleli oni.“

„To je jedno. Jde o to, že porotce sedm ve skutečnosti porotcem sedm nebyl.“

„Pořád vám nerozumím, Ctihodnosti,“ řekl jsem.

„Pod číslem sedm jsme měli v počítači uvedeného Rodneyho L. Banglunda, leteckého inženýra firmy Lockheed s adresou v Palos Verdes. Člověk, který už dva

týdny sedí v porotě na sedadle číslo sedm, však není Rodney Banglund. Nevíme, kdo to je, a navíc nám teď zmizel.“

„Takže se posadil na Banglundovo místo, aniž o tom Banglund věděl?“ ujistil se Golantz.

„Vypadá to tak,“ odpověděl soudce. „Banglunda, toho skutečného, momentálně vyslýchají, ale když byl tady, působil dojmem, že o ničem neví. Především prohlásil, že nikdy žádné předvolání do poroty neobdržel.“

„Takže onen neznámý člověk ukradl jeho předvolání a použil ho pro sebe?“ zeptal jsem se.

Soudce přikývl.

„Podle všeho ano. Otázka zní proč a nezbývá než doufat, že úřad šerifa najde na tuto otázku odpověď.“

„A co to znamená pro proces?“ zeptal jsem se.

„Prohlásíte ho za zmatečný?“

„Myslím, že ne. Myslím, že si předvoláme porotu, vysvětlíme jí, že porotce číslo sedm byl uvolněn z důvodů, které nepotřebují znát, posadíme na jeho místo prvního náhradníka a budeme pokračovat. A lidé z úřadu šeřifa si zatím v tichosti ověří, zda jsou všichni ostatní porotci přesně těmi, za koho se vydávají. Pane Golantzi?“

Golantz zamyšleně pokýval hlavou.

„To vše je nesmírně šokující,“ prohlásil. „Ale domnívám se, že stát bude připraven pokračovat, tedy za předpokladu, že se ta záležitost s porotcem číslo sedm nerozšíří dál.“

„Pane Hallere?“

I já jsem přikývl. Schůzka se vyvíjela, jak jsem doufal.

„Máme ve městě svědky až z Paříže a jsme připraveni pokračovat. Zmatečný proces si nepřeji. A můj klient také ne.“

Soudce zpečetil dohodu kývnutím.

„Dobrá, takže se vraťte do soudní síně. Za deset minut začneme.“

Cestou zpět do soudní síně mi Golantz adresoval šeptem výhrůžku.

„On není jediný, kdo to bude prošetřovat, Hallere.“

„Jasně, a jak to mám chápat?“

„Chápejte to tak, že až toho parchanta chytíme, dozvíme se taky, co v porotě dělal. A jestli u něj odhalíme jakoukoliv spojitost s obhajobou, tak půjdu a…“

Protáhl jsem se kolem něj ke dveřím do soudní síně.

Zbytek jsem slyšet nepotřeboval.

„Tak směle do toho, Jeffe,“ utrousil jsem a vstoupil do sálu.

Stallwortha jsem nikde neviděl, takže mi nezbývalo než doufat, že policista skutečně odešel na chodbu, jak jsem mu poradil, a čeká venku. Když jsem došel ke stolu obhajoby, byl Elliot jeden velký otazník.

„Co se stalo? Co se děje?“

Zvedl jsem ruku a naznačil mu, aby ztlumil hlas.

Naklonil jsem se k němu a zašeptal.

„Porotce číslo sedm se dnes nedostavil, a když si soudce ověřoval jeho údaje, zjistil, že je nastrčený.“

Elliot ztuhnul a zatvářil se jako člověk, jemuž právě vrazili do zad otevírač dopisů.

„Probůh, a co to pro nás znamená?“

„Pro nás nic. Na místo sedmičky se posadí náhradník a proces normálně poběží dál. Policie však bude vyšetřovat, kdo v porotě ve skutečnosti seděl, a vám nezbývá než doufat, Waltře, že je tahle stopa nedovede až k vám.“

„Nevím, jak by mohla. Jenže my takhle pokračovat nemůžeme. Musíte to zastavit. Zařídit zmatečný proces.“

Zadíval jsem se na prosebný výraz v klientově obličeji a uvědomil si, že Elliot své obhajobě nikdy nevěřil. Celou dobu se spoléhal výlučně na spícího agenta v porotě.

„Soudce zmatečný proces zamítl. Budeme pokračovat s tím, co máme.“

Elliot si přejel roztřesenou rukou přes ústa.

„Žádný strach, Waltře, jste v dobrých rukou. Tenhle případ vyhrajeme fér.“

V tu chvíli požádal sluha o klid v soudní síni, soudce vystoupal po schodech a usedl za stolec.

„Takže prosím o stenozáznam, případ Kalifornie versus Elliot pokračuje,“ prohlásil. „Přiveďte naši porotu.“

48

Prvním svědkem obhajoby byl Julio Muniz, kameraman na volné noze z Topanga Canyonu, který získal náskok před ostatními zástupci místních sdělovacích prostředků a v den vražd dorazil k domu Elliotových dříve než zbytek smečky.

Pomocí několika otázek jsem porotcům objasnil, jak si Muniz vydělává na živobytí. Nepracoval pro žádný konkrétní kanál ani místní zpravodajskou stanici. Prostě seděl doma, poslouchal policejní frekvenci a zapisoval si adresy míst činu a aktivních policejních operací. Poté na tato místa vyrážel s videokamerou a výsledné záběry prodával televizním stanicím, které na danou událost nezareagovaly.

Stejným způsobem se ocitl také před domem Elliotových: zaslechl požadavek na příjezd vyšetřovatelů vražd a vypravil se na místo s kamerou.

„Pane Munizi, co jste po příjezdu na místo udělal?“

zeptal jsem se.

„No, sebral jsem kameru a začal natáčet. Všiml jsem si, že vzadu v hlídkovém autě někoho mají, a napadlo mě, že je to nejspíš podezřelý. A tak jsem ho natočil, načež jsem zabral taky policisty natahující policejní pásku přes přední část pozemku a podobné věci.“

V tu chvíli jsem jako první důkaz obhajoby předložil digitální videokazetu, na kterou Muniz toho dne natáčel.

Postavil jsem před porotu obrazovku s přehrávačem, vsunul kazetu dovnitř a stiskl „play“. Kazeta už byla převinuta tak, aby nahrávka začínala ve chvíli, kdy Muniz spustil kameru před domem Elliotových. Během přehrávání jsem se díval, jak porotci upřeně sledují záběry. Já sám už jsem nahrávku zhlédl několikrát, takže jsem její obsah důvěrně znal.

Zachycovala Waltera Elliota na zadním sedadle hlídkového vozu. Vzhledem k tornu, že Muniz natáčel z místa nad autem, bylo na střeše zřetelně vidět označení 4A.

Po chvíli se záběr přesunul na místo před domem, které policisté právě uzavírali, a poté opět přeskočil na hlídkové auto. Tentokrát bylo vidět, jak detektivové Kinder a Ericsson vytahují Elliota z vozu. Sundali mu pouta a odvedli ho do domu.

Zastavil jsem dálkovým ovladačem video a vrátil nahrávku na místo, kde se Muniz dostal velmi blízko k Elliotovi sedícímu na zadním sedadle hlídkového vozu.

Posunul jsem nahrávku o kousek dopředu a pozastavil obraz, aby porota viděla, jak se Elliot předklání, protože má ruce spoutané za zády.

„Takže, pane Munizi, dovolte, abych nasměroval vaši pozornost na střechu hlídkového vozu. Co tam vidíte?“

„Vidím tam služební označení vozu. Je to znak čtyři-A neboli čtyři-alfa, jak tomu říkají na policejní frekvenci.“

„Dobrá, a poznal jste toto označení? Viděl jste už ho někdy dříve?“

„No, hodně poslouchám policejní frekvenci, takže označení čtyři-alfa znám. A mimochodem jsem už vůz čtyři-alfa toho dne jednou viděl.“

„Za jakých okolností to bylo?“

„Na policejní frekvenci jsem se doslechl o nějakém obléhání ve státním parku Malibu Creek. A tak jsem se tam vydal pořídit nějaké záběry.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Zhruba ve dvě ráno.“

„Takže přibližně deset hodin před tím, než jste natočil dění kolem Elliotova domu, jste se vypravil natočit záběry z této obléhací operace, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„A vůz čtyři-alfa zasahoval také u tohoto předchozího incidentu?“

„Ano, když byl podezřelý konečně dopaden, odvezli ho ve čtyři-alfě. Ve stejném voze.“

„V kolik hodin k tomu zhruba došlo?“

„To mohlo být až někdy kolem páté ráno. Byla to dlouhá noc.“

„Natočil jste i tento incident?“

„Ano, natočil. Záběry jsou na téhle kazetě, jen o něco dříve.“

Ukázal na pozastavený obraz na monitoru.

„No tak se podívejme,“ řekl jsem a stiskl na dálkovém ovladači tlačítko „rewind“.

Golantz se okamžitě vymrštil, vznesl námitku a požádal o poradu u soudce. Ten si nás mávnutím ruky přivolal k sobě. Vzal jsem si s sebou i seznam svědků, který jsem soudu předložil o dva týdny dříve.

„Ctihodnosti,“ nadhodil Golantz vztekle. „Obhajoba si z nás zase tropí blázny. Ve spisu s nálezy ani nikde jinde se nenachází žádná zmínka o úmyslu pana Hallera probírat s tímto svědkem jiný trestný čin. Proti takovému jednání tudíž vznáším námitku.“

V poklidu jsem položil před soudce seznam svědků.

Podle předpisů jsem byl povinen zařadit do spisu s nálezy seznam všech svědků, které hodlám předvolat, a u každého z nich uvést také stručný nástin, čeho se bude jeho výslech týkat. Julio Muniz na mém seznamu figuroval. Nástin v jeho kolonce byl sice stručný, ale všeříkající.

„Zde se jasně konstatuje, že svědek bude vypovídat o videozá-běrech, které natočil druhého května, tedy v den vražd,“ prohlásil jsem. „Záběry z parku byly rovněž natočeny druhého května, tedy v den vražd. Tento seznam leží už dva týdny ve spisu s nálezy, Ctihodnosti. Takže jestli tady někdo dělá z někoho blázna, tak pouze pan Golantz sám ze sebe. Měl dostatek možností s tímto svědkem hovořit a prohlédnout si jeho záběry. Podle všeho to neudělal.“

Soudce si seznam svědků chvíli prohlížel a poté přikývl.

„Námitka se zamítá,“ řekl. „Můžete pokračovat, pane Hallere.“

Vrátil jsem se k obrazovce, posunul nahrávku dozadu a začal ji přehrávat. Porota mi dál věnovala maximální pozornost. Tyto záběry natáčel Muniz v noci, takže byly zrnitější a rovněž se zdálo, že oproti nahrávce u domu Elliotových více poskakují.

Nakonec se v záběru objevil muž s rukama spoutanýma za zády, kterého policisté soukali do hlídkového vozu. Jeden z nich zabouchl dveře a dvakrát plácl do střechy. Automobil se rozjel přímo proti kameře. Na tomto místě jsem opět nahrávku pozastavil.

Zrnitý záběr zachycoval hlídkový vůz. Díky světlu na kameře byl na něm vidět nejen muž na zadním sedadle, ale i střecha vozu.

„Pane Munizi, jaké označení měl na střeše tento automobil?“

„Opět čtyři-A nebo čtyři-alfa.“

„A kde sedí transportovaný muž?“

„Na zadním sedadle vpravo.“

„Má na rukou pouta?“

„Když ho cpali do auta, tak je měl. Natočil jsem to.“

„Měl ruce spoutané za zády, je to tak?“

„Ano.“

„Sedí tento muž ve stejné poloze a na stejném sedadle téhož hlídkového vozu, kde seděl i pan Elliot, když jste ho zhruba o osm hodin později natočil?“

„Ano. Sedí v naprosto stejně poloze.“

„Děkuji vám, pane Munizi. Nemám dalších otázek.“

Golantz se křížového výslechu vzdal. Na přímém výslechu nebylo nic, co by se dalo napadnout, a video nelhalo. Muniz vstal a odešel. Řekl jsem soudci, že si přeji ponechat obrazovku na místě pro svého dalšího svědka, a předvolal jsem na svědeckou lavici policistu Todda Stallwortha.

Když policista vstoupil do soudní síně, tvářil se ještě vztekleji. To bylo dobře. Kromě toho vypadal zdeptaně a jeho uniforma působila dojmem, že mu na těle zvadla. Na jednom rukávu měl černou šmouhu, možná od nějaké šarvátky během noční služby.

Rychle jsem Stallwortha představil a vytáhl z něj, že právě on seděl za volantem hlídkového vozu alfa v okrese Malibu noc před tím, než v domě Elliotových došlo k dvojnásobné vraždě. Než jsem mu však stačil položit další otázku, Golantz opět vznesl námitku a požádal o další poradu. Když jsme přišli k soudci, zvedl ruce dlaněmi nahoru, jako by se chtěl zeptat Co má tohle znamenat? Jeho styl už mě začínal unavovat.

„Ctihodnosti, vznáším proti tomuto svědkovi námitku.

Obhajoba ho ukryla mezi bezpočet policistů zasahujících na

místě činu, kteří k samotnému vyšetřování nemají žádný vztah.“

Znovu jsem měl připravený seznam svědků. Tentokrát jsem ho však jen dopáleně přisunul před soudce a sjel prstem po sloupci jmen až k Toddu Stallworthovi. Nacházel se uprostřed petice policistů, kteří se v osudný den pohybovali v domě Elliotových.

„Ctihodnosti, pokud jsem Stallwortha někam ukryl, pak jedině všem na oči. Je zde zcela jasně uveden spolu s dalšími strážci zákona. A nástin výslechu je u něj stejný jako v předchozím případě. Konstatuje se v něm, že svědek bude vypovídat o své činnosti druhého května. Více jsem toho nenapsal, protože jsem s ním nikdy nemluvil. To, co nám dnes řekne, uslyším i já vůbec poprvé.“

Golantz zavrtěl hlavou a pokusil se zachovat klid.

„Ctihodnosti, obhajoba se od počátku tohoto procesu spoléhá na triky a podvody, aby…“

„Pane Golantzi,“ skočil mu do řeči soudce, „neříkejte věci, které nemáte podložené a jež vás mohou dostat clo problémů. Tento svědek, stejně jako ten předchozí, jehož pan Haller předvolal, figuruje už dva týdny na tomto seznamu. Stojí to tu černé na bílém. Měl jste dostatek příležitostí zjistit, co budou tito lidé říkat. Pokud jste této příležitosti nevyužil, je to jen vaše rozhodnutí. Ale o žádné triky a podvody nešlo. Na vašem místě bych se kontroloval.“

Golantz chvíli stál se sklopenou hlavou a teprve poté promluvil.

„Ctihodnosti, stát žádá o krátkou přestávku,“ řekl tiše.

„Jak krátkou?“

„Do jedné hodiny.“

„Dvouhodinovou pauzu bych nenazýval krátkou přestávkou, pane Golantzi.“

„Ctihodnosti,“ vložil jsem se do věci, „protestuji proti jakékoliv přestávce. Protistrana se chce jen zmocnit mého svědka a obrátit jeho výpověď.“

„A proti tomuhle zase protestuji já,“ utrhl se Golantz.

„Tak aby bylo jasno, pánové: žádná přestávka, žádné odklady a žádné další hašteření,“ rozhodl soudce. „Už tak jsme ztratili velkou část dopoledne. Námitka se zamítá.

Vraťte se na místa.“

Rozešli jsme se a já přehrál porotě půlminutovou sekvenci, na níž policisté strkali ve státním parku Malibu Creek spoutaného muže na zadní sedadlo hlídkového vozu 4-alfa. Nahrávku jsem pozastavil na stejném místě jako předtím, ve chvíli, kdy se hlídkový vůz rozjížděl proti kameře. Nechal jsem obraz stát a pokračoval v přímém výslechu.

„Policisto Stallworthe, v tom voze sedíte za volantem vy?“

„Ano, sedím.“

„A kdo je ten člověk na zadním sedadle?“

„Jmenuje se Eli Wyms.“

„Všiml jsem si, že než usedl do auta, měl na rukou pouta. Je to proto, že jste ho předtím zatkli?“

„Ano, proto.“

„Za co jste ho zatkli?“

„Tak například se mě pokusil zabít. A taky byl obviněn z nezákonné střelby z palné zbraně.“

„Kolikrát se této nezákonné střelby dopustil?“

„Přesný počet výstřelů si nepamatuju.“

„Co třeba devadesát čtyři?“

„To by zhruba odpovídalo. Každopádně to byla spousta výstřelů. Pálil tam jako pominutý.“

Stallworth byl unavený a zdeptaný, ale ve svých odpovědích neváhal. Neměl tušení, jak jeho výpověď souvisí s Elliotovým případem, a díky tomu se nesnažil chránit obžalobu krátkými a strohými odpověďmi. Zřejmě byl na Golantze naštvaný, že ho nezbavil nutnosti vypovídat.

„Takže jste ho zatkli a odvezli na policejní stanici v nedalekém Malibu?“

„Ne, vezl jsem ho až do okresní věznice v centru, kde mají k dispozici psychiatrické oddělení.“

„Jak dlouho to trvalo? Myslím ta jízda.“

„Zhruba hodinu.“

„A pak jste se vrátil do Malibu?“

„Ne, nejdřív jsem musel nechat opravit auto. Wyms nám ustřelil boční reflektor. Když jsem byl v centru, zajel

jsem do depa a nechal ho vyměnit. To mi zabralo zbytek služby.“

„Kdy jste tedy vrátil vůz do Malibu?“

„Až když se točily služby. Předal jsem ho klukům z denní směny.“

Zadíval jsem se do poznámek.

„Byli to policisté… Murray a Harber?“

„Přesně tak.“

Stallworth zívl a vysloužil si za to šumivý smích v soudní síni.

„Vím, že už jste měl být dávno v posteli, policisto. Už vás moc dlouho nezdržím. Když si při střídání služeb předáváte vozy, čistíte je nebo dezinfikujete?“

„Mělo by se to dělat. Jenže realita je taková, že pokud nemáte na zadním sedadle nablito, tak to nikdo nedělá.

Jednou nebo dvakrát týdně vypadnou auta z rotace a kluci z depa je pak vyčistí.“

„Pozvracel se vám Eli Wyms v autě?“

„Ne, to bych poznal.“

V soudní síni se znovu ozval smích. Přesunul jsem od pultíku pohled na Golantze. Státní zástupce se nesmál vůbec.

„Dobrá, policisto Stallworthe, takže se to pokusím zrekapitulovat. Eli Wyms byl zatčen, protože po vás vystřelil a poté vypálil ještě nejméně devadesát tři dalších

kulek. Zatkli jste ho, spoutali mu ruce za zády a vy jste ho pak odvezl do centra. Říkám to všechno správně?“

„Podle mě jo.“

„Na záběrech je pan Wyms vidět na zadním sedadle vpravo. Setrval tam během celé jízdy do centra, která trvala zhruba hodinu?“

„Ano, setrval. Nechal jsem mu zapnout pás.“

„Je standardní postup převážet zadrženého člověka na sedadle vzadu vpravo?“

„Ano, je. Když člověk řídí, nechce ho mít přímo za zády.“

„Policisto, na té nahrávce jsem si také všiml, že jste panu Wymsovi nenasadili na ruce igelitové sáčky ani nic podobného, než jste ho posadili do hlídkového vozu. Proč jste to neudělali?“

„Nepokládali jsme to za nutné.“

„Proč?“

„Protože v tomhle problém nikdy být nemohl. Důkazů, že zatčený střílel ze zbraně ve svém držení, jsme měli mraky. S pový-střelovými zplodinami jsme si vůbec nemuseli lámat hlavu.“

„Děkuji vám, policisto Stallworthe. Doufám, že teď už se budete moci jet vyspal.“

Posadil jsem se a přenechal svědka Golantzovi. Ten pomalu vstal a přistoupil k pultíku. Teď už mu bylo naprosto jasné, proč jsem tohoto svědka předvolal, ale měl

jen pramálo prostředků, jak mi v tom zabránit. Musel jsem však před ním smeknout: podařilo se mu najít v mé přímé výpovědi malou skulinku a pokusil se ji co nejlépe využít.

„Policisto Stallworthe, jak dlouho jste v depu v centru města přibližně čekal na opravu hlídkového vozu?“

„Zhruba dvě hodiny. Na noční tam dělají jen dva chlapi a zrovna měli práce nad hlavu.“

„Zdržoval jste se celé ty dvě hodiny u vozu?“

„Ne, našel jsem si v kanceláři stůl a sepsal tam Wymsovu zatýkací zprávu.“

„Již dříve jste vypověděl, že bez ohledu na předepsaný postup v podstatě spoléháte na to, že vám služební vozidlo umyjí zaměstnanci depa, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Žádáte je o to výslovně, anebo vám zaměstnanci depa služební vozy myjí a čistí automaticky?“

„Nikdy jsem o to výslovně nepožádal. Myslím, že to dělají sami od sebe.“

„Je vám známo, že by během dvou hodin, kdy jste neměl služební vůz v dohledu a sepisoval zatýkací zprávu, zaměstnanci depa váš automobil umyli nebo dezinfikovali?“

„Ne, o tom nic nevím.“

„Takže to mohli udělat, aniž byste se o tom dozvěděl, je to tak?“

„Ano.“

„Děkuji vám, policisto.“

Zaváhal jsem, ale pak jsem vstal a zamířil k návaznému výslechu.

„Policisto Stallworthe, řekl jste, že oprava vašeho vozu trvala zaměstnancům depa dvě hodiny, protože jich bylo na noční službě málo a měli spoustu práce, je to tak?“

„Ano.“

Stallworth to řekl tónem, který naznačoval, že už ho s Golantzem začínáme unavovat.

„Takže je dost nepravděpodobné, že by si ti lidé udělali čas na umytí a vyčištění vašeho vozu, zvláště když jste je o to nepožádal, je to tak?“

„To nevím. To se musíte zeptat jich.“

„Požádal jste je výslovně o vyčištění vozu?“

„Ne.“

„Děkuji vám, policisto.“

Posadil jsem se a Golantz se dalšího kola vzdal.

Bylo už téměř poledne. Soudce vyhlásil přestávku na oběd, ale dal nám k dispozici pouze pětačtyřicet minut, aby alespoň částečně dohnal ranní zpoždění. Mně to ovšem nevadilo. Po obědě měl vystoupit můj korunní svědek a já věděl, že čím dříve ho posadím na lavici svědků, tím dříve uslyší můj klient osvobozující rozsudek.

49

Doktorko Shamiram Arslanianová byla překvapivý svědek. Ne kvůli samotné přítomnosti u procesu, na seznamu svědků figurovala už v době, kdy jsem případ přebíral po Jerrym Vincentovi –, nýbrž kvůli fyzickému vzezření a osobnosti. Její jméno a reputace v oboru soudní kriminalistiky navozovaly dojem osoby hluboké, temné a vědecky založené. Bílý laboratorní plášť a vlasy stažené do drdolu. Doktorka Arslanianová však tuto představu ani trochu nenaplňovala. Byla to čiperná modrooká blondýnka s veselou povahou a bezstarostným úsměvem. Nebyla jen fotogenická: byla přímo telegenická. Dokázala se pregnantně vyjadřovat a čišela z ní sebedůvěra, avšak nikdy ani zdaleka nesklouzla k aroganci. Nejlépe ji vystihoval přívlastek, jímž by si každý právník přál označit všechny svoje svědky: byla příjemná. Což nebyl u lidí vysvětlujících soudněkriminalistické aspekty určitého případu ani zdaleka běžný jev.

Strávil jsem s Shami, jak si ráda nechávala říkat, převážnou část víkendu. Společně jsme prošli důkazy o povýstřelových zplodinách v Elliotově případu, naplánovali jsme kostru její výpovědi pro obhajobu a nakonec jsme se pokusili odhadnout, co může při křížovém výslechu čekat od

Golantze. S přípravou jsme čekali až do samotného závěru procesu, abychom se vyhnuli problémům s předáváním nálezu protistraně. Co moje expertka nevěděla, to nemohla státnímu zástupci prozradit. A tak jsem s odhalením zázračné střely vyčkával až do posledního možného okamžiku.

Nebylo pochyb o tom, že Arslanianová je mezi kriminalistickými experty celebritou. Kdysi měla na Court TV vlastní pořad, v němž rozebírala své mistrovské kousky.

Když jsem ji vzal na večeři do restaurace Palm, požádali ji dva lidé o podpis a kromě toho si tykala s několika televizními šéfy, kteří si na chvíli přisedli k našemu stolu.

Také její honorář byl na úrovni celebrity. Za čtyři dny strávené v Los Angeles studiem, přípravou a svědeckou výpovědí si účtovala paušální odměnu ve výši deset tisíc dolarů plus výdaje. Pokud si člověk dovedl při těchto sazbách zajistit dost zakázek, žilo se mu báječně, a ona to dokázala. Bylo o ní známo, že si z bezpočtu žádostí o právní pomoc vybírá pouze případy, o nichž je skálopevně přesvědčena, že obsahují závažný přehmat nebo justiční omyl. Neškodilo také, pokud si kauza získávala pozornost celostátních médií.

Po prvních deseti minutách strávených s ní mi bylo jasné, že si svůj honorář do posledního centu zaslouží. Pro obžalobu představovala dvojnásobný problém. Její osobnost si zákonitě musela získat přízeň poroty a její fakta pak tento

vztah zpečetila. Výsledek procesu leckdy závisí spíše na tom, kdo sedí na lavici svědků, než na samotném obsahu jeho sdělení. Úspěch spočívá ve schopnosti prodat své argumenty porotě, a Shami by dokázala prodat i vypálené sirky. Obžaloba si jako kriminalistického experta předvolala laboratorní krysu s osobností zkumavky. Moje svědkyně kdysi moderovala pořad s názvem Závislá na chemii.

Když moje dlouhovlasá svědkyně vstoupila zezadu do soudní síně, zaslechl jsem na galerii hluboké zašumění. Za upřených pohledů všech přítomných dokráčela doktorka Arslanianová střední uličkou k brance, přešla přes důkazatelnu a zamířila ke svědecké lavici. Na sobě měla tmavě modrý kostým, který příjemně kopíroval její křivky a zvýrazňoval vodopád světlých vlasů na jejích ramenou.

Dokonce i soudce Stanton se zdál uchvácen. Arslanianová ještě ani nesložila přísahu a on už požádal soudního sluhu, ať jí přinese sklenici vody. Na kriminalistického experta obžaloby se přitom úplně vykašlal.

Když moje svědkyně uvedla své jméno, přehláskovala je a od-přisáhla, že bude mluvit pravdu a nic než pravdu, vstal jsem a vyrazil se zápisníkem k pultíku.

„Dobré odpoledne, paní doktorko Arslanianová. Jak se vám daří?“

„Daří se mi dobře. Díky za optání.“

V jejím hlase se ozýval lehký jižanský přízvuk.

„Než probereme vaši profesní dráhu, rád bych předem vyjasnil jednu věc. Jste placenou konzultantkou obhajoby, je to tak?“

„Ano, je to tak. Dostala jsem zaplaceno za to, abych se zúčastnila tohoto procesu, ne za to, abych zde uvedla cokoliv jiného než vlastní názor. Neberu ohled na otázku, zda moje odborné stanovisko vyhovuje verzi obhajoby, anebo ne. Takové jsou mé podmínky, od kterých se nikdy neodchyluji.“

„Dobrá. Povězte nám, odkud jste, paní doktorko.“

„Momentálně bydlím v Ossiningu ve státě New York.

Narodila jsem se a vyrostla na Floridě a pak jsem strávila mnoho let v oblasti Bostonu, kde jsem absolvovala několik různých škol.“

„Shamiram Arslanianová. To mi nezní jako floridské jméno.“

Svědkyně nasadila oslnivý úsměv.

„Můj otec je stoprocentní Armén. Takže jsem zřejmě napůl Arménka a napůl Floriďanka. Když jsem byla malá, říkával táta, že jsem Armageďanka.“

Mnoho lidí v soudní síni se zdvořile zasmálo.

„Jaké máte vzdělání v oblasti soudní kriminalistiky?“

zeptal jsem se.

„No, mám dva diplomy, které spolu souvisejí. Nejdříve jsem vystudovala chemické inženýrství na MTU, tedy na Massachu-settském technologickém ústavu. A pak jsem na

univerzitě Johna Jaye v New Yorku získala doktorát z kriminologie.“

„Když říkáte ‚získala‘, znamená to, že to byl čestný doktorát?“

„Ani nápad,“ ohradila se Arslanianová rázně, „dva roky jsem kmitala s jazykem na vestě, aby mi ten papír dali.“

Tentokrát už byl smích v soudní síni hlasitý a já si všiml, že úsměv nasadil i soudce, než zdvořile poklepal kladívkem a požádal o klid.

„Všiml jsem si ve vašem životopise, že máte i dva bakalářské tituly. Je to pravda?“

„Jo, vypadá to, že mám ode všeho po dvou. Dvě děti.

Dvě auta. Dokonce mám doma i dva kocoury, Wilbura a Orvilla.“

Letmo jsem pohlédl ke stolu obžaloby a všiml si, že Golantz a jeho sekundantka hledí přímo před sebe a omezují své reakce na naprasklé úsměvy. Přesunul jsem pohled k porotcům a viděl, že všech dvanáct párů očí sleduje mou svědkyni s dychtivým soustředěním. Arslanianová ještě ani nezačala a už jí zobali z ruky.

„O jaké bakalářské tituly se jedná?“

„Jeden mám z Harvardu v oboru strojírenství a druhý z Berk-leeho hudební akademie. Obě tyhle školy jsem dělala současně.“

„Vy máte hudební vzdělání?“ řekl jsem s předstíraným, překvapením.

„Ráda zpívám.“

A další smích. Doktorka trefovala hřebíček za hřebíčkem, jedno překvapení následovalo druhé. Shami Arslanianová byla zkrátka dokonalá svědkyně.

Konečně Golantz vstal a obrátil se na soudce.

„Ctihodnosti, stát žádá, aby se výpověď této svědkyně týkala soudní kriminalistiky, a nikoliv hudby, domácích zvířat nebo věcí nesouvisejících se závažnou povahou tohoto procesu.“

Soudce mě zdráhavě požádal, abych se při výslechu držel tématu. Golantz se posadil. Získal bod, ale ztratil pozici. Všichni v soudní síni se teď na něj dívali jako na suchopára, který jim nedopřeje ani drobné osvěžení v této vážné záležitosti.

Položil jsem doktorce Arslanianové několik dalších otázek a z jejích odpovědí vyplynulo, že momentálně pracuje jako lektorka a výzkumná pracovnice na Koleji Johna Jaye. Probral jsem její profesní minulost, nechal si vysvětlit, že má na podobná expertní svědectví velmi málo času, a konečně jsem přistoupil k hlavnímu tématu: její analýze povýstřelových zplodin nalezených v den vražd v Malibu na těle a šatech Waltera Elliota. Doktorka Arslanianová uvedla, že přezkoumala postup a výsledky testu provedeného v laboratoři úřadu šerifa a poté provedla vlastní vyhodnocení a modelování. Přitom se neopomněla

zmínit, že si v rámci analýzy prohlédla také všechny videokazety, které jí poskytla obhajoba.

„Doktorko Arslanianová, expertní svědek obžaloby v předchozí fázi tohoto procesu vypověděl, že vzorky odebrané z rukou, rukávů a bundy pana Elliota vykazovaly zvýšenou koncentraci látek, jejichž složení odpovídalo povýstřelovým zplodinám. Souhlasíte s tímto závěrem?“

„Ano, souhlasím,“ odpověděla svědkyně.

Soudní síň překvapeně zašuměla.

„Tvrdíte tedy, že vaše analýza dospěla k závěru, že obžalovaný měl skutečně na rukou a šatech povýstřelové zplodiny?“

„Přesně tak. Odhalila jsem zvýšenou koncentraci barya, antimonu a olova. Kombinace těchto látek ukazuje na přítomnost po-výstřelových zplodin.“

„Co znamená ‚zvýšená koncentrace‘?“

„To znamená, že některé z těchto látek lze na člověku odhalit bez ohledu na to, zda střílel z palné zbraně nebo s ní manipuloval. Mohly na něm ulpět při každodenním životě.“

„Takže aby byl výsledek testu na povýstřelové zplodiny pozitivní, musí se prokázat zvýšená koncentrace všech tří látek současně, je to tak?“

„Ano, a kromě toho musí odpovídat koncentrační schéma.“

„Můžete vysvětlit, co pojem ‚koncentrační schéma‘

znamená?“

„Jistě. Při výstřelu zbraně, a v tomto případě zřejmě hovoříme o ruční palné zbrani, dojde v komoře k explozi, která dodá kulce energii a rychlost. Společně s kulkou vyšle tato exploze z hlavně plyny, které však současně uniknou i ze všech ostatních štěrbin a otvoru ve zbrani. Závěr, tedy zadní část hlavně, se po výstřelu otevírá a unikající plyny vymršťují mikroskopické částečky, o kterých jsme se bavili, směrem dozadu na střelce.“

„A to se stalo i v tomto případě, je to tak?“

„Ne, není to tak. Podívám-li se na svou analýzu jako na celek, nemohu k takovému závěru dospět.“

Zvedl jsem obočí v předstíraném překvapení.

„Ale paní doktorko, vždyť jste právě vyjádřila souhlas se závěrem obžaloby, že se na rukou a rukávech obžalovaného nacházely povýstřelové zplodiny.“

„Se závěrem obžaloby, že se na obžalovaném nacházely povýstřelové zplodiny, souhlasím. Ale vaše otázka zněla jinak.“

Na chvíli jsem se odmlčel, jako bych se v duchu vracel ke své otázce.

„Doktorko Arslanianová, chcete říct, že pro přítomnost pový-střelových zplodin na panu Elliotovi muže existovat alternativní vysvětlení?“

„Ano, to chci říct.“

A byli jsme v cíli. Konečně jsme dospěli k jádru celé obhajoby. Byl čas vypálit zázračnou střelu.

„Přivedlo vás studium materiálu, které vám obhajoba během víkendu poskytla, k tomuto alternativnímu vysvětlení přítomnosti povýstřelových zplodin na rukou a rukávech Waltera Elliota?“

„Ano, přivedlo.“

„A můžete nám toto vysvětlení popsat?“

„Podle mého názoru je velmi vysoce pravděpodobné, že povýstřelové zplodiny byly na ruce a šaty pana Elliota přeneseny.“

„Přeneseny? Naznačujete snad, že pana Elliota někdo těmito látkami záměrně potřísnil?“

„Ne, to ne. Naznačuji, že k tomu došlo mimoděk, shodou náhod nebo omylem. Povýstřelové zplodiny mají v podstatě formu mikroskopického prachu. Pohybují se. Lze je přenést kontaktem.“

„Co to znamená ‚přenést kontaktem‘?“

„To znamená, že látky, o kterých se tu bavíme, dopadnou po uvolnění ze střelné zbraně na nějaký povrch.

Pokud se pak tento povrch dostane do styku s jiným povrchem, přenese se na něj i část těchto látek. Prostě se jimi ušpiní. Proto existují předepsané postupy, které mají této možnosti zabránit. Oběti a podezřelí ze zločinu spáchaných střelnými zbraněmi bývají často svléknuti, aby se jejich svršky zachovaly v původním stavu a mohly být později podrobeny analýze. Některé policejní složky

nasazují lidem na ruce důkazní sáčky, aby je zachovaly v původním stavu a zamezily přenosu odjinud.“

„Lze tyto látky přenést více než jednou?“

„Ano, ovšem koncentrace se při každém přenosu snižuje. Navzdory svému názvu totiž mají povýstřelové zplodiny pevné skupenství. Není to plyn a nešíří se jako plyn. Jsou to pevné mikroskopické částečky, které se nemohou nikam ztratit. Provedla jsem bezpočet studií tohoto jevu a zjistila jsem, že k přenosu může docházet opakovaně.“

„Ovšem v případě opakovaného přenosu se koncentrace zmíněných látek s každým přenosem snižuje tak dlouho, až je zcela zanedbatelná, je to tak?“

„Ano, přesně tak. Na každém novém povrchu ulpí těchto látek méně než na povrchu předchozím. Takže vše závisí na tom, jak vysoká byla původní koncentrace. Čím vyšší je koncentrace na prvním povrchu, tím větší množství částeček se může přenést dál.“

Přikývl jsem a udělal krátkou odmlku, kterou jsem vyplnil listováním ve stránkách svého zápisníku, jako bych něco hledal. Chtěl jsem zřetelně oddělit teoretickou diskusi od našeho konkrétního případu.

„Dobrá, paní doktorko,“ řekl jsem nakonec. „Můžete nám s ohledem na tyto teorie sdělit, co se stalo v případu pana Elliota?“

„To vám mohu říct i ukázat,“ odpověděla doktorka Arslanianová. „Když byl pan Elliot spoután a usedl na zadní sedadlo hlídkového vozu čtyři-alfa, doslova se vykoupal v bazénu povýstřelových zplodin. Právě tam a tehdy došlo k jejich přenosu.“

„Jak to?“

„Jeho ruce, paže i šaty se totiž dostaly do přímého styku s po-výstřelovými zplodinami z jiného případu. Přenos na něj byl nevyhnutelný.“

Golantz rychle vznesl námitku, prý jsem takovou odpověď ničím neopodstatnil. Řekl jsem soudci, že právě to mám nyní v úmyslu, a jedním dechem jsem požádal o opětovné přistavení projekční techniky před porotu.

Během přípravy na výpověď sestříhala doktorka Arslanianová videozáběry mého prvního svědka, Julia Munize, do jediné demonstrační nahrávky. Po Golantzově neuznané námitce jsem tuto nahrávku předložil jako důkaz obhajoby a začal ji přehrávat. S její pomocí jsme pak společně se svědkyní porotcům názorně objasnili naši teorii přenosu. Celá ukázka trvala téměř hodinu a byla to jedna z nejdůkladnějších prezentací alternativní teorie, kterou jsem v životě absolvoval.

Začali jsme zatčením Eliho Wymse a jeho umístěním na zadní sedadlo hlídkového vozu alfa. Poté jsme se střihem přesunuli o necelých deset hodin později, kdy se ve stejném hlídkovém voze ocitl Walter Elliot. Totéž auto a totéž

sedadlo. Oba muži měli ruce spoutané za zády. Doktorka Arslanianová pronesla svůj závěr úžasně autoritativním tónem.

„Na tom sedadle seděl muž, který předtím nejméně čtyřiadevadesátkrát vystřelil z palných zbraní,“ řekla.

„Čtyřiadevadesátkrát!

Ten

člověk

povýstřelovými

zplodinami doslova čpěl.“

„Takže podle vašeho odborného názoru se povýstřelové zplodiny přenesly z Eliho Wymse na sedadlo?“ zeptal jsem se.

„Zcela určitě.“

„A podle vašeho odborného názoru se povýstřelové zplodiny přenesené na sedadlo mohly následně přenést na další osobu, která tam seděla?“

„Ano, to mohly.“

„A byla podle vašeho odborného názoru právě tato skutečnost důvodem přítomnosti povýstřelových zplodin na rukou a šatech Waltera Elliota?“

„Znovu opakuji, že obžalovaný měl ruce spoutané za zády, takže se dostal do přímého kontaktu s přenosovým povrchem. Ano, podle mého odborného názoru se povýstřelové zplodiny přenesly na jeho ruce a šaty právě takto.“

Znovu jsem se odmlčel, aby závěry mé expertky mohly lépe zapůsobit. O důvodných pochybnostech jsem věděl dost na to, aby mi bylo jasné, že se nám je právě podařilo zasadit

do myslí všech porotců. Zda budou později hlasovat podle svého svědomí, to už však byla jiná otázka.

50

Přišel čas představit naši velkou rekvizitu a dovést svědectví doktorky Arslanianové do přesvědčivého konce.

„Paní doktorko, vyvodila jste ze své analýzy testu povýstřelových zplodin nějaké další závěry, které by podporovaly teorii přenosu, jak jste nám ji zde nastínila?“

„Ano.“

„O jaké závěry šlo?“

„Mohu to názorně demonstrovat na figuríně?“

Požádal jsem soudce o souhlas, aby svědkyně mohla použít k demonstračním účelům figurínu, a soudce mi vyhověl. Ani Golantz nevznesl žádnou námitku. Vyšel jsem přes ohrádku soudního sluhy na chodbu vedoucí do pracovny soudce. Figurína doktorky Arslanianové tam od rána stála a čekala, až soudce umožní její použití. Uchopil jsem ji a odvedl ji na kolečkách do středu důkazatelny před box pro porotu, a také před kameru Court TV. Kývl jsem na doktorku Arslanianovou, aby přišla ke mně a zahájila demonstraci.

Figurína měla podobu mužského těla v životní velikosti s pohyblivými končetinami, dlaněmi, a dokonce i prsty.

Byla vyrobená z bílého plastu a na tváři a na rukou měla několik šmouh od předchozích experimentů a demonstrací.

Byla oblečená v modrých džínsách, tmavě modré košili a větrovce se znakem mistrovství Spojených států v americkém fotbalu, které se toho roku konalo na Floridské univerzitě. Nohy měla asi pět centimetrů nad zemí, poněvadž byla připevněná ke kovové tyči na kolečkách.

Uvědomil jsem si, že jsem na něco zapomněl. Vrátil jsem se ke stolu a rychle vytáhl z brašny dřevěnou maketu pistole a skládací ukazovátko. Podal jsem obojí doktorce Arslanianové a zamířil zpátky k pultíku.

„Takže co to tu máme, paní doktorko?“

„Tohle je Maník, můj demonstrační manekýn. Maníku, tohle je porota.“

Znovu se ozval smích a jeden porotce, právník, dokonce figurínu pozdravil kývnutím hlavy.

„Maník fandí Floridě Gators?“

„Ach, dneska ano.“

Někdy dokáže osobnost svědka zastínit svědectví samotné. U některých svědků je to žádoucí, protože jejich výpověď není příliš povzbudivá. V případě doktorky Arslanianové to však neplatilo. Věděl jsem, že s ní balancuji na hraně: na jedné straně byla neuvěřitelně milá a zábavná, ale na straně druhé měla své názory podložené solidními vědeckými důkazy. Ona i její informace mohly v porotcích zanechat maximální dojem, ale pouze při nalezení optimální

rovnováhy. Vycítil jsem, že je čas vrátit se k serióznímu tónu.

„K čemu Maníka potřebujeme, paní doktorko?“

„Ukážeme si, proč povýstřelové zplodiny odebrané kriminalistickým expertem úřadu šerifa z kůže a šatů pana Elliota pomocí SEMS štítků neulpěly na těchto površích v důsledku jeho střelby z palné zbraně.“

„Vím, že expert obžaloby už nám tyto postupy minulý týden objasňoval, ale mohla byste nám osvěžit paměť? Co je to SEMS štítek?“

„Test povýstřelových zplodin se provádí pomocí kulatých štítků nebo kotoučů se sloupávací lepkavou stranou. Štítek se přitiskne na testovanou oblast a na lepkavém povrchu ulpí všechen mikroskopický materiál.

Štítek poté putuje do rastrovacího elektronového mikroskopu, kterému říkáme SEMS. A pod mikroskopem buďto vidíme, anebo nevidíme tři prvky, o kterých jsme před chvílí hovořili: baryum, antimon a olovo.“

„Dobrá, můžete nám to tedy předvést?“

„Ano, to mohu.“

„Podejte, prosím, porotě výklad.“

Doktorka Arslanianová rozložila ukazovátko a otočila se čelem k porotě. Její demonstrace byla pečlivě naplánovaná a nacvičená, a to včetně takových maličkostí, jako že já ji budu zásadně oslovovat „paní doktorko“,

zatímco ona bude kriminalistickému expertovi obžaloby zásadně říkat „pan“.

„Takže pan Cuilfoyle, kriminalistický expert z úřadu šerifa, odebral z těla a šatu pana Elliota celkem osm různých vzorků. Každý štítek byl označen kódem, podle něhož lze stanovit místo odebrání vzorku.“

Během výkladu o vzorcích ukazovala Arslanianová různá místa na figuríně. Maník měl teď ruce svěšené podél těla.

„Vzorek na štítku A byl odebrán z hřbetu pravé ruky.

Vzorek na štítku B byl odebrán z hřbetu levé ruky. Štítek C

posloužil k odebrání vzorku z pravého rukávu větrovky pana Elliota a štítek D byl určen pro levý rukáv. Pak zde máme štítky E a F vyhrazené pro pravou a levou přední část bundy, přičemž pomocí štítků G a H byly odebrány vzorky z přední a zadní části košile, kterou měl pan Elliot na sobě pod rozepnutou bundou.“

„Toto jsou šaty, které měl obžalovaný toho dne na sobě?“

„Ne, nejsou. Ale jsou to jejich přesné kopie, a to včetně velikosti a výrobce.“

„Dobrá. Co jste tedy na základě analýzy zmíněných osmi štítků zjistila?“

„Připravila jsem pro porotce tabulku, kterou mohou sledovat společně se mnou.“

Představil jsem tabulku jako důkazní předmět obhajoby.

Golantz její kopii dostal až dnes ráno. Nyní vstal a vznesl námitku, prý obdržel tabulku pozdě, což je v rozporu s pravidly o předávání nálezů. Řekl jsem soudci, že tabulka vznikla až včera v noci po mé sobotní a nedělní schůzce s doktorkou Arslanianovou. Soudce se tentokrát přiklonil na stranu státního zástupce a prohlásil, že základní směr mého výslechu této svědkyně je zřejmý a dobře připravený a že jsem tedy měl vytvořit tabulku dříve. Námitka byla přijata a doktorka Arslanianová si teď musela poradit sama. Z mé strany to bylo riziko, ale svého kroku jsem nelitoval. Raději ať moje svědkyně promlouvá k porotcům bez tabulky, než aby Golantz předem získal informace o naší strategii.

„Dobrá, paní doktorko, stále můžete používat své poznámky a vlastní tabulku. Stačí, když vás budou porotci bedlivě sledovat. Co jste zjistila na základě své analýzy osmi SEMS štítků?“

„Zjistila jsem, že koncentrace povýstřelových zplodin se u jednotlivých štítků značně liší.“

„Jak to?“

„Nejvyšší koncentrace byly zjištěny na štítcích A a B

obsahujících vzorky odebrané z rukou pana Elliota. Na dalších štítcích už byly koncentrace povýstřelových zplodin výrazně nižší: štítky C, D, E a F vykazují mnohem nižší koncentrace, přičemž na štítcích G a H byla koncentrace nulová.“

Shami Arslanianová to vše znovu demonstrovala pomocí ukazovátka.

„Jaký jste z toho vyvodila závěr, paní doktorko?“

„Takový, že důvodem přítomnosti povýstřelových zplodin na rukou a šatech pana Elliota nebyla střelba z palné zbraně.“

„Můžete ukázat proč?“

„Za prvé srovnatelné hodnoty naměřené na rukou naznačují, že subjekt držel zbraň oběma rukama.“

Doktorka přistoupila k figuríně, zvedla jí paže a spojila jí dlaně před tělem, čímž jí z rukou vytvořila písmeno „V“.

Nakonec jí vtiskla do dlaní dřevěnou maketu pistole.

„Sevření zbraně oběma rukama by se však zároveň projevilo ve vyšší koncentraci povýstřelových zplodin zejména na rukávech bundy, ale i na ostatních částech oděvu.“

„Štítky zpracované lidmi z úřadu šerifa však nic podobného neukazují, mám pravdu?“

„Máte. Ukazují pravý opak. Jisté snížení koncentrace oproti hodnotám zjištěným na rukou se sice očekává, ale rozhodně ne tak výrazné.“

„Co to tedy podle vašeho odborného názoru znamená?“

„Svědčí to o přenosu látek. K prvnímu přenosu došlo ve chvíli, kdy obžalovaný seděl v autě čtyři-alfa a ruce a paže měl za zády. Povýstřelové zplodiny mu ulpěly na rukou a pažích a část se jich následně přenesla podruhé na přední

část bundy, a to při běžných pohybech rukou a paží. Tento přenos nepřetržitě probíhal až do chvíle, kdy policisté sebrali obžalovanému oblečení.“

„A co nulové hodnoty na štítcích odebraných z košile pod bundou?“

„Ty nebereme v úvahu, protože bunda mohla být během střelby zapnutá.“

„Existuje podle vašeho odborného názoru možnost, že zmíněné koncentrace povýstřelových zplodin byly u pana Elliota zjištěny v důsledku toho, že střílel z palné zbraně?“

„Ne, neexistuje.“

„Děkuji vám, doktorko Arslanianová. Nemám dalších otázek.“

Vrátil jsem se na své místo, naklonil se k Walteru Elliotovi a zašeptal mu do ucha.

„Jestli jsme u porotců právě nevyvolali důvodné pochybnosti, tak už vážně nevím.“

Elliot přikývl a rovněž šeptem odpověděl.

„Tohle bylo nejlépe vynaložených deset tisíc dolarů v mém životě.“

Napadlo mě, že ani já sám jsem si nevedl tak špatně, ale nechal jsem to plavat. Golantz požádal soudce o odpolední přestávku, než přistoupí ke křížovému výslechu svědkyně, a Stanton mu vyhověl. Všiml jsem si, že intenzita šumu se po vyhlášení přestávky oproti dopoledni o stupeň zvýšila.

Shami Arslanianová rozhodně dala obhajobě novou energii.

Bylo mi jasné, že za patnáct minut vytáhne Golantz všechny své zbraně, aby zkompromitoval důvěryhodnost a výpověď mé svědkyně, ale nepředpokládal jsem, že bude mít něco zásadního. Kdyby něco měl, nežádal by o přestávku. Prostě by vstal a pustil se do ní.

Když porotci i soudce vyšli ze soudní síně a za nimi se na chodbu vyhrnuli diváci, zamířil jsem rozšafným krokem ke stolu obžaloby. Golantz si právě sepisoval do bloku otázky. Ani nezvedl hlavu.

„Co je?“ řekl.

„Odpověď zní ‚ne‘.“

„Ale na jakou otázku?“

„Na tu, kterou jste mi chtěl položit, jestli můj klient přistoupí na dohodu za přiznání viny. Nemáme zájem.“

Golantz se ušklíbl.

„Jste legrační, Hallere. Prostě jste si přivedl působivou svědkyni, a co má být? Proces ještě zdaleka neskončil.“

„A taky jsem si přivedl kapitána francouzské policie, který zítra dosvědčí, že Rilz v minulosti práskl sedm nejnebezpečnějších a nejmstivějších chlapů, které on kdy vyšetřoval. Dva z nich se shodou okolností dostali loni z vězení a zmizeli. Nikdo neví, kde jsou. Možná byli na jaře v Malibu.“

Golantz odložil pero a konečně se na mě podíval.

„Jo, s tím vaším inspektorem Clouseauem jsem včera mluvil. Je naprosto zřejmé, že řekne všechno, co chcete,

hlavně když ho necháte letět první třídou. Na konci jednání přede mnou rozložil mapu s adresami hvězd a požádal mě, abych mu ukázal, kde bydlí Angelina Jolie. Tomu říkám seriózní svědek.“

Faktem bylo, že jsem kapitánu Pepinovi řekl, aby to s tou mapou nepřeháněl. Zjevně mě neposlechl. Potřeboval jsem změnit téma.

„A kde máte ty Němce?“ zeptal jsem se.

Golantz se ohlédl za sebe, jako by se chtěl ujistit, že příbuzní Johana Rilze opravdu na galerii nesedí.

„Řekl jsem jim, ať jsou připraveni na vaši strategii obhajoby, na to, že nakydáte na památku jejich syna a bratra hnůj,“ odpověděl. „Řekl jsem jim, že využijete Johanových problémů ve Francii před pěti lety, a pokusíte se tak odvést pozornost od jeho skutečného vraha. Řekl jsem jim, že Johana vykreslíte jako německého gigola, který sváděl bohaté klienty, chlapy i ženské, celé Malibu, celé západní pobřeží. A víte, co mi na to jeho otec řekl?“

„Nevím, ale vy mi to povíte.“

„Řekl, že už mají americké justice plné zuby a vracejí se domů.“

Pokusil jsem se vymyslet nějakou chytrou a cynickou repliku. Žádná mě však nenapadla.

„Ale nebojte,“ pokračoval Golantz. „Ať to skončí jakkoliv, zavolám jim a sdělím jim rozsudek.“

„Fajn.“

Otočil jsem se a zamířil na chodbu pro klienta. Spatřil jsem ho uprostřed hloučku reportérů. Po úspěchu svědecké výpovědi doktorky Arslanianové se začal pýřit a momentálně zpracovával největší porotu ze všech, veřejné mínění.

„Soustředili se na to, jak mě dostat, a skutečný pachatel zatím volně pobíhal na svobodě!“

Hezká a lapidární mediální věta. Elliot byl dobrý. Chtěl jsem si k němu proklestit cestu a odtáhnout ho pryč, jenže v tu chvíli se za mnou objevil Dennis Wojciechowski.

„Pojď se mnou,“ řekl a postavil se dále od davu.

„Co se děje, Cisco? Zrovna jsem si říkal, kde jsi.“

„Měl jsem spoustu práce. Přišla mi ta zpráva z Floridy.

Chceš si ji poslechnout?“

Můj vyšetřovatel už ode mě věděl, že Elliot ve skutečnosti dělá fasádu mafiánské organizaci. Jeho přiznání se mi zdálo upřímné, ale pak jsem si připomněl jednoduchou pravdu, všichni lžou, a řekl Ciskovi, ať se vynasnaží Elliotovy informace ověřit.

„Povídej,“ vyzval jsem ho nyní.

„Obrátil jsem se na jedno soukromé očko ve Fort Lauderdale, se kterým jsem už v minulosti pracoval. Tampa je sice na druhém konci státu, ale chtěl jsem dělat s člověkem, kterého znám a věřím mu.“

„Rozumím. A co zjistil?“

„Elliotův děda založil před sedmdesáti lety firmu na dopravu fosfátů. Pracoval v ní, pak v ní pracoval Elliotův otec a nakonec v ní pracoval sám Elliot. Jenže ten si nechtěl špinit ruce ve fosfátové branži a rok poté, co jeho táta zemřel na infarkt, rodinnou firmu prodal. Byla to soukromá společnost, takže záznamy o prodeji nejsou veřejné.

Novinové články z té doby však odhadovaly prodejní cenu na zhruba dvaatřicet milionů.“

„A co organizovaný zločin?“

„Můj spolupracovník po něm nenašel ani stopu. Celá transakce mu připadala poctivá a čistá, teda alespoň z právního hlediska. Elliot ti řekl, že dělá jen stafáž a že ho mafie vyslala, aby tu zhodnotil její peníze. Neřekl ti, že ve skutečnosti prodal vlastní firmu a ty peníze pocházely z jejího prodeje. Ten člověk ti lže.“

Přikývl jsem.

„Dobrá, Cisco, díky.“

„Potřebuješ mě u soudu? Dělám ještě na pár dalších věcech. Slyšel jsem, že porotce číslo sedm se dneska ráno vypařil.“

„Jo, je v trapu. A u soudu tě nepotřebuju.“

„Dobrá. Ještě se ti ozvu.“

Odešel k výtahům a já opět upřel pozornost na svého klienta, který se stále obšírně vybavoval s novináři. Pomalu ve mně vzkypěl vztek. Vklouzl jsem do davu a proklestil si k němu cestu.

„Dobrá, to stačí,“ řekl jsem. „Žádné další komentáře.

Žádné další komentáře.“

Popadl jsem Elliota za paži, vytáhl ho z davu a zamířil s ním po chodbě pryč. Zaplašil jsem pár reportérů, kteří se trousili za námi, až jsme konečně osaměli a mohli si promluvit v soukromí.

„Co to děláte, Waltře?“

Elliot se rozjařeně usmíval. Zaťal ruku v pěst a zapumpoval jí ve vzduchu.

„Dávám jim to sežrat. Státnímu zástupci, šerifovi, všem.“

„Jo, tak s tímhle radši počkejte. Ještě nás čeká dlouhá cesta. Dnešek jsme možná vyhráli, ale válka ještě neskončila.“

„Nechte toho, Micku. Máme to v kapse. Ta ženská byla prostě fantastická. Chci si ji vzít za ženu!“

„To je sice hezké, ale než jí koupíte prstýnek, počkejte ještě, jak obstojí při křížovém výslechu, ano?“

V tu chvíli k nám přistoupila další reportérka. Poslal jsem ji k šípku a otočil se zpátky ke klientovi.

„Poslyšte, Waltře, musíme si promluvit.“

„Dobrá, tak mluvte.“

„Řekl jsem jednomu soukromému vyšetřovateli, ať prověří tu vaši floridskou historku, a právě jsem se dozvěděl, že je to jen snůška žvástů. Vy jste mi lhal, Waltře, a já vás přitom upozorňoval, že mi nikdy lhát nemáte.“

Elliot zavrtěl hlavou a zatvářil se otráveně, že jsem mu takhle sebral vítr z plachet. Být přistižen při lži pro něj byla jen drobná nepříjemnost a vadilo mu, že je někdo tak malicherný a vůbec se o tom zmiňuje.

„Proč jste mi lhal, Waltře? Proč jste si tu historku přikrášlil?“

Elliot pokrčil rameny a během odpovědi se díval jinam.

„Tuhle historku jsem kdysi četl v jednom scénáři.

Mimochodem jsem ten projekt potopil. Ale tu historku jsem si zapamatoval.“

„Ale proč? Já jsem váš advokát. Mně můžete říct všechno. Požádal jsem vás, ať mi řeknete pravdu, a vy jste mi lhal. Proč?“

Konečně se mi Elliot podíval do očí.

„Věděl jsem, že pod váma musím zapálit oheň.“

„Jaký oheň? O čem to mluvíte?“

„No tak, Mickey. Nechme…“

Obrátil se zpět k soudní síni, ale já ho hrubě popadl za paži.

„Ne, já to chci slyšet. Jaký oheň jste zapálil?“

„Všichni už se vracejí. Přestávka skončila a my už máme být uvnitř.“

Sevřel jsem ho ještě silněji.

„Jaký oheň, Waltře?“

„Drtíte mi ruku.“

Povolil jsem sevření, ale nepustil ho. A stále jsem z něj nespustil oči.

„Jaký oheň?“

Elliot se znovu zadíval jinam a nasadil podrážděný výraz. Konečně jsem mu ruku pustil.

„Tak já vám to povím,“ řekl. „Hned od začátku jsem potřeboval, abyste věřil, že jsem to neudělal. Jedině tak jsem mohl mít jistotu, že z vás vytáhnu to nejlepší. Že budete nesmlouvavý.“

Upřeně jsem se na něj zadíval a viděl, jak se v jeho usměvavém obličeji znovu objevuje pýcha.

„Říkal jsem vám, že dokážu číst v lidech, Micku. Věděl jsem, že jste člověk, který potřebuje v něco věřit. Že když vám přiznám malou vinu, ale popřu vinu za největší zločin, bude vám to stačit a půjdete do toho po hlavě. Že ve vás znovu rozdmýchám oheň.“

Říká se, že nejlepší hollywoodští herci stojí za kamerou.

V tu chvíli jsem pochopil, že je to pravda. Věděl jsem, že Elliot zavraždil manželku i jejího milence, a dokonce je na to hrdý. Našel jsem hlas a promluvil.

„Kde jste si obstaral zbraň?“

„Ó, tu jsem měl už dávno. Kdysi v sedmdesátých letech jsem ji koupil pod rukou na bleším trhu. Byl jsem tehdy velký fanoušek Dirty Harryho, a tak jsem chtěl čtyřiačtyřicítku magnum. Přechovával jsem ji v plážové vile

kvůli své ochraně. Chápejte, na pláži se poflakuje spousta pobudů.“

„Co se v tom domě doopravdy stalo, Waltře?“

Elliot přikývl, jako by měl celou dobu v plánu mi to v tomto okamžiku říct.

„Stalo se to, že jsem odjel do vily, abych tam konfrontoval ji i chlapa, se kterým tam jezdila píchat, pravidelně každé pondělí, jako podle jízdního řádu. Jenže když jsem tam dorazil, zjistil jsem, že je to Rilz.

Vykreslovala ho přede mnou jako buzíka, bez uzardění ho zvala na večeře, večírky a premiéry s námi a oba se tomu pak nejspíš od plic chechtali. Smáli se mně, Micku.

To mě naštvalo. Nebo spíš rozzuřilo. Vytáhl jsem ze skříně revolver, nasadil si gumové rukavice, které ležely pod umyvadlem, a vyšel nahoru. Měl jste vidět, jak se tvářili, když tu velkou bouchačku uviděli.“

Dlouze jsem se na něj zadíval. Nebylo to poprvé, co se mi některý klient přiznal. Obvykle však při tom plakali, lomili rukama a bojovali s démony, které zločin v jejich nitru vytvořil. Ne tak Walter Elliot. Ten byl chladný jako kámen.

„A jak jste se toho revolveru zbavil?“

„Nejel jsem tam tehdy sám. Byl tam i někdo další. Ten někdo pak sebral revolver, rukavice i moje oblečení, sešel po pláži o kousek dál, vrátil se na silnici a zavolal si taxíka.

Já se zatím umyl, převlékl a přivolal policii.“

„Kdo to byl?“

„Tohle vědět nepotřebujete.“

Přikývl jsem. Ne proto, že bych s ním souhlasil. Přikývl jsem proto, že už jsem to věděl. Před očima se mi zjevil obraz Niny Albrechtové, která bez obtíží odemkla dveře na terasu, když jsem nemohl zjistit, jak zámek funguje.

Projevila přitom takovou znalost šéfovy ložnice, která mě okamžitě zarazila.

Odhlédl jsem od klienta a sklopil oči k podlaze.

Sešoupaly ji miliony lidí, kteří při cestě za spravedlností urazili miliony kilometrů.

„S tím přenosem zplodin jsem vůbec nepočítal, Micku.

Když mi řekli, že mám absolvovat test, byl jsem všemi deseti pro. Myslel jsem si, že když jsem měl při střelbě rukavice a pak jsem se převlékl, musím být čistý a oni mě propustí. Že se jim beze zbraně a bez zplodin cely případ rozsype.“

Zavrtěl hlavou v úžasu, jak málo mu chybělo k úspěchu.

„Díkybohu za právníky, jako jste vy.“

Prudce jsem k němu zvedl oči.

„Zavraždil jste Jerryho Vincenta?“

Elliot se mi podíval do očí a zavrtěl hlavou.

„Ne, nezavraždil. Ale vlastně to bylo štěstí, že ho zastřelili, protože jsem nakonec získal lepšího právníka.“

Nevěděl jsem, jak odpovědět. Pohlédl jsem přes chodbu ke dveřím soudní síně. Stál tam soudní sluha a mával na nás,

ať se vrátíme do sálu. Přestávka skončila a soudce byl připraven pokračovat. Přikývl jsem a zvedl jeden prst. Ještě minutku. Věděl jsem, že dokud mu sluha neoznámí, že oba právníci jsou už v sále, bude soudce čekat ve své pracovně.

„Vraťte se dovnitř,“ řekl jsem Elliotovi. „Musím si zajít na záchod.“

Elliot poklidně zamířil k čekajícímu sluhovi. Rychle jsem vklouzl na nedalekou toaletu, zamířil k umyvadlu a opláchl si obličej studenou vodou. Postříkal jsem si při tom svůj nejlepší oblek i košili, ale bylo mi to úplně jedno.

51

Toho večera jsem poslal Patricka do kina, protože jsem chtěl mít cely dům pro sebe. Nepřál jsem si televizi ani rozhovory. Nepřál jsem si, aby mě někdo rušil nebo sledoval. Zavolal jsem Boschovi a oznámil mu, že jsem doma a už nikam nepojedu. Nebylo to kvůli tomu, abych se mohl připravit na pravděpodobně poslední den procesu. Na ten jsem byl připraven víc než dobře. V rukávu jsem měl ještě kapitána francouzské policie, který měl do myslí porotců vpravit další dávku důvodných pochybností.

A nebylo to ani kvůli tomu, že jsem teď věděl, jak je to s vinou mého klienta doopravdy. Skutečně nevinné klienty,

které jsem během kariéry zastupoval, bych mohl spočítat na prstech jedné ruky. Viníci byli mou specialitou.

Cítil jsem se však zdeptaný, protože jsem věděl, že mě někdo tak dovedně využil. A protože jsem zapomněl na základní pravidlo: všichni lžou.

A cítil jsem se zdeptaný i proto, že jsem se při tom provinil také. Pořád jsem musel myslet na Rilzova otce a bratry, na to, co mi Golantz řekl o jejich rozhodnutí vrátit se domů. Nehodlali čekat na rozsudek, pokud museli nejprve přihlížet, jak jejich zastřeleného syna a bratra vláčejí stokou amerického justičního systému. Převážnou část posledních dvaceti let jsem obhajoval vinné a někdy i vysloveně zlé lidi. Vždy jsem to dokázal akceptovat a vyrovnat se s tím.

Neměl jsem však při tom dobrý pocit ze sebe ani z práce, kterou budu muset zítra znovu vykonávat.

Právě v takových okamžicích jsem pociťoval nejsilnější touhu vrátit se ke starým časům. Získat si znovu odstup.

Vzít si na fyzickou bolest prášek, o kterém jsem věděl, že otupí i bolest vnitřní. Právě v takových okamžicích jsem si uvědomoval, že i já stojím před porotou, že rozsudek nade mnou bude znít „vinen“ a že po tomhle případu už žádné další nepřijdou.

Vyšel jsem na terasu a doufal, že mě město vytáhne z propasti, do které jsem spadl. Noc byla chladná, čerstvá a jasná. Los Angeles se přede mnou rozprostíralo jako koberec světel, z nichž každé představovalo rozsudek nad

něčím snem. Někteří lidé tento sen prožívali a jiní ne.

Někteří lidé za své sny kasírovali deset procent ze vstupného, zatímco jiní si je drželi v nitru, posvátné jako noc. Nebyl jsem si jistý, zda ve mně ještě nějaké sny zbyly.

Připadalo mi, že mám v sobě jen hříchy, ze kterých se musím zpovídat.

Po chvíli mi hlavou proběhla vzpomínka a já se nějakou záhadou dokázal usmát. Byla to jedna z mých posledních živých vzpomínek na otce, nejslavnějšího právníka své doby. Pod vánočním stromečkem se našla rozbitá starožitná skleněná ozdoba, byl to rodinný poklad, který se v matčině mexické rodině dědil z generace na generaci. Matka si mě zavolala do obývacího pokoje, abych si prohlédl napáchané škody a dostal příležitost se ke všemu přiznat. V té době už byl táta nemocný a bylo jasné, že se neuzdraví. Svou práci, nebo spíš to, co z ní zbylo si proto přestěhoval do pracovny vedle obývacího pokoje. Otevřenými dveřmi jsem ho sice neviděl, ale zato jsem slyšel, jak si v pracovně pobrukuje verš jako nějakou dětskou říkanku: Když jsi v krizi, s pětkou zmizí…

Věděl jsem, co mi chce říct. Bylo mi teprve pět let, ale už se ve mně projevovaly tátovy právnické geny. Radil mi, abych se uchýlil pod ochranu pátého dodatku ústavy a odmítl vypovídat. Poslechl jsem a odmítl matce cokoliv říct.

Odmítl jsem se nechat usvědčit.

Nyní jsem se hlasitě rozesmál a zadíval se na město plné snů. Položil jsem si lokty na zábradlí, vyklonil se a sklopil hlavu.

„Tohle už dělat nemůžu,“ zašeptal jsem sám pro sebe.

Otevřenými dveřmi ke mně náhle dolehl motiv z Osamělého jezdce. Vrátil jsem se do domu a zadíval se na mobilní telefon, který zůstal ležet na stole vedle klíčů. Na displeji se táhla slova SKRYTÉ ČÍSLO. Zaváhal jsem, protože jsem přesně věděl, jak dlouho bude přístroj vyzvánět, než se sepne hlasová schránka.

Na poslední chvíli jsem hovor přijal.

„To je Michael Haller, ten advokát?“

„Ano, kdo volá?“

„Tady je Randall Morris z losangeleské policie. Znáte ženu jménem Elaine Rossová, pane?“

Cítil jsem, jak se mi svírají vnitřnosti.

„Lanie? Ano. Co se stalo? Co je?“

„Ehm, jsem tady s ní na Mulholland Drive, pane, a opravdu by neměla řídit. Vlastně omdlela ihned poté, co mi předala vaši vizitku.“

Na chvíli jsem zavřel oči. Tímto telefonátem se zřejmě potvrdily moje obavy o Laniin osud. Spadla do toho zpátky.

Dnešní zatčení ji uvrhne zpět do systému a zřejmě ji bude stát další pobyt ve vězení a v léčebně.

„Do kterého vězení ji vezete?“ zeptat jsem se.

„Budu k vám upřímný, pane Hallere. Za dvacet minut mi končí služba. Jestli ji teď odvezu na stanici, potrvá mi to ještě dvě hodiny a tento měsíc už mám přesčasů tolik, že mi dnešek nikdo neproplatí. Chtěl jsem vám říct, že jestli si pro ni přijedete nebo pro ni někoho pošlete, jsem ochoten protentokrát přimhouřit oči. Rozumíte mi?“

„Ano, rozumím. Děkuji vám, policisto Morrisi. Řekněte mi adresu a já si pro ni přijedu.“

„Znáte tu vyhlídku nad Fryman Canyonem?“

„Ano, znám.“

„Tak přímo na ní stojíme. Hoďte sebou.“

„Jsem tam za necelou čtvrthodinku.“

Fryman Canyon se rozkládal pouhých pár bloků od garáže přestavěné na domek pro hosty, kde jedna kamarádka nechala Lanii zdarma bydlet. Mohl jsem ji odvézt domů, vrátit se pěšky na vyhlídku a odklidit z cesty její auto.

Trvalo by mi to necelou hodinu, Lanie by nemusela do vězení a její auto by neskončilo na parkovišti odtahové služby.

Vyrazil jsem z domu a vyjel po Laurel Canyon až nahoru na Mulholland Drive. Tam jsem odbočil doleva a zamířil na západ. Stáhl jsem okna a nechal do auta proudit chladný vzduch. Cítil jsem, že se mě po dlouhém dni začíná zmocňovat únava. Po necelém kilometru jízdy jsem musel na klikaté cestě zpomalit, protože světlo z mých reflektorů zachytilo vypelichaného kojota hlídkujícího vedle silnice.

Podle očekávání mi po chvíli zazvonil telefon.

„Proč mi voláte až tak pozdě, Boschi?“ řekl jsem místo pozdravu.

„Volám vám celou dobu, ale v kaňonu není signál,“

odpověděl detektiv. „To má být nějaký test? Kam jedete, sakra? Vždyť jste mi volal, že už budete doma.“

„Měl jsem naléhavý hovor. Jednu moji… klientku tady nahoře zastavili sťatou. Dopraváci to prý nechají plavat, ale musím ji odvézt domů.“

„Odkud?“

„Z vyhlídky na Fryman Canyon. Už tam skoro jsem.“

„Co to bylo za policistu?“

„Randall Morris. Ale neříkal, jestli dělá v Hollywoodu, anebo v severním Hollywoodu.“

Mulholland Drive tvoří hranici mezi dvěma policejními okrsky. Morris mohl patřit ke kterémukoliv z nich.

„Dobrá, zastavte, než to prověřím.“

„Zastavit? Kde?“

Mulholland Drive je klikatá dvouproudová silnice, kde se dá zastavit prakticky jen na vyhlídkách. Kdyby řidič zastavil kdekoliv jinde, po chvíli by do něj vrazilo další auto, které by vyjelo ze zatáčky.

„Dobrá, tak zpomalte.“

„Já už jsem tady.“

Vyhlídka na Fryman Canyon se nacházela na straně Valley. Odbočil jsem doprava a projel přímo kolem cedule, která oznamovala, že parkoviště je po setmění uzavřeno.

Laniino auto ani hlídkový vůz jsem nikde neviděl.

Parkoviště bylo prázdné. Podíval jsem se na hodinky. Od chvíle, kdy jsem Morrisovi sdělil, že budu za necelou čtvrthodinu na místě, uplynulo teprve dvanáct minut.

„Sakra!“

„Co je?“ zeptal se Bosch.

Bouchl jsem dlaní do volantu. Morris na mě nepočkal.

Odvezl Lanii do vězení.

„Co je?“ zopakoval otázku Bosch.

„Není tu,“ řekl jsem. „A ten polda taky ne. Odvezl ji do vězení.“

Nezbývalo mi než zjistit, na kterou stanici Morris Lanii odvezl, a pravděpodobně se po zbytek noci snažit dostat ji na kauci ven a odvézt ji domů. Zítra u soudu budu jako zpráskaný pes.

Zařadil jsem parkovací režim, vystoupil z auta a rozhlédl se kolem sebe. Pod srázem v mnohakilometrovém pásu pableskovala světla z Valley.

„Budu končit, Boschi. Musím se pokusit zjistit…“

Nalevo jsem koutkem oka zahlédl nějaký pohyb. Otočil jsem se a všiml si, jak se z vysokého křoví vedle mýtiny sloužící jako parkoviště vynořuje silueta. Nejdřív jsem si myslel, že je to kojot, ale pak jsem v tom obrysu rozeznal

přikrčeného člověka. Byl celý v černém a na hlavě měl kuklu. Když se napřímil, viděl jsem, že zvedá mým směrem pistoli.

„Počkejte,“ řekl jsem. „Co to…“

„Zahoď ten zasranej telefon!“

Zahodil jsem telefon a zvedl ruce.

„Dobrá, dobrá, o co jde? Vás sem poslal Bosch?“

Muž se ke mně bleskurychle přesunul a strčil do mě.

Upadl jsem na zem a vzápětí jsem ucítil, jak mě zezadu chytá za límec.

„Vstávej!“

„Co to…“

„Vstávej! Dělej!“

Začal mě zvedat.

„Dobrá, dobrá. Už vstávám.“

Jen co jsem se vyškrábal na nohy, odstrčil mě muž dopředu, takže jsem se ocitl před reflektory vlastního auta.

„Kam to jdeme? Co to…“

Další postrčení.

„Kdo jste? A proč jste mě…“

„Máš moc otázek, advokáte.“

Muž mě znovu chytil zezadu za límec a dotlačil mě ke srázu. Věděl jsem, že za hranou klesá svah téměř kolmo dolů. Měl jsem skončit u někoho ve venkovním bazénu, ovšem až po stometrovém pádu.

Snažil jsem se zarývat paty do země, a zpomalit tak svůj pohyb vpřed, ale muž do mě začal strkat ještě neurvaleji. To už jsem měl slušnou rychlost a bylo jasné, že mě muž každou chvíli shodí ze srázu do propasti.

„Nemůžete přece…“

Náhle se ozval výstřel. Ne za mnou, nýbrž napravo a ve větší vzdálenosti. Téměř současně jsem za sebou uslyšel kovové cvaknutí. Muž v kukle hekl a padl do trávy nalevo ode mě.

Na vyhlídce se rozlehly hlasy a křik.

„Odhod zbraň! Odhod zbraň!“

„K zemi! Rychle k zemi!“

Svalil jsem se čelem do hlíny na okraji srázu a zakryl si hlavu rukama. Nad sebou jsem slyšel další křik a dusavé kroky. Po chvíli se ozvalo tůrování motorů a chroupavý zvuk pneumatik na štěrku. Když jsem znovu otevřel oči, spatřil jsem na hlíně a na trávě opakované modré záblesky.

Modrá barva znamenala policii. Znamenala, že jsem v bezpečí.

„Advokáte,“ ozval se nade mnou hlas. „Už můžete vstát.“

Natáhl jsem krk a zvedl hlavu. Byl to Bosch, jehož siluetu zvýrazňovaly hvězdy na obloze.

„Tak tohle bylo vážně o vlas,“ poznamenal.

Muž v černé kukle sténal bolestí, když mu policisté poutali ruce za zády.

„Moje ruka! Ježíši, vy hovada, vždyť mám zlomenou ruku!“

Vyškrábal jsem se na nohy a spatřil několik mužů v černých větrovkách. Pobíhali sem a tam jako mravenci po mraveništi. Někteří měli na bundách nápis LAPD, ale většina jich byla v barvách FBI. Zanedlouho se nám nad hlavami objevil vrtulník a zalil celé parkoviště světlem z pátracího reflektoru.

Bosch přistoupil k agentům FBI, kteří se skláněli nad mužem v kukle.

„Zasáhli ho?“ zeptal se.

„Žádné zranění nemá,“ odvětil jeden agent. „Kulka zřejmě trefila jeho pistoli, ale i tak to bolí jako blázen.“

„Kde je ta pistole?“

„Pořád ji hledáme,“ řekl agent.

„Možná spadla ze srázu,“ poznamenal druhý agent.

„Jestli ji nenajdem dneska večer, za denního světla určitě jo,“ dodal třetí.

Postavili útočníka, dva z nich ho obestoupili a chytili ho za lokty.

„Tak se na něj podívejme,“ řekl Bosch.

Bez velkých okolků mu strhl kuklu a zblízka mu posvítil do tváře baterkou. Otočil se a podíval se na mě.

„Porotce číslo sedm,“ řekl jsem.

„O čem to mluvíte?“

„Tohle je porotce číslo sedm z našeho procesu. Dnes ráno se nedostavil k soudu a lidi z úřadu šerifa teď po něm pátrají.“

Bosch se obrátil zpátky k muži, kterého jsem znal pod jménem David McSweeney.

„Počkejte tu s ním.“

Otočil se a kývl na mě, abych šel za ním. Opustil hlouček agentů a zamířil na mýtinu, kde stálo moje auto.

Kousek od něj se zastavil a otočil se ke mně. Já ho však svou otázkou předešel.

„Co se tu vlastně stalo?“

„Stalo se to, že jsme vám právě zachránili život. Ten člověk vás chtěl shodit ze srázu.“

„To já vím, ale co se stalo? Odkud jste se tu vy i všichni ostatní vzali? Říkal jste, že až přijedu na noc domů, pošlete část svých lidí domů. Takže odkud se vzali všichni tihle policisté? A co tu vlastně dělá FBI?“

„Dnes v noci to bylo jiné. Stalo se pár věcí.“

„Jakých věcí? Co se změnilo?“

„To můžeme probrat později. Nejdřív si promluvme o tom, co máme tady.“

„Já nevím, co máme tady.“

„Řekněte mi něco o porotci číslo sedm. Proč se dnes ráno nedostavil?“

„No, na to byste se měl asi zeptat jeho. Já vám můžu jen říct, že si nás soudce dnes ráno povolal do své pracovny a

oznámil nám, že dostal anonymní dopis s upozorněním na porotce číslo sedm: prý je nastrčený a lhal, když v dotazníku uvedl, že nemá záznam v rejstříku. Soudce měl v plánu ho vyslechnout, jenže on se nedostavil. Šerifovi lidé se tedy vypravili do jeho domu a zaměstnání, jenže se vrátili s úplně jiným člověkem.“

Bosch zvedl ruku jako dopravní policista.

„Moment, moment. Mluvíte nelogicky. Vím, že jste ještě vyděšený, ale…“

Zarazil se, protože k němu právě došel muž v bundě LAPD.

„Mám zavolat zdravotníky? Ten chlap tvrdí, že má zlomenou ruku.“

„Ne, zatím ho tam jen držte. Prohlídnout ho necháme, až ho oficiálně zatkneme.“

„Určitě?“

„Ať si nasere.“

Muž přikývl a vrátil se k místu, kde jeho kolegové drželi McSweeneyho.

„Jo, ať si nasere,“ utrousil jsem.

„Proč vás chtěl zabít?“ zeptal se mě Bosch.

Zvedl jsem dlaně.

„Nevím. Možná kvůli tomu článku, který jsme dali do novin. Vylákat ho přece bylo v plánu, ne?“

„Myslím, že mi něco tajíte, Hallere.“

„Heleďte se, celou dobu vám říkám všechno, co vám říct můžu. To vy mi zatajujete informace a hrajete se mnou hry. Co tady dělá FBI?“

„Ti se v tom angažují už od začátku.“

„Jasně, a vy jste mi to prostě zapomněl říct.“

„Řekl jsem vám, co jste potřeboval vědět.“

„Jasně, ale teď potřebuju vědět všechno, jinak moje spolupráce s váma končí. Včetně toho, že odmítnu jakkoliv svědčit proti tamtomu chlapovi.“

Chvíli jsem vyčkával, ale Bosch neřekl nic. Když jsem se však otočil a vyrazil ke svému autu, položil mi ruku na rameno. Sklíčeně se usmál a zavrtěl hlavou.

„No tak, člověče, uklidněte se. Nemusíte se ohánět planýma výhrůžkama.“

„Vy myslíte, že je to planá výhrůžka? Tak uvidíme, jak bude planá, až začnu dělat obstrukce proti předvolání před velkou porotu, které z téhle akce bezpochyby vzejde. Budu se odvolávat na advokátní tajemství a klidně to poženu až na Nejvyšší soud, což samo o sobě potrvá zhruba dva roky.

Uvidíme, jestli pak vaši novopečení kámoši z FBI nebudou litovat, že jste se mnou nejednal na rovinu, když jsem vám k tomu ještě dával příležitost.“

Bosch se na okamžik zamyslel, načež mě chytil za paži a přitáhl si mě k sobě.

„Dobrá, drsňáku, tak pojď sem. Pár dní po Vincentově vraždě se na mě obrátili federálové a oznámili mi, že se o

tohoto člověka zajímali. Nic víc. Prostě se o něj zajímali.

Patřil k právníkům, na jejichž jména narazili při svém vyšetřování na státních soudech. Nic konkrétního, vesměs šlo o věci založené na nepotvrzených zprávách, na slibech klientům, že dokáže zařídit to nebo ono, na konexích, kterými se oháněl, a tak podobně. Federálové sestavili seznam právníků, o kterých slyšeli, že by mohli byt zkorumpovaní, a Vincent na něm figuroval. Nabídli mu roli spolupracujícího svědka a on je odmítl. Postupně na něj zvyšovali tlak, jenže pak ho někdo zastřelil.“

„Takže oni vám tohle všechno prozradili a vy jste pak s nimi spojil síly. Není to nádherné? Díky, že jste mi to řekl.“

„Znovu opakuju, že tohle jste vědět nepotřeboval.“

Za Boschem přešel přes parkoviště muž v bundě FBI a reflektor vrtulníku mu nakrátko osvětlil tvář. Připadal mi povědomý, ale nedokázal jsem ho zařadit. Pak jsem si ho však představil s knírem pod nosem.

„Hele, tamhle jde ten kretén, kterého jste na mě onehdy poslal,“ řekl jsem tak hlasitě, aby to slyšel i procházející agent. „Má štěstí, že jsem mu u těch dveří nevpálil kulku do chřtánu.“

Bosch mi položil ruce na prsa a odstrkal mě o pár kroků dál.

„Uklidněte se, advokáte. Nebýt FBI, neměl bych dost lidí na to, abych vás pořád hlídal. A vy byste už teď možná ležel na dně té strže.“

Odstrčil jsem mu ruce, ale trochu jsem se zklidnil. Můj vztek se rozplynul a já se smířil s realitou Boschových slov.

S tím, že jsem byl od počátku pěšcem na šachovnici. Pěšcem ve službách svého klienta, poté Bosche a nakonec i FBI.

Bosch využil mého mlčení a gestem přivolal jiného agenta, jen stál opodál a sledoval nás.

„Tohle je agent Armstead. Vede vyšetřování za FBI a má na vás několik otázek.“

„Proč ne?“ řekl jsem. „Na moje otázky nikdo neodpovídá, tak aspoň mužů odpovědět já na ty vaše.“

Armstead byl mladý bystrý agent s úhledným vojenským sestřihem.

„Pane Hallere, k vašim otázkám se brzy dostaneme,“

začal. „Momentálně tu však máme choulostivou situaci a nesmírně bychom ocenili vaši spolupráci. Je porotce číslo sedm tentýž člověk, jemuž Vincent zaplatil ten úplatek?“

Podíval jsem se na Bosche s výrazem typu: „Kdo je ten chlap?“

„Člověče, jak to mám vědět? Já se v té věci neangažoval. Jestli na to chcete znát odpověď, zeptejte se jeho.“

„Žádný strach. Zeptáme se ho na spoustu věcí. Co jste tady nahoře dělal, pane Hallere?“

„Už jsem vám to říkal. Řekl jsem to Boschovi. Volal mi někdo, kdo tvrdil, že je policista. Prý tady zastavil ženu, kterou osobně znám a která řídila pod vlivem, ale když prý

sem přijedu a odvezu ji domů, ušetří ji komplikací spojených se zatčením za opilství.“

„Ověřili jsme si to jméno, které jste mi sdělil v telefonu,“ poznamenal Bosch. „Jeden Randall Morris v losangeleské policii skutečně pracuje. Dělá na jižním oddělení a specializuje se na gangy.“

Přikývl jsem.

„Jo, teď už je naprosto zřejmé, že ten telefonát byl falešný, jenže ten člověk znal jméno mé přítelkyně a měl i číslo mého mobilu. V daném okamžiku na mě působil nesmírně přesvědčivě.“

„Odkud získal jméno té ženy?“ zeptal se Armstead.

„Dobrá otázka. Udržoval jsem s ní vztah, platonický vztah –, ale teď už jsem s ní skoro měsíc nemluvil.“

„Jak o ní tedy ten člověk věděl?“

„Ptáte se mě na věci, o kterých vím houby. Běžte se zeptat McSweeneyho.“

Okamžitě jsem si uvědomil, že jsem šlápl vedle. Jméno porotce číslo sedm jsem mohl znát jen v případě, že jsem si jeho totožnost tajně zjišťoval.

Bosch se na mě zvědavě podíval. Netušil jsem, zda ví, že porota má být anonymní i pro právníky zastupující obě protistrany. Než však stačil zformulovat otázku, začal někdo křičet od srázu, ze kterého jsem před chvílí málem spadl.

„Mám zbraň!“

Bosch mi namířil prst na prsa.

„Zůstaňte tady.“

Sledoval jsem, jak Bosch s Armsteadem klušou přes parkoviště k několika kolegům, kteří si ve světle baterek prohlíželi nalezenou zbraň. Bosch se jí nedotkl, ale sklonil se do světla a zblízka ji ohledal.

V tu chvíli za mnou začala hrát předehra z Viléma Tella.

Otočil jsem se a spatřil svůj telefon, ležel na štěrku a jeho drobný čtvercový displej zářil jako maják. Přistoupil jsem k němu a zvedl ho. Volal mi Cisco a já hovor přijal.

„Teď nemůžu, Cisco, zavolám ti zpátky.“

„Ale hoď sebou. Mám pro tebe pár výživných věcí.

Tohle budeš chtít vědět.“

Zaklapl jsem telefon a díval se, jak Bosch končí prohlídku zbraně a přistupuje k McSweeneymu. Naklonil se těsně k němu a zašeptal mu něco do ucha. Na odpověď nečekal, prostě se otočil a zamířil zpátky ke mně. I v kalném měsíčním světle jsem poznal, že je rozrušený.

Armstead po chvíli vyrazil za ním.

„Je to pistole Beretta Bobcat, stejná, jakou jsme hledali u Vincentovy vraždy,“ řekl. „Jestli bude souhlasit balistika, máme toho chlapa v hrsti. Postarám se, aby vám z radnice poslali pochvalu.“

„Prima. Zarámuju si ji.“

„Pomozte mi to spojit všechno dohromady, Hallere.

Předpo-kládejme, že tenhle člověk zavraždil Vincenta, ale proč chtěl zabít i vás?“

„Nevím.“

„Co ten úplatek?“ zeptal se Armstead. „To on dostal ty peníze?“

„Moje odpověď je stejná jako před pěti minutami.

Nevím. Ale bylo by to logické, ne?“

„Odkud znal v tom telefonu jméno vaší přítelkyně?“

„Ani tohle nevím.“

„Tak k čemu nám potom jste?“ zeptal se Bosch.

Byla to trefná otázka a nabízející se odpověď se mi příliš nezamlouvala.

„Podívejte, detektive, já…“

„S tímhle se neobtěžujte. Co kdybyste radši nasedl do auta a vypadl odsud? My už to tu doděláme.“

Otočil se a vyrazil pryč. Armstead ho následoval. Chvíli jsem váhal, pak jsem na Bosche zavolal a mávnutím ho přivolal k sobě. Detektiv něco řekl agentovi FBI a vrátil se ke mně sám.

„Ale žádné žvásty,“ řekl netrpělivě. „Na ty nemám čas.“

„Dobrá, vyložím vám karty na stůl,“ prohlásil jsem.

„Myslím, že chtěl, aby to vypadalo, že jsem skočil sám.“

Bosch o tom chvíli přemýšlel a pak zavrtěl hlavou.

„Sebevražda? Kdo by tomu uvěřil? Vždyť jste zdědil případ desetiletí, člověče. Jste velká hvězda. Jste v televizi.

A taky se staráte o dítě. Sebevraždu by nikdo nezbaštil.“

Pokýval jsem hlavou.

„Ale ano, zbaštil.“

Bosch se na mě podíval a neřekl nic. Čekal, až mu to vysvětlím.

„Léčím se ze závislosti, Boschi. Víte o tom něco?“

„Co kdybyste mi to pověděl sám?“

„Začalo by se tvrdit, že jsem nezvládl tlak spojený s velkým případem a mediální pozorností a znovu jsem propadl závislosti nebo jsem do ní začal sklouzávat. A než abych se vrátil tam, kde jsem byl, raději jsem skočil ze srázu. Není to tak neobvyklé, Boschi. Říká se tomu rychlý únik. Což mě přivádí k názoru, že…“

„Co?“

Ukázal jsem přes mýtinu na porotce číslo sedm.

„Že tenhle člověk i ten, pro koho to dělal, o mně věděl spoustu věcí. Důkladně se mi hrabali v minulosti. Dozvěděli se o mé závislosti i o pobytu v léčebně a zjistili si Laniino jméno. A pak vymysleli solidní plán, jak se mě zbavit, protože nemohli jednoduše zastřelit dalšího advokáta, aniž by tím spustili rozsáhlé vyšetřování všech okolností případu.

Kdyby to však vypadalo jako sebevražda, byl by tlak mnohem menší.“

„Jo, ale proč se vás potřebovali zbavit?“

„Zřejmě si myslí, že vím příliš mnoho.“

„A víte?“

Než jsem stačil odpovědět, začal z protějšího konce mýtiny ječet McSweeney.

„Hej! Sem s tím právníkem! Chci uzavřít dohodu! Můžu vám prásknout pár velkejch ryb, člověče! Chci uzavřít dohodu!“

Bosch počkal, zda toho zabiják řekne víc, ale McSweeney se odmlčel.

„Jestli vám můžu radit,“ řekl jsem, „běžte tam a kujte železo, dokud je žhavé. Než si vzpomene, že má právo na advokáta.“

Bosch přikývl.

„Díky, trenére,“ řekl. „Ale myslím, že vím, co dělám.“

Znovu vyrazil přes mýtinu.

„Hej, Boschi, počkejte!“ křikl jsem na něj. „Než odejdete, ještě mi něco dlužíte.“

Bosch se opět zastavil a kývl na Armsteada, aby šel k McSweeneymu sám. Nato se vrátil ke mně.

„Co vám dlužím?“

„Jednu odpověď. Dnes večer jsem vám volal a řekl, že už se v noci nikam nechystám. A vy jste měl omezit mé sledování na jediný vůz. Jenže pak se vás tu najednou objevila celá tanková divize. Jak to, že jste změnil názor?“

„Vy jste to neslyšel, že ne?“

„Co jsem neslyšel?“

„Zítra se můžete pořádně vyspat, advokáte. Žádný proces už není.“

„Jak to?“

„Protože váš klient je mrtvý. Někdo, nejspíš tamhle náš kamarád, který chce uzavřít dohodu, zabil Elliota i jeho přítelkyni, když se vraceli odněkud z večeře. Elektrická brána před jeho domem se neotevřela, a když vystoupil, aby ji odsunul ručně, někdo se za ním objevil a vpálil mu kulku do týlu. A pak zabil i tu ženu v autě.“

Šokovaně jsem o půlkrok ustoupil. Bránu, o které Bosch hovořil, jsem dobře znal, nedávno jsem přece Elliota do jeho paláce v Beverly Hills vezl. A také jsem měl tušení, že znám Elliotovu zabitou přítelkyni. Od chvíle, kdy se mi Elliot svěřil, že měl v den obou vražd v Malibu pomocníka, jsem si v této roli představoval Ninu Albrechtovou.

Užaslý výraz v mém obličeji Bosche neodradil. Detektiv pokračoval ve vyprávění.

„Jeden můj kamarád ze soudní patologie mě o těch vraždách uvědomil a mě napadlo, že někdo chce dnes za sebou možná zamést stopy. Řekl jsem si, že radši povolám tým zpátky a počkám, co se bude dít u vás. Máte štěstí, že jsem to udělal.“

Během odpovědi jsem se díval přímo skrz Bosche.

„Jo. Mám štěstí.“

52

Proces sice nepokračoval, ale já se v úterý ráno přesto vypravil na soud, abych oficiálně dovedl případ do konce.

Vstoupil jsem do soudní síně a posadil se vedle místa, které po dva týdny zaujímal Walter Elliot. Fotografům, kteří byli do soudní síně vpuštěni, se prázdné sedadlo zjevně líbilo.

Horlivě si je fotili.

Jeffrey Golantz seděl naproti přes uličku. Momentálně to byl nejšťastnější státní zástupce pod sluncem. Včera odpoledne odcházel od soudu s pocitem, že ho čeká prohra, která může udělat na jeho kariéře ošklivou kaňku, a dnes ráno už měl opět jistotu, že jeho dokonalá bilance zůstane bez poskvrnky. Jeho vzestupná dráha na státním zastupitelství i v městské politice byla prozatím zabezpečena. Když jsme oba seděli za stoly a čekali na soudce, neměli jsme si co říct.

Zato na galerii se mluvilo hodně. Lidé si polohlasně vyměňovali informace o zavraždění Waltera Elliota a jeho milenky Niny Albrechtové. O pokusu shodit mě ze srázu a událostech na vyhlídce na Fryman Canyon zatím nikdo nemluvil. Tohle všechno se zatím drželo v tajnosti. Jakmile McSweeney sdělil Boschovi s Armsteadem, že chce uzavřít dohodu, požádali mě oba vyšetřovatelé, abych držel jazyk za

zuby, a dal jim tak možnost přistupovat k tomuto spolupracujícímu svědkovi pomalu a obezřetně. Měl jsem radost, že se na tom taky mohu podílet. Do jisté míry.

Přesně v devět hodin usedl na stolec soudce Stanton.

Oči měl napuchlé a celkově působil dojmem, že toho v noci příliš nenaspal. Přemýšlel jsem, zda toho o událostech z uplynulé noci ví stejně mnoho jako já.

Porotci napochodovali do boxu a já si pozorně prohlédl jejich obličeje. Pokud někdo z nich věděl, co se stalo, nedával to najevo. Pouze jsem si všiml, že se několik z nich po očku dívá na prázdné sedadlo vedle mě.

„Dámy a pánové, dobré ráno,“ začal soudce. „Tímto okamžikem vás propouštím ze služby v tomto procesu. Jak jste si jistě všimli, pan Elliot nesedí na svém místě za stolem obhajoby. Je to proto, že se obžalovaný v tomto procesu stal včera v noci obětí vraždy.“

Polovině porotců unisono klesla čelist. Druhá polovina dala své překvapení najevo očima. V soudní síni se ozval vzrušený šum, který vzápětí přerušilo pomalé a odhodlané tleskání za stolem obžaloby. Otočil jsem se a viděl, že matka Mitzi Elliotové zprávě o Elliotově skonu aplauduje.

Soudce rázně bouchl kladívkem právě ve chvíli, kdy Golantz vyskočil ze sedadla, přiběhl k matce Elliotovy manželky, jemně jí sevřel ruce a zabránil jí pokračovat.

Viděl jsem, jak matce stékají po tvářích slzy.

„Žádné projevy na galerii nestrpím,“ řekl soudce nevrle.

„Je mi jedno, kdo jste nebo jaký je váš vztah k případu, ale všichni zde budou projevovat úctu k soudu, jinak vás nechám vyvést.“

Golantz se vrátil na místo, ale matce zavražděné ženy dál tryskaly z očí slzy.

„Vím, že je to pro vás všechny dosti šokující zpráva,“

sdělil Stanton porotcům. „Můžete být ujištěni, že příslušné složky celou záležitost důkladně prošetřují a snad brzy přivedou ke spravedlnosti jedince, který nebo kteří za to nesou zodpovědnost. Nepochybuji, že se všechno dozvíte, pokud budete číst noviny nebo se dívat na zprávy, což už nyní můžete. Pro dnešek bych vám chtěl poděkovat za vaše služby. Vím, že jste byli všichni velmi vnímaví k prezentacím obžaloby i obhajoby, a doufám, že čas strávený u soudu byl pro vás pozitivní zkušeností. Nyní se můžete vrátit do rokovacího sálu, sebrat si věci a odjet domu. Porota se rozpouští.“

Naposledy jsme před porotou vstali a já sledoval, jak se porotci trousí do dveří rokovacího sálu. Jakmile zmizeli, poděkoval soudce Golantzovi i mně za profesionální chování během procesu, poděkoval svému personálu a rychle soud ukončil. Když jsem ráno přišel do sálu, ani jsem se neobtěžoval vytahovat si z brašny věci, a tak jsem teď jen nehybně stál a civěl do prázdna. Ze zasnění mě vytrhl až

Golantz, který ke mně přistoupil s nataženou rukou. Bez přemýšlení jsem ji přijal a potřásl si s ním pravicí.

„Nic vám nezazlívám, Mickey. Jste po čertech dobrý advokát.“

Byl jsem, pomyslel jsem si.

„Jo,“ řekl jsem. „Taky vám nic nezazlívám.“

„Počkáte tady na porotce, abyste zjistil, na kterou stranu se přikláněli?“ zeptal se státní zástupce.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, nemám zájem.“

„Já taky ne. Tak se opatrujte.“

Poplácal mě po rameně a protáhl se brankou ven. Byl jsem si jist, že na chodbě už na něj čeká zástup novinářů a on jim řekne, že spravedlnosti bylo podle jeho názoru jakýmsi zvráceným způsobem přece jen učiněno zadost.

Kdo s čím zachází, s tím také schází. Nebo něco na ten způsob.

Chtěl jsem novináře přenechat jemu. Dal jsem mu tedy slušný náskok a teprve poté vyrazil ze sálu. Když jsem vyšel na chodbu, byl už Golantz obsypaný reportéry a mně se podařilo nepozorovaně podél zdi odejít. Jedinou výjimkou byl Jack McEvoy z Timesů, který si mě všiml a vyrazil za mnou. Dostihl mě na okraji schodiště.

„Hej, Micku!“

Ohlédl jsem se, ale pokračoval jsem v chůzi. Ze zkušenosti jsem věděl, že se nesmím zastavovat. Pokud vás

jeden příslušník sedmé velmoci zastaví, zbytek smečky si toho všimne a slétne se na vás. A já se nechtěl nechat sežrat.

Otevřel jsem dveře vedoucí na schodiště a začal scházet dolů.

„Bez komentáře.“

McEvoy mě dohonil a srovnal se mnou krok.

„Ale já nepíšu o procesu. Dělám teď na těch nových vraždách. Napadlo mě, že bychom spolu možná mohli uzavřít stejnou dohodu. Chápete, výměnu infor…“

„Žádná dohoda nebude, Jacku. A nemám žádný komentář. Ještě se vám ozvu.“

Natáhl jsem ruku a zastavil ho na prvním odpočívadle.

Nechal jsem ho tam stát, sešel jsem ještě dvě křídla schodů a znovu vklouzl na chodbu. Došel jsem k soudní síni soudkyně Holderové a vstoupil dovnitř.

Michaela Gillová seděla na svém místě a já se jí zeptal, jestli bych mohl pár minut mluvit se soudkyní.

„Ale nemáte sjednanou schůzku,“ namítla asistentka.

„Já vím, Michaelo, ale myslím, že soudkyně mě bude chtít vidět. Je u sebe? Můžete jí říct, že to potrvá jen deset minut? Vyřiďte jí, že jde o Vincentovy spisy.“

Asistentka zvedla telefon, stiskla tlačítko a tlumočila soudkyni mou žádost. Po chvíli zavěsila a sdělila mi, že mohu jít do soudkyniny pracovny.

„Děkuji vám.“

Soudkyně seděla za stolem, na očích měla brýle s půlkulatými skly a v jedné ruce držela pero, jako bych ji vytrhl z podepisování soudního příkazu.

„Vida, pan Haller,“ řekla. „Dnešek je pro vás určitě nabitý událostmi. Posaďte se.“

Usedl jsem na důvěrně známou židli naproti jejímu stolu.

„Děkuji, že jste mě přijala, paní soudkyně.“

„Co pro vás mohu udělat?“

Holderová mi tuto otázku položila, aniž se na mě podívala, a vzápětí začala podepisovat řadu nějakých dokumentů.

„Chtěl jsem vám jen oznámit, že se vzdám zastupování ve všech zbývajících Vincentových případech.“

Soudkyně odložila pero a pohlédla na mě nad brýlemi.

„Cože?“

„Odcházím. Vrátil jsem se příliš brzy anebo jsem se možná nikdy neměl vracet. Každopádně končím.“

„To je absurdní. O vaší obhajobě pana Elliota si vyprávěla celá soudní budova. Viděla jsem některé pasáže v televizi. Pana Golantze jste evidentně školil a myslím, že by se nenašlo mnoho pozorovatelů, kteří by si nevsadili na zproštění obžaloby.“

Odbyl jsem lichotky mávnutím ruky.

„Na tom už nezáleží, soudkyně. Přišel jsem kvůli něčemu jinému.“

Holderová si sundala brýle a položila je na stůl. Tvářila se váhavě, ale pak se přece jen zeptala.

„A kvůli čemu jste tedy přišel?“

„Chtěl jsem, abyste věděla, že to vím. A že to brzy budou vědět i všichni ostatní.“

„Opravdu nevím, o čem mluvíte. Co víte, pane Hallere?“

„Vím, že jste úplatná a že jste se mě pokusila nechat zabít.“

Soudkyně se zachechtala, ale v jejích očích nebylo žádné veselí, pouze dýky.

„To má být nějaký vtip?“

„Ne, to není vtip.“

„V tom případě vám, pane Hallere, navrhuji, abyste se uklidnil a rychle se vzpamatoval. Protože pokud budete chodit po soudní budově a roztrušovat podobná nehorázná nařčení, bude to pro vás mít následky. Vážné následky.

Možná máte přece jen pravdu, že jste se z té léčebny vrátil příliš brzy.“

Usmál jsem se a podle jejího výrazu poznal, že si i ona okamžitě svou chybu uvědomila.

„Trochu jste se přeřekla, viďte, soudkyně? Jak víte, že jsem byl v léčebně? A jak porotce číslo sedm včera v noci věděl, které jméno zmínit, aby mě vylákal z domu?

Odpověď zní, že jste mě měla celou dobu přečteného. Ušila jste to na mě a pak poslala McSweeneyho, aby mě zabil.“

„Nevím, o čem to mluvíte, a muže, který se vás, jak tvrdíte, pokusil zabít, vůbec neznám.“

„No, ale já myslím, že on zná vás, a když jsem ho viděl naposledy, zdálo se mi, že si chce zahrát s federální vládou Něco za něco.“

Poslední věta ji zasáhla jako rána na solar. Věděl jsem, že za vyzrazení této informace mě Bosch ani Armstead nepochválí, ale bylo mi to jedno, je nikdo jako pěšce na šachovnici nevyužil, je nikdo nechtěl shodit ze srázu na Mulholland Drive. Mě ano, takže jsem měl právo vyříkat si to s člověkem, o kterém jsem věděl, že za tím vším stojí.

„Já osobně jsem si to poskládal dohromady, aniž jsem musel s někým uzavírat dohody,“ pokračoval jsem. „Můj vyšetřovatel se zaměřil na McSweeneyho. Před devíti lety ho zatkli za ozbrojené přepadení, a jestlipak víte, kdo ho tehdy zastupoval? Mitch Lester, váš manžel. O rok později ho sebrali znovu za podvod a opět se ho ujal Mitch Lester.

To on je spojovací článek. Takže nám tu vzniká takový hezký trojúhelník, viďte? Vy máte kontrolu nad výběrem kandidátů na porotce a procesem jejich volby. Máte přístup do počítačů, takže jste mohla nastrčit do mé poroty spícího agenta. Jerry Vincent vám za to zaplatil, jenže pak kolem něj začala čmuchat FBI, a tak si to rozmyslel. Vy jste nemohla riskovat, že Jerry nakonec skončí v rukou FBI a v rámci dohody se jim pokusí předhodit vás. Proto jste na něj poslala McSweeneyho.

A když se to pak včera všechno podělalo, rozhodla jste se udělat si v domě pořádek. Poslala jste McSweeneyho, porotce číslo sedm, na Elliota s Albrechtovou a pak i na mě. Jak si vedu, soudkyně! Nevynechal jsem zatím něco?“

Slovo „soudkyně“ jsem vyřkl tak, jako by znamenalo totéž co „odpad“. Holderová vstala.

„To je šílené. Nemáte žádné důkazy, které by mě spojovaly s kýmkoliv jiným než s mým chotěm. A dělat oslí můstek od jednoho jeho klienta ke mně je naprosto absurdní.“

„Máte pravdu, soudkyně. Důkazy nemám, ale tady nejsme u soudu. Tady se bavíme jen my dva. Mám své instinkty a ty mi říkají, že všechny nitky vedou k vám.“

„Chci, abyste okamžitě odešel.“

„Ne tak ovšem federálové. Ti mají McSweeneyho.“

Viděl jsem, jak se jí do očí vkradl strach.

„Ještě se vám neozval, viďte? Jo, myslím, že mu nedovolí telefonovat, dokud s ním neabsolvují úvodní výslech. Na vašem místě bych doufal, že ani on žádné důkazy nemá. Protože jestli vás do toho trojúhelníku zařadí, pak už brzy vyměníte černý talár za oranžovou kombinézu.“

„Vypadněte, jinak zavolám stráž a nechám vás zatknout.“

Ukázala ke dveřím. Pomalu a klidně jsem se postavil.

„Jasné, už jdu. Ale chcete vědět ještě něco? Já už možná v téhle soudní budově nikdy nebudu právo provozovat.

Ovšem slibuju vám, že se sem vrátím, abych se díval, jak vás soudí. Vás i vašeho muže. Na to vemte jed.“

Soudkyně na mě vytřeštila oči. Ruku měla stále nataženou ke dveřím a já viděl, jak se vztek v jejích očích pomalu mění ve strach. Spustila paži o něco níže a pak ji svěsila úplně. Nechal jsem ji tam stát a odešel.

Dolů jsem to vzal po schodech, protože jsem nechtěl jet v přeplněném výtahu. Jedenáct pater. V přízemí jsem prošel prosklenými dveřmi a byl jsem venku. Vytáhl jsem telefon a zavolal Patrickovi, aby pro mě přijel. Nato jsem vytočil Bosche.

„Rozhodl jsem se, že vám a federálům zapálím pod zadkem koudel,“ oznámil jsem mu.

„Jak to myslíte? Co jste udělal?“

„Nechtěl jsem čekat obvyklý rok a půl, než dají federálové dohromady obvinění. Spravedlnost někdy nečeká, detektive.“

„Co jste udělal, Hallere?“

„Právě jsem měl rozhovor se soudkyní Holderovou, ano, domyslel jsem si to i bez McSweeneyho pomoci. Řekl jsem jí, že federálové mají McSweeneyho a ten s nimi spolupracuje. Být na vašem místě nebo na místě federálů, tak bych si s tím obviněním setsakra pospíšil a do té doby ji bedlivě sledoval. Nepřipadá mi jako člověk, který by vzal roha, ale jeden nikdy neví. Přeji hezký den.“

Zaklapl jsem telefon dříve, než mi detektiv stačil za mé počínání vynadat. Bylo mi to jedno. Ten člověk mě celou dobu využíval. Měl jsem příjemný pocit, že se mi podařilo role obrátit a přimět jeho i FBI, aby tentokrát oni skákali, jak pískám já.

Část VI

POSLEDNÍ ROZSUDEK

53

Bosch mi zaklepal na dveře ve čtvrtek brzy ráno. Ještě jsem se nestačil učesat, ale už jsem byl oblečený. On naopak vypadal, jako by byl celou noc vzhůru.

„Vzbudil jsem vás?“ zeptal se.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Musím nachystat dceru do školy.“

„Jasně. Středy večer a každý druhý víkend.“

„Co se děje, detektive?“

„Mám na vás pár otázek a říkal jsem si, že možná budete chtít vědět, jak vypadá momentální situace.“

„Jasně. Posaďte se tady. Nechci, aby to slyšela dcera.“

Uhladil jsem si vlasy a zamířil ke stolu na terase.

„Já si nechci sedat,“ odpověděl Bosch. „Nemám moc času.“

Otočil se k zábradlí a opřel se o ně lokty. Změnil jsem směr a postavil se vedle něj.

„Když jsem tady, taky si nerad sedám.“

„Doma mám úplně stejný výhled,“ poznamenal detektiv. „Jenže bydlím na opačné straně.“

„Takže jsme vlastně dvě strany jednoho kopce, něco jako rub a líc.“

Bosch se přestal dívat do údolí a chvíli si mě prohlížel.

„Jo, tak nějak.“

„Takže co se děje? Myslel jsem si, že jste na mě příliš naštvaný, než abyste mi někdy řekl, jak to všechno dopadlo.“

„Jenže já si taky myslím, že federálové postupují příliš pomalu. Moc se jim vaše počínání nelíbilo, ale já s ním neměl problém. Aspoň se věci začaly hýbat.“

Detektiv se napřímil, vyklonil se přes zábradlí a opět se zadíval na město pod sebou.

„A co se tedy stalo?“ zeptal jsem se.

„Včera v noci rozhodla velká porota o obžalobách.

Holderová, Lester, Carlin, McSweeney a jedna inspektorka z oddělení porotců, která jim všem poskytla přístup do počítačů. Dneska dopoledne je všechny současně sebereme.

Takže si to nechte pro sebe, dokud je nebudeme mít v cele.“

Bylo hezké, že mi důvěřoval a řekl mi o zatýkání předem. Napadlo mě, že ještě hezčí by bylo, kdybych mohl

odjet k budově trestního soudu a dívat se, jak Holderovou odvádějí v poutech.

„A je to všechno neprůstřelné?“ zeptal jsem se.

„Holderová je totiž soudkyně. Využije veškeré skuliny.“

„Je to neprůstřelné. McSweeney nám všechno vyklopil.

Máme telefonní záznamy, doklady o peněžních převodech.

Během jednoho rozhovoru si dokonce nahrával jejího muže.“

Přikývl jsem. Vypadalo to na typický federální balíček.

Jedním z důvodů, proč jsem během své advokátské praxe nikdy nebral federální případy, byla skutečnost, že když tihle lidé upletli obžalobu, obvykle už ji nikdo nerozpletl.

Vítězství obhajoby byla vzácná. Většinou člověka převálcovali jako zdechlinu na cestě.

„Nevěděl jsem, že v tom jede i Carlin,“ řekl jsem.

„Dokonce je to ústřední postava. Se soudkyní se zná už dlouho a ona oslovila Vincenta právě přes něj. Vincent ho používal k doručování peněz. A když pak začal mít nahnáno, protože kolem něj čmuchala FBI, Carlin se to domákl a řekl to soudkyni. Ta pokládala za nejlepší řešení zbavit se slabého článku. A tak si s manželem najali McSweeneyho, aby se o Vincenta postaral.“

„Jak se to domákl? Přes Wren Williamsovou?“

„Jo, myslíme si, že jo. Pronikl k ní hodně blízko, takže měl přehled, co Vincent dělá. Ale ona podle nás o ničem nevěděla. Není na to dost chytrá.“

Přikývl jsem a přemýšlel, jak to do sebe všechno zapadá.

„A co McSweeney? Ten prostě jen dělal, co se mu řeklo? Soudkyně mu poručila, ať někoho zastřelí, a on šel a udělal to?“

„Tak za prvé byl McSweeney původně podvodník a teprve později začal brát i vraždy. Proto ani na minutu nevěřím, že nám říká celou pravdu. Nicméně tvrdí, že soudkyně dokáže být velice přesvědčivá. Vysvětlila mu to tak, že buďto půjde ke dnu Vincent, anebo půjdou ke dnu všichni. Že nemají na vybranou. Kromě toho mu slíbila, že když absolvuje váš proces a zvrátí rozsudek v Elliotův prospěch, zvýší mu podíl na zisku.“

Přikývl jsem.

„A z čeho jsou tedy obžalovaní?“

„Z vražedného spiknutí a z korupce. Ale to je jen první vlna. Později toho bude víc. Tohle se nestalo poprvé.

McSweeney nám prozradil, že v posledních sedmi letech už takhle seděl ve čtyřech porotách. Byla z toho dvě zproštění a dvě nerozhodné poroty. Ve třech různých soudních budovách.“

Hvízdl jsem a hned jsem si vzpomněl na pár velkých případů z posledních let, které skončily šokujícím zproštěním obžaloby nebo nerozhodnou porotou.

„Robert Blake?“

Bosch se usmál a zavrtěl hlavou.

„Kéž by,“ odpověděl. „A kéž by sem patřil i O. J.

Simpson. Jenže v té době ještě tahle parta neoperovala.

Tyhle případy jsme si prohráli sami.“

„To je jedno, i tak to bude obrovské.“

„Největší případ, jaký jsem kdy měl.“

Bosch si založil ruce na prsou a zadíval se přes rameno na vyhlídku.

„Vy máte Sunset Strip a já mám Universal,“

poznamenal.

Slyšel jsem, jak se otevírají dveře, a když jsem se ohlédl, vykukovala z nich Hayley.

„Tatí?“

„Copak, Hay?“

„Je všechno v pořádku?“

„Všechno je v pořádku. Hayley, tohle je detektiv Bosch.

Je to policista.“

„Ahoj, Hayley,“ řekl Bosch.

Myslím, že to bylo vůbec poprvé, co jsem na jeho tváři spatřil nefalšovaný úsměv.

„Dobrý den,“ odpověděla moje dcera.

„Hayley, snědla jsi ty vločky?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Dobrá, tak se teď můžeš chvilku dívat na televizi, než si pro tebe přijdu.“

Hayley zmizela uvnitř a zavřela za sebou dveře. Podíval jsem se na hodinky. Do odjezdu nám zbývalo deset minut.

„Roztomilá holčička,“ poznamenal Bosch.

Přikývl jsem.

„Musím se vás na něco zeptat,“ řekl. „To vy jste uvedl všechny ty věci do pohybu, viďte? To vy jste poslal soudci ten anonymní dopis.“

Na chvíli jsem se před odpovědí zamyslel.

„Když řeknu, že ano, budu muset svědčit?“

Zatím mě totiž ke svědecké výpovědi před federální velkou porotou nepředvolali. McSweeney jim všechno vyklopil, takže mě zřejmě nepotřebovali. A nechtěl jsem na tom nic měnit.

„Ne, tahle informace je jenom pro mě,“ odpověděl Bosch. „Chci prostě vědět, jestli jste udělal správnou věc.“

Napadlo mě, že mu to neřeknu, ale nakonec převážila touha, aby to věděl.

„Jo, byl jsem to já. Chtěl jsem McSweeneyho vystrnadit z poroty a pak ten případ čestně vyhrát. Nečekal jsem, že soudce Stanton ten dopis vezme a bude se o něm radit s dalšími soudci.“

„Zatelefonoval předsedkyni soudu a požádal ji o radu.“

Přikývl jsem.

„Muselo to tak být. Zavolal jí a vůbec netušil, že za vším stojí právě ona. Holderová obratem uvědomila McSweeneyho, řekla mu, ať druhý den nechodí k soudu, a současně ho využila, aby se pokusil ten svinčík uklidit.“

Bosch přikývl, jako bych mu jen potvrzoval věci, které už ví.

„A vy jste k tomu svinčíku patřil taky. Nejspíš si domyslela, že ten dopis jste poslal soudci Stantonovi vy.

Věděl jste příliš mnoho a musel jste jít z cesty, stejně jako Vincent. Ten náš podstrčený článek v tom nehrál žádnou roli. Všechno uvedl do pohybu teprve váš anonymní tip soudci Stantonovi.“

Zavrtěl jsem hlavou. Svým počínáním jsem si málem přivodil pád, a to doslova, pád z vysokého srázu na Mulholland Drive.

„Asi jsem byl pěkný hlupák.“

„O tom nic nevím. Každopádně pořád stojíte na nohou.

Což o nikom z nich po dnešku říct nepůjde.“

„Snad máte pravdu. Jakou dohodu McSweeneymu přichystali?“

„Nedostane trest smrti a přihlédnou k polehčujícím okolnostem, jestli opravdu seberou všechny, pravděpodobně dostane patnáct let. Což ve federálním systému znamená, že si jich bude muset odkroutit třináct.“

„Kdo mu dělá advokáta?“

„Má dva. Dana Dalyho a Rogera Millse.“

Přikývl jsem. Byl v dobrých rukou. Vzpomněl jsem si, co mi říkal Walter Elliot: čím víc je člověk vinen, tím víc právníků potřebuje.

„Na tři vraždy je to docela slušná dohoda,“ utrousil jsem.

„Na jednu vraždu,“ opravil mě Bosch.

„Jak to myslíte? Vincent, Elliot a Albrechtová.“

„Elliota a Albrechtovou nezabil. Tyhle dvě vraždy do toho nepatří.“

„Co to povídáte? Zavraždil je a pak se pokusil zavraždit mě.“

Bosch zavrtěl hlavou.

„Vás se zavraždit pokusil, ale Elliota s Albrechtovou nezabil. V jejich případě použil pachatel jinou zbraň. A navíc by to ani nemělo logiku. Proč by tyhle dva zabíjel otevřeně a vaši smrt pak zkoušel narafičit jako sebevraždu?

Kdepak, tohle do rámce nezapadá. Pokud jde o Elliota s Albrechtovou, je McSweeney čistý.“

Dlouho jsem jen užasle mlčel. Již tři dny jsem byl přesvědčen, že Elliota s Albrechtovou zavraždil tentýž muž, který se pokusil zabít i mě a kterého teď bezpečně drží pod zámkem policejní orgány. Bosch mi však nyní tvrdil, že někde pobíhá druhý vrah.

„Má policie v Beverly Hills nějakou hypotézu?“ zeptal jsem se konečně.

„Ale jo, nepochybují o tom, že vědí, kdo to udělal, jenže ho nikdy neobviní.“

Jedna rána následovala druhou. Překvapení na překvapení.

„A kdo to udělal?“

„Rodina.“

„Myslíte Rodinu s velkým ‚R‘? Organizovaný zločin?“

Bosch se usmál a zavrtěl hlavou.

„Rodina Johana Rilze. Postarali se o to.“

„Jak to vědí?“

„Podle zábřitů a drážek. Z obou obětí vytáhli devítimilimetrové kulky Parabellum. Měly mosazný plášť a byly vyrobeny v Německu. Policie stanovila profil kulky a zjistila, že odpovídá pistoli Mauser C96, která se rovněž vyrábí v Německu.“

Odmlčel se, aby mi dal příležitost k otázkám. Když jsem se na nic nezeptal, pokračoval.

„Podle detektivů z Beverly Hills to skoro vypadá, že jim chtěl někdo poslat vzkaz.“

„Vzkaz, z Německa.“

„Přesně tak.“

Vzpomněl jsem si, jak Golantz předem upozornil Rilzovy pozůstalé, že budu na Johana týden házet špínu.

Raději odjeli, než aby se na to museli dívat. Ale ještě předtím zabili Elliota.

„Parabellum,“ prohodil jsem. „Umíte trochu latinsky, detektive?“

„Žádnou právní školu nemám. Co to znamená?“

„‚Připrav se na válku. Je to část věty: Jestli chceš mír, připrav se na válku.‘ Co teď bude s vyšetřováním?“

Bosch pokrčil rameny.

„Znám v Beverly Hills pár detektivů, kteří si z toho udělají příjemný výlet do Německa. Poletí první třídou v sedadlech, která se dají rozložit na lůžko. Povinně prověří všechny stopy, obejdou příslušné lidi. Ale jestli pachatelé neudělali nějakou botu, nic z toho nikdy nevzejde.“

„Jak sem dostali vražednou zbraň?“

„Jsou jisté způsoby. Třeba ji poslat přes Kanadu nebo přes Der FedEx, pokud chtěli mít absolutní a stoprocentní jistotu, že zásilka dorazí včas.“

Bosch ironicky napodobil reklamní slogan společnosti Federal Express, ale já se neusmál. Přemýšlel jsem o Elliotovi a rovnováze spravedlnosti. Bosch nějakým způsobem vycítil, co si myslím.

„Vzpomínáte si na svoje slova, když jste mi oznamoval, že jste prozradil soudkyni Holderové, že o její účasti na celém spiknutí víte?“

Pokrčil jsem rameny.

„Ne, co jsem řekl?“

„Řekl jste, že spravedlnost někdy nečeká.“

„A dál?“

„Měl jste pravdu. Někdy vážně nečeká. V tom procesu jste měl navrch a už už to vypadalo, že Elliot bude zproštěn obžaloby. A tak se někdo rozhodl, že nebude čekat na spravedlnost a vynese vlastní verdikt. Když jsem ještě dělal

pochůzkáře, víte, jak jsme říkali vraždě, kterou si pachatel vyřizoval na ulici účty?“

Jak?“

„Olověný rozsudek.“

Pochopil jsem a přikývl. Oba jsme se nadlouho odmlčeli.

„Tak. To je všechno, co vím,“ řekl Bosch nakonec.

„Musím jet a připravit se na zátah. Dneska bude úrodný den.“

Odtáhl se od zábradlí a chystal se k odchodu.

„Je zvláštní, že jste dnes přijel,“ řekl jsem. „Včera večer jsem se totiž rozhodl, že až vás uvidím příště, na něco se vás zeptám.“

„Jo? Na co?“

Chvíli jsem přemýšlel a pak pokýval hlavou. Bylo to tak správné.

„Dvě strany jednoho kopce. Rub a líc… Víte, že se strašně podobáte svému otci?“

Bosch neřekl nic. Chvíli na mě jen tak civěl, poté jednou přikývl, otočil se zpátky k zábradlí a upřel pohled na město.

„Kdy jste si to poskládal dohromady?“ zeptal se.

„Technicky vzato včera večer, když jsem se s dcerou díval na stará fotoalba. Ale myslím, že podprahově jsem to věděl už dlouho. Dívali jsme se na fotky mého otce. Pořád mi na nich někoho připomínal, ale až po chvíli jsem si

uvědomil, že vás. A jakmile mi to došlo, už mi bylo všechno jasné. Prostě jsem to předtím neviděl.“

Došel jsem k zábradlí a zadíval se na město s ním.

„Většinu věcí o něm vím z knížek,“ pokračoval jsem.

„Měl spoustu různých případů a spoustu různých žen.

Některé vzpomínky však v knihách nenajdete, ty jsou jen moje. Vzpomínám si, jak jsem jednou přišel do jeho pracovny, kterou si doma zřídil, když začal být nemocný. Na stěně měl zarámovaný obraz, vlastně to byla reprodukce, ale já si tehdy myslel, že je to originál. Jmenoval se Zahrada pozemských rozkoší. Pro malého kluka to byl divný a děsivý výtvor…

Vzpomínám si, jak si mě tehdy posadil na klín, nutil mě dívat se na ten obraz a říkal mi, že vůbec není děsivý. Že prý je krásný. A taky se mi snažil vštípit malířovo jméno.

Hieronymus Bosch. Neuměl jsem ho tehdy vyslovit.“

Už jsem před sebou neviděl město. Viděl jsem tu vzpomínku. Domluvil jsem a chvíli mlčel. Přišel čas, aby něco řekl můj nevlastní bratr. Ten si nakonec opřel lokty o zábradlí a začal.

„Na ten dům si vzpomínám,“ řekl. „Jednou jsem ho tam navštívil a představil se mu. Ležel na posteli. Umíral.“

„A co jste mu řekl?“

„Jenom jsem mu řekl, že jsem to dokázal. Nic víc.

Nebylo tehdy, co bych dodal.“

Stejně jako teď, pomyslel jsem si. Co dalšího bychom si měli říkat? Přesunul jsem se ve vzpomínkách ke své polorozpadlé rodině. I se sourozenci, které jsem znal, jsem se stýkal jen velmi málo, natožpak s Boschem. A pak tu byla moje dcera, kterou jsem směl vídat jen osm dní v měsíci. Připadalo mi, že nejdůležitější věci v životě se nejsnáze rozpadají.

„Celou dobu jste to věděl,“ řekl jsem nakonec. „Proč jste se mnou nikdy nenavázal kontakt? Mám ještě jednoho nevlastního bratra a tři nevlastní sestry. To jsou přece i vaši sourozenci.“

Bosch zpočátku neříkal nic a pak mi poskytl odpověď, kterou zřejmě několik desetiletí namlouval i sám sobě.

„Nevím. Asi jsem nechtěl nikoho rozrušovat. Lidé většinou nemají rádi překvapení. Takováhle ne.“

Chvíli jsem přemýšlel, jak by asi můj život vypadal, kdybych byl o Boschovi věděl. Možná bych se nestal advokátem, ale policistou. Kdo ví?

„Já s tím končím.“

Nebyl jsem si jist, proč jsem to řekl.

„S čím končíte?“

„Se svým povoláním. S právem. Dá se říct, že tenhle olověný rozsudek byl můj poslední.“

„Taky jsem jednou skončil. Ale nešlo to. Zase jsem se vrátil.“

„Uvidíme.“

Bosch na mě letmo pohlédl a pak znovu upřel zrak na město. Byl nádherný den s nízko proplouvajícími mraky a chladným vzduchem, který stlačil vrstvu smogu v pouhý tenký jantarový proužek na obzoru. Na východě se slunce právě přehouplo přes hory a začalo zalévat světlem Pacifik.

Viděli jsme až do Cataliny.

„Když vás tehdy postřelili, přijel jsem za vámi do nemocnice,“ řekl můj bratr. „Vlastně jsem ani nevěděl proč.

Ve zprávách tehdy říkali, že máte průstřel břicha a není jisté, zda to přežijete. Napadlo mě, že kdybyste potřeboval krev, tak bych třeba mohl… Jako že by se naše skupiny shodovaly, chápete? Jenže tam byla spousta reportérů a kamer. A tak jsem zase odjel.“

Usmál jsem se a pak jsem se rozchechtal. Nemohl jsem si pomoct.

„Co je na tom tak vtipného?“

„Vy, policista, jste chtěl darovat krev advokátovi.

Myslím, že kdyby se to vaši kolegové dozvěděli, vyloučili by vás z party.“

Bosch se také usmál a přikývl.

„Na to jsem asi nepomyslel.“

A pak se naše úsměvy jako na povel vytratily a znovu mezi námi zavládlo tíživé napětí vyvolané pocitem, že jsme vlastně úplně cizí lidé. Nakonec se Bosch podíval na hodinky.

„Za dvacet minut mají sraz zatýkací týmy. Musím letět.“

„Dobře.“

„Zatím nashle, advokáte.“

„Zatím nashle, detektive.“

Můj nevlastní bratr sešel ze schodů, zatímco já zůstal stát na terase. Slyšel jsem, jak startuje auto a odjíždí z kopce pryč.

54

Setrval jsem ještě chvíli na terase a díval se na město, na které se pomalu nasouvalo sluneční světlo. Do hlavy mi pronikaly spousty různých myšlenek a opět se vypařovaly jako mraky na obloze, nedostižně krásné a nedotknutelné.

Vzdálené. Měl jsem tušení, že už se s Boschem nikdy neuvidím. Že budeme oba dál obývat svou stranu hory a tím to všechno skončí.

Po chvíli jsem uslyšel, jak se otevírají dveře a někdo cupitá přes terasu. Ucítil jsem vedle sebe dceřinu přítomnost a položil jí ruku na rameno.

„Co to děláš, tati?“

„Jen se tak koukám.“

„Je všechno v pořádku?“

„Úplně.“

„Co ten pan policista chtěl?“

„Přijel si jen promluvit. Je to můj kamarád.“

Chvíli jsme oba mlčeli a Hayley pak pokračovala.

„Škoda že s náma včera nemohla zůstat máma.“

Podíval jsem se na ni a pohladil ji po krku.

„Všechno má svůj čas, Hay,“ řekl jsem. „Aspoň jsme ji přemluvili, ať si dá s náma lívance, ne?“

Dcera se nad tím zamyslela a přikývla. Souhlasila, že lívance jsou dobrý začátek.

„Jestli už nevyrazíme, přijdu pozdě do školy,“ řekla.

„Ještě jednou a dostanu poznámku.“

Přikývl jsem.

„To mě mrzí. Slunce se za chvíli vynoří z oceánu.“

„Ale tati. To se přece děje každý den.“

Znovu jsem přitakal.

„Někde určitě.“

Zašel jsem dovnitř pro klíče, zamkl a sešel po schodech do garáže. Když jsem s lincolnem vycouval a nasměroval ho z kopce, viděl jsem, že slunce už zalévá Pacifik zlatavými paprsky.