Michael Connelly

Temnější než noc

Prolog

Pohlédl dovnitř malým zaskleným okénkem. Člověk, s kterým si chtěl popovídat, byl v cele sám. Bosch vytáhl z pouzdra pistoli a podal ji službu konajícímu seržantovi. Běžný postup. Cvakla západka v zámku a ocelové dveře se odsunuly. Na Boschův nos okamžitě zaútočil pach potu a zvratků.

„Jak dlouho je tady?"

„Asi tři hodiny."

Bosch vstoupil do cely předběžného zadržení, nespouštěje oči z bezvládné hromady lidské hmoty, břichem jakoby přisáté k podlaze.

„Můžete zavřít, seržante."

„Pak mě zavolejte."

Zaslechl za sebou skřípění dveří zakončené dunivým prásknutím. Obyvatel cely slabě zaúpěl a trochu se pohnul. Bosch ho opatrně obešel. Sedl si na lavici co nejblíže k ležící postavě, vyndal z kapsy magnetofon a položil ho vedle sebe. Zalétl očima ke čtverečku skla ve dveřích. Seržantova tvář se dala do pohybu a zmizela. Bosch zvedl nohu a špičkou boly pokusně šťouchl muže do žeber. Odpovědí mu bylo jen další zasténání.

„Probuď se, ty dobytku!"

Muž u jeho nohou mírně nadzdvihl hlavu, pomalu ji otočil směrem po hlase a namáhavě obrátil obličejem vzhůru. Vlasy měl zapadané stříkanci od barev různých pastelových odstínů, zatímco krk a košili mu zdobil podstatně pestřejší obsah žaludku. Otevřel oči a rychle je zase zavřel, oslněn ostrým světlem lampy u stropu cely. Z úst se mu vydral chraptivý šepot.

„Zase vy.“

Bosch přikývl.

„Jo, zase já."

„Náš obvyklý taneček."

Úsměv rozetnul třídenní strniště na opilcově tváři. Na místě jednoho předního zubu se černala díra. Posledně mu nechyběl, uvědomil si Bosch. Spustil ruku k magnetofonu, ale ještě ho nepustil.

„Vstávej, je čas si popovídat."

„Ani nápad, poldíku, nemám zájem."

„Nic jiného ti nezbývá. Mluv."

„Nechte mě, kurva, bejt!"

Bosch se podíval ke dveřím. Okénko bylo prázdné. Vrátil pohled k muži na podlaze.

„Tebe může zachránit jen pravda. Teď víc než kdy předtím. Jestli se nepřiznáš, nemůžu ti pomoct."

„Tak vy jste se dal na kněze? Rád byste slyšel moji zpověd, co?“

„Jestli jsi na ni připraven..."

Žádná odpověd. Po chvíli si Bosch začal myslet, že chlápek u jeho nohou už zase zařezává. Znovu do něj strčil špičkou boty, tentokrát do boku kousek pod ledvinou. Reakce byla nečekaná. Jako by tím dotykem uvedl do pohybu spící vulkán. Mužovy bezvládné paže i nohy se bleskově vymrštily a v prudkém rytmu, jako cepy nějakých šílených mlatců, začaly střídavě dopadat na podlahu.

„Di do prdele, kreténe!" ječel. „Nechci tu žádnýho zasranýho poliše! Já chci svýho právníka!"

Bosch ho chvíli mlčky pozoroval, pak sebral z lavice kazeťák a zasunul si ho zpátky do kapsy. Potom se předklonil, lokty opřené na kolenou a dlaně sepnuté k sobě. Zahleděl se na zpitou, zmítající se trosku u svých nohou a pomalu potřásl hlavou.

„Jak vidím, tak o pomoc nestojíš."

Vstal a vydal se ke dveřím. Muž, se kterým potřeboval mluvit, už zase na podlaze cely vyspával svou kocovinu.

Kapitola 1

„Někdo sem jede." Terry McCaleb se podíval na svoji ženu a potom sledoval směr jejích očí upřených dolů na silnici, která se vinula nahoru k jejich domu. Spatřil golfové vozítko, jak namáhavě zdolává prudké stoupání, ale v tom, aby poznal řidiče, mu bránila střecha vozidla.

Seděli na zadní verandě domu, jejž si s Gracielou pronajali na La Mesa Avenue, a za klikatící se silnicí se jim otevíral pohled na celý Avalon i s jeho přístavem a přes čeřící se mořskou hladinu Santa Monica Bay až k oblaku smogu nad pevninou, který tam téměř nepřetržitě signalizoval existenci megalopole Los Angeles. Když se rozhodli usadit na ostrově, bylo to právě tohle nádherné panoráma, které je okouzlilo natolik, že si pro svůj nový domov vybrali tento dům. Ale ve chvíli, kdy jeho žena promluvila, se Terry McCaleb výhledem z verandy nekochal. Upíral oči na děťátko ve svém náručí, protože pohled do důvěřivých, doširoka otevřených modrých očí dcerky předčil i ty nej krásnější vyhlídky.

Na boční straně vozíku šplhajícího se do kopce rozeznal číslo půjčovny. Není to tedy nikdo místní. Nejspíš někdo, kdo přijel z pevniny pravidelnou lodní linkou Catalina Express. Ale stejně mu nebylo jasné, jak může Graciela vědět, že ten návštěvník má namířeno právě k nim a ne k některému z ostatních domů na La Mesa.

Ale nezeptal se jí - podobné předtuchy měla již dříve. Jen tiše seděl a čekal. Vozidlo jim zmizelo z dohledu a za chvilku se ozval úder klepadla na vchodové dveře. Graciela šla otevřít a vrátila se na verandu se ženou, s níž se McCaleb viděl naposledy před třemi lety.

Detektiv Jaye Winstonová z Úřadu šerifa losangeleského okresu. Když spatřila nemluvně, které choval na rukou, usmála se. Něžně, ale zároveň odtažitě. Úsměv člověka, který nevážil cestu na ostrov proto, aby se tu rozplýval nad miminkem. O tom ostatně svědčil i tlustý šanon v jedné a videokazeta v druhé ruce. Jaye Winstonovou sem přivedly pracovní povinnosti. Bezpochyby spojené s násilnou smrtí.

„Tak jak jste se celou tu dobu měl, Terry?“ zeptala se.

„Lepší to ani nemohlo být. Pamatujete se na Gracielu?"

„Ovšem. A kdo je tohle?"

„To je CiCi.“

McCaleb nikdy neužíval oficiální podobu dcerčina křestního jména v přítomnosti ostatních. Cielo jí říkával jen tehdy, když s ní byl o samotě a mohl si to patřičně vychutnat.

„CiCi,“ opakovala Winstonová. Na chvíli se odmlčela, jako by očekávala vysvětlení, co je to vlastně za jméno, ale když se nedočkala, pokračovala dál. Jak je stará?"

„Skoro čtyři měsíce. Je veliká."

„To tedy je... A co ten chlapec... kde je?“

„Raymond," pomohla jí Graciela. „Ten je dneska venku s kamarády. Terry musel s lodí na moře, protože si ji pár lidí pronajalo na rybolov, a tak si šel Raymond s klukama zahrát softball."

Konverzace pokulhávala a začínala váznout. Buď to Winstonovou nezajímalo, nebo nebyla zvyklá mluvit o banálních věcech.

„Nedáte si něco k pití?" nabídl jí McCaleb a podal holčičku Graciele.

„Ne, díky, dala jsem si na lodi kolu."

Jako by ji ta slova inspirovala nebo spíš proto, že se jí nelíbilo putovat z jedněch rukou do druhých, Cielo začala natahovat. Graciela prohlásila, že ji odnese dovnitř, a nechala svého muže s Jaye Winstonovou na verandě. McCaleb pokynul ke kulatému stolu s židlemi, kde většinou večeřeli, když už Cielo spala.

„Pojďte, sedneme si."

Nabídl Winstonové židli, z které byl na přístav nejhezčí výhled. Ta nejprve na stůl položila zelený šanon a na něj videokazetu. Jak si McCaleb dobře vzpomínal, v takových šanonech shromažďovali detektivové z oddělení vražd vyšetřovací spisy.

„Je překrásná," ozvala se Winstonová.

„Že jo, úplná panenka. Mohl bych se na ni koukat celý den.“

Zarazil se a vzápětí se dal do smíchu. Uvědomil si, že jejich návštěvnice nemluví o dítěti, ale o vyhlídce. Winstonová se k němu připojila.

„Ale CiCi je taky kouzelná, Terry, skutečně. A vy taky nevypadáte špatně, opálený a tak celkově..."

„Hodně času trávím na lodi."

„A zdravotní problémy?"

„Nemůžu si stěžovat, až na ty hromady prášků, co musím spolykat. Ale teď už uběhly tři roky a naprosto bez problémů. Řekl bych, že jsem za vodou, Jaye. Když nepřestanu užívat všechny ty léky, tak by to takhle mělo zůstat."

Usmál se a vypadal jako ztělesněné zdraví. Zatímco mu slunce zbarvilo kůži dohněda, s vlasy mu provedlo pravý opak. Nakrátko sestřižené vlasy měl nyní téměř světlé. Práce na lodi mu zase zformovala svaly na pažích i na hrudi a jediná stopa, která by mohla prozradit, že podstoupil náročnou transplantaci srdce, tedy pětadvacet centimetrů dlouhá jizva, byla ukryta pod tílkem.

„To je skvělé, Terry. A vypadá to, že jste si tu vybudoval bezvadné zázemí. Nová rodina, nový domov... pěkně v závětří, daleko od všeho..."

Na chvíli zmlkla a zahleděla se na panoráma, které se před ní otvíralo. Jako by z toho pohledu chtěla nasát atmosféru ostrova a pochopit tak nynější McCalebův život. McCaleb ji vždy považoval za osobitou a svým způsobem i za přitažlivou ženu. Jaye Winstonová působila mladistvým, až rozpustilým dojmem, který ještě zvyšoval účes z volně rozpuštěných světlých vlasů zastřižených těsně nad rameny. Nevzpomínal si, že by ji během jejich společných akcí viděl kdy nalíčenou. Ale měla bystré oči s chápavým pohledem a mírný, skoro až smutný úsměv, jako by ve všem spatřovala humor i tragédii zároveň. Na cestu si vzala černé džíny a pod černý blejzr bílé triko. Vypadala jako vyvážený a nekompromisní člověk a, jak McCaleb věděl, také jím byla. Když mluvila, mívala ve zvyku shrnovat si vlasy rukou dozadu za uši a tento pohyb, z jakéhosi neznámého důvodu, připadal McCalebovi velmi půvabný. Uvědomoval si, že kdyby se nepotkal s Gracielou, pravděpodobně by se pokusil poznat Jaye Winstonovou nejenom z pracovní stránky. A nepochyboval o tom, že ona tohle všechno intuitivně ví.

„Skoro mám pocit viny, že jsem se za vámi vypravila," pohlédla zase na McCaleba. „Tedy kvůli tomu, co mě sem přivedlo."

McCaleb kývl směrem k pořadači a kazetě.

„Ten důvod je tady na stole, že jo? To jste klidně mohla zavolat a neztrácet zbytečně čas, Jaye."

„Ale jak, když jste po sobě tak dokonale zametl stopy. Nikde jste nenechal ani adresu, ani číslo telefonu. Jako byste nechtěl, aby lidi věděli, kam vás vítr zavál."

Shrnula si vlasy za levé ucho a zasmála se.

„To ani ne," ohradil se. „Spíš jsem si myslel, že to nikoho nebude zajímat. A jak jste mě vlastně našla?"

„Vyptávala jsem se lidí v přístavu, tamhle na pevnině."

„Suchozemců," opravil ji McCaleb s úsměvem. „Takhle jim říkáme my, ostrované."

„Tak tedy suchozemců. V přístavní kanceláři mi řekli, že si tam pořád držíte kotviště, ale loď máte tady v Avalonu. Tak jsem přívozem přijela na Catalinu, najala jsem si jeden ze člunů vodní taxislužby a nechala se vozit po přístavu tak dlouho, až jsem tu vaši loď našla. Naštěstí na ní byl váš přítel a poradil mi, jak se k vám dostanu."

McCaleb se podíval dolů do přístavu a pohledem vyhledal Přicházející vlnu.

Vzdálenost nebyla větší než půl míle a jasně rozeznával Buddyho Lockridgee, jak v hlubokém předklonu pracuje na zádi. Po chvíli pozorování usoudil, že Buddy umívá navijáky hadicí ze sladkovodní nádrže.

„O co tedy jde, Jaye?" zeptal se Winstonové s pohledem stále upřeným dolů na svoji loď. „Musí to být něco hodně důležitého, když jste celou tu kalvárii podstoupila v době, kdy máte volno. Pokud tedy nepracujete i v neděli."

„Většinou ne.“

Odstrčila kazetu a otevřela zelený pořadač. McCaleb odpoutal pohled od člunu a přesunul pozornost na obsah šanonu. I když spis viděl vzhůru nohama, okamžitě poznal, že vrchní stránka není nic jiného než oznámení trestného činu vraždy. Touto zprávou obvykle začínal každý vyšetřovací spis, který kdy četl. To vždycky býval výchozí bod. Přelétl očima k rubrice s adresou. Ani tu nebylo těžké přečíst. Zločin byl spáchán ve West Hollywoodu.

„Vyšetřuju jeden případ a napadlo mi, že byste se na něj mohl mrknout. Nechci vás tím odvádět od práce, ale kdybyste si našel chvilku volna... Zdá se mi totiž, že je to záležitost přesně pro vás. Doufala jsem, že si pročtete vyšetřovací zprávy a možná mě nasměrujete někam, kam jsem se já ani nekoukla."

Jakmile vstoupila na verandu se šanonem v ruce, hned mu bylo jasné, o co ho chce požádat. Ale teď, když k tomu došlo, Jayeina nabídka v něm vyvolala smíšené pocity. Lákala ho možnost vrátit se alespoň na čas k práci, která dřív bývala nedílnou součástí jeho života, a zároveň pociťoval vinu jen při pomyšlení, že by do jejich nového domova, tolik prodchnutého láskou a štěstím, měl vnést něco tak strašného, jako je vražda. Zalétl pohledem k otevřeným zasunovacím dveřím do obývacího pokoje. Zajímalo ho, zda je Graciela pozoruje. Vůbec se na ně nedívala.

„Takže případ přesně pro mě, říkáte," otočil se zpátky k Winstonové. „Ale jestli jde o sériovou vraždu, tak byste neměla ztrácet čas. Běžte na FBI, obraťte se na Maggie Griffinovou. Ona jistě bude -"

„To už jsem, Terry, všechno udělala. Ale stejně vás potřebuju."

„Kdy se to stalo?"

„Před čtrnácti dny."

Pohled, kterým spočívala na šanonu, teď upřela do jeho očí.

„Na Nový rok?"

Přikývla.

„Pokud vezmeme v úvahu, že nové milénium ve skutečnosti začalo až letošním prvním lednem, tak je to první vražda v tomhle tisíciletí. Tedy alespoň v okrese Los Angeles."

„Myslíte, že tu vraždu má na svědomí nějaký šílenec, co si chtěl v tomhle směru zajistit prvenství?"

„Ať už ji spáchal z jakéhokoliv důvodu, ujetý byl pořádně. Proto jsem tady."

„A co na to FBI? Byla jste za Maggie?"

„Nějak nejste v obraze, Terry. Maggie je zase v Quantiku. Protože tady v posledních letech ubylo problematických případů, tak si ji Sekce behaviorálních věd přetáhla zpátky. Ale samozřejmě jsem jí zavolala. Nechala ten případ prověřit v počítači, ale žádná podobnost s případy v databázi se nezjistila. Co se týká zpracování psychologického profilu pachatele a dalších informací, tak jsem v pořadí. Věřil byste tomu, že na Silvestra a na Nový rok došlo ve Státech ke třiceti čtyřem vraždám, inspirovaným novým miléniem? Takže v Sekci mají momentálně plné ruce práce a větší oddělení, jako je třeba naše, jsou až někde na konci seznamu čekatelů. FBI se totiž řídí zásadou, že malá oddělení s menším počtem policistů, specialistů a zkušeností jsou potřebnější než my.“

Chvíli počkala, aby měl McCaleb možnost zvážit všechny informace. Filozofii FBI dobře chápal. V této situaci jim nezbývalo nic jiného, než se rozhodnout pro určitou selekci.

„Klidně bych čekala celý měsíc, třeba i déle,“ pokračovala Winstonová, „než by Maggie nebo někdo jiný vypracoval expertizu, ale cítím až v morku kostí, že tady musíme hrát o čas. Jestli jde o sériového vraha, nemůžeme čekat celý měsíc. Kvůli tomu se za vámi plavím až na ostrov. Já už jsem s tímhle případem v koncích a vy jste moje poslední naděje. Věřím, že objevíte něco, co by nás postrčilo správným směrem. Ještě jsem nezapomněla na případ Hřbitovního muže a Vraha s tajnou šifrou. Moc dobře vím, co dokážete vyčíst z vyšetřovacích spisů a objevit na videozáznamu z místa činu."

Tu svoji pochvalnou kritiku si mohla odpustit, pomyslil si McCaleb, ale to bylo také jediné, co jí nevěřil. Jinak byl přesvědčen, že Jaye má skutečně strach, aby se z vraha, po kterém marně pátrá, nevyklubal nějaký vraždící maniak a neudeřil znovu.

„Už je to všechno tak dávno, Jaye," začal opatrně. „Kromě té záležitosti s Gra-cielinou sestrou jsem na ničem jiném —“

„Ale jděte, Terry, nehrajte to na mě, ano? Vy tady můžete sedět s miminem na klíně den co den a stejně vás to nezmění. Pořád si v sobě nesete to, čím jste byl a co jste dělal. Znám vás. Sice jsme se dlouho neviděli, ani jsme spolu nemluvili, ale mě neoblafnete. Vím, že neuplyne jediný den, abyste si nevzpomněl na vaše případy. Ani jediný den.“

Odmlčela se a upřeně se na něj zadívala.

„Když vám vzali vaše srdce, nevzali vám to, kvůli čemu tlouklo. Chápete, co chci říct?"

Uhnul před jejím vyčkávavým pohledem očima a znovu se zadíval na Přicházející vlnu. Buddy byl teď usazený na rybářské sedačce na zádi, nohy položené na palubním nosníku. McCaleb předpokládal, že v ruce drží pivo, ale dělila je příliš velká vzdálenost, než aby si tím mohl být jistý.

„Když se tak výborně vyznáte v lidech, k čemu mě vlastně potřebujete?"

„No, možná nemám špatný odhad, ale vy jste ze všech profilistů, co jsem během své kariéry poznala, bez debaty ten nejlepší. Kruci, vždyť i s prvním případem jsem se obrátila na vás, a to jsem ani nevěděla, že vás tenkrát z Quantika přeložili k nám na Východ. Byl jste —“

„Bezva, Jaye, ale myslím, že se bez toho chvalozpěvu obejdu. Dělá sice dobře mému egu, to ovšem –„

„Jak vás mám tedy přesvědčit?“

„Dopřejte mi nějaký čas. Musím si všechno promyslet."

„Ale jak mně intuice napovídá, moc času nezbývá. Právě proto jsem tady."

McCaleb vstal a přešel k zábradlí s pohledem upřeným na moře. Catalina Express, loď zajišťující přepravu pasažérů mezi ostrovem a pevninou, se blížila k přístavu. Určitě bude skoro prázdná. Jak McCaleb věděl, v zimě se výletníci na ostrov zrovna nehrnou.

„Podívejte, Jaye, přijíždí přívoz. Teď platí zimní jízdní řád a radši byste tuhle loď měla stihnout, nebo tu budete muset zůstat přes noc."

„Nechala bych si poslat člun s řidičem, kdyby to bylo nutné. Víte, Terry, jediné, co od vás chci, je jeden jediný den. Nebo noc, to je jedno. Tu dnešní. Sednete si, projdete záznamy, podíváte se na video a ráno mně pak zavoláte a řeknete mi, co si o tom myslíte. Možná že neobjevíte nic nového. Ale možná uvidíte něco, co nám celou dobu unikalo, nebo vás napadne teorie, na kterou jsme vůbec nepřišli. Nic víc na vás nechci. Nemyslím, že toho žádám příliš."

McCaleb se otočil od moře a zády se opřel o zábradlí.

„Vám to jako příliš nepřipadá, protože vy v tom žijete. Já ale ne, Jaye. Já už jsem z kola venku. A když se k téhle práci vrátím i na jeden jediný den, všechno se změní. Přestěhoval jsem se na ostrov, abych zapomněl na povolání, ve kterém jsem byl dobrý. Abych zkusil uspět v něčem jiném. Třeba jako dobrý otec a manžel, pro začátek"

Winstonová se zvedla ze židle a přišla za ním k zábradlí. Postavila se vedle něj a zadívala se na moře, zatímco on zůstal stát tváří směrem k domu. Promluvila tak tichým hlasem, že pokud by se Graciela snažila jejich rozmluvu vyslechnout, neslyšela by z ní jediné slovo.

„Pamatujete si, co jste mi tenkrát řekl o smrti Glorie, Gracieliny sestry? Že díky ní jste dostal druhou šanci žít a že k tomu musí být nějaký důvod. Teď jste začal nový život - s Gracielou a s Gloriiným synem - a dokonce máte své vlastní dítě. Tohle je zkrátka bezvadné, Terry, o tom se nedá pochybovat. Ale to přece nemůže být jediný důvod, proč jste zůstal naživu. Vy si možná myslíte, že ano, ale v hloubi duše víte, že všechno je jinak. Byl jste jednička v chytání zločinců. Co je vedle toho chytání ryb?"

McCaleb mírně přikývl a v duchu se zlobil sám na sebe, že dal tak rychle najevo, že s ní souhlasí.

„Dobře, Jaye, nechte to tady. Až se tím prokoušu, ozvu se."

Cestou k východu se Winstonová dívala po Graciele, ale nikde ji neviděla.

„Asi je nahoře s CiCi," vysvětloval McCaleb.

„Tak ji ode mě pozdravujte."

„Jo, vyřídím."

Rozhostilo se trapné ticho, jež je provázelo až ke dveřím. Terry otevřel a zůstal stát s rukou na klice. Byla to Winstonová, která konečně prolomila jejich mlčení.

„Tak jaké to je, Terry? Být táta."

„To nejlepší, ale i to nejhorší, co může člověka v životě potkat."

Odpověď, kterou měl vždy pohotově k dispozici. Pak se na chvíli zamyslel a dodal něco, o čem jen přemýšlel, ale co doposud nikdy nikomu neřekl, ani Graciele.

„Je to jako žít bez ustání s pistolí u spánku."

Winstonové se ve tváři objevil nechápavý výraz a snad i opravdový zájem.

„Jak to?"

„Protože vím, že kdyby se jí někdy něco stalo, ať už by to bylo cokoliv, tak pro mě by tím život skončil."

„Myslím, že tomuhle rozumím."

Prošla kolem něj ven. Jak odjížděla, vypadala docela legračně. Jaye Winstonová, vážená vyšetřovatelka z oddělení vražd, kodrcající se v golfovém vozítku.

Kapitola 2

Při nedělní večeři s Gracielou a Raymondem vzájemná konverzace příliš nejiskřila. Mlčky jedli bílého mořského okouna, úlovek z dnešní vyjížďky na moře. Turisté, kteří se rybářských výprav účastnili, pokaždé trvali na tom, že si ulovené ryby nechají, ale po návratu do přístavu často změnili názor. McCaleb se domníval, že to má co do činění s loveckými instinkty člověka. Nestačilo jim účastnit se rybolovu. Museli svou kořist také usmrtit. Což mělo za následek, že se v domě na La Mesa často podávala ryba.

McCaleb opekl okouna spolu s neloupanými kukuřičnými lusky na grilu umístěném vzadu na verandě, zatímco Graciela připravila salát a vdolky. Oba měli před sebou sklenici bílého vína, Raymond pil mléko. Jídlo bylo dobré, ale ticho, které u stolu panovalo, bylo přímo nestravitelné. McCaleb pohlédl na Raymonda a uvědomil si, že chlapec postřehl napětí mezi dospělými a přijal jejich hru. Vzpomněl si, jak on sám dělával to samé, když se jeho rodiče vzájemně ubíjeli mrazivým tichem.

„Tak jaký byl softball?" pobídl chlapce k vyprávění.

Raymondova matka, Glorie Torresová, zemřela - přesněji řečeno, byla zavražděna — před třemi roky. Protože vlastní otec k rodině nepatřil ani před chlapcovým narozením, žil Raymond od matčiny smrti s její sestrou, Gracielou. McCaleb se s oběma seznámil při vyšetřování případu Gloriiny vraždy.

„Řekl bych, že docela dobrý."

„A měl jsi nějaké zásahy?"

„Ne."

„To nevadí, jednou se ti to povede. Hlavně se musíš snažit a nevzdávat to."

McCaleb na něj povzbudivě kývl. Dnes ráno s ním chtěl jít chlapec na loď, ale bohužel to nešlo. Výpravy se účastnilo šest suchozemců a s McCalebem a Buddym Lockrigeem to dělalo celkem osm osob, což byl maximální počet lidí stanovený pro Přicházející vlnu. A pokud šlo o bezpečnostní pravidla, tak ta McCaleb nikdy neporušoval.

„Poslouchej, Raymonde, na další výpravu pojedu tuhle sobotu. A ty lidi, co si lod pronajali, jsou jenom čtyři. Pochybuju, že bychom teď, v zimním období, nabrali ještě někoho. Když se nikdo další nepřihlásí, pojedeš s náma."

Chlapcova snědá tvář se rázem rozzářila. Dychtivě přikývl a dál se neohrabaně potýkal s porcí bílého rybího masa před sebou na talíři. Vidlička v jeho drobné ruce vypadala nepřiměřeně velká a McCaleb pocítil nával lítosti. Ve svých deseti letech byl Raymond mnohem menší než jeho vrstevníci a velmi se tím trápil. Často se McCaleba vyptával, kdy konečně vyroste. Ten ho uklidňoval, že už to bude co nevidět, ale v koutku duše se obával, že chlapec by mohl zůstat malý. Věděl, že jeho matka byla průměrně vysoká, ale Graciela mu řekla, že Raymondův otec byl muž nízkého vzrůstu i charakteru. Zmizel dřív, než se jeho syn narodil.

Kdykoliv si kluci vybírali do mužstva spoluhráče, Raymond vždy přišel na řadu jako poslední. Byl příliš malý na to, aby se jim mohl vyrovnat. Tak se upnul k jiným aktivitám, než jsou kolektivní hry. Nejvíc si oblíbil rybaření, a když měl McCaleb volno, obvykle spolu vyrazili do zátoky chytat platýze. Při každé rybářské výpravě chlapec žadonil, aby mohl jet také, a pokud bylo na lodi místo, směl se plavby účastnit - v hodnosti druhého důstojníka. Když večer vysadili výletníky, následoval pro McCaleba velmi příjemný rituál. Vložil do obálky pětidolarovou bankovku, obálku zalepil a předal chlapci.

„Budeme tě potřebovat na věži," pokračoval v napočatém rozhovoru. „Tahle parta chce jet na mečouny, tak musíme až dolů na jih. Bude to dlouhý den.“

„Super!"

McCaleb se usmál. Držet hlídku na věži a pozorovat, kdy se na hladině objeví lesklé černé tělo spícího nebo převalujícího se mečouna, byla Raymondova oblíbená činnost. A za pomoci dalekohledu se z něj pomalu stával skutečný expert. McCaleb pohlédl na Gracielu, aby se s ní o radost z Raymondova nadšení podělil, ale ona upírala oči do talíře, na tváři ani náznak úsměvu.

Za pár minut nato Raymond dojedl a dovolil se, jestli může jít k sobě do pokoje a trochu si zahrát na počítači. Graciela mu jenom připomněla, aby nepouštěl zvuk příliš nahlas a neprobudil holčičku. Chlapec vzal talíř ze stolu a odešel s ním do kuchyně. McCaleb s Gracielou zůstali sami.

Moc dobře chápal její mlčení. Věděla, že těžko mu může zakazovat, aby se zabýval novým případem, protože právě ona ho před třemi lety přesvědčila, aby se ujal vyšetřování Gloriiny vraždy, které je vlastně svedlo dohromady. A tak se Graciela se svými pocity dostala do začarovaného kruhu a nezbývalo jí nic jiného, než si všechny námitky nechat pro sebe.

„Gracielo," začal McCaleb. Já vím, že se ti nelíbí, že se do toho chci pustit, ale

„Já nic neříkám."

„Ani nemusíš. Mně stačí vidět, jak se tváříš od chvíle, co se tu Jaye objevila, a je mi to —"

„Já jenom nechci, aby se něco změnilo, o nic jiného mi nejde."

„To chápu. Vždyť já si to taky nepřeju. A taky se nic nezmění. Jenom si prohlídnu spis a video a potom jí řeknu, co si o případu myslím."

„Jenže všechno bude jinak. Už jsem tě při práci viděla. Moc dobře vím, jak se do vyšetřování dokážeš zabrat. Právě proto jsi tak dobrý."

„Ale já přece nic vyšetřovat nebudu. Udělám jen to, o co mě Jaye požádala, a konec. A nebudu pracovat tady, ale odnesu si šanon i s kazetou na loď. Takže ani v domě nebudou, jasné? Nelíbilo by se mi, kdyby tu byly."

Věděl, že by se do případu pustil i bez Gracielina souhlasu, ale přesto mu velmi záleželo na tom, aby ho získal. Jejich vzájemné vztahy se stále ještě utvářely a McCalebovi se zdálo, že na její přikývnutí čeká vlastně pokaždé. Už se nad tím kolikrát zamýšlel a napadlo ho, jestli to nějak nesouvisí s tím, že dostal druhou šanci žít. Během tří let života s novým srdcem už mnohokrát sváděl boj s tíživým pocitem viny, který mu znovu a znovu s úpornou pravidelností zahlcoval duši jako závaly kamení stezičku v údolí. Nejspíš podvědomě věřil, že když s ním bude Graciela souhlasit, vyjádří tak svůj souhlas i s jeho existencí, a on svůj souboj o čisté svědomí vyhraje. Jeho kardioložka měla pro tento duševní stav odborné vysvětlení: pocit viny pramenící z toho, že právě on zůstal naživu. Žije díky tomu, že někdo jiný zemřel, a teď se pokouší najít smysl svého vykoupení. Ale McCaleb si nemyslel, že by se jeho pocity daly vysvětlit až takhle jednoduše.

Graciela se zamračila, ale i tak mu připadala překrásná. Měla bronzově hnědou pleť a tmavé vlasy, které lemovaly tvář s očima tak temně hnědýma, že téměř nebylo možné rozlišit hranici mezi panenkou a duhovkou. Půvab a krása jeho ženy byly zřejmě další příčinou toho, proč se do ničeho nepouštěl bez jejího souhlasu. Pokaždé, když se na něj usmála, cítil ve světle jejího úsměvu cosi očišťujícího.

„Víš, Terry, zaslechla jsem, co jste si vy dva povídali vzadu na verandě. Když malá přestala plakat. Slyšela jsem, jak Jaye mluvila o tom, pro co ti tluče srdce a že ani jediný den neuteče bez toho, aniž bys pomyslel na to, cos dělal dříve. Jenom mi řekni - měla pravdu?"

McCaleb chvíli mlčel. Sklopil oči k prázdnému talíři před sebou a potom je upřel na zářící světla domů rozsetých po svahu Mont Ada, který se zvedal naproti za přístavem. Pomalu přikývl a potom jí pohlédl do očí.

„Ano, měla pravdu."

„Takže naše práce, naše dítě, náš život, to všechno je lež?"

„Ne, ovšemže ne. Neznám nic cennějšího než to, o čem jsi právě mluvila, udělal bych všechno, abych to uchránil. Moje odpověď ano se týkala toho, čím jsem byl a co jsem dělal. Když jsem pracoval u FBI, Gracielo, zachraňoval jsem životy. Jasně a jednoduše - potíral jsem zlo na tomhle světě, aby se nám tu trochu lépe dýchalo."

Zdvihl ruku a ukázal k přístavu.

„Prožívám tady s tebou a s Cielou a s Raymondem neuvěřitelně krásné chvíle. A přitom já... já vozím na rybolov bohaté lidi, kteří neznají lepší způsob, jak se svými penězi naložit."

„Takže ty bys chtěl obojí."

„Nevím, co bych chtěl. Já jen vím, že když tady Jaye byla, tak jsem jí pro případ, že bys nás poslouchala, říkal věci, které bys ráda slyšela. Ale v duši jsem cítil, že nemluvím pravdu, že to není to, co si v tu chvíli přeju. Nejradši bych byl ten pořadač otevřel a pustil se hned do práce. Nemýlila se, Grácie, sice mě tři roky neviděla, ale má mě přečteného."

Graciela vstala, obešla stůl a sedla si mu na klín.

„Když já se o tebe strašně moc bojím,“ zašeptala a těsně ho k sobě přitáhla.

McCaleb vyndal ze skříňky dvě vysoké sklenice a postavil je na kuchyňský pult. Do první nalil stolní vodu a do druhé pomerančový džus. Potom začal postupně zdolávat všech dvacet sedm pilulek, které si na pultu srovnal do řady, a zapíjel je střídavě vodou a džusem, aby mu snáze klouzaly do žaludku. Polykání léků - dvakrát denně - se pro něj stalo rituálem, který nenáviděl. Ne kvůli tomu, jak chutnají; to už mu po těch třech letech ani nepřišlo. Ale protože mu připomínal, na čem v podstatě závisí jeho bytí či nebytí. Díky všem těm medikamentům žil, ale zároveň se cítil jako v kleci. Bez nich nemohl existovat a točil se kolem nich celý jeho život. Neustále musel kontrolovat, zda mu nějaké léky nechybí, schraňoval je do zásoby a i svoje aktivity podřizoval jejich užívání. Dokonce se mu o nich zdálo.

Když skončil, odebral se do obývacího pokoje, kde si Graciela četla nějaký časopis. Ani k němu nezdvihla oči. Další známka toho, jak nešťastná se cítí. Zřejmě je bytostně přesvědčena, že svým rozhodnutím ohrožuje jejich domov. Chvíli zůstal stát ve dveřích, ale když se žádné reakce z její strany nedočkal, vydal se do dětského pokoje.

Cielo spala v postýlce. Místnost tonula v šeru, protože přes noc nechávali stropní světlo rozsvícené jen na minimum, a tak McCaleb o něco zvýšil jeho intenzitu. Potom potichu došel k postýlce a sklonil se nad ní, aby si poslechl, jak jejich děťátko klidně oddychuje, aby se nadýchal jeho vůně a pokochal se půvabnou tvářičkou. Cielo se podobala své matce - zdědila její snědou pleť a tmavé vlasy - kromě očí. Ty byly modré jako oceán. Drobné ručky svírala zaťaté v pěstičky, jako by tím chtěla demonstrovat, že už je připravená na život. Pokaždé, když ji McCaleb takhle ve spánku pozoroval, cítil k ní nekonečnou lásku. Vzpomínal na všechny ty přípravy, které s Gracielou absolvovali, na knihy a lekce i rady od Gracieliných kolegyň z nemocnice, kde pracovaly jako dětské sestry. To všechno kvůli tomu, aby byli připraveni pečovat o křehký život tvorečka, který na nich bude absolutně závislý. Ale nikdo McCaleba nepřipravil na problém, který si uvědomil v okamžiku, kdy vzal svou dceru poprvé do náručí: že od té chvíle svým životem závisí on na ní.

Natáhl ruku a lehce ji na Cielo položil. Ani se nepohnula. Pod rozevřenou dlaní, která dcerčino tělíčko téměř zakrývala, cítil údery malého srdíčka. Připadalo mu, že tluče rychle a zoufale, jako by šeptalo horoucí modlitbu. Někdy si k postýlce přitáhl houpací křeslo a pozoroval děťátko dlouho do noci. Dnes večer to nešlo. Čekala ho práce. Hon na člověka, kterému na rukou ulpěla krev. Nevěděl, jestli jí, tak jako obvykle, přišel dát dobrou noc nebo zda tady chtěl zároveň načerpat víru ve správnost svého rozhodnutí. Nějak se ve svých pocitech nemohl orientovat. Věděl jen, že ji před odchodem musel vidět a dotknout se jí.

McCaleb došel na molo a po schodech sestoupil ke kotvišti pro malá plavidla. Našel mezi nimi zodiak, vlezl do něj a pečlivě, aby se nenamočily, uschoval pořadač s videokazetou pod přístřešek na nafukovací přídi. Dvakrát musel zatáhout za startovací lanko, než motor naskočil a člun se odlepil od břehu. V avalonském přístavu nebyly žádné doky. Lodě se v dostatečné vzdálenosti od břehu upevňovaly k vyvazovacím bójím, které vytvářely linii opisující vydutý tvar přirozeně vzniklého přístavu. I když tu teď, během zimní sezóny, kotvilo jen několik lodí, McCaleb nezamířil přímo mezi bóje, ale sledoval plavební dráhy, jako by to byly ulice v nějaké městské čtvrti. Tam to také nestřihnete autem rovnou přes trávník, ale zůstanete pěkně na vozovce.

Na vodě bylo chladno a McCaleb si zatáhl zip u větrovky až ke krku. Když se přiblížil k Přicházející vlně, za záclonami lodního salonu spatřil zářit televizní obrazovku. To znamenalo, že Buddy nestačil včas dokončit práci, zmeškal přívoz a chystá se nocovat na lodi.

McCaleb vedl svůj podnik společně s Buddym Lockridgeem. Zatímco vlastnictví lodi bylo napsané na Gracielu, licence na pronájem a další potřebné dokumenty zněly na Lockridgeovo jméno. McCaleb se s ním setkal před více než třemi léty, ještě když kotvil s Přicházející vlnou v přístavišti Cabrillo Marina v losangeleském přístavu a, zatímco dával loď do pořádku, využíval ji i k bydlení. Buddy tehdy obýval plachetnici kotvící nedaleko od McCalebovy lodi. Přátelství, které mezi nimi vzniklo, nakonec vyústilo v obchodní partnerství.

Na jaře a v létě, když bylo hodně práce, trávil Lockridge většinu nocí na Přicházející vlně. Ale když potom nastala mrtvá sezóna, obvykle se vracíval přívozem na svoji plachetnici v Cabrillo Marina. Zřejmě se mu zdálo snazší vyhledávat dámskou společnost v barech na pevnině než v té hrstičce podniků tady na ostrově. McCaleb předpokládal, že Buddy odjede druhý den ráno, protože další zájemci o rybolov se nalodí až v sobotu.

McCaleb přirazil zodiakem k prodloužené zádi Přicházející vlny. Vypnul motor a s kazetou a pořadačem vylezl na palubu. Přivázal člun k záďovému ouvazníku a vydal se do salonu. Jeho společník už čekal za prosklenými zasouvacími dveřmi. Zřejmě ho slyšel přijíždět nebo postřehl náraz do boku lodi. Buddy odšoupl dveře stranou. V ruce držel rozevřený nějaký paperback McCaleb zalétl pohledem k televizi, ale nepoznal, na co se Buddy dívá.

„Co se děje, Terrore?“ uvítal McCaleba znepokojeně znějící otázkou.

„Ale nic, jen si tady potřebuju něco udělat. Ubytuju se v přední kajutě, ano?"

Vstoupil do salonu. Bylo tu příjemné teploučko díky přenosnému radiátoru, který měl Lockridge zapnutý naplno.

„Jasně, že se ptáš. Nepotřebuješ s něčím pomoct?"

„Ne, to nemá s naším podnikem nic společného."

„Spíš s tou dámou, co tady dneska byla, že jo? S tou od šerifa."

McCaleb už zapomněl, že Winstonová nejdřív našla Přicházející vlnu a že to byl vlastně Buddy, kdo jí poskytl instrukce, kde ho má hledat.

„Jo."

„Děláš pro ni na ňákým případu?"

„Ne," odpověděl McCaleb rychle v naději, že Lockridge ztratí zájem. Jen si potřebuju projít nějaké materiály a potom jí mám zavolat."

„Využívá tě, co, frajere?"

„Ani ne. Jen jí chci prokázat laskavost. Na co se koukáš?"

„Ale, na nějakou hovadinu. Pořad o nějaký tý specializovaný jednotce, co honí hackery. Proč, viděls to?"

„Ne, jen mě napadlo, jestli bych si na chvíli nemohl vypůjčit televizi."

McCaleb zvedl videokazetu. Lockridgovo obočí vylédo nahoru.

„Jistě, Terry, jako doma. Klidně si tam toho broučka zastrč."

„Hm, Buddy, tady ne. To je - detektiv Winstonová mě požádala, abych ten případ držel v tajnosti. Přinesu ti televizi nahoru, hned jak to skouknu."

Na Lockridgeově tváři se objevilo zklamání, ale to McCaleba nijak nevyvedlo z míry. Kazetu a pořadač položil na pult oddělující kuchyňku od obývacího prostoru salonu a šňůru od televize vytáhl ze zásuvky. Potom vyndal televizi z rámu, který ji udržoval na místě, i když se loď dostala na otevřené moře. Přístroj byl těžký, protože měl zabudovaný videopřehrávač, a McCaleb musel vynaložit hodně úsilí, aby ho po úzkých schodech dovlekl dolů do své kajuty na přídi, která mu sloužila zároveň jako pracovna. Po obou jejích stranách stály palandy, ale spodní lůžko vlevo si McCaleb předělal na pracovní stůl a obě horní lůžka využíval jako police ke skladování krabic se spisy případů, na jejichž vyšetřování se podílel jako profilista FBI. Graciela je nechtěla mít v domě, protože, jak se obávala, by na ně Raymond mohl narazit. Nastal ovšem jiný problém - McCaleb ani v nejmenším nepochyboval o tom, že se v krabicích s potěšením prohrabuje Buddy a čte si vyšetřovací spisy místo svých oblíbených detektivek. A to mu vadilo. Viděl v tom jistou invazi do svého soukromí. Nejraději by kajutu na přídi nechával zamčenou, ale věděl, že tím by se mohl dopustit osudové chyby. Jediný průlez na palubu byl ve stropu kajuty a nemohl si dovolit zablokovat k němu přístup, protože v případě nutnosti musí sloužit pasažérům jako úniková cesta z podpalubí.

Položil televizi na pracovní stůl a zastrčil šňůru do zásuvky. Obrátil se, že půjde zpátky do salonu pro spisy a videozáznam, ale Buddy už sestupoval dolů po schodech s kazetou v podpaží a s očima upřenýma do vyšetřovacích spisů, kterými pilně listoval.

„Hej, Buddy

„Vypadá to na pěkně zapeklitej případ, pane kolego."

McCaleb k němu přiskočil, vytrhl mu pořadač z ruky, rychle ho zavřel a potom se natáhl pro kazetu.

„No tak, Terry. Jen jsem se mrknul."

„Neříkal jsem ti náhodou, že je to tajný?"

„Jo, říkal, ale my dva jsme přece dobrej tým. Jen si vzpomeň, jak nám to spolu posledně šlo."

S tím musel McCaleb jenom souhlasit. Když vyšetřoval smrt Gracieliny sestry, zvláštní souhrou náhod to byl právě Lockridge, kdo se velkou měrou zasloužil o vyřešení případu. Ale tehdy se McCaleb účastnil vyšetřování aktivně v terénu, kdežto nyní šlo jen o to, aby si udělal určitý náhled. K tomu nepotřeboval, aby mu někdo při práci koukal přes rameno.

„Tohle je něco jiného, Buddy. Tady jde o jednorázovou akci. Jen se na ten materiál podívám a tím končím. Teď už mě nech, ať se do toho můžu pustit. Nehodlám tu tvrdnout celou noc."

Lockridge na to nic neřekl, ale McCaleb na jeho odpověď ani nečekal. Nechal stát Buddyho na chodbě a zabouchl dveře u kajuty. Otočil se ke stolu a pohledem při tom zavadil o spisy a kazetu ve svých rukou. Případ vraždy. Projel jím záchvěv napětí a vzápětí se dostavil dobře známý pocit viny a nejistoty.

McCaleb věděl, že nastala chvíle, kdy se tak jako mnohokrát předtím musí vnořit do temných hlubin černé propasti, aby ji mohl prozkoumat a poznat. A najít v ní cestu, která ho povede správným směrem. I když byl v kajutě sám, několikrát pokýval hlavou. Jako by chtěl sám sobě potvrdit, že na tenhle okamžik čekal celou věčnost.

Kapitola 3

Obraz byl ostrý a kvalitní, osvětlení dobré. Technická úroveň videozáznamu z místa činu se od dob McCalebova působení v FBI neuvěřitelně zvýšila. Obsah zůstal stejný. To, co ukazovala kazeta, kterou si McCaleb pouštěl, byla věcně nasvícená scéna, z místa činu včetně mrtvého těla oběti. Po chvíli McCaleb zastavil záznam na jednom okénku a začal ho studovat. V kajutě bylo ticho, rušené jedině jemným šploucháním vln narážejících do boků lodi.

Uprostřed záběru, na starém špinavém koberci, ležel na břiše nahý člověk Pravděpodobně muž. K jeho spoutání bylo použito vyvazovacího drátu; ruce a nohy měl pevně spojené vzadu za trupem tak extrémním způsobem, že vypadal, jako by se stočil do klubíčka, ale v reverzní poloze. Záběr byl příliš těsný na to, aby se dalo určit, v jakém prostředí se tělo nachází. K závěru, že se jedná o muže, došel McCaleb pouze na základě posouzení konstrukce a maskulatury těla, protože do tváře zavražděné osoby neviděl. V pohledu mu bránil šedivý plastový kbelík, který měla naražený na hlavě. Ale drátěnou smyčku zařezávající se do krku pod okrajem kbelíku viděl dobře. Volný konec drátu, protažený očkem smyčky, vedl nad zády dolů k ohnutým nohám, kde končil za chodidly omotaný kolem kotníků. Na první pohled bylo zřejmé, že se jedná o strangulaci oběti právě onou smyčkou kolem krku, k jejímuž utažení došlo vahou chodidel a nohou, a v důsledku toho k udušení nedostatkem vzduchu. V podstatě se oběť svázaná tímto způsobem zabila sama, když už nebyla schopna udržet nohy ohnuté dozadu v tak nepřirozené pozici.

Začal se věnovat dalšímu prozkoumávání scény. Zpod kbelíku steklo na koberec trochu krve, což znamenalo, že až bude nádoba odstraněna, na hlavě se objeví nějaké zranění.

McCaleb se narovnal, zády se opřel o opěradlo své staré pracovní židle a zamyslel se nad prvními dojmy z případu. Pořadač ještě neotevřel, protože si chtěl nejdříve prohlédnout videozáznam a vidět místo činu pokud možno tak jak se tehdy jevilo přítomným vyšetřovatelům. Již teď byl fascinován tím, co spatřil.

I z televizní obrazovky na něj dýchla určitá rituálnost této vraždy. Cítil, jak mu v krvi začíná pulzovat stoupající adrenalin. Zmáčkl tlačítko na ovladači a záznam se zase rozběhl.

Když se v záběru objevila Jaye Winstonová, kameraman odjel na větší formát, a McCalebovi se tak otevřel alespoň částečný pohled do místnosti, v níž oběť ležela. Usoudil, že se jedná o malý, nábytkem velmi spoře zařízený pokoj v nájemném bytě nebo domě.

Detektiv Winstonová měla na sobě stejné džíny a blejzr, jako když ho dnes odpoledne navštívila na ostrově s videokazetou a vyšetřovacím spisem. Elegantní oblečení však tentokrát doplňovaly gumové rukavice natažené až přes manžety kabátku. Na prsou jí spočíval policejní odznak pověšený na černé tkaničce kolem krku. Jaye se zastavila v levé části záběru, zatímco její kolega, detektiv, kterého McCaleb nikdy předtím neviděl, se postavil od oběti vpravo. Poprvé se z videa ozvalo mluvené slovo.

„Oběť už byla prohlédnuta zástupcem koronera a nyní je k dispozici pro vyšetřování na místě činu," pronesla Winstonová. „Oběť byla vyfotografována in situ. Nyní odstraníme kbelík z hlavy, abychom mohli pokračovat v prohlídce."

McCaleb věděl, že Jaye pečlivě volí slova s ohledem na budoucnost; na budoucnost, kdy obžalovaný vrah stane v soudní síni a videokazeta bude promítnuta porotě. Vyšetřovatel musí na záznamu působit profesionálně a objektivně, aniž by i v náznaku projevil při popisu zavražděné osoby jakékoliv emoce. Jinak by umožnil obhájci okamžitě požádat soud, aby zakázal použít kazetu coby usvědčující materiál obžaloby.

Winstonová zvedla ruku a podle svého zvyku si padající pramen vlasů zahákla za ucho. Potom položila obě ruce na ramena oběti a s pomocí svého kolegy ji převrátila na bok, zády ke kameře.

Vzápětí se kamera dala do pohybu, přejela přes ramena oběti a dívala se na tělo zepředu. Když Winstonová opatrně uvolnila držadlo kbelíku zpod mužovy brady, aby ho mohla stáhnout z hlavy, kameraman najel na bližší záběr. Jaye vytáhla kbelík nahoru.

„Tak, hotovo."

Ukázala jeho vnitřek na kameru - byla v něm sražená krev - a umístila ho dc otevřené kartonové krabice používané pro skladování doličných předmětů. Potom se obrátila zpět a zadívala se na mrtvého muže.

Kolem dolní části hlavy měl omotanou šedou izolační pásku, která zakrývali ústa a bránila jakýmkoliv slovním či zvukovým projevům stejně tak spolehliví jako roubík. Oči byly otevřené a vypoulené - téměř vylézaly z důlků. Rohovka zrudla krví z popraskaných žilek, právě tak jako kůže kolem očí.

„CP,“ konstatoval detektiv a ukázal rukou směrem k očím.

„Kurte,“ okamžitě zareagovala Winstonová, “Je to zvukový záznam."

Chtěla tak svému parťákovi připomenout, aby si své postřehy nechával pro sebe. Nepřestávala myslet na to, jak uchránit videozáznam z místa činu pro budoucí použití u soudu. McCaleb věděl, na co její kolega upozorňoval. Krvácení ze spojivkových cév neboli conjunctive petechia, které vždy provází smrt uškrcením. Ovšem tento závěr musí porotě předložit policejní lékař a ne detektiv z oddělení vražd.

Středně dlouhé vlasy oběti byly nasáklé krví a po levé straně obličeje se táhla temně rudá cestička. Tudy krev stékala do kbelíku. Winstonová se začala věnovat prohlídce hlavy. Prsty se pomalu probírala vlasy, aby se dostala ke zdroji krvácení. Konečně objevila poraněné místo na temeni hlavy. Rozhrnula vlasy co možná nejvíce, aby byla rána vidět.

„Barney, udělej co největší detail," pobídla kameramana.

Kamera najela na temeno hlavy a McCaleb spatřil malou kruhovou ránu vzniklou proražením kůže. Nezdálo se, že by byla poškozena i lebeční kost. Ze zkušenosti věděl, že množství krve není vždy úměrné závažnosti zranění. I drobná, naprosto neškodná trhlinka v kůži na temeni hlavy může vyvolat mohutné krvácení. Odborný a kompletní popis zranění najde určitě v pitevní zprávě.

„Teď zaber tohle, Barney,“ ozvala se Winstonová zvýšeným hlasem, podstatně vybočujícím z předchozí monotónní polohy. „Je tu napsaný nějaký vzkaz či co. Tadyhle, na té pásce přes pusu.“

Všimla si toho, když přestala prohlížet vlasy. Kamera zabrala páskou překrytá ústa. Písmena, provedená nějakou černou barvou, se na ní jen stěží dala rozeznat. Jejich čitelnost značně znesnadňovala vrstva zaschlé krve. McCalebovi se z celého nápisu podařilo vyluštit jedinou slabiku.

„Cav,“ přečetl nahlas. Jako cavyky?“

Pochybovačně zakroutil hlavou a přemýšlel, jaké další slovo obsahuje tato tři písmena ve stejném pořadí, ale žádné ho nenapadlo.

McCaleb stopnul obraz a jen se na něj fascinovaně díval. To, co viděl, ho přenášelo zpátky do dnů, kdy působil jako profilista a kdy každý případ, jímž byl pověřen, před něj položil stejnou otázku: Z jak zatemnělé, pokřivené mysli tohle vzešlo?

Slova zanechaná pachatelem na místě činu měla pro vyšetřování zvláštní význam - posouvala tyto vraždy do jiné roviny. Obvykle šlo vrahovi o to, aby svým činem deklaroval určitý názor. Svoje poselství předal oběti a prostřednictvím vyšetřovatelů pak celému světu.

McCaleb vstal, natáhl se k horní palandě a uchopil jednu z krabic se starými případy. Stáhl ji dolů a s žuchnutím nechal dopadnout na podlahu. Rychle zvedl víko a začal se prohrabovat mezi spisy, zda v některém z nich neobjeví poznámkový blok alespoň s několika nepopsanými stránkami. Když ještě pracoval u FBI, patřilo k jeho rituálům pořídit si na začátku každého vyšetřování nový poznámkový blok se spirálou. Konečně narazil na spis, v jehož složce byl pouze výplněný formulář s názvem Žádost o asistenci FBI a poznámkový blok. Z tak malého počtu písemností usoudil, že u tohoto případu nedošlo k příliš rozsáhlému vyšetřování a že poznámkový blok by měl mít dostatek volných stránek.

Prolistoval ho a zjistil, že je téměř prázdný. Vytáhl formulář a rychle přelétl vrchní list, aby se podíval, o jaký případ šlo. Okamžitě si na něj rozpomněl, protože tehdy ho vyřídil jediným telefonátem. Žádost přišla téměř před deseti lety od detektiva z malého městečka White Elk v Minnesotě, když ještě McCaleb pracoval v Quantiku. Detektiv v žádosti uvedl, že se dva opilí muži dostali v domku, který společně obývali, do tak bouřlivé slovní potyčky, že se vzájemně vyzvali na souboj a na dvorku za domem se zhruba ze vzdálenosti deseti metrů zastřelili současně vypálenými výstřely. Pokud šlo o tohle dvojnásobné zabití, detektiv žádnou odbornou pomoc nepotřeboval, protože tam bylo všechno jasné. Ale zarazilo ho něco jiného. Když policisté v rámci domovní prohlídky prozkoumávali místnosti v suterénu, narazili tam v mrazáku na víc než podivnou věc. Zastrčené až vzadu v rohu objevili igelitové sáčky plné použitých menstruačních tamponů. Byly různých značek a laboratorní test provedený na několika vzorcích prokázal, že krev v nich obsažená pochází od různých žen.

Detektiv netušil, co tenhle nečekaný nález může znamenat, ale obával se toho nejhoršího. Od FBI chtěl, aby mu v Sekci behaviorálních věd zjistili, z jakého důvodu můžou mít dva chlápkové krví nasáklé tampony v mrazáku a co s tím má policie dále dělat. Přesněji řečeno, zajímalo ho, zda nemůže jít o suvenýry sériového vraha, který až dosud, než došlo k onomu nesmyslnému vzájemnému zabití, unikal odhalení.

Při vzpomínce na tenhle případ prolétl tváří McCaleba veselý úsměv. S tampony v mrazáku se už setkal předtím. Zavolal vyšetřujícímu detektivovi a položil mu tři otázky. Čím se ti dva muži živili? Kromě pušek, které použili v souboji, našly se v domě ještě další zbraně s dlouhou hlavní, případně lovecká licence? A nakonec, kdy v lesích severní Minnesoty začíná lovecká sezóna na medvědy?

Detektivovy odpovědi rychle vyřešily záhadu menstruačních tamponů. Oba muži pracovali na letišti v Minneapolisu v úklidové četě, která připravovala k letu dopravní letadla. V domě bylo objeveno několik loveckých pušek, ale žádná licence. A poslední odpověď: sezóna už bude za tři týdny.

McCaleb pak detektivovi sdělil, že, jak on se domnívá, zmínění muži nebyli masoví vrazi, ale pravděpodobně schraňovali obsah schránek na použité tampony umístěných na toaletách letadel, které uklízeli. Odnášeli si je domů a tam je dávali do mrazáku. Až by začala lovecká sezóna, rozmrazili by je a použili jako návnadu na medvědy, kteří dokážou ucítit krev i z velké vzdálenosti. Mnoho lovců na přilákání medvědů používá odpadky, ale není nic lepšího než krev.

Detektiv zareagoval poměrně netypicky. Jako by byl zklamán, že neodhalil jednoho, či dokonce dva sériové vrahy. Možná se ho také dotklo, že nějaký agent FBI, který si jen tak dřepí za stolem v kanceláři v Quantiku, vyluští tuhle hádánku rovnou u telefonu, nebo ho jednoduše štvalo, že ho tenhle případ nevynese na horní příčky mediální popularity. Neomaleně bouchl telefonem a McCaleb už o něm nikdy neslyšel.

Vytrhl z bloku pár popsaných stránek a vložil je i s žádostí zpátky do desek, které pak zastrčil do krabice. Tu potom zakryl víkem, zdvihl ji na horní palandu a zašoupl mezi ostatní krabice. Tvrdě narazila vzadu do stěny kajuty.

McCaleb se znovu usadil před televizi a soustředěně prozkoumával zastavené okénko videozáznamu. Teprve po chvíli si uvědomil, že má před sebou otevřený poznámkový blok. Zadíval se na čistou stránku, pak vyndal z kapsy košile pero a chystal se napsat pár poznámek, když tu se dveře do místnosti prudce rozlétly a v nich stál Buddy Lockridge.

„Nestalo se ti nic?"

„Cože?"

„Slyšel jsem ránu. Celej člun se otřásl."

„Já jsem v pořádku, Buddy, jen jsem —“

„Co je, do prdele, tohle?"

Užasle zíral na televizní obrazovku. McCaleb popadl ovladač a vypnul obraz.

„Podívej, Buddy, už jsem ti řekl, že tohle je důvěrná záležitost a že nemůžu – „

„Jasně, jasně, já vím. Jen jsem si chtěl ověřit, jestli to tu s tebou neseklo či co."

„Díky, ale jak vidíš, tak jsem docela při vědomí."

„Ještě budu chvíli vzhůru, kdybys náhodou něco potřeboval..."

„Děkuju, ale nic potřebovat nebudu."

„Víš, to svícení a televize bere spoustu šťávy. Já ráno odjíždím, tak budeš muset pustit generátor."

„Žádný problém, to zvládnu. Zatím nashle, Buddy."

Lockridge kývl směrem k prázdné obrazovce.

„Pěkný svinstvo, co?"

„Sbohem, Buddy," pronesl McCaleb podrážděně.

Vstal a zabouchl dveře, i když v nich Lockridge ještě stál. Tentokrát je zamkl. Znovu si sedl a uchopil poznámkový blok. Pustil se do psaní a za několik okamžiků sestavil seznam.

MÍSTO ČINU

1. Způsob zaškrcení

2. Nahá oběť

3. Rána na hlavě

4. Páska přes ústa - CA V?

5. Kbelík ?

Chvíli studoval svůj seznam a čekal na nějaký nápad, ale žádný se mu v hlavě nevynořil. Ještě bylo příliš brzy. Intuice mu říkala, že nápis na pásce je klíčem k případu, ale nemůže jím otočit, dokud nebude znát plné znění textu. Pocítil silné nutkání otevřít šanon a najít si příslušnou zprávu. Místo toho ale zapnul televizi a pokračoval ve sledování kazety od místa, kde předtím skončil. Kamera se zblízka dívala na mužova ústa pevně stažená páskou omotanou kolem hlavy.

„Tohle už necháme koronerovi," prohlásila Winstonová. „Máš všechno, co se tu dalo natočit, Barne?"

„Jo,“ ozval se hlas muže za kamerou.

„Dobře. Teď se podíváme na ty pouta."

Kamera pomalu sledovala dráhu vyvazovacího drátu od krku k chodidlům. Drát tvořil kolem krku smyčku na jednom konci zakončenou klouzavým uzlem. Tím procházel druhý konec drátu a pokračoval dolů podél páteře, kde končil několikrát omotán kolem kotníků nohou, které byly ohnuté tak, že se patami dotýkaly zadku oběti.

Zápěstí byla svázána dalším kusem drátu, který byl kolem nich obtočen šestkrát a zakončen uzlem. V kůži na zápěstích i na kotnících zanechaly dráty hluboké zářezy, které svědčily o tom, že oběť až do poslední chvíle urputně bojovala o život.

Po tomto záběru Winstonová usoudila, že kamera už zachytila dostatek faktů ohledně těla oběti, a přikázala kameramanovi, aby podrobně zdokumentoval všechny místnosti v obydlí zavražděného muže.

Kamera odjela od těla a pomalu se rozhlížela po místnosti, v níž došlo k vraždě. Byl to obývací pokoj, který zároveň sloužil jako jídelna. Jednotlivé kousky nábytku, zřejmě nakoupené někde po bazarech, se k sobě vzájemně nehodily a o nějakém jednotném stylu se nedalo už vůbec mluvit. Na stěnách viselo několik zarámovaných obrazů, které vypadaly na to, že zhruba tak před deseti lety mohly oslňovat návštěvníky nějaké lepší restaurace. Všechny byly - jak se tehdy nosilo — laděné do oranžova a vyvedené rozmývacími pastely. U zadní stěny pokoje stál vysoký příborník na porcelán, ale žádný porcelán v něm nebyl. Uvnitř leželo pár knih, ale většina polic byla prázdná. Nahoře na příborníku zaznamenal McCaleb něco, co mu připadalo velmi zvláštní. Trůnila na něm realisticky provedená figurína sovy, která měřila něco přes půl metru a zdálo se, že je ručně malovaná. McCaleb už podobných výtvorů viděl spoustu, zejména v avalonském přístavu a v Cabrillo Marina. Obvykle to byly pouze holé, nijak nezdobené odlitky z plastu, které si majitelé lodí připevňovali na stožáry nebo lodní můstky ve snaze, obvykle neúspěšné, zastrašit racky a jiné ptáky. Podle této teorie měli ptáci vidět v sově predátora a držet se od ní v bezpečné vzdálenosti - a neznečistit tak člun svým trusem.

Občas McCaleb vídával tyto plastové sovy umístěné na budovách různých institucí, jejichž vlastníci či správci se tak pro změnu pokoušeli čelit problémům s holuby. Ale to, co ho na figuríně stojící na příborníku zaujalo, byl fakt, že se ještě nikdy nesetkal s tím, aby plastová napodobenina tohoto nočního dravce sloužila v exteriéru jako dekorace, a ani o tom nikdy neslyšel. Věděl, že lidé sbírají všechny možné věci včetně různých druhů sov a vystavují je ostatním na odiv, ale tady v pokoji žádné jiné exempláře kromě toho jediného na příborníku dosud nespatřil. Rychle otevřel pořadač a našel zprávu o totožnosti mrtvého. Jako povolání oběti bylo uvedeno malíř pokojů. McCaleb zavřel desky a chvíli přemýšlel o možnosti, zda muž nemohl plastového ptáka dočasně odstranit z domu, který si připravoval na malování, nebo ho při práci jednoduše sbalit.

Vrátil záznam zpátky a znovu sledoval, jak kamera odjíždí od těla zavražděného muže a panoramuje po pokoji až k příborníku s figurínou. Z pohybu kamery McCaleb odhadl, že se otočila o 180 stupňů, a to znamenalo, že sova byla postavena čelem k oběti, jako by měla přihlížet průběhu vraždy.

Přestože se nabízela i jiná vysvětlení, instinkt McCalebovi napovídal, že plastová figurína je součástí scenérie a hraje v tomto dramatu jakousi roli. Zvedl poznámkový blok a jako šestý bod svého seznamu uvedl Sova.

Další záběry z místa činu už McCaleba příliš nezaujaly. Dokumentovaly zbývající místnosti v bytě oběti - ložnici, koupelnu a kuchyň. Žádné další sovy nikde nespatřil a nezapsal si žádné jiné poznámky. Když videozáznam skončil, přetočil ho zase na začátek a prohlížel si ho celý ještě jednou. Nic nového nepostřehl. Vyndal kazetu z přehrávače a zasunul ji do kartonového obalu. Potom odnesl televizi nahoru do salonu, kde ji opět připevnil do rámu na kuchyňském pultu.

Buddy ležel rozvalený na gauči s paperbackem v rukou, evidentně natolik zabraný do čtení, že nic jiného nevnímal. McCaleb se ale domníval, že jeho mlčení má jinou příčinu. Zřejmě se cítil ublíženě, protože mu jeho kamarád zabouchl dveře před nosem a ještě je zamkl. McCaleb se mu chtěl omluvit, ale pak si to rozmyslel. Lockridge měl ve zvyku šťourat se v jeho soukromých věcech, a to nejenom teď, ale i předtím. Možná si z té lekce vezme poučení.

„Copak to čteš, Buddy?“ pokusil se rozvinout konverzaci.

„Knihu," odpověděl Lockridge, aniž by od ní vzhlédl.

McCaleb se v duchu zasmál. Teď se mu jeho podezření, co vlastně Buddyho žere, stoprocentně potvrdilo.

„Tak tady máš tu televizi, kdyby ses chtěl koukat na zprávy nebo na něco.“

„Už je dávno po zprávách."

McCaleb se podíval na hodinky. Byla půlnoc. Vůbec netušil, kolik času uběhlo. Tohle se mu stávalo často. Když ještě jako agent FBI dělal na nějakém případu, dokázal se do něj ponořit tak, že často nevědomky pracoval přes polední pauzu nebo dlouho do noci.

Nechal Buddyho trucovat v salonu a vrátil se dolů do kajuty. Zavřel dveře, dostatečně hlasitě, a znovu je zamkl.

Kapitola 4

Otočil v bloku na novou stránku a otevřel pořadač. Stiskem rozevřel kroužky, stáhl z nich celý spis a pečlivě srovnaný ho položil na stůl. Možná to bylo trochu zvláštní, ale McCaleb se nikdy neseznamoval s případem tak, že by si jednotlivé zprávy prolistovával přímo v deskách. Potřeboval každou z nich vzít do rukou, přeskakovat od jedné k druhé a potýkat se s celým tím stohem písemností najednou. Odstrčil pořadač stranou a nejprve se pustil do čtení resumé jednotlivých zpráv v chronologickém pořádku. Netrvalo dlouho a zabral se do případu tak, že nevěděl o světě.

Vražda byla oznámena telefonicky do služebny Úřadu šerifa losangeleského okresu ve West Hollywoodu v pondělí v poledne 1. ledna. Hovor přijala služba v recepci. Mužský hlas oznámil, že v bytě 2B v Grand Royale Appartments leží mrtvý muž. Volající ještě upřesnil, že dotyčný dům stojí na Sweetzer poblíž Melrose, a potom zavěsil, aniž by sdělil své jméno nebo nějaké další údaje. Protože telefonát nepřišel na žádnou z linek pro tísňové volání, neexistoval jeho magnetofonový záznam a ani se nedalo zjistit, odkud neznámý muž volal.

Na místo činu byla nasměrována dvoučlenná hlídka, která právě sloužila v terénu. Dveře do bytu našli mírně pootevřené. Když se ani po opětovném klepání nikdo neozval, zástupci šerifa vstoupili dovnitř a rychle zjistili, že anonym poskytl jejich kolegům ve služebně správnou informaci. V obývacím pokoji ležel mrtvý člověk. Muži z patrolující hlídky opustili byt a spojili se s oddělením vražd. Případ byl přidělen detektivům Jaye Winstonové a Kurtu Mintzovi, Winstonové připadla v týmu funkce velícího detektiva.

Oběť identifikovali jako Edwarda Gunna, čtyřiačtyřicetiletého malíře pokojů. V bytě pronajatém v Grand Royale Appartments žil sám a bydlel tam už devět let.

Pátrání v trestném rejstříku zavražděného odhalilo jeho poměrně bohatou kriminální minulost. Jak počítač zjistil, Edward Gunn byl několikrát odsouzen za drobné trestné činy od nabádání k prostituci a potulce až k opakovaným zatčením za opilství a řízení vozidla pod vlivem alkoholu. Během posledních tří měsíců před smrtí ho za řízení v opilosti zadrželi dvakrát, naposledy v noci z 30. na 31.prosince. Po složení kauce ho ráno propustili. Neuplynulo ani dvacet čtyři hodin a byl mrtev. Rejstřík uváděl i zatčení za závažný trestný čin, ale k odpovídajícímu rozsudku soud nedospěl. Před šesti lety uvalilo Losangeleské policejní oddělení na Gunna vazbu a detektivové z oddělení vražd ho podrobili výslechu v souvislosti s vraždou. Později byl propuštěn a všechna vznesená obvinění stažena.

Podle vyšetřovacích zpráv, které Winstonová zařadila do spisů, v Gunnově bytě evidentně nedošlo k žádné krádeži a motiv vraždy zůstával neznámý. Obyvatelé dalších sedmi bytů se vzácně shodovali v tom, že na Silvestra z Gunnova bytu neslyšeli nic, co by vzbudilo jejich pozornost. Bylo ovšem nutné vzít v úvahu, že i kdyby oné noci odtamtud vycházel jakkoliv podezřelý hluk, určitě by splynul s bohatou škálou zvuků zaznívajících z bytu přímo pod Gunnovým, jehož obyvatelé pořádali večírek na uvítání nového milénia. Bouřlivá oslava skončila na Nový rok ráno. Gunn, podle svědectví několika hostů, na večírek nepřišel nebo nebyl pozván.

Pátrání proběhlo také v blízkém sousedství, kde stály převážně malé činžovní domy podobající se Grand Royale Appartments jako vejce vejci. Ale nenašli se žádní svědkové, kteří by viděli Gunna během několika dnů před smrtí.

Všechny zjištěné skutečnosti naznačovaly, že vrah přišel za Gunnem do bytu. Dveře ani okna nebyly poškozené, nešlo tedy o vloupání. Bylo dokonce možné, že oběť svého vraha dobře znala. Vzhledem k tomutu závěru vyslýchala Winstonová s Mitzem všechny Gunnovy spolupracovníky a známé, zrovna tak jako každého nájemníka či návštěvníka silvestrovské oslavy ve snaze najít v této rozmanité snůšce lidí někoho, kdo by byl nějakým způsobem podezřelý. Jejich snaha však vyzněla naprázdno.

Také prověřili všechny Gunnovy finance jako klíč k možnému motivu a zase nic nenašli. Gunn neměl stálé zaměstnání. Většinou jen tak vyčkával před obchodem s barvami na Beverly Boulevard a nabízel přicházejícím zákazníkům svoje služby. Žil takříkajíc z ruky do huby, protože příjmy z těchto příležitostných prací mu právě tak stačily na zaplacení nájemného a provoz malého pick-upu, v kterém si vozil malířské náčiní.

Jediným Gunnovým žijícím příbuzným byla jeho sestra, která bydlela v Long Beach, a v době jeho smrti se spolu neviděli déle než rok. Ale noc předtím, než zemřel, jí volal z cely předběžného zadržení na policejní stanici v Hollywoodu. Tam ho odvezli policisté, když ho zatkli kvůli řízení v opilosti. Sestra svůj rozhovor s bratrem popsala téměř slovo od slova. Důrazně mu oznámila, že už ho nehodlá déle podporovat a pomáhat mu z bryndy placením kaucí. Než stačil něco říct, zavěsila. Jinak neposkytla detektivům žádnou užitečnou informaci, která by nějakým způsobem objasnila smrt jejího bratra.

Případ, kvůli němuž Gunn před šesti lety skončil ve vazbě, byl ve spisech uveden se všemi podrobnostmi. V pokoji, který si pronajal v motelu na Sunset Boulevard, zabil Gunn prostitutku. Ubodal ji jejím vlastním nožem, když se ho, podle jeho výpovědi zařazené ve zprávě z policejní stanice v Hollywoodu, pokusila zapíchnout a okrást. Mezi prohlášením, které Gunn poskyd přivolané policejní hlídce, a fyzickými důkazy zjištěnými při vyšetřování případu se objevily menší nesrovnalosti, ale nestačily na to, aby na jejich základě mohl státní návladní zadrženého obvinit ze spáchání trestného činu. Nakonec, po dlouhém váhání a s velkou neochotou, byl Gunnův čin posouzen jako sebeobrana a případ uzavřen.

Jak si McCaleb povšiml, velícím detektivem týmu, který vyšetřoval smrt ubodané prostitutky, byl detektiv Harry Bosch. Před lety s ním McCaleb pracoval na jednom případu, na který dodnes často vzpomínal. Bosch se sice čas od času choval trochu drsně a tajnůstkářský, ale i přesto byl dobrý detektiv s výbornými vyšetřovacími schopnostmi, intuicí a instinkty. To, že museli společně překonávat obrovskou psychickou zátěž, kterou na ně tehdy vyšetřování případu kladlo, nakonec vedlo k tomu, že se mezi nimi utvořilo určité přátelské pouto. McCaleb si napsal do bloku Boschovo jméno, aby nezapomněl, že mu má zavolat a vyptat se ho, co si o Gunnově případu myslí.

Vrátil se zpět ke spisům. Při dalším kroku, který Winstonová s Mintzem podnikli, vycházeli ze skutečnosti, že Gunn byl v minulosti zapleten do smrti prostitutky, a proto prověřili všechny záznamy o Gunnových telefonických hovorech právě tak jako jeho platby kreditními kartami či šeky. Snažili se zjistit, zda se Gunn i nadále nestýkal s lehkými ženami, ale nenašli nic. Po tři noci projížděli s policisty z mravnostního Sunset Boulevard, zastavovali u vyčkávajících šlapek a vyptávali se jich. Ale žádná z nich nepřipustila, že by znala muže z fotografie, kterou si detektivové vypůjčili od Gunnovy sestry.

V inzerci místních alternativních novin pročetli v oddílu Sexuální služby - poptávka všechny inzeráty. Domnívali se, že některý z nich si mohl dát Gunn. Ale zase jejich snaha skončila neúspěchem.

Nakonec se detektivové pustili do hledání příbuzných a známých prostitutky, kterou Gunn ubodal před šesti lety. I když za její zabití nebyl odsouzen, pořád se nabízela možnost, že někdo neuvěřil jeho verzi o sebeobraně, a ten někdo se mu chtěl pomstít.

Ale teorie je jedna věc a realita druhá. Rodina mrtvé ženy žila ve Filadelfii, stýkat se s ní přestali už před mnoha lety, a dokonce si nikdo z nich ani nevyžádal tělo, aby jí mohli vystrojit pohřeb. Kremace se nakonec konala za peníze daňových poplatníků okresu Los Angeles. Těžko se dalo předpokládat, že by někdo z rodiny po šesti letech zatoužil po pomstě, když v době, kdy k zabití došlo, je to nijak nevyvedlo z míry.

Ať detektivové sledovali kteroukoliv z možných stop, pokaždé se ocitli ve slepé uličce. Případ, který se do osmačtyřiceti hodin nepodaří vyřešit, má sotva padesátiprocentní šanci, že bude ještě objasněn. A s případem nevyřešeným i po dvou týdnech je to stejné jako s nevyžádanou mrtvolou v márnici - taky, zahalený tajemstvím, zůstane zastrčený v nějaké spodní přihrádce bůhvíjak dlouho.

A tahle bezvýchodná situace způsobila, že se Winstonová nakonec vydala za McCalebem. On byl v tomhle beznadějném případu její poslední nadějí.

Dočed všechna resumé a usoudil, že by si měl chvíli odpočinout. Podíval se na hodinky. Ukazovaly skoro dvě hodiny. Vyšel z kajuty a vydal se nahoru. V salonu se už nesvítilo. Buddy se zřejmě přemístil do hlavní kajuty, aniž by přitom způsobil nějaký hluk. McCaleb otevřel chladicí box a zadíval se dovnitř. Hned na kraji uviděl ještě nenačaté balení šesti lahví piva, které tam zůstaly po posledních výletnících, ale pivo nebylo to, co hledal. Za ním stál karton pomerančového džusu a pár lahví stolní vody. Jednu láhev si vytáhl a dveřmi salonu vyšel ven na záď. V noci bývalo na vodě většinou chladno, ale dnes mu chlad připadal mnohem ostřejší než obvykle. Zkřížil si ruce na prsou a zahleděl se přes záliv k domu stojícímu nahoře na kopci. Cielo, Raymond i Graciela už spí. Do tmy zářilo jen světlo na zadní verandě.

V tu chvíli jím projel pocit viny. Věděl, že přes všechnu svoji lásku k ženě a dětem raději tráví noc tady na lodi s vyšetřovacími spisy, než aby pokojně oddychoval doma v ložnici. Snažil se ty myšlenky vystrnadit z mysli a s nimi i otázky, které v něm vyvolaly, ale nemohl zůstat slepý k podstatné skutečnosti, že něco s ním není v pořádku, že cosi postrádá. Bylo to něco, co mu bránilo plně se oddávat pohodlí domova, po němž, jak se zdá, touží většina mužů.

Vrátil se zpátky do salonu. Věděl, že jakmile se ponoří do vyšetřovacích spisů, ten hlodavý pocit viny bude okamžitě ten tam.

V pitevní zprávě ho nečekalo žádné překvapení. Příčinou smrti byla, jak už McCaleb usoudil z videozáznamu, cerebrální hypoxie, k níž došlo tlakem škrtidla na karotidu. Čas smrti byl stanoven mezi půlnocí a třetí hodinou ranní.

Policejní lékař si při pitvě povšiml, že vnitřní poškození krku je minimální. Ani jazylka, ani ohryzek nebyly zlomeny. Tento fakt, podpořený ještě několika strangulačními rýhami na krku, přivedl pataloga k závěru, že škrcení probíhalo velmi pozvolna, protože se spoutaný muž zoufale snažil udržet nohy ohnuté vzadu za tělem, aby drát připevněný k chodidlům neutáhl smyčku kolem krku.

V závěrečném shrnutí stálo, že oběť mohla v popsané pozici bojovat o život až dvě hodiny.

Když si McCaleb tuto situaci představil, napadlo ho, jestli vrah seděl po celý čas v bytě a sledoval, jak umírající muž pomalu prohrává svůj zápas se smrtí, nebo zda odešel dřív, než pouta splnila svůj úkol a oběť si sama zatáhla oprátku. Možná mohlo jít o šikovně nastrojené alibi - stačilo by třeba, aby pachatel strávil silvestrovskou noc na nějakém večírku a hned by měl v zásobě celou řadu svědků, kteří by mu poskytli alibi na dobu Gunnovy vraždy.

Potom si vzpomněl na kbelík na hlavě mrtvého muže a přiklonil se k závěru, že vrah tomuto morbidnímu představení přihlížel až do konce. Zakrýt tvář oběti byl prostředek často používaný pachateli vražd spáchaných z nenávisti nebo

sexuálně motivovaných. Umožňovalo jim to nevnímat oběť jako konkrétní lid skou bytost a vyhnout se kontaktu očima. McCaleb pracoval na desítkách případů vražd, u nichž se s tímto jevem setkal. Znásilněné ženy s obličeji zakrytým polštáři nebo vlastními nočními košilemi, děti s hlavami omotanými ručníky Kdyby chtěl všechny ty případy zaznamenat, popsal by celý blok. Teď ale pod řádek s Boschovým jménem připojil jen jednu větu.

Neznámý subjekt na místě činu po celou dobu - pozoruje oběť.

Neznámý subjekt, pomyslel si McCaleb. Tak si to spolu znovu rozdáme. Vzájemné utkání právě začíná.

Než se pustil do dalších dokumentů, vyhledal v pitevním protokole ještě dvi informace. První se týkala rány na hlavě. Její popis našel v průvodních poznámkách policejního lékaře. K povrchnímu zranění kruhovitého tvaru, které způsobilo jen k minimální poškození hlavy, došlo ještě před smrtí a podle názoru patologa bylo docela možné, že ho oběť utrpěla při zápase s pachatelem.

Možnost, že šlo o ránu utrženou při sebeobraně, McCaleb okamžitě vyloučil. Jediná krev na místě činu byla ta, která z kbelíku vytekla na koberec. Navíc pramínek krve proudící z rány na temeni směřoval k čelu a odtud pokračoval přes obličej dolů. To znamenalo, že hlava byla ohnutá dopředu. Všechny tyto skutečnosti přivedly McCaleba k závěru, že pachatel zasadil Gunnovi ránu, až když ležel spoutaný na podlaze, a potom mu nasadil kbelík na hlavu. Intuice mu napovídala, že pachatel svou oběť poranil proto, aby uspíšil její umírání. Rána dc hlavy měla Gunna oslabit a zkrátit tak nerovný zápas se smyčkou kolem krku.

Zapsal si tyto postřehy do bloku a vrátil se k pitevní zprávě. Nalistoval si laboratorní nález z výtěru konečníku a penisu. Žádná sexuální aktivita před smrtí nebyla prokázána. McCaleb si do bloku připsal Žádný sex a pod to ještě připojil jedno slovo, které dal do kroužku. Nenávist.

McCaleb si uvědomoval, že mnoho z jeho postřehů, ne-li všechny, budou totožné s těmi, k nimž už dospěla i Jaye Winstonová. Ale analyzovat místo činu patřilo k jeho zaběhlým zvyklostem. Nejprve si udělal svůj vlastní názor a teprve potom srovnával, jak se shoduje s prvotními závěry vyšetřovatelů.

Odložil pitevní protokol stranou a z hromádky spisů na stole si vybral zprávu nadepsanou Analýza předmětů dolimých. Nejprve prolétl očima přiložený seznam a zjistil, že plastiková sova, kterou viděl na videu, v něm uvedena není. Vyšetřovatelé nejspíš usoudili, že se nejedná o žádný usvědčující důkaz, a nechali ji na místě činu. McCaleb byl přesvědčen, že by mezi předměty doličnými rozhodně neměla chybět, a udělal si k tomu poznámku. Další věc, o které se seznam nezmiňoval, byla útočná zbraň. Zdálo se tedy, že ať už kůži na Gunnově hlavě protrhlo cokoliv, pachatel si tu věcičku odnesl s sebou. Ani tenhle fakt si McCaleb neopomněl zaznamenat, protože to byl v podstatě další dílek k portrétu vraha, který ho dokresloval jako člověka pečlivého a opatrného, jenž si i za vypjatých okolností dokáže zachovat chladnou hlavu.

Zprávu týkající se rozboru lepicí pásky, jíž pachatel přelepil ústa oběti, našel McCaleb ve zvláštní obálce zastrčené v jedné z přihrádek šanonu. Kromě vyjetin z počítače a přílohy obsahovala i několik fotografu zabírajících pásku v plné délce poté, co ji vyšetřovatelé rozstřihli a strhli z Gunnovy hlavy. První sada fotografií ukazovala pásku z obou stran tak, jak byla nalezena, ještě z velké části zalitou krví, která zakrývala napsaný text. I další sada fotografií zobrazovala pásku z líce i z rubu, ale to už z ní byla mýdlovým roztokem krev odstraněna. Dlouho a bez hnutí zíral McCaleb na slova textu, i když věděl, že on sám je nikdy nemůže rozluštit.

Cave Cave Dus Videt

Konečně položil fotografii na stůl a sáhl po průvodních zprávách. Jak uváděla zpráva z laboratoře, na pásce se nenalezly žádné otisky prstů, pouze několik chloupků a mikroskopických vláken zachycených na lepicí straně pásky. Testy prokázaly, že ochlupení patřilo oběti. Vlákna prozatím zůstala k dispozici pro další zkoumání. McCaleb dobře věděl, že je to otázka času a peněz. K rozboru nedojde dříve, dokud vyšetřovatelé neobjeví podezřelou osobu, a nezískají tak vlákna z jejích věcí, které by mohli podrobit analýze a porovnat s vlákny přilepenými na pásce. Jinak by časově a finančně náročné laboratorní zkoušky, provedené pouze s vlákny z místa činu, byly úplně na nic. S podobnými postupy se při vyšetřování setkal už předtím. Místní zástupci zákona se snažili vyhnout nákladným krokům, pokud nebyly nutné. Dost ho ale překvapilo, že k úsporným opatřením sáhli i v tomto případě. Zřejmě proto, usoudil, že Gunnova minulost ho jako eventuálního vraha řadila k obětem z řad vyvrhelů společnosti, kvůli nimž nemá cenu vynakládat zvláštní úsilí. Možná že právě postoj jejích kolegů byl příčinou, proč se Jaye obrátila na něj. Tentokrát se ani slůvkem nezmínila o tom, že by měl za svoji práci obdržet nějakou finanční odměnu - stejně by ji ale nemohl přijmout.

Začal listovat v doplňující zprávě, kterou napsala Winstonová. Zašla na UCLA za jedním profesorem z katedry linguistiky a ukázala mu fotografii textu na lepicí pásce. Okamžitě poznal, že se jedná o latinská slova, a doporučil jí, aby se obrátila na katolického kněze, který po odchodu do penze žije na faře u Sv. Kateřiny v Hollywoodu. Dotyčný více než dvacet let učil latinu v církevní škole, a to až do počátku sedmdesátých let, kdy se tento předmět přestal vyučovat. A přeložit ten nápis pro něj bude hračka.

Při čtení překladu McCaleb pocítil, jak mu adrenalin proběhl páteří nahoru do hlavy a odtud se rozšířil do všech pórů. Kůže se mu napjala a zachvátil ho pocit podobající se závrati.

Cave Cave Dus Videt Cave Cave D(omin)us

Videt Střež se, střez se, Bůh vidí

„Svatá srágora,“ vydechl McCaleb.

Nešlo ale o nadávku vyřčenou z potřeby se odreagovat. Pouze použil slangový výraz, jímž spolu s kolegy z FBI označovali případy s náboženským podtextem. Když zjistili, že to byl právě Bůh, kdo sehrál v pachatelově motivaci hlavní roli neřekli případu jinak než Svatá srágora. Zmíněný motiv také zásadně změnil celé vyšetřování, protože, jak se říká, Bůh má ruce neustále plné práce. Jakmile nějaký vrah spáchal svůj zločin ve jménu božím, velmi často to znamenalo, že nezůstane jen u toho jednoho. Z průzkumů profilistů totiž vyplývalo, že tito „bož bojovníci" ve svém svátém úsilí z vlastní vůle nikdy nepoleví. Musí se zastavit. Teď už chápal, proč Jaye Winstonová nechce dát případ k ledu. Jestliže by Edward Gunn první obětí, o níž se dozvěděli, potom se dalo předpokládat, že vrah už má na mušce někoho dalšího.

McCaleb si zaznamenal překlad vrahova vzkazu a pár dalších postřehů. Na konec ještě připsal Majetek oběti a dvakrát to podtrhl.

Znovu se podíval na zprávu Winstonové a všiml si, že na stránce s překladem je pod hvězdičkou připojená poznámka.

*Otec Ryan uvedl, že slovo „Dus“ v podobě, jako je na pásce, je zkráceným tvarem slova „Deus“ nebo „Dominus" a objevuje se převážně ve středověkých biblích, v řezbářských a sochařských pracích určených pro církevní budovy a jiných uměleckých dílech z tohoto období.

McCaleb se opřel o židli a napil se vody přímo z lahve. Poslední odstavec se mu zdál ze všech zjištěných faktů nejzajímavější. Informace, kterou obsahoval, by mohla být prostředkem, jak určit příslušnost vraha k určité skupině lidí a mezi nimi ho pak najít. Zpočátku byl počet podezřelých, kteří jako Gunnovi vrahové přicházeli v úvahu, příliš vysoký. V podstatě k nim patřil každý, kdo měl onu silvestrovskou noc příležitost zajít za Gunnem. Ale informace od otce Ryana jejich množství zúžila pouze na ty, kteří měli znalost středověké latiny nebo si pamatovali slovo Dus a pravděpodobně i celý výraz odněkud, kde ho často vídali. Možná někde v kostele.

Kapitola 5

To, co viděl a četl, McCaleba přímo nabilo pracovní energií a na spaní neměl ani pomyšlení. Hodinky ukazovaly půl páté ráno a věděl, že zbytek noci už probdí tady v pracovně za stolem. Nejspíš bylo příliš brzo na to, aby na ústředí FBI v Quantiku zastihl někoho ze Sekce behaviorálních věd, ale přesto se rozhodl, že to zkusí. Vyšel nahoru do salonu, vytáhl mobilní telefon z nabíječky a v paměti vyhledal příslušné číslo. Když se ozval operátor, požádal ho, aby ho přepojil na zvláštní agentku Brasilii Doranovou. Bylo tam mnoho dalších, na které se mohl obrátit, ale vybral si Doranovou, protože spolu pracovali - a často je přitom dělila velká vzdálenost - , když ještě on sám působil jako profilista FBI. Navíc se mimo jiné specializovala na identifikaci různých piktogramů a symbolů.

Telefonátu se ujal záznamník, a zatímco McCaleb naslouchal instrukcím agentky Doranové, snažil se rychle rozhodnout, zda má zanechat vzkaz nebo zavolat znovu. Nejprve měl tendenci zavěsit a pokusit se ji zastihnout později, protože ho napadlo, že je obtížnější odmítnout osobně přednesenou žádost než tu, která je tlumočená přístrojem. Ale pak si řekl, že vsadí na jejich dřívější kamarádství, přestože od doby, kdy na Úřadu pracoval, uběhlo téměř pět let.

„Brass, tady je Terry McCaleb. Už jsme se neviděli celou věčnost, co? Ehm, volám ti, protože bych od tebe něco potřeboval. Mohla bys mi zavolat, hned jak budeš mít čas? Fakt bych to moc ocenil."

Nadiktoval číslo svého mobilu, poděkoval a zavěsil. Teď by mohl zastrčit telefon do kapsy, vrátit se domů a čekat na odpověď tam, ale obával se, že by Graciela třeba uslyšela, o čem se svojí bývalou kolegyní mluví, a to nechtěl připustit. Vrátil se zpátky do přední kajuty a znovu se pustil do vyšetřovacích spisů. Kontroloval pozorně každou stránku, zda neobjeví něco, co zůstalo skryto mezi řádky. Zapsal si pár dalších poznámek a sestavil seznam věcí, které ještě musí zjistit, aby mohl vypracovat profil vraha. V podstatě ale čekal, až se mu z Quantika ozve Doranová. Konečně v půl šesté zazvonil telefon.

„Celá věčnost je naprosto přesný výraz," řekla místo pozdravu.

„Jo, strašně rychle to letí. Jak se vede, Brass?“

„Nemá cenu si stěžovat, protože tu nikdo neposlouchá."

„Slyšel jsem, že jste si udělali výlet na Jadran."

„Tak to jsi slyšel dobře. Jenže to nebyl Jadran, ale Kosovo. Potřebovali pomoct s vyšetřováním válečných zločinů, tak jsme tam po šesti týdnech vystřídali polovinu našeho osazenstva. Umíš si asi představit, jak to tu teď vypadá. I když makáme jak diví, jsme s prací tak strašně pozadu, že už to začíná být kritický. Nevíme, co dřív.“

McCaleb nevěděl, jestli mu tím proslovem náhodou nehodlá naznačit, že na ní nemá nic chtít, ale nicméně se rozhodl to zkusit.

„No, to asi nebudeš moc ráda, že jsem se ti ozval.“

„Ale drahoušku, vždyť já už se třesu nedočkavostí!" s vtipností sobě vlastní zdařile napodobila tón roztoužené ženy a dodala normálním hlasem. „Tak co bys potřeboval, Terry?"

„Víš, tady šerifovo oddělení vražd vyšetřuje jeden případ a já jsem se nabídl, že s tím velícímu detektivovi trošku

„Už nám to poslal k prověření?"

„Poslala. Je to žena. Chtěla, abyste jí ten případ projeli na počítači, ale zatím nepochodila. Místo zprávy z programu VICAP dostala vyrozumění, jak jste vy, profilisti, na tom špatně, jak máte práce až nad hlavu, a proto se vydala za mnou. Už jí z dřívějška dlužím nějakou protislužbu, tak jsem si řekl, že se na ten případ kouknu."

„A teď se chceš prodrat na první místo v pořadí, že jo?"

McCaleb se zasmál a doufal, že se Doranová na druhém konci linky směje taky a že ho nepošle zpátky na konec fronty.

„Tak nějak Ale myslím si, že to bude jen taková rychlovka. Potřebuju jenom jedinou informaci."

„Tak ven s tím. O co jde?"

„O ikonografické zařazení. Sleduju totiž jednu takovou stopu

„Jo, jasně, to nevypadá moc náročně. Můžeš mi říct, jaký je to motiv nebo symbol?"

„Sova."

„Sova? Nic víc?"

„Ehm, tady jde ale o výrobek z plastu. Chci vědět, jestli se sova jako symbol neobjevila už někdy předtím a co znamená."

„No, vzpomínám si na obrázek sovy na sáčku s bramborovými lupínky. Nevíš, jak se ta značka jmenovala?"

„Moudrá hlava, pokud se pamatuju. Dělali je někde na východním pobřeží."

„A tady to máš. Sova je chytrá. Je symbolem moudrosti."

„Poslouchej, Brass, sice jsem toho od tebe moc nechtěl, ale přeci jenom o něco víc, než - "

„Vždyť já vím, Terry McCalebe. Kouknu se, co se dá najít. Člověk ale musí mít na paměti, že symboly se mění. To, co jedna věc znamenala v určitou dobu, se v průběhu času může změnit v naprosto něco jinýho. Chceš vědět, jaká je symbolika sovy v současnosti?"

McCaleb se na chvíli zamyslel a představil si vzkaz zanechaný na lepicí pásce.

„Můžeš se zaměřit na středověk?"

„Vypadá to, žes narazil na parádně ujetýho magora -, ale kdo z nich není! Schválně, Terry, nech mě hádat. Svatá srágora, co?“

„Možná. Jak jsi na to přišla?"

„No, přece všechna ta středověká inkvizice a podobný církevní nesmysly. Už jsem se s tím setkala. Podívej, mám tvoje telefonní číslo. Pokusím se ti zavolat ještě dneska."

McCaleba napadlo, že by ji měl ještě požádat, aby podrobila analýze i text z pásky, ale pak usoudil, že to raději se svými požadavky nebude přehánět. A navíc už Jaye Winstonová určitě nechala znění textu projet na počítači. Poděkoval Doranové a už chtěl hovor přerušit, když se ho zeptala, jak je na tom se zdravím. Odpověděl, že se cítí skvěle, ale hned následovala další otázka.

„Doslechla jsem se, že bydlíš na lodi. Jaký to je?"

„Kdepak, teď jsem se přestěhoval do domu na Catalině. Ale tu loď mám pořád. A mimo ni ještě manželku a taky nedávno narozenou dceru."

„Ohoó, je to stále ten Terry McCaleb zvaný Studená večeře, kterýho jsem kdysi znávala?"

„Pořád ten samý, myslím."

„No, zdá se, že jsi přeci jen dostal rozum."

„Myslím, že konečně jo."

„Tak si to nepokaž. A jak to, že ses zase pustil do případu?"

McCaleb zaváhal s odpovědí.

„Vlastně ani nevím."

„Ale prosím tě, tohle můžeš vykládat leda holubům. Oba moc dobře víme, proč to děláš. Poslouchej, Terry, dopřej mně trošku času, abych si mohla všechno projít, a hned potom ti zavolám."

„Díky, Brass. Budu čekat."

McCaleb zašel do hlavní kajuty, kde spal Buddy Lockridge, a ve snaze ho probudit jím několikrát zatřásl. Jeho přítel se vyděsil a začal divoce mávat rukama.

„No tak, Buddy, klídek, to jsem já!"

Než se ho McCalebovi podařilo uklidnit, stačil mu Buddy uštědřit několik pořádných ran do spánku - v ruce totiž svíral knihu, kterou si před spaním četl, a nepustil ji, ani když usnul.

„Co, co to děláš?" celý zmatený se dožadoval vysvětlení.

„Snažím se tě probudit, kamaráde."

„A proč, prosím tě? Kolik je hodin?"

„Je skoro šest. Potřebuju se dostat na pevninu."

„Teď?"

„Jo, teď. Tak vstaň a pomoz mi. Já se zatím postarám o lana."

„Čéče, proč teď? Akorát chytnem mlhu. Proč nepočkáš, až se rozplyne?"

„Protože nemám čas."

Buddy natáhl ruku k lampě připevněné na zdi u čela postele a rozsvítil. McCaleb si povšiml názvu knihy, kterou Buddy četl. Nažhavená krev.

„Něco tě skutečně muselo nažhavit," prohodil McCaleb, když si třel dlaní ucho, několikrát zasažené dotyčnou detektivkou.

„Omlouvám se, Terrore. Ale stejně, proč se tak najednou ženeš na pevninu? To kvůli tomu případu, že jo?"

„Budu nahoře. Musíme vyrazit."

McCaleb zamířil ven z kajuty. Přesně jak očekával, ještě ve dveřích ho zastihla Buddyho otázka.

„Budeš potřebovat šoféra?"

„Ne, Buddy. Dobře víš, že si už pár let kočíruju sám."

„No jo, ale co když s tím případem budeš potřebovat helfnout?"

„Však já to zvládnu. Pospěš si, Budy, už bych chtěl vypadnout z přístavu."

V salonu, z háčku hned vedle dveří na palubu, sejmul McCaleb klíč, vyšel ven a vylezl nahoru na můstek. Vzduch byl stále ještě chladný a růžové úponky svítání se statečně prodíraly řídnoucí tmou. Přepnul displej na radar a nahodil motory. Naskočily okamžitě - Buddy vzal před týdnem Přicházející vlnu do Marina del Rey, aby je tam dali do pořádku.

McCaleb nechal motory běžet naprázdno, spustil se zase na palubu a vydal se na prodlouženou záď. Nejprve odvázal záďové uvazovací lano, potom lano k zoodiaku a kolem boku lodi dotáhl člun na příď. Přivázal ho k lanu z kotvící bóje, které sejmul z předního ouvazníku. Loď teď byla volná. Otočil se směrem k můstku, právě když Buddy, s vlasy po spánku propletenými v jakési ptačí hnízdo, zaujal místo kormidelníka. McCaleb mu dal znamení, že loď už je odvázaná. Buddy přidal plyn a Přicházející vlna se dala do pohybu. McCaleb zvedl z paluby dva a půl metru dlouhou vylovovací tyč a udržoval s ní bóji v patřičné vzdálenosti od přídi, zatímco se loď otáčela na plavební dráhu a pomalu plula k ústí přístavu.

McCaleb zůstal stát na plošině na přídi, opíral se o zábradlí a sledoval, jak ostrov za lodí čím dál víc ujíždí do dáli. Ještě jednou se podíval nahoru na jejich dům. Pořád tam svítilo jen to jediné světlo. Příliš brzy na to, aby jeho rodina byla vzhůru. Zamyslel se nad svým rozhodnutím odjet na pevninu. Moc dobře věděl, že dělá chybu. Nejdřív měl zajít domů a říct Graciele, co zamýšlí podniknout, a pokusit se jí to vysvětlit. Ale tím by ztratil spoustu času a stejně by jí nedokázal vysvětlit svůj záměr tak, aby s ním souhlasila. Usoudil, že bude lepší nechat věcem volný průběh. Zavolá ženě, až přistanou v losangeleském přístavu, a s následky svého prohřešku se bude muset vyrovnat až později.

Svítání teď mělo barvu žraločí šedi a chladný vzduch svou pronikavou ostrostí připomínal zuby téhož dravce. McCaleb cítil, jak se mu zakusuje do kůže na krku a na pažích. Otočil se od ostrova a zadíval se přes záliv tam, kde, jak věděl, ukryta v mlžném oparu leží pevnina. Fakt, že není schopen vidět to, o čem stoprocentně ví, že tam je, v něm vyvolával pocit nejistoty a úzkosti, a tak raději sklopil oči. Příď lodi se dole pod ním zařezávala do vodní hladiny, hladké a modročerné jako tělo mečouna. Už je načase, aby se vydal nahoru na můstek a pomohl Buddymu s navigací. Jeden z nich musí řídit loď, zatímco druhý bude sledovat radar a s jeho pomocí určovat bezpečný kurz do losangeleského přístavu. Jaká škoda, pomyslel si, že po přistání na pevnině nebude mít k dispozici také nějaké zařízení, které by mu ukázalo cestu, až se tímhle zapeklitým případem bude prodírat k cíli ztrácejícímu se kdesi v mlze. A myšlenky na to, jak tápe v neznámu, ho přivedly k jiné věci, která již dosti záhadné okolnosti Gunnovy vraždy činila ještě záhadnější.

Střež se, střež se, Bůh vidí

Ta slova se mu vynořila v hlavě jako nově nalezená mantra. Tam někde před nimi, ukrytý pod pláštíkem mlhy, žije pisatel nápisu zanechaného na místě činu. Ten, který přinejmenším už jednou, veden svou chorobnou představou, naplnil varovný význam těch slov a pravděpodobně se nebude rozpakovat vyhledat dalšího hříšníka. Musí tu trestající ruku včas zastavit. Ale jaká slova, napadlo McCaleba, ospravedlní jeho kroky? Pověřil ho snad tím posláním sám spravedlivý Bůh?

Náhle ucítil na rameni lehký dotyk. Vyděšeně sebou trhl a prudce se otočil, tyč při tom téměř upustil do moře. Za ním stál jeho společník.

„Panebože, Buddy, tohle mi nedělej!"

„Seš v pořádku?"

„Jo, byl jsem, než jsi mě vyděsil k smrti. A co se tu vlastně flákáš? Nemáš snad, jen tak náhodou, stát nahoře na můstku a hledět si kormidla?"

McCaleb se ohlédl zpátky přes rameno, aby se ujistil, zda už přístavní značky nechali za sebou a plují teď ve volných vodách zálivu.

„No, myslel jsem, že je ti blbě," bránil se Buddy. „Stáls tu s tím bidlem jak solný sloup, tak se pak nediv. Tos usnul vestoje?"

„Přemýšlel jsem. Máš snad něco proti tomu? Nemusíš mě pořád šmírovat."

„Hele, Terry, jestli jsem tě vyděsil, tak jsme na tom fifty fifty."

„Hlavně se teď věnuj řízení, jasný? Za chvilku jsem nahoře. A zkontroluj dynamo - měly by se dobít i baterie."

Když se Buddy vzdálil, McCaleb si přitiskl ruku na hruď. Ucítil, že už mu srdce tluče pravidelně. Sestoupil z plošiny, zastrčil tyč do držáku na palubě a ohnul se, aby ji upevnil. Najednou měl pocit, že se loď vyhoupla na vysokou vlnu a zase se propadla dolů. Rychle se narovnal a rozhlédl se kolem sebe, aby zjistil, proč se moře tak náhle vzedmulo. Ale neviděl nic. To se jen nějaký fantom proháněl po hladké hladině zálivu.

Kapitola 6

Harry Bosch třímal před sebou kufřík jako ochranný štít a prorážel si jím cestu davem vzrušených reportérů srocených přímo přede dveřmi do soudní síně.

„S dovolením, nechte mě projít, prosím..."

Většinou nereagovali a uhnuli až poté, co se do nich opřel kufříkem. Vzniklá skulina se za ním okamžitě zavřela. Představitelé médií se vzájemně přetlačovali ve snaze proniknout co nejvíc dopředu, objektivy a mikrofony nad svými hlavami vytrvale namířené do centra tohoto lidského roje. Tam ale místo včelí královny panoval obhájce a vedl svou obhajovací řeč už tady v hale.

Bosch se konečně dopracoval ke dveřím, o něž se opíral zády zástupce šerifa. Poznal detektiva z LAPD a ustoupil stranou, aby se daly otevřít dveře.

„Víte,“ obrátil se k němu Bosch, „takhle to bude každý den. Ten chlap toho namluví víc tady na chodbě než v soudní síni. Asi by neškodilo, kdybyste tu zavedli nějaká opatření, aby se lidi dostali dovnitř a ven, co vy na to?“

Jak procházel dveřmi, stačil ještě zaslechnout zástupcovu radu, ať si o tom se soudcem promluví sám.

Zamířil prostřední uličkou mezi sedadly určenými pro veřejnost, na jejím konci prošel dvířky a pokračoval ke stolu vyhrazenému obžalobě. Dorazil sem jako první. Vytáhl si poslední ze tří židlí a posadil se. Na stole otevřel kufřík, vytáhl z něj tlustý modrý pořadač a položil ho před sebe. Potom kufřík zavřel, zaklapl u něj zámek a postavil na podlahu vedle židle.

Byl připraven. Naklonil se dopředu a zkříženými pažemi se opřel o pořadač. V soudní síni vládl klid, byla téměř prázdná až na soudcova tajemníka a soudního zapisovatele, kteří dokončovali poslední přípravy před začátkem procesu. Tyhle chvíle měl Bosch rád. Ticho před bouří. A vůbec nepochyboval o tom, že ta se za chvíli strhne. Pokýval hlavou. Jeho však žádné hromy a blesky nemůžou vystrašit, taky to nebude poprvé, co vyzve mocnosti pekelné k tanci. Uvědomil si, že smysl svého života spatřuje právě v okamžicích, jako je tento. V okamžicích, které by si měl vychutnat a uložit do paměti, ale při nichž se mu pokaždé svírají útroby, jako by utržil do břicha ránu pěstí.

Ozvalo se hlasité kovové cvaknutí a boční dveře vedoucí k cele pro zadržené se otevřely. Objevil se v nich muž v doprovodu dvou šerifových zástupců. Byl mladý a stále opálený, přestože strávil ve vazbě téměř tři měsíce. Na sobě měl oblek, na nějž by určitě padla týdenní mzda obou mužů kráčejících po jeho boku. Zápěstí mu obepínaly náramky připnuté k řetězu kolem pasu, který rozhodně neladil s dokonale padnoucím modrým oblekem. V jedné ruce si nesl skicák a v druhé černý fix, jediný psací prostředek, který byl vzhledem k tomu, že měl plstěný hrot, ve vězení povolen.

Strážci dovedli obžalovaného ke stolu obhajoby a nechali ho stát před prostředním sedadlem. S úsměvem se díval před sebe, zatímco mu jeden z šerifových zástupců sundaval pouta. Druhý mu potom položil ruku na rameno a zatlačil ho do sedadla. Oba se nato usadili na židlích umístěných vzadu za obžalovaným.

Muž se okamžitě předklonil, otevřel skicák a pustil se do práce. Bosch ho pozoroval. Slyšel až sem, jak se hrot fixu zběsile zarývá do papíru.

„Nedovolili mi kreslit uhlem, Boschi, věřil byste tomu? Jako bych mohl někoho ohrozit zuhelnatělým dřívkem!"

Během svých slov se na jejich adresáta ani nepodíval. Bosch je nechal bez odpovědi.

„Takovýhle prkotiny mi tady snad vadí nejvíc."

„Radši si na ně zvykněte," neudržel se Bosch.

Muž se zasmál, ale oči měl stále upřené do skicáku.

„Víte, věděl jsem už předem, že řeknete přesně tohle."

Bosch byl zticha.

„To proto, že se dá snadno předvídat, jak se zachováte. A nejenom vy."

Vzadu se otevřely dveře a Bosch od obžalovaného odvrátil oči. Přicházeli právní zástupci.

Proces začínal.

Kapitola 7

V době, kdy McCaleb dorazil na Farmers Markét na schůzku s Jaye Winstonovou, měl už třicet minut zpoždění. Po dvouapůlhodinové plavbě přistáli s Buddym v Cabrillo Marina a McCaleb jí okamžitě zavolal. Domluvili si, kdy a kde se setkají, ale potom zjistil, že baterie v zaparkovaném cherokee je vybitá, protože vůz už dva týdny nepoužil. Musel sehnat Buddyho a požádat ho, aby nastartoval svůj starý taurus a odvezl ho.

Vešel do Dupars, restaurace na rohu tržiště, ale u žádného stolu ani u barového pultu Winstonovou neviděl. Doufal, že mezitím nepřišla a zase neodešla. Vyhlédl si prázdný box, který skýtal co nejvíce soukromí, a posadil se v něm za stůl. Tržiště Farmers Markét si vybrali kvůli tomu, že leželo nedaleko od bytu Edwarda Gunna, a protože se chtěl nasnídat právě v Dupars. Vysvětlil Winstonové, že pokud se mu po něčem z Los Angeles stýská, tak jsou to palačinky, které dělají v téhle restauraci. Když se, což bylo zhruba tak jednou za měsíc, vypravil s Gracielou a dětmi na pevninu, aby pořídili zásoby a oblečení, které na Catalině nebyly k dostání, na jídlo si obvykle zašli právě sem. Bez ohledu na to, zda šlo o snídani, oběd nebo o večeři, McCaleb si vždycky objednal palačinky. Stejně tak i Raymond. Ten byl ovšem zastánce sirupu z ostružiníku, zatímco on hájil pozice tradičního javorového.

McCaleb řekl číšnici, že ještě čeká společnost, a požádal ji pouze o velký pomerančový džus a sklenici vody. Když mu je přinesla, otevřel svůj kožený vak a vytáhl z něj plastikovou krabičku s léky. Vždycky měl na lodi připravenou zásobu léků na jeden týden a v přihrádce auta jich skladoval takové množství, které by mu umožnilo překlenout dalších pár dní. Léky si do krabičky připravil hned, jakmile přistáli v přístavu. Střídavě zapíjel pilulky džusem a vodou, aby jich do sebe dostal všech sedmadvacet, svou každodenní ranní dávku. Měly rozličné tvary, barvu i chuť a on je podle toho dokázal všechny pojmenovat; Prilosec, Imuran, digoxin... Když je tak mechanicky jednu po druhé vkládal do úst, povšiml si ženy ve vedlejším boxu, která na něj zírala, obočí zdvižené úžasem.

Nikdy se těch prášků nezbaví. Nedalo se jim utéct stejně jako té pověstné smrti a daním. V průběhu dalších let se může něco změnit, některé léky ubudou a další přibudou, ale najisto věděl, že je bude polykat a splachovat jejich hroznou chuť pomerančovým džusem po zbytek života.

„Vidím, že jste si objednal beze mě."

Vzhlédl od posledních třech cyclosporinů, na které se právě chystal. Jaye Winstonová vklouzla na lavici na protější straně stolu.

„Promiňte, že jdu tak pozdě. Jako na potvoru byla na desítce strašná zácpa."

„Nic se neděje. Taky jsem nepřišel včas. Vybitá baterie."

„Kolik takovýchhle prášků za den sníte?"

„Teď jsem na čtyřiapadesáti."

„Neuvěřitelné."

„Jednu skříň na chodbě jsem musel předělat na lékárničku. Úplně celou."

„No jo, ale pořád jste tady."

Zasmála se a McCaleb přikývl. Číšnice přišla k jejich stolu s jídelníčkem pro Winstonovou, ale ta řekla, že už si rovnou objednají.

„Dám si to, co si dá on."

McCaleb objednal dvojitou dávku palačinek s rozpuštěným máslem. Dále oznámil číšnici, že si dají napůl jednu porci dobře propečené slaniny.

„Kávu?" zeptala se číšnice. Tvářila se, jako by tohle byla milióntá objednávka na palačinky, kterou dnes dostala.

„Ano, prosím," přikývla Winstonová. „Černou."

McCaleb řekl, že si vystačí s pomerančovým džusem.

Když osaměli, McCaleb se naklonil k Winstonové přes stůl.

„Tak co, sehnala jste toho správce?"

„Máme se s ním setkat v půl jedenácté. Byt po Gunnovi ještě nepronajali, ale už je uklizený. Hned jak jsme ho uvolnili, tak tam dorazila Gunnova sestra, probrala si jeho věci a ty, o které měla zájem, si odnesla."

„Jo, něčeho takového jsem se obával."

„Správce si myslí, že toho moc nebylo. On tam ten chlápek skoro nic neměl."

„A co ta sova?"

„Na žádnou sovu, ani na žádného ptáka se nepamatuje. Jen tak mezi námi, já bych si na ni taky nevzpomněla, kdybyste se o ní ráno nezmínil."

„To je jen takový pokus. Rád bych se na ni kouknul. Tušení, víte?"

„No, uvidíme, jestli tam ještě bude. Máte v plánu ještě něco? Doufám, že jste se neplavil přes záliv jen kvůli tomu, abyste si prohlídl plastikovou sovu."

„Přemýšlel jsem o tom, že bych si mohl popovídat s tou jeho sestrou. A možná i s Harrym Boschem."

Winstonová na to nic neřekla, ale jak usoudil z jejího výrazu, čekala nějaké vysvětlení.

„Když chcete vypracovat profil neznámého pachatele, je důležité znát oběť. Její zvyky, osobnost, všechno. Zkrátka obvyklá rutina. Sestra a v menší míře i Bosch nám v tomhle můžou dost pomoct."

„Já jsem jen chtěla, Terry, abyste se podíval na spisy a na video. Teď abych se kvůli vám cítila provinile."

McCaleb v hovoru nepokračoval. Počkal si, až odejde číšnice, která přinesla Winstonové kávu a položila na stůl dva malé skleněné džbánečky, jeden s ostružiníkovým a druhý s javorovým sirupem.

„Vždyť vy jste, Jaye, věděla, že mě to chytí. Střež se, střež se, Bůh vidí. Pěkná past na Vysloužilého profilistu FBI, co? Tak si teď nehrajte na naivku. Chcete mi snad tvrdit, že jste si myslela, že se na to mrknu a závěry vám nadiktuju po telefonu? Jen tak mimochodem, já si nestěžuju. Jsem tady, protože chci. Jestli máte pocit viny, můžete za mě zaplatit ty palačinky."

„Co tomu říkala vaše žena?"

„Nic. Ví, že jde o něco, co musím udělat. Zavolal jsem jí z lodi, když jsme zakotvili v doku. Vlastně už bylo příliš pozdě na to, aby něco říkala. Jenom mě požádala, abych koupil v El Cholo pár balení tamali se zelenou kukuřicí, než se budu vracet. Prodávají je tam mražené."

Číšnice se objevila s palačinkami. Přestali mluvit a McCaleb zdvořile čekal, aby si Winstonová, pokud by chtěla javorový sirup, mohla posloužit jako první. Ona ale pomocí vidličky pečlivě svinovala na talíři palačinky do roliček. Nakonec to už nevydržel, pokapal svou porci javorovým sirupem a pustil se do jídla. K jejich stolu opět přikráčela číšnice a položila před ně účet. Winstonová se ho okamžitě ujala.

„Tohle nám zaplatí šerif."

„Tak mu vyřiďte mé díky."

„Víte, moc dobře nechápu, co očekáváte od Harryho Bosche. Řekl mi, že se s Gunnem, po tom případu s prostitutkou před šesti lety, viděl jen párkrát."

„A kdy to bylo, když Gunna strčili do basy?"

Winstonová přikývla a nalila si na palačinky ostružiníkový sirup.

„To znamená, že za ním přišel tu noc předtím, než došlo k vraždě. Ale ve spisech jsem nic nenašel."

„Nenapsala jsem to tam. Nebylo ani co. Seržant, co měl tu noc službu, mu zavolal, že Gunn zase skončil v cele pro opilce."

„A dál?"

„Šel se tam za ním podívat. To bylo všechno. Řekl, že spolu vůbec nemluvili, protože Gunn byl zpitý do němoty."

„Hmm... Ale stejně bych se chtěl s Harrym sejít. Jednou jsem s ním dělal na jednom případě. Fakt na mě udělal dojem. Má dobrou intuici a pozorovací schopnosti. Mohl si všimnout něčeho, co by mi pomohlo."

„Otázka je, jestli se vám ho povede sehnat."

„Proč jako?"

„Vy to nevíte? Dělá přece vyšetřovatele obžaloby, v tom procesu s Davidem Storeym, co má být ve Van Nuys. Copak se nedíváte na zprávy?"

„Ale jo, jen jsem na to zapomněl. Jasně že si pamatuju, že když zadrželi Storeyho kvůli té vraždě, figurovalo tam Boschovo jméno. Kdy to bylo? Někdy v říjnu? A to už bude proces?"

„Co se divíte? Žádné zbytečné odkládačky. Nemuseli absolvovat předběžné slyšení, protože prošli před velkou porotou. A hned potom se začali vybírat porotci pro druhou. Naposled jsem slyšela, že už mají seznam porotců pohromadě, takže můžou začít tenhle týden. Možná už dnes."

„A sakra."

„Jo, jo, to byste musel mít pořádné štěstí, abyste se k Boschovi propracoval. A myslím si, že bude celý na větvi, že si s vámi bude moct popovídat zrovna o Gunnovi."

„Snažíte se mě od toho odradit?" '

Winstonová pokrčila rameny.

„Ne, to bych si netroufla. Dělejte si, co chcete. Jenom jsem nečekala, že s tím hodláte strávit tolik času. Můžu si promluvit s kapitánem, aby vás za to nějak honoroval, ale —“

„S tím si nedělejte starosti. Šerif přece platí snídani. To úplně stačí."

„Mně to tak nepřipadá."

Nepřiznal se, že klidně bude pracovat zadarmo, jen když prožije pár dní způsobem, na jaký byl zvyklý. A neřekl jí, že by ani nemohl byť sebemenší částku přijmout. Kdyby totiž obdržel jakýkoliv oficiální příjem, přestal by být takzvaně způsobilý pro státní lékařskou podporu, díky níž dostával bezplatně všech těch padesát čtyři pilulek, které denně spolyká. Léky byly natolik drahé, že kdyby si je měl kupovat sám, byl by do půl roku finančně na dně, pokud by se mu čirou náhodou nepoštěstilo pobírat šestimístný plat. To byla odvrácená strana zázraku, který mu zachránil život. Dostal sice druhou šanci žít, ale jen potud, pokud ji nevyužije k tomu, aby se pokusil vydělat si na živobytí. To byl důvod, proč byla firma psaná na Buddyho Lockridgee. Oficiálně byl McCaleb veden jako neplacená pomocná síla. Buddy si jednoduše pronajímal loď od Graciely a pronájem činil šedesát procent z celkového zisku po odečtení výdajů.

„Tak jaké byly palačinky?" zeptal se Winstonové.

„Lepší ani být nemohly."

„Kruci, zase máte pravdu."

Kapitola 8

Obytný komplex Grand Royale Appartments byl nevzhledná a zchátralá dvoupatrová krabice se štukovou omítkou, kde pokus o jakýsi osobitý styl začínal a končil módním provedením písmen hlásajících jeho název nad hlavním vchodem. Ulice ve West Hollywoodu, a konečně i všude jinde, kde to jen trochu rovný terén umožňoval, byly lemovány podobnými banálními výtvory, činžovními domy s co možná největším počtem bytů, které obklopovaly rodinné bungalovy z let padesátých a šedesátých. Nová zástavba nahradila skutečný architektonický styl nabubřelými ornamenty a názvy, které obrážely přesně to, co nebyly.

McCaleb a Jaye Winstonová vešli do bytu v druhém poschodí, který před svou smrtí obýval Edward Gunn. Doprovázel je správce budovy, muž jménem Rohrshak. „Stejně jako ten test, jen se to jinak píše,“ blýskl se při představování svými znalostmi z psychoanalýzy.

Kdyby McCaleb nevěděl, kam se podívat, určitě by přehlédl to, co zbylo na koberci z krvavé skvrny, kterou viděl na videozáznamu pod hlavou zavražděného. Koberec nevyměnili, pouze ho pečlivě umyli a nedávnou tragédii připomínal jen malý světle hnědý flíček, který by příští nájemník pravděpodobně považoval za pozůstatek vylité kávy nebo koly.

Celý byt zářil čistotou, připravený k pronajmutí. Jak mohl McCaleb díky videu posoudit, nábytek, jímž byl byt zařízen, zůstal stejný.

Zadíval se přes pokoj na vysoký příborník, ale ten byl prázdný. Žádný plastový pták na něm nestál. Pohlédl na Winstonovou.

„Je pryč.“

Winstonová se obrátila ke správci.

„Pane Rohrshaku, ta sova, co stála tam nahoře na příborníku. Myslíme si, že je to důležité. Jste si skutečně jistý, že nevíte, co se s ní stalo?“

Správce rozhodil ruce do stran a po krátkém prodlení je bezvládně nechal spadnout zpátky.

„Ne, nemám zdání. Už jste se mě na to ptala předtím a já jsem si hned pomyslel, ne, žádnou sovu si nepamatuju. Ale když to říkáte..."

Pokrčil rameny, vzdorovitě vystrčil bradu a po chvíli přikývl, jako že neochotně souhlasí s tím, že plastová figurína na příborníku byla.

Jak z řeči správcova těla, tak z jeho slov McCaleb okamžitě vyčetl, že jde o klasické chování lháře. Když popřeš existenci příslušného objektu, vyloučíš možnost, že jsi ho mohl ukradnout. Předpokládal, že Winstonová je v obraze stejně jako on.

„Máte s sebou mobil, Jaye? Mohla byste to ještě znovu ověřit u Gunnovy sestry?"

„To byste musel počkat, až mi okresní zastupitelstvo nějaký zaplatí."

McCalebovi se moc nechtělo použít vlastní telefon, protože čekal, že se ozve Brass Doranová, ale přece jen položil kožený vak na přespříliš naducanou pohovku a po chvíli přehrabávání podal přístroj Winstonové.

Číslo na Gunnovu sestru měla v poznámkovém bloku, a zatímco telefonovala, McCaleb se pomalu vydal na obhlídku bytu. Pozorně se snažil vtisknout si do paměti každou jednotlivost a hlavně vstřebat atmosféru celého místa. V jídelním koutě se zastavil před kulatým dřevěným stolem se čtyřmi černými židlemi s vysokými rovnými opěradly. Jak se uvádělo v laboratorní zprávě, na třech z těchto židlí byly objeveny početné šmouhy, částečné i úplné otisky prstů, a všechny patřily oběti, Edwardu Gunnovi. Čtvrtá židle, postavená u stolu v místě směřujícím na sever, neposkytla žádné důkazy o otiscích prstů zanechaných v jakémkoliv stavu. Tato židle jako jediná byla čistě otřena. S největší pravděpodobností s ní z nějakého důvodu manipuloval pachatel.

McCaleb si ověřil světové strany a vydal se ke zmíněné židli. Opatrně, aby se nedotkl opěradla, zastrčil ruku pod sedadlo a od stolu ji dotáhl k příborníku. Potom si na ni stoupl a zvedl ruce, jako by chtěl na příborník něco položit. Židle se pod ním kvůli nestejně vysokým nohám začala kymácet a McCaleb instinktivně natáhl ruku, že se zachytí za lištu na okraji horní desky, aby zase získal stabilitu. Než dohmátl, něco si uvědomil a pohyb nedokončil. Místo toho se opřel předloktím o rám jedněch prosklených dveří.

„Opatrně, vy tam nahoře!"

Pohlédl dolů. Winstonová stála hned vedle, mobil v ruce.

„Tak co, má toho ptáka?"

„Ne, vůbec nevěděla, o čem mluvím."

McCaleb se postavil na špičky a podíval se přes ozdobnou lištu lemující vršek příborníku.

„Řekla vám, co si odnesla?"

„Jen nějaké oblečení a pár jejich starých fotografií, když ještě byli děti. Nic jiného nechtěla."

McCaleb přikývl. Prohledával pohledem vršek příborníku. Pokrývala ho silná vrstva prachu.

„A oznámila jste jí, že se za ní chci vypravit?"

„Zapomněla jsem. Ale můžu jí ještě brnknout."

„Máte baterku, Jaye?“

Po chvíli hledání vydolovala z kabelky malou tužkovou baterku a podala mu ji nahoru. McCaleb ji podržel těsně nad okrajem horní lišty, aby osvětlovala povrch horní desky v co nejnižším úhlu, a rozsvítil ji. Každá nerovnost teď byla jasně čitelná a nebyl problém rozeznat osmiúhelníkový tvar zanechaný tam něčím, co předtím stálo na vrstvě prachu. Podstavec plastového ptáka.

Vypnul baterku, vrátil ji Winstonové a potom slezl ze židle dolů.

„Díky, Jaye. Měla byste se začít zabývat myšlenkou, že by bylo dobré poslat sem někoho na otisky prstů."

„Jak to? Ta sova tam přece neni?"

McCaleb se krátce podíval na Rohrshaka.

„Ne, ta je fuč. Ale ať už ji tam dával nahoru kdokoliv, použil tuhle židli. A když se pod ním zakývala, chytil se nahoře za příborník, aby to vyrovnal."

Vytáhl z kapsy pero, zvedl ho nahoru a poklepal jím na příborník v místě, kde viděl otisky prstů.

„Je to tam hodně zaprášené, ale určitě se jim podaří sejmout otisky prstů."

„Co když ale nepatří vrahovi? Třeba je tam nechal někdo, kdo vzal tu sovu."

Když McCaleb odpovídal, ostře se zadíval na Rohrshaka.

„To z těch otisků těžko vyčteme."

Rohrshak odvrátil pohled.

„Můžu ho ještě použít?"

Winstonová zvedla McCalebův telefon.

"Jistě, poslužte si."

Zatímco se Winstonová telefonicky dožadovala, aby jí sem poslali tým na snímání otisků, McCaleb si přitáhl židli doprostřed obývacího pokoje a zastavil se s ní zhruba tak metr od krvavé skvrny. Potom se na ni posadil a věnoval se pozorování místnosti. Jestliže pachatel seděl tady, pták shlížel z příborníku na něj i na jeho oběť. McCaleb intuitivně cítil, že přesně o tohle vrahovi šlo. Pohlédl na krvavou skvrnu. V duchu viděl Edwarda Gunna, jak bojuje o život a pomalu svou bitvu ztrácí. Kýbl, napadlo ho. Až na něj má všechno určitou, byť zvrácenou logiku. Vrah sice připraví scénu, ale už nemá sílu zhlédnout představení. Potřebuje kbelík, aby své oběti neviděl do tváře. McCaleba přímo dráždilo, že tenhle jediný fakt mu jaksi nezapadá do obrazu.

Došla k němu Winstonová a podala mu telefon.

„Výjezdovka právě dokončuje vloupání na Kings. Technici sem dorazí během patnácti minut."

„Tak tomu tedy říkám klika."

„To víte, štěstí chodí dokola... Co tady děláte?"

„Jenom přemýšlím. Myslím si, že seděl tady a pozoroval Gunna, jak umírá, ale potom už to nějak nemohl strávit. Praštil svou oběť do hlavy, možná proto, aby to urychlil. Potom vzal ten kbelík a dal ho Gunnovi na hlavu, aby se na něj nemusel dívat."

Winstonová přikývla.

„Odkud je vůbec ten kýbl? Ve zprávě o tom nic —"

„Myslíme si, že stál v kuchyni ve skříňce pod dřezem. Zůstal tam na polici kroužek od vody a přesně odpovídá velikosti dna. Je to v příloze, kterou napsal Kurt. Nesmíme ji zapomenout zařadit do složky."

McCaleb přikývl a zvedl se ze židle.

„Vy tu budete čekat na lidi z laborky, že jo?“

„Jo, budou tu každou chvíli."

„Já se jdu zatím projít."

Vydal se k otevřeným dveřím.

„Já půjdu s váma," ozval se za ním správce.

McCaleb se otočil.

„Ne, pane Rohrshaku, vy tu musíte zůstat s detektivem Winstonovou. Potřebujeme nezávislého svědka, aby monitoroval všechno, co tady policie dělá."

Přes Rohrshakovo rameno pohlédl na Winstonovou. Mrkla na něj na znamení, že smysl té jeho povídačky chápe.

„Jak říká kolega, pane Rohrshaku. Zůstaňte laskavě tady."

Správce pokrčil rameny a odevzdaně rozhodil rukama.

McCaleb sešel po schodech na vnitřní dvůr, ze všech čtyř stran obemknutý dvěma poschodími Royal Appartments. Se zakloněnou hlavou se pomalu otáčel kolem své osy a sledoval pohledem římsu lemující plochou střechu budovy. Žádnou figurínu ptáka tam ale nespatřil, a tak vyšel vstupní halou ven na Sweetzer.

Naproti stál další obytný komplex s názvem Braxton Arms. Byla to třípatrová budova ve tvaru L, se schodišti a spojovacími chodbami vysunutými podél obvodových zdí. McCaleb přešel vozovku a zjistil, že přístup do budovy je zajištěn dvoumetrovým plotem a zamčenou bránou. Na pohled tohle opatření vypadalo impozantně, ale příliš funkční nebylo. Sundal si bundu, složil ji a přistoupil k bráně, kde ji zastrčil mezi dvě tyče mříže. Potom zvedl nohu, položil chodidlo na kliku, vyzkoušel, jestli ho unese, a rychle se vyhoupl nahoru na bránu. Seskočil na druhou stranu a rozhlédl se, jestli ho nikdo nepozoruje. Vzduch byl čistý. Popadl bundu a vydal se ke schodišti.

Vystoupal do třetího poschodí a chodbou pokračoval k průčelí budovy. Hlasitě a těžce při tom oddechoval, vyčerpán chůzí do schodů a přelézáním vrat. Když dorazil na konec chodby, sevřel rukama zábradlí a předklonil se dopředu. Zůstal v této pozici, dokud znovu nechytil dech. Potom se narovnal a pohlédl přes Sweetzer na střechu Royal Appartments. Zase žádná sova. Ani takhle z nadhledu.

Zkříženými pažemi se opřel o zábradlí a hlubokými vdechy a výdechy se snažil uklidnit rozbušené srdce. Po chvíli s úlevou zaznamenal, že se zase umoudřilo. Cítil, jak mu po hlavě stéká pot. Bohužel věděl, že jeho slabost nemá na svědomí

transplantovaný orgán, jenž by mu vypovídal službu. To on ztrácí sílu, kterou mu odčerpávají všechny léky, dodávající energii novému srdci. Uvědomoval si, že nikdy už nebude silný. Že zbytek svého života stráví nasloucháním tlukotu ve své hrudi tak, jako když zloděj napjatě sleduje praskání podlahy pod svými kroky.

Zaslechl zvuk přijíždějícího vozu, a když se podíval dolů, u vchodu do protějšího domu právě zastavoval bílý furgon se znakem šerifa na dvířkách kabiny. Technika na snímání otisků dorazila.

Ještě jednou přejel pohledem střechu Royal Appartments a plný zklamání, že jeho obvykle neomylný instinkt tentokrát utrpěl porážku, se vydal chodbou zpátky. Náhle se zastavil. Několikrát zamrkal a zatřásl hlavou, aby se ujistil, zda ho nakonec nemámí smysly. Ne, skutečně tam byla. Na střeše kratšího křídla budovy komplexu, ve kterém se právě nacházel, stála na kompresoru centrální klimatizace plastová sova.

Rychle došel ke schodišti a po něm nahoru na poslední odpočívadlo, z kterého vedly dveře na střechu. Odpočívadlo sloužilo ke skladování různého nábytku a nebylo snadné se ke dveřím propracovat. Ale když McCaleb přelezl poslední rozviklanou židli a stiskl kliku, oddychl si. Nebyly zamčené. Pospíchal přes plochou, štěrkem pokrytou střechu k jednotce centrální klimatizace. Nejprve si prohlédl ptáka, aniž by se ho dotkl. Pokud ho neklamala paměť, přesně odpovídal tomu, kterého viděl na videu. Podstavec, na němž figurína stála, měl tvar osmiúhelníku. Nepochyboval o tom, že se dívá na sovu ztracenou z Gunnova příborníku. Odstranil drát, jímž byl podstavec připevněn k větrací mřížce. Všiml si, že mřížka i plechový kryt klimatizace jsou pokryty starým ptačím trusem. Vyvodil z toho, že trus ztěžoval údržbu klimatizační jednotky a Rohrshak, který měl zřejmě na starost i tuhle budovu, si sem z Gunnova bytu přinesl plastovou sovu, aby zastrašil ptáky rozhodnuté vysedávat právě tady.

McCaleb udělal z drátu smyčku a navlékl ji na krk figuríny, s kterou tak mohl manipulovat, aniž by zničil případné stopy.

I když, po pravdě řečeno, silně pochyboval, že tam nějaké otisky prstů či zbytky vláken ještě zůstaly. Zvedl sovu z klimatizace a zamířil zpátky ke schodišti.

Když vstoupil do Gunnova bytu, dva laboratorní technici si právě ze skříňky na nářadí vyndavali nádobíčko. Před příborníkem stály připravené rozkládací schůdky.

„Možná že byste mohli začít s tímhle," navrhl technikům.

Viděl, jak se šokovanému Rohrshakovi překvapením rozšířily oči, když vstoupil s plastovým ptákem do pokoje a postavil ho na stůl.

„Jste správcem i protějšího objektu, pane Rohrshaku?"

„Ehm..."

„Nemusíte odpovídat. To si snadno zjistíme sami."

„Jo, jasně že je,“ potvrdila McCalebovu domněnku Winstonová. Sklonila se nad sovou a začala si ji prohlížet. „Našli jsme pana Rohrshaka v Braxton Arms, když jsme ho potřebovali v den vraždy. Bydlí tam."

„Nevíte náhodou, jak se tenhle plastový pták ocitl nahoře na střeše?" zeptal se McCaleb.

Rohrshak se nezmohl ani na slovo.

„Nejspíš tam asi odletěl, co?“

Správce nemohl ze sovy spustit oči.

„Takže, pane Rohrshaku, vy teď můžete odejít, ale budete se držet někde poblíž. Až sejmeme otisky z příborníku a tady z toho ptáka, vezmeme je ještě vám, abychom je mohli porovnat."

Rohrshak konečně pohlédl na McCaleba a vyvalil oči tak, že mu div nevypadly z důlků.

„Na co čekáte, pane Rohrshaku, běžte."

Správce se otočil a pomalu kráčel pryč z bytu.

„A zavřete za sebou dveře, prosím," zavolal za ním McCaleb.

Když vyděšený muž poslušně splnil McCalebův příkaz, Winstonová téměř vybuchla smíchy.

„Terry, vy jste byl na něj jako pes. Vždyť vlastně nic špatného neprovedl. My jsme tenhle byt vyklidili, on nechal sestru, aby si odvezla to, co chtěla, a teď mi řekněte, co měl ten chudák podle vás dělat - snažit se pronajmout byt s tím umělohmotným výtvorem na příborníku?"

McCaleb potřásl hlavou.

„Lhal nám. A to od něj nebylo hezké. Skoro jsem vypustil duši, než jsem se v tom protějším baráku dostal na střechu. Mohl nám přece říct, že tam tu sovu dal."

„No, vyděsil jste ho tak, že na tu vaši lekci hned tak nezapomene."

„Dobře mu tak."

McCaleb ustoupil kousek dozadu, protože se jeden z techniků začal zabývat plastovým odlitkem sovy, zatímco druhý vylezl po schůdkách nahoru a pustil se do příborníku.

Technik poprášil povrch figuríny černým pudrem na otisky prstů. McCaleb si ji pozorně prohlížel. Zdálo se, že pták je ručně malovaný. Na křídlech, hlavě a zádech byl natřený černou a tmavě hnědou barvou, hruď měl světle hnědou se žlutými tečkami a oči se mu blýskaly lesklou černí.

„Tahleta plastová mrcha stála venku?" zeptal se technik.

„Naneštěstí," povzdechl si McCaleb při vzpomínce, jak mohutné lijáky minulý týden sužovaly pevninu.

„Moc vás asi nepotěším, ale našel jsem na ní leda kulový."

„Ani se tomu nedivím."

McCaleb pohlédl na Winstonovou a v očích mu znovu vzplál hněv na správce budov.

„Já taky, panstvo," ozval se technik od příborníku. „Strašně moc prachu."

Kapitola 9

Proces s Davidem Storeym se konal ve Van Nuys. Zločin, kterého se týkal, neměl s Van Nuys a dokonce ani s oblastí San Fernando Valley vůbec nic společného. Ale organizátoři procesu zvolili budovu zdejšího soudu proto, že v ní byla k dispozici Sekce N, největší soudní síň v celém okrese Los Angeles. Vznikla před několika lety spojením dvou sousedících síní proto, aby se do ní pohodlně vměstnaly jak dvě poroty, tak celá eskadra reportérů zabývajících se případem bratří Menendezových, obžalovaných z vraždy vlastních rodičů. Proces s bratry Menendezovými se v posledním desetiletí řadil v Los Angeles k oněm několika soudním procesům, které nevídanou měrou zaujaly pozornost sdělovacích prostředků a jejich prostřednictvím samozřejmě i veřejnosti. Když bylo po všem, lidé z Úřadu státního návladního se už neobtěžovali uvést obrovskou soudní síň do původního stavu. Jako by někdo z nich tušil, že se v Los Angeles objeví další kauza, která Sekci N znovu zaplní.

V daný okamžik to byl případ Davida Storeyho.

Osmatřicetiletý filmový režisér, jenž se proslavil díky svým filmům, v nichž posunul hranice násilí a sexuality tak, že nesly označení „mládeži nepřístupné", byl obžalován z vraždy mladé herečky, kterou si přivezl domů po premiéře svého posledního filmu. Mrtvola třiadvacetileté ženy byla objevena další den dopoledne v malém bungalovu v Nichols Canyon, který obývala společně s další adeptkou filmového umění. Oběť ležela uškrcená v posteli a její mrtvé tělo bylo naaranžované v pozici, o níž se vyšetřovatelé domnívali, že je součástí chytře vymyšleného plánu, jenž měl umožnit vrahovi uniknout odhalení.

Základní prvky případu - moc, sláva, sex a peníze -, navíc okořeněné atmosférou Hollywoodu, skýtaly všechny předpoklady, aby se proces ocitl v centru pozornosti všech médií. David Storey stál tentokrát na špatné straně kamery, kde se jen těžko mohl realizovat jako umělec, nicméně jeho jméno už bylo všeobecně známé a on sám se těšil postavení muže, jenž svými sedmi trháky plnil po stejný počet let pokladny kin. Storeyho kauza přitahovala sdělovací prostředky podobně jako mladé lidi zlatý sen o Hollywoodu. Už v předběžných reportážích před procesem byl případ jednoznačně posuzován jako typický odraz sladkého hollywoodského života, plného nezřízených výstřelků a hanebností.

Případ také provázel určitý stupeň utajení, jenž u trestních činů není běžný. Státní zástupci pověření případem předložili usvědčující materiál k posouzení velké porotě, aby mohli Storeyho obžalovat a postavit před soud. Tento postup jim umožnil vyhnout se předběžnému slyšení, kde se většina důkazů, nahromaděná vůči obžalovanému, obvykle projednává za přítomnosti veřejnosti. Bez tohoto zřídla informací nezbývalo reportérům nic jiného, než se pokusit vydolovat něco vlastními silami z obou zákopů kolem bitevní linie, tedy od zdrojů blízkých straně žalované i žalující. Ale i tak se na veřejnost, kromě všeobecných informací, téměř nic nedostalo. Důkazy, kvůli nimž byl Storey obžalován z vraždy, zůstávaly i nadále zahaleny tajemstvím, a to byl další důvod, proč připravovaný proces přiváděl vyslance čtvrté velmoci do stavu horečné aktivity.

Právě toto mediální šílenství přesvědčilo státního návladního, aby proces přesunul do obrovské Sekce N v soudní budově ve Van Nuys. Box s lavicemi, který byl v procesu s bratry Menendezovými původně určený pro druhou porotu, poslouží během přelíčení k tomu, aby se větší počet zástupců médií mohl usadit přímo v soudní síni, zatímco nevyužitá poradní místnost poslouží jako tiskové středisko, kde zbývající reportéři, ti z druhé a třetí ligy, budou moci sledovat přímý přenos procesu na televizních obrazovkách. Tímto organizačním opatřením, jímž všechny sdělovací prostředky - od National Enquirer až po New York Times - získaly přímý přístup k dění v soudní síni i k jeho hlavním aktérům, se procesu zajistila publicita hodná nejsledovanějšího cirkusového představení v prvním roce nového tisíciletí.

Uprostřed manéže tohoto cirkusu, za stolem obžaloby, seděl detektiv Harry Bosch, hlavní vyšetřovatel Storeyho případu. Všechny analýzy, do nichž se sdělovací prostředky před procesem pouštěly, vedly k jednomu vzácně shodnému závěru: Storeyho obvinění z vraždy stojí a padá s Boschem. Psalo se o tom, že důkazy, které má státní žalobce k dispozici, jsou pouze nepřímé a výsledek trestního řízení závisí hlavně na Boschovi. Média přitom vycházela z jediné podstatné informace, kterou se jim od informátorů podařilo získat: Bosch poskytne svědectví o tom, že se mu Storey ve chvíli, kdy nebyl přítomen nikdo jiný a on neměl možnost rozhovor nahrát, samolibě přiznal k tomu, že zmíněný zločin spáchal, a vychloubal se, že pro něj nebude žádný problém se z toho vyzout.

Tohle všechno McCaleb věděl, když vcházel krátce po poledni do soudní budovy ve Van Nuys. Vystál frontu před detektorem kovů, a to mu připomnělo, jak moc se v jeho životě změnilo. Dříve stačilo, aby jako agent FBI zvedl odznak a jednoduše s ním prokráčel kolem fronty. Teď byl řadový občan. Musí čekat, až na něj přijde řada.

Předsálí ve čtvrtém poschodí bylo přeplněno strkajícím se davem, v němž mnoho lidí, jak si McCaleb okamžitě všiml, křečovitě svíralo v dlaních balíčky černobílých fotografii pohlednicového formátu s portréty filmových hvězd, které, jak doufali, se účastní procesu - ať už jako svědkové nebo jako diváci, aby vyjádřily obžalovanému svoji podporu. Vydal se ke vchodu do Sekce N, ale jeden ze zástupců šerifa, opřený uprostřed dvou zavřených křídel dveří, mu oznámil, že kapacita soudní síně je vyčerpána, a ukázal mu na dlouhou frontu lidí stojících za lanem nataženým mezi dvěma stojany. Dodal, že ti všichni čekají, až na ně přijde řada. Teprve když někdo vyjde ze soudní síně, může dovnitř další. McCaleb přikývl a odporoučel se pryč.

Kousek dál na chodbě uviděl otevřené dveře. Vedly do místnosti, v níž se to hemžilo lidmi stejně jako v předsálí. V jednom z mužů rozpoznal televizního reportéra ze zpravodajství místní televize. Usoudil, že uvnitř je tiskové středisko, a začal se tím směrem prodírat.

Když se konečně propracoval ke dveřím, nahlédl dovnitř. Ve dvou rozích, až nahoře pod stropem, byly připevněné velké televize a velký stůl uprostřed místnosti, původně určený k zasedání dvanáctičlenné poroty, okupoval podstatně vyšší počet lidí. Reportéři. Psali na laptopech, dělali si poznámky do bloků, jedli sendviče. Uprostřed stolu se vršily plastikové pohárky od kávy a minerálek.

Zadíval se na jednu z televizí. Viděl, že soud ještě zasedá, i když už bylo po poledni. Kamera odjela na celek a McCaleb uviděl Harryho Bosche, jak sedí s nějakým mužem a ženou u stolu obžaloby. Nezdálo se, že se příliš věnuje tomu, co se právě děje v soudní síni. Další muž, kterého McCaleb poznal, stál u řečnického pultu, umístěného mezi stoly obžaloby a obhajoby. Byl to J. Reason Fowkkes, hlavní obhájce. U stolu vlevo seděl jeho klient, David Storey.

McCaleb sice zvuk neslyšel, ale věděl, že Fowkkes se do své úvodní řeči ještě nepustil. Díval se totiž na soudce, ne směrem k porotě. Pravděpodobně poslední minuty dohadování, než obě strany pronesou svou zahajovací řeč. Režisér přenosu nechal střihnout na jinou kameru a na obou obrazovkách se objevil blízký záběr soudce, který se ujal slova - nejspíš účastněným stranám udílel pokyny. McCaleb si přečetl jméno na cedulce postavené na stole. Soudce Nejvyššího soudu John A. Houghton.

„Agent McCaleb?"

McCaleb se otočil od televize a před sebou uviděl muže, s nímž se už určitě někdy setkal, ale momentálně ho nemohl zařadit.

„Jenom McCaleb. Terry McCaleb."

Muž rychle pochopil, z čeho plynou McCalebovy rozpaky, a podal mu ruku.

„Jack McEvoy. Jednou jsem s vámi dělal interview. Jen pár otázek. Tehdy se vyšetřoval případ Básník"

„Jo, správně, už si vzpomínám. To už je ale pěkná řádka let.“

McCaleb si s mužem potřásl rukou. Ovšemže se na tohoto novináře pamatoval. Tehdy zmíněné vyšetřování rozpoutal právě McEvoy a potom o případu Básník napsal knihu. McCaleb v něm hrál jen okrajovou roh - když se vyšetřování přesunulo do Los Angeles. Sice knihu nečetl, ale byl si jistý, že o nějakém agentu McCalebovi tam není ani zmínka, protože k vývoji případu nijak zvlášť nepřispěl.

„Ale vy jste přece z Colorada," řekl, protože si vzpomněl, že McEvoy pracoval pro jedny noviny v Denveru. „Poslali vás sem, aby měli informace o Storeyho procesu hned z první ruky, co?“

McEvoy se usmál.

„Skvělá paměť. Žil jsem v Denveru, ale teď bydlím tady. Jsem na volné noze."

McCaleb zdvořile přikývl a přemýšlel, co by tak ještě mohl říct.

„A pro koho ten případ děláte?"

„Jednou týdně z něj dodávám reportáže do New Times. Čtete je někdy?"

McCaleb přikývl. Znal tyhle noviny s protiautoritářským zaměřením, odhalující nejrůznější skandály. Vycházely jednou týdně a zdálo se, že sestávají hlavně z inzerátů na různé zábavné aktivity, kiny počínaje a eskortními službami konče. Byly zdarma a Buddy je pravidelně nechával válet někde na lodi. McCaleb se do nich čas od času podíval, ale McEvoyova jména si v nich nevšiml.

„Taky píšu pro Vanity Fair, dělám jim o Storeyho případu souhrnné zpravodajství," pokračoval McEvoy. „Víte, něco v tom smyslu jako diskutabilní, zvrácená strana Hollywoodu... Kromě toho přemýšlím o další knize. A co tady děláte vy? Jste snad... jste snad nějak angažován v tomhle —"

„Já? Kdepak. Jen jsem tu měl poblíž nějaké vyřizování, no, a protože jeden z mých přátel má, na rozdíl ode mě, s procesem skutečně co do činění, tak mě napadlo, že bych mu mohl říct alespoň ahoj."

Když říkal tuhle lež, otočil oči od novináře k televizní obrazovce. Teď bylo střiženo na kameru zabírající celek soudní síně. Zdálo se, že Bosch za stolem obžaloby něco hledá v kufříku.

„Harry Bosch?"

McCaleb se na něj podíval zpátky.

„Jo, Harry. Dělali jsme společně na jednom případu a ... hm, mimochodem, co se tam momentálně děje?"

„Poslední přípravy před zahájením procesu. Předchozí jednání bylo neveřejné a teď, první den procesu, se musí zabývat organizačními věcmi. Nic tak zajímavého, aby tam člověk musel být. Předpokládá se, že soudce jednání ukončí před obědem a na zbytek dne dá zástupcům obou stran volno, aby si na zítřek připravili úvodní řeč. Začátek má být v deset. Jestli vám připadá, že je tu dneska nacvaknuto, tak počkejte zítra."

McCaleb přikývl.

„No, tak, zatím. Ehm, rád jsem vás zase potkal, Jacku. A zlomte vaz. Se články i s knihou, jestli se do ní pustíte."

„Víte, rád bych napsal váš příběh. Ty věci se srdcem a všechno to kolem."

McCaleb se usmál.

"Jenže, jaksi... tohle jsem dlužný Keishe Russellové, udělala pro mě v tom případu pořádný kus práce."

McCaleb zaznamenal, že novináři opouštějí svá místa a hrnou se ven do foyer. Zvedl oči k obrazovce a soudce právě odcházel ze soudní síně. Dnešní jednání skončilo.

„Radši půjdu, jestli se mi podaří odchytnout Harryho. Tak ještě jednou, Jacku, rád jsem vás viděl."

McCaleb si s McEvoyem potřásl rukou a vydal se s davem novinářů k soudní síni.

Dva šerifovi zástupci otevřeli dokořán obě křídla vchodových dveří a jimi proudili ven oni šťastlivci, jimž se podařilo získat místo v soudní síni a účastnit se jednání, které dnes k jejich smůle bylo až k smrti nudné. Ti, kteří se dovnitř nedostali, se alespoň tlačili dopředu, aby zahlédli pár slavných osobností, ale ani to se jim nepoštěstilo. Celebrity sem nakráčí až zítra. Účastnit se zahájení procesu bylo stejné, jako se představit divákům před premiérou filmu. Proto ten zájem známých tváří nechat se vidět ve Van Nuys.

Až na konci davu šli právníci a soudní personál. Hlavní aktér už na place nebyl — Storeyho odvedli opačným směrem zpátky do vazby. Ovšem J. Reason Fowkkes, jeho advokát, okamžitě dlouhými kroky namířil k reportérům, kteří kolem něj opsali několikanásobný kruh jako vrstevnice na mapě kolem vrcholu hory, a začal jim sdělovat své názory na to, co proběhlo v soudní síni. Za ním stál ve střehu vysoký muž s uhlově černými vlasy - bezpochyby proto, aby mu kryl záda. McCaleb si byl jistý, že toho nepřehlédnutelného svalovce odněkud zná, ale nevěděl odkud. Vypadal jako herci, které Storey obvykle obsazoval do svých filmů.

Nakonec se ve foyer objevili zástupci obžaloby a samozřejmě ani je nenechaly sdělovací prostředky bez povšimnutí. Odpovědi na otázky, které na ně reportéři jeden přes druhého vystřelovali, byly mnohem kratší, než jaké v druhém hloučku poskytovala obhajoba. Občas dokonce sáhli k médii tak neoblíbenému bez komentáře, když z nich novináři mámili informace ohledně důkazního řízení.

McCaleb se rozhlížel po Boschovi. Vyšel ze soudní síně jako poslední, za zády davu se nenápadně protáhl podél zdi a rychle zamířil směrem k výtahům. Jedna bdělá reportérka, které jeho únikový manévr neušel, za ním okamžitě vystartovala, ale on ji energickým gestem STOP zadržel a pak ji mávnutím ruky poslal zpátky. Prudce zabrzdila a jako zbloudilá ovečka se poslušně vrátila ke svému stádu.

McCaleb se vydal za ním a dostihl ho až ve chvíli, kdy čekal na výtah.

„Heleme se, Harry Bosch!"

Detektiv sebou trhl a otočil se s výrazem no comment ve tváři, který mu po spatření McCaleba okamžitě spadl.

„Hele... McCaleb," zasmál se.

Muži si stiskli ruce.

„Jak to tu vidím, tipoval bych ten případ na takový osmý stupeň Richterovy stupnice," poznamenal McCaleb.

„To mi povídej. Co tady děláš? Neříkej mně, že o tom píšeš knížku."

„Cože?"

„Všichni bývalí agenti FBI teď přece píšou knížky."

„Jo tak, ale já ne. Ve skutečnosti, no, doufal jsem, jestli bych tě nemohl pozvat na oběd. Potřeboval bych si s tebou o něčem promluvit."

Bosch se podíval na hodinky a zvažoval jeho návrh.

„Jde o Edwarda Gunna."

Detektiv se mu zadíval do očí.

„Jaye Winstonová?"

McCaleb přikývl.

„Požádala mě, abych se na to kouknul."

Dveře výtahu se otevřely a dav odcházejících návštěvníků je natlačil dovnitř. Zdálo se, že všichni zírají na Bosche, i když se snažili činit tak nenápadně. McCaleb usoudil, že bude lepší pokračovat v hovoru, až budou zase sami.

V přízemí se odebrali k východu.

„Slíbil jsem jí, že vypracuju profil pachatele. Takovou rychlovku. Ale nejdřív musím dát dohromady co nejvíc informací o Gunnovi. Tak mě napadlo, že bys mi třeba mohl říct o té vraždě, co v ní měl prsty, a jaký to byl vlastně člověk."

"Jedním slovem — byl to dobytek. Podívej, mám teď nanejvýš tři čtvrtě hodiny. Pak musím padat, protože chci ještě objet všechny naše svědky. To abych měl jistotu, že jsou stále ještě odhodlaní při přelíčení svědčit."

"Já těch pětačtyřicet minut beru, jestli mi je můžeš obětovat. Dá se tu někde slušně naobědvat?"

„Na místní jídelnu zapomeň - neznám nic horšího. Ale tamhle na Victorii je takové malé bistříčko, Cupid se jmenuje."

„Vy policajti vždycky jíte tam, kde se dobře vaří."

„To je taky důvod, proč jsme u policie."

Kapitola 10

Seděli venku u piknikového stolu s deštníkem a jedli párky v rohlíku. I když byl jen mírně teplý zimní den, McCaleb cítil, jak se celý potí. V kteroukoliv roční dobu bylo tady ve Valley o pár stupňů víc než na Catalině a McCalebovi teplotní změny nedělaly dobře. Po transplantaci mu už vnitřní regulace teploty nikdy nefungovala jako předtím, a tak se často stávalo, že buďto trpěl horkem, nebo se třásl zimou.

„Tak co, už ses přichystal na to, že se díky tomuhle procesu staneš slavným Harrym z Hollywoodu?" zabrousil nejprve k nynějšímu Boschovu případu.

„Jen to ne, proboha," odpověděl Bosch mezi dvěma sousty toho, co bylo v jídelníčku označeno jako chicagský hotdog, což měl být párek kořeněný chilli paprikou. „To bych radši držel noční služby v jižní čtvrti."

„No, a myslíš, že toho na něj máte dost? Dostanete ho?"

„Člověk nikdy neví. Pomalu se už nepamatuju, kdy Úřad státního návladního vyhrál nějaký velký proces. Vůbec netuším, jak to půjde. Advokáti říkají, že všechno záleží na porotě. Já si vždycky myslel, že záleží na kvalitě důkazů, ale já jsem jen hloupý detektiv. Jednička Reason přivedl v procesu s O. J. Simpsonem porotcům poradce a ti z těch dvanácti rozhněvaných mužů udělali poslušné beránky. Šlo jim to jako po másle. Vidíš to? Jednička Reason. Vždyť já už mu, do prdele, říkám jako ti novináři. To jenom dokazuje, že je fakt jednička. Všechno má pěkně pod kontrolou a důkazy si uhňácá, jak se mu to hodí."

Znechuceně potřásl hlavou nad J. Reasonem Fowkkesem a ukousl si další kousek párku.

„Kdo je ten dlouhán, co s ním stál ve foyer?" vyzvídal McCaleb. „Myslím toho vazouna, co mu kryl záda."

„Rudy Valentino, jeho vyšetřovatel."

„Tak se fakt jmenuje?"

„Ne, ve skutečnosti se jmenuje Rudy Tafero. Bývalý policajt z LAPD, poslední působiště policejní stanice v Hollywoodu. Šéfoval tam detektivům. Říkali mu Valentino, kvůli jeho zjevu. A to mu zůstalo, i když už před pár lety odešel od

policie a dal se na volnou nohu. Má licenci na poskytování kaucí a bezpečnostní službu. Ani se mě neptej, jak to dokázal, ale podařilo se mu uzavřít smlouvy se spoustou známých lidí z Hollywoodu. Objevil se na scéně, hned jak jsme zabásli Storeyho. Byl to vlastně Rudy, kdo přivedl Storeyho k Fowkkesovi. Nejspíš za to vyfasoval tučné nálezné."

„A co soudce? Dá se s ním vyjít?"

Bosch pokýval hlavou, jako by konečně našel příjemné téma pro jejich konverzaci.

„Střílející Houghton. Žádná druhá třída. A nedá se oblafnout - když bude potřeba, pošlé Fowkkese do háje. Alespoň tohle nám hraje do ruky.“

„Střílející Houghton?"

„Říká se, že má pod talárem připnuté pouzdro s pistolí. Alespoň většina lidí si to myslí. Asi tak před pěti lety projednával případ jednoho gangu mexické mafie, a když porota vyrukovala s rozsudkem ,vinen', kamarádi a příbuzní odsouzených začali řádit tak, že už to pomalu vypadalo, že zdemolujou soudní síň. No, a Houghton vytáhl svůj Glock a vypálil do stropu celý zásobník. To by člověk nevěřil, jak se všichni najednou uklidnili. Od toho procesu opakovaně dostává nejvyšší počet hlasů ze všech volených soudců v okrese. Běž do soudní síně a prohlídni si strop. Ty díry po střelách tam stále ještě jsou. Nikomu nedovolí, aby se to opravilo."

Bosch si znovu kousl a podíval se na hodinky. Ještě s plnými ústy změnil téma.

„Neber to osobně, ale jestli tomu dobře rozumím, tak jsou s tím Gunnovým případem nejspíš v koncích, když už hledají pomoc zvenku."

McCaleb přikývl.

„Tak nějak."

Podíval se na chilli párek před sebou a litoval, že nemá vidličku a nůž.

„Nechutná? Mohli jsme jít někam jinam."

„Ne, to ne. Jenom mě napadlo, že až se tenhleten hotdog smíchá s palačinkama, co jsem měl ke snídani v Dupars, tak večer asi budu potřebovat nové srdce."

„Jestli si chceš přivodit fakt rychlý kolaps, Terry, tak příště, až zase půjdeš na palačinky do Dupar’s, to vezmi přes Bob’s Donuts, je to na stejném tržišti. Kynuté koblihy s ledovou polevou. Dáš si jich pár a máš po srdci. Tepny ti ztuhnou a popraskaj jako rampouchy, co visej ze střechy. Podezírá Winstonová z té vraždy někoho?"

„Ne, žádný podezřelý číslo jedna."

„Tak co tě na tom tak zajímá?"

„To samé co Jaye. Myslíme si, že ať už Gunna zavraždil kdokoliv, nejspíš má na programu ještě pár repríz."

Bosch jenom přikývl, ústa plná nového sousta.

McCaleb se na něj zadíval. Vlasy měl kratší, než jak si ho pamatoval. Také šedivější, ale to se dalo čekat. Jediné, co se na něm vůbec nezměnilo, byl knír a hlavně oči. Připomínaly mu oči Graciely. Byly tak temné, že se téměř nedalo rozeznat, kde končí panenky a začíná duhovka. Jen je měl na rozdíl od ní více unavené a trochu je zakrývala převislá víčka v koutcích stažená vráskami. Ale to jim nebránilo sledovat pozorně všechno dění kolem. Seděl s tělem nahnutým mírně dopředu, jako by byl připraven okamžitě vyskočit. V McCalebovi vždycky vzbuzoval pocit, že má v sobě nainstalované jakési zařízení s nataženou pružinou a že v kterémkoliv okamžiku a z jakéhokoliv důvodu je schopný vychýlit ručičku do červené zóny.

Bosch si sáhl do kapsy saka, vytáhl sluneční brýle a dal si je na oči. McCaleba napadlo, zda to nebyla reakce na to, jak neomaleně zkoumal jeho exteriér. Sklouzl pohledem z Boshovy tváře k nedotčenému jídlu na stole, předklonil se, zvedl párek k ústům a konečně si kousnul. Chutnalo to ostře a mdle zároveň. Dal rozpadávající se rohlík zpátky na papírový talíř a utřel si ruku do ubrousku.

„Řekni mi něco o Gunnovi, Harry. Před chvílí ses nechal slyšet, že to byl dobytek. Co dál?"

„Jaký co dál? To je jednoduše všechno. Byl to bezohlednej gauner. Využíval ženy, kupoval si ženy. Tu dívku v motelu zavraždil, o tom jsem nikdy ani na vteřinku nezapochyboval."

„Ale návladní ten případ nepustil před soud."

„Jo. Gunn totiž prohlásil, že šlo o sebeobranu. Sice na sebe pověděl pár věcí, které mu přitížily, ale ne tolik, aby převážily misku vah na stranu obžaloby. Trval na té svojí verzi o sebeobraně a my jsme neměli v rukávě nic, co bychom na něj při procesu mohli vytáhnout. Tak ho z ničeho neobvinili, konec příběhu, pokračování příště. Až zase někoho zavraždí."

„Věděl, že mu nevěříš?"

„Jasně že věděl."

„Snažil ses to z něj vůbec vymáčknout?"

Bosch si ho změřil ostrým pohledem, který k McCalebovi pronikl i skrz tmavé brýle. Poslední otázkou se dotkl Boschovy důvěryhodnosti coby vyšetřovatele.

„Myslím," opravil se McCaleb rychle, „co se stalo, když ses o to pokoušel?"

„No, jak bych to řekl... pravda je, že my jsme k tomu vlastně neměli šanci. To byl hlavní problém. Víš, všechno jsme si na něj nachystali. Přivezli jsme ho a strčili do jedné z místností, co jsme používali na výslechy. Naplánovali jsme si s parťákem, že ho tam chvíli necháme smažit se ve vlastní šťávě, aby nám trošku změknul. My že si zatím uděláme všechno papírování a pak si ho teprve podáme a pokusíme se mu tu jeho báchorku vyvrátit. Ale nikdy jsme se k tomu nedostali. Nebyla příležitost."

„Co se stalo?"

„Já s Edgarem, to byl můj parťák - Jerry Edgar -, jsme si šli dolů do haly koupit kafe a ještě si ujasnit, jak to na něj budeme hrát. No, a zatímco jsme byli dole, tak náš starostlivý poručík uviděl Gunna, jak v tom kamrlíku čeká na výslech, a i když nevěděl, co to tam sedí za hajzla, tak neměl nic lepšího na práci než se ho ujmout osobně a pečlivě ho poučit o jeho ústavních právech."

McCaleb viděl, jak se Boschovi do tváře dere hněv. I teď, šest let poté, co se to stalo.

„Víš, Gunna jsme předvedli jako svědka, tedy údajně jako svědka vraždy. Uvedl, že ho ta dívka napadla nožem a on že ho pouze obrátil proti ní. Tvářili jsme se, že mu to baštíme. Nebyl tedy důvod odříkat mu jeho práva a dát mu tak možnost nevypovídat. Jak už jsem řekl, měli jsme v plánu, že se ho pokusíme nachytat na nějakých nesrovnalostech, co by tu jeho verzi zpochybňovaly, a přinutíme ho, aby se prořekl. Teprve pak bychom mu přečetli jeho práva. Jenže náš milý poručík to udělal před námi. No, a my jsme byli v háji. Gunn věděl, že jdeme po něm. Ten šmejd si požádal o obhájce, hned jak jsme otevřeli dveře."

Bosch potřásl hlavou a podíval se do ulice. McCaleb sledoval jeho pohled. Na druhé straně Victory Boulevard byl areál s ojetými auty lemovaný červenými, bílými a modrými trojúhelníčky praporků vlajícími ve větru. McCaleb si ve Van Nuys pokaždé připadal jako v jednom obrovském autosalonu. Oplocených pozemků, na nichž stála auta připravená k prodeji - nová i ojetá - tady bylo jak naseto.

„Co jsi tomu poručíkovi potom řekl?" zeptal se Bosche.

„Řekl? Nic jsem mu neřekl. Šel jsem za ním do kanceláře a prohodil jsem ho oknem. Mě z vyšetřování okamžitě stáhli — nucená zdravotní dovolená. Jerry Edgar ještě udělal takový pokus a předložil případ Úřadu státního návladního. Ti tam náš návrh chvíli zkoumali, než Gunnovo obvinění s konečnou platností zamítli."

Bosch pokýval hlavou. Spočinul očima na prázdném talíři na stole.

„Dalo by se říct, že jsem to pěkně zvoral," prohlásil. Jo, posral jsem to."

McCaleb chvíli čekal, než začal s další konverzací. Závan větru zvedl Boschův papírový talíř ze stolu, a ten jenom sledoval, jak plachtí nad dřevěnými stoly. Ani se nepokusil ho zastavit.

„Děláš ještě s tím poručíkem?"

„Ne, už nás opustil. Doslova. Zanedlouho po té záležitosti s Gunnem odjel jednou večer ze stanice, ale domů už nedojel. Našli ho v autě nahoře v tunelu v Griffith Park blízko Observátory."

„Co? Zabil se?"

„Ne, někdo to udělal za něj. Ten případ ještě není uzavřený. Formálně."

Bosch se zadíval na svého společníka. McCaleb sklopil oči a všiml si, že Bosch má vázanku sepnutou stříbrnou úchytkou ve tvaru pout.

„Co bych ti tak, Terry, ještě mohl říct?" zeptal se. „Žádná z těch věcí neměla s Gunnem nic společného. Jeho případ jen rozmnožil řadu zmetků, pravidelně vyráběných tou přiblblou mašinérií, co se jí tady říká právní systém."

„Nezdá se, že bys měl možnost a čas vypátrat, co byl ten Gunn vlastně zač."

„To tedy ne. Všechno, co jsem ti teď povídal, se stalo v průběhu takových osmi, devíti hodin. No, a potom, když se to tak semlelo, jsem byl z případu odvolán a Gunn, nevinný jak lilie, odkráčel na svobodu."

„Ale tys to přece nevzdal. Jaye mi řekla, že tu noc předtím, než ho někdo zabil, jsi se s ním viděl v záchytný cele."

„Jo, sebrali ho pro opilství, když jezdil po Sunsetu a okukoval děvky. Dostal jsem avízo, že je na stanici. Tak jsem se na něj šel kouknout, jestli se nedostal do stavu, kdy by měl potřebu se vypovídat. Ale byl vožralej jako prase. Ležel tam na podlaze celej poblitej a nevěděl o světě. To je všechno. Řečeno úředním jazykem: nedošlo mezi námi ke slovní ani k jiné komunikaci."

Bosch se podíval na McCalebův nedojedený párek v rohlíku a potom na hodinky.

„Promiň, ale už budu muset padat. Chceš to ještě dojíst, nebo už půjdem?"

„Ještě pár soust a pár otázek. Jestli chceš, klidně si můžeš zapálit."

„S tím už jsem před několika lety skončil. Teď kouřím jen při výjimečných příležitostech."

„Neříkej mi, že tě tak vystrašilo to oznámení na Sunsetu, že slavný Marlboro Man přišel o potenci."

„Ne, to ne. Rozhodli jsme se s manželkou, že zkusíme s kouřením přestat, a povedlo se."

„S manželkou? Harry, ty jsi samé překvápko."

„Nemusíš se vzrušovat. Přišla a zase odešla. Ale já aspoň nekouřím. Jak je na tom ona, to nevím."

McCaleb si uvědomil, že pronikl příliš daleko za hranice Boschova soukromí. Vrátil se zpátky k případu.

„Máš nějakou teorii, kdo Gunna mohl zabít?"

Zatímco čekal na odpověď, ukousl si další sousto.

„Řekl bych, že se nejspíš potkal s někým takovým, jako byl on sám. Nevykládej si to špatně, doufám, že s Jaye toho člověka dostanete, ale nezdá se mi, že by ten dotyčný nebo dotyčná udělali něco, čím bych se měl příliš trápit. Víš, jak to myslím."

„Zvláštní, žes řekl dotyčná. Myslíš, že by to mohla mít na svědomí žena?"

„No, nemám dost informací na to, abych si o tom případu mohl něco myslet. Ale vím, že ten hajzl měl kolem sebe pořád nějaké ženy - jeho totiž bavilo trápit je a týrat. Třeba některá usoudila, že by se mu to konečně mělo zatrhnout."

McCaleb přikývl. Už ho nenapadalo nic, na co by se ještě mohl zeptat. Stejně šlo jen o takový výstřel doprázdna. Možná že s tímto nezdarem už předem podvědomě počítal a vlastně se chtěl sejít s Boschem z úplně jiného důvodu. Promluvil, s očima upřenýma na talíř před sebou.

„Vzpomeneš si, Harry, ještě někdy na tu dívku, co ji našli nahoře pod Mulholland Drive?"

Nechtěl nahlas vyslovit jméno, které jí tehdy Bosch dal.

Detektiv přikývl.

„Jo, občas si na ni vzpomenu. Toho se člověk hned tak nezbaví. Stejně jako vzpomínek na ostatní oběti."

McCaleb s porozuměním přikývl.

„A - nic už se nestalo? Nikdo ji za celou tu dobu nepostrádal?"

„Ne. Ještě jsem to naposled zkusil se Sequinem, vypravil jsem se za ním do vězení ani ne týden před popravou. Myslel jsem, že už mu to může být jedno a že se k té vraždě přizná, ale jenom se mi vychechtal. Bylo to, jako by věděl, že tohle je poslední sviňárna, kterou nám ještě může provést. A řeknu ti, že si to pořádně vychutnal. Radši už jsem koukal vypadnout, ale abych se necítil jako totální žabař, tak jsem si na něm taky zgustnul a popřál mu, ať si to v pekle pěkně užije, a víš, co mi na to odpověděl? Slyšel jsem, že tam ordinujou hlavně suchý teplo?

Bosch nechápavě zakroutil hlavou a vztekle plácl dlaní do stolu.

„Čurák jeden. Vzal jsem si na ten podařený výlet jeden den z dovolené. Dvanáct hodin v auťáku a ještě mi ke všemu nešla klimatizace."

Zpříma pohlédl na McCaleba. I když měl oči ukryté za černými skly, McCaleb z jeho pohledu vyčetl, že přátelství, které mezi nimi vzniklo už před lety, stále trvá.

Než mohl něco říct, uslyšel zvonění mobilu zastrčeného v kapse bundy, kterou měl vedle sebe přehozenou na lavici. Zoufale zápasil s klouzavou látkou, aby se dostal do kapsy dřív, než přístroj přestane zvonit. Volala Brass Doranová.

„Něco pro tebe mám. Moc toho není, ale pro začátek to možná stačí."

„Jsi někde, kam bych ti mohl za pár minut zavolat zpátky?"

„No, jsem teď v zasedačce. Za chvilku nás čeká brainstorming jednoho případu a já povedu diskusi. Může to trvat dobrých pár hodin, než budu mít volno. Ale když tak mi večer zavolej domů, jestli —"

„Ne, počkej."

Sklonil telefon dolů a podíval se na Bosche.

„Radši si to vezmu. Kdybych na něco ještě přišel, tak za tebou zajdu, platí?"

„Jasně."

Bosch se zvedl z lavice, kelímek s nedopitou kolou si odnášel s sebou.

„Díky," natáhl k němu McCaleb ruku. „Hodně štěstí s procesem."

Bosch mu ji stiskl volnou rukou.

„Děkuju, pravděpodobně ho budeme potřebovat."

McCaleb pozoroval, jak detektiv svižným krokem zahýbá do postranní uličky a kráčí zpátky k soudu. Přiložil si telefon k uchu.

„Brass?"

„Jo, jsem tady. Takže, mluvil jsi o sově, ano? Nešlo o nějaký speciální druh, třeba o sýčka?"

„Ne, o sovu."

„Jakou má barvu?"

„Hm, převážně hnědou. Hlavně na zádech a na křídlech."

Jak mluvil, vyndal si z kapsy několik přeložených listů papíru a tužku. Odstrčil napůl snědený párek a připravil se na psaní poznámek.

„Takže v moderní ikonografii jsem našla to, cos asi předpokládal. Sova je symbolem moudrosti a pravdy, je zobrazením poznání a intelektuálního nadhledu. To vzhledem k tomu, že přikládá větší důležitost celku než detailům. Sova vidí v noci. Jinými slovy: tím, že vidí ve tmě, může odhalit pravdu. A kdo pozná pravdu, dosáhne poznání. A z poznání pramení moudrost. Jasně?"

McCaleb si poznámky nepsal. To, o čem Doranová mluvila, nebylo nic nového. Ale aby si všechno později lépe vybavil, shrnul její slova do jedné definice.

Vidět ve tmě = moudrost

Poslední slovo si podtrhl.

„Bezva. Co dál?"

„To je v podstatě všechno, co jsem objevila jako současný výklad symbolu sovy. Ale když jdu dál do historie, tak to začíná být pěkně zajímavé. Naše milá moudrá sova se úplně přeonačí a vyklube se z ní pěkná bestie."

„Už mě nenapínej."

„Tak si naostři tužku. Sova se opakovaně objevuje v umění a v náboženské ikonografii od raného středověku do pozdní renesance. Často ji vidíme zobrazenou v náboženských alegoriích na obrazech, oltářích a křížových cestách. Sova byla -"

„Dobrá, Brass, ale co znamená?"

„K tomu se právě dostávám. Její symbolika se může, vzhledem k určitému záměru umělce, v jednotlivých dílech měnit, ale ve zmíněné době je zobrazením zla."

„Zla. Už to mám."

„Myslela jsem, že z toho budeš celý pryč."

„Vždyť já jsem, škoda že mě nemůžeš vidět. Stojím tady na hlavě. Co tam ještě máš?"

„Počkej, jenom si musím projít seznam všech odkazů. Vytáhla jsem je z kritických rozborů uměleckých děl z toho období. Tak tady to je. Zobrazení sovy je symbolem - cituji - nelítostného osudu, pokušitele nevinných, samotného Satana, kacířství, rozmařilosti, smrti a neštěstí, posla temnot a nakonec - trýznitele lidských duší při jejich nevyhnutelné cestě k věčnému zatracení. Paráda, co? Obzvlášť se mi líbí to poslední. Myslím, že v patnáctém století by se těch bramborových lupínků se sovou moc neprodalo."

McCaleb neodpověděl. Byl příliš zaměstnán psaním všech významů, které Brass jmenovala.

„Přečti ještě jednou ten konec."

Zopakovala poslední větu a McCaleb si ji doslova poznamenal.

„Ještě je tu něco,“ ozvala se Doranová. „Podle některých výkladů je sova chápána jako symbol božího hněvu právě tak jako symbol pomsty ďábla. Z toho je vidět, že v různých dobách a pro různé lidi měla odlišný význam."

„Pomsta ďábla," diktoval si McCaleb nahlas slova, která si právě zapisoval.

Přelétl pohledem dosavadní poznámky.

„A dál?"

„Tohle ti nestačí?"

„Asi jo. A co třeba knihy s touhle tematikou, nejsou tam náhodou uvedené? Nebo alespoň jména autorů, co toho posla temnot nějakým způsobem ztvárnili ve svých dílech."

McCaleb zaslechl šustění stránek a Doranová se na chvíli odmlčela.

„Moc toho tady není. Doporučená literatura žádná, ale můžu ti dát jména pár umělců, co je tu o nich zmínka, a ty si pak o nich na internetu nebo v univerzitní knihovně najdeš další podrobnosti."

„Fajn."

„Ale rychle, piš si. Už tady musíme začít."

„Tak spusť."

„Malíř jménem Bruegel, autor obrazu, na kterém obrovský lidský obličej zobrazuje vchod do pekel. Hnědá sova hnízdí v jedné nosní dírce."

Poslední slova se téměř ztratila ve výbuchu smíchu.

„Promiň," snažila se uklidnit. Jenom ti diktuju, co jsem tu našla."

„Chápu," povzdychl si McCaleb a udělal tečku za slovem dírce. „Můžeš pokračovat."

„Další dva, kteří jsou tu uvedení, použili sovy jako symbolu ďábla. Jmenují se Van Oostanen a Durer. Názvy děl tu nemám."

Slyšel další obracení stránek. Zeptal se na pravopis jmen, o kterých se zmínila, a napsal si je.

„Tak tady je další. Zdá se, že práce tohohle člověka jsou pomalované ptáky temnot odshora dolů. Má strašně dlouhé křestní jméno. Nahláskuju ti ho. Há-i-e-er-o-en-y-em-u-es. Pochází z Nizozemí, je řazen do období severoevropské renesance. Předpokládám, že sovy tam dorůstaly chvályhodných rozměrů."

McCaleb upíral oči na papír před sebou. Jméno, které vzniklo z písmen diktovaných Doranovou, mu připadalo povědomé.

„Zapomněla jsi příjmení. Taky je tak dlouhé?"

„Promiň, Terry. Ne, to je docela kraťoučké. Bosch. Jako ty zapalovací svíčky nebo elektrické spotřebiče."

McCaleb zůstal sedět jako zkamenělý. Nehýbal se, nedýchal. Zíral na křestní jméno, napsané na poslední řádce, a nebyl schopen k němu připsat příjmení, které mu Doranová řekla. Zatřásl hlavou a zadíval se směrem, kudy se Harry Bosch před chvílí ubíral k soudu.

„Terry, jsi tam ještě?"

Vzpamatoval se a vrátil se do přítomnosti.

„Jo."

„To je skutečně všechno, co mám. Už musím končit."

„Žádné podrobnosti o Boschovi?"

„Ne, fakticky. Nezlob se, ale už máme strašné zpoždění."

„Tak jen krátce, Brass, - tisíceré díky a máš to u mě."

„Jo, jasně, jednou si to vyberu. A dej mi vědět, jestli ti ty informace vůbec k něčemu byly."

„Neboj, ozvu se."

„A pošli mi fotku tý svý maličký."

„Rozkaz."

Zavěsila a McCaleb pomalu zaklapl mobil. Pak si připsal na papír poznámku, že má poslat Doranové fotografii Cielo. Snažil se oddálit chvilku, kdy se bude muset zabývat jménem, které uslyšel jako poslední.

„Do prdele," zašeptal.

Dlouho seděl bez hnutí ponořen do svých myšlenek. Ta souhra náhod, že pár minut poté, co poobědval s Harrym Boschem, dostane tuhletu informaci, ho pěkně vyvedla z míry. Znovu a znovu studoval zapsané poznámky, ale dobře věděl, že to, co potřebuje vědět, z nich nevyčte. Konečně otevřel mobil a vyťukal 213, informace o telefonních číslech. O minutku později už volal osobní oddělení LAPD. Po devíti zvoněních se v telefonu ohlásil ženský hlas.

„Volám z pověření Úřadu šerifa losangeleského okresu," pronesl McCaleb příslušně sebevědomým hlasem, „a potřebuju kontaktovat určitého důstojníka LAPD. Jenže nevím, kde pracuje. Mám jenom jeho jméno."

Doufal, že žena nezačne vyzvídat, co myslel tím z pověření. Na druhém konci linky bylo ticho, až po chvíli se ozvalo ťukání do klávesnic.

„Příjmení?"

„Bosch."

Nadiktoval jí jméno písmeno po písmeni a díval se do poznámek, připraven na hláskování křestního jména.

„A křestní jméno? Počkejte, je tu jen jeden. Hírou - najmas. Je to tak? Neumím to přečíst."

„Radši vám to nahláskuju."

Počkal, až si žena jméno zapíše, a pak se jí zeptal, jestli je shodné se jménem člověka v kartotéce. Bylo.

„Takže, je to detektiv třetí třídy a pracuje na oddělení v Hollywoodu. Chcete na něj telefonní číslo?"

McCaleb nereagoval.

„Pane, potřebujete na něj

„Ne, to já mám. Mockrát děkuju."

Zavřel mobilní telefon, podíval se na hodinky, znovu přístroj otevřel a zavolal přímé číslo Jaye Winstonové. Ozvala se téměř okamžitě. Zeptal se jí, jestli už má zprávu z laboratoře ohledně plastikové sovy.

„Ne, ještě ne. Dostali ji před pár hodinami a jedna z nich ještě připadla na polední pauzu. Dávám jim lhůtu do zítřka do rána, než začnu v laborkách klepat na dveře."

„Nenašla byste si chvilku na pár telefonů, Jaye? Něco bych od vás potřeboval."

Řekl jí o ikonografickém průzkumu Brass Doranové, ale o Hieronymu Boschovi se nezmínil. Vysvětlil jí, že by si potřeboval promluvit s nějakým odborníkem na renesanční malířství severní Evropy, ale napadlo ho, že se k němu dostane rychleji a snáze, když požadavek na schůzku vzejde přímo od detektiva z oddělení vražd.

„Obvolám to," souhlasila Winstonová. „Kde mám začít?"

„Já bych to zkusil v Getty. Teď jsem ve Van Nuys. Když se někdo z muzea uvolí mě přijmout, můžu tam být do půl hodiny."

„Uvidím, co se dá dělat. Mluvil jste s Harry Boschem?"

„Jo."

„Něco nového?"

„Nic."

„Neřekla bych. Pořádně zavěste. Zavolám vám zpátky."

McCaleb zahodil nedojedený párek do jedné z nádob na odpadky a vydal se zpátky k budově městského soudu, kde nechal stát cherokee v boční ulici před Kalifornským úřadem pro výchovně nápravná opatření. Cestou přemýšlel o tom, proč vlastně Winstonové neřekl všechno, co zjistil. Bylo mu jasné, že by o té záležitosti s Boschovým jménem měla vědět, ať už ta zvláštní shoda jmen byla náhoda, nebo ne. Snažil se pochopit, co ho přinutilo, aby jí to zamlčel. Ale nedokázal si na to odpovědět.

Telefon zapípal, právě když došel k vozu. Winstonová.

„Tu schůzku máte smluvenou na dvě hodiny. V Getty, jak jste chtěl. Ptejte se po Leighovi Alasdairovi Scottovi. Je odborným kurátorem malířských sbírek."

McCaleb vytáhl z kapsy poznámky a položil si je na střechu auta. Potom požádal Winstonovou, aby mu nahláskovala ředitelovo jméno, a poznamenal si potřebné údaje.

„Díky, Jaye, tomu tedy říkám rychlost."

„To víte - snažíme se vyhovět. Mluvila jsem přímo se Scottem a on říkal, že když nebude v jeho silách vám poradit, najde někoho, kdo to zvládne."

„Zmínila jste se o sově?"

„Ne, proč? Tohle je vaše interview."

„Jo, správně."

McCaleb věděl, že teď se mu nabízí další možnost říct jí o Hieronymu Boschovi. Ale nevyužil jí.

„Zavolám vám později, ano?“

„Nashle."

Zacvakl přístroj a odemkl auto. Pohled mu zabloudil k šedivé krabici z betonu, v níž bylo sídlo policejních kurátorů, a na fasádě nad vchodem uviděl rozvinutý obrovský transparent s modrými písmeny na bílém podkladě.

VÍTEJ NAZPĚT, THELMO!

Posadil se za volant a zamyslel se, jestli ta Thelma, co ji tu vítají, je kurátorka nebo naopak vězeňkyně propuštěná na podmínku. Dal se směrem na Victory Boulevard, odbočil na čtyřistapětku a po ní pokračoval na jih.

Kapitola 11

Jak se dálnice šplhala nahoru, aby se přes hřeben pohoří Santa Monica přehoupla Sepulvedským průsmykem, před McCalebem se postupně vynořovala budova Gettyho muzea, tyčícího se na vrcholu protějšího kopce jako nějaký středověký hrad. Stavba sama o sobě byla uměleckým skvostem srovnatelným s nejcennějšími díly sbírky střežené v jeho zdech. McCaleb uviděl jeden z dvojice tramvajových vozů, jak pomalu stoupá nahoru po svahu a přiváží další skupinku návštěvníků k tomuto oltáři historie a umění.

Než zaparkoval dole na úpatí kopce a než se s ním druhá tramvaj vykodrcala nahoru, měl už čtvrthodiny zpoždění. Strážný mu u vchodu poskytl instrukce, kde najde Leigha Alasdaira Scotta, a McCaleb se pustil rychlým krokem přes travertinem vydlážděné nádvoří ke vchodu pro zaměstnance. Ohlásil se u recepce, udýchán klesl na lavici a čekal, až si ho kurátor malířských sbírek vyzvedne.

Scottovi mohlo být tak pětapadesát a soudě podle přízvuku zřejmě pocházel z Austrálie nebo Nového Zélandu. Přátelsky svého návštěvníka přivítal a přímo zářil nadšením, že může vyhovět žádosti Úřadu šerifa losangeleského okresu.

„Už i v minulosti jsme měli příležitost pomoct policii při vyšetřování. Obvykle se naše expertiza týkala pravosti uměleckých děl nebo jejich původu,“ sděloval hrdě McCalebovi, zatímco ho vedl dlouhou chodbou ke své pracovně. Jak mi naznačila detektiv Winstonová, tohle bude něco jiného. Vy máte zájem o renesanci v severní Evropě. Informace, které ohledně tohoto období potřebujete, mají být pouze všeobecného rázu, že ano?“

Otevřel dveře a nechal McCaleba vstoupit do oddělení vědeckých pracovníků. Vešli hned do první kanceláře za bezpečnostním pultem. Byla to malá místnost, které vévodilo velké okno s výhledem přes Sepulvedský průsmyk až k terasovitým domům v Bel-Air. V kontrastu s vyhlídkou do volné krajiny působil interiér velmi stísněným dojmem. Obě protilehlé stěny zabíraly police plné knih, které se spolu s různými papíry a časopisy vršily i na hromadě nedaleko okna, pod níž se zřejmě skrýval pracovní stůl. Zbývalo sotva místo pro dvě židle. Scott mávnutím ruky nabídl jednu McCalebovi a sám se usadil na druhou.

„Abych pravdu řekl," začal McCaleb, „od chvíle, kdy s vámi mluvila detektiv Winstonová, se okolnosti trochu změnily. Teď už můžu mnohem přesněji specifikovat to, co potřebuju. Soustředím své otázky pouze na jednoho konkrétního malíře z tohoto období. Pokud mi o něm můžete něco říct, případně ukázat některé jeho práce, moc by mi to pomohlo."

„A jeho jméno?"

„Ukážu vám ho."

McCaleb vytáhl z kapsy na čtvrtku složené listy s poznámkami a rozložil je před Scottem. Přečíst malířovo jméno nedělalo kurátorovi žádné potíže. Bylo zřejmé, že je nevidí poprvé. Vyslovil ho jako Hijeronymus.

„Myslel jsem si, že se to tak čte," poznamenal McCaleb.

„Ano, rýmuje se to s anonymus,“ zažertoval Scott. „Ale dílo tohoto umělce je poměrně známé. Vy jste se s ním předtím nesetkal?"

„Ne, příliš jsem se studiem umění nezabýval. Jsou tady v Getty nějaké jeho obrazy?"

„Bohužel, žádnou z jeho prací muzeum nevlastní, ale v našem ateliéru teď pracují restaurátoři na jednom deskovém obraze, který je připisovaný Boschově škole. Není v moc dobrém stavu. Boschovy originály jsou většinou roztroušeny po celé Evropě, nejreprezentativnější sbírka se nachází v Pradu. Mimochodem, co se Bosche týče, nejsem natolik fundovaný, abych vám o něm mohl poskytnout vyčerpávající informace."

McCaleb zvedl tázavě obočí.

Jakmile jste se zmínil o tom, že se vaše otázky budou týkat speciálně tohoto malíře, hned jsem si uvědomil, že tady máme někoho, kdo je přímo povolaný vám na ně odpovědět. Jedna z našich odborných asistentek právě pracuje na komentovaném katalogu Boschových děl - je to pro ni velmi dlouhodobý projekt. Dítě lásky, pokud bych to měl přesněji charakterizovat."

„Je teď tady? Mohl bych s ní mluvit?"

Scott natáhl ruku k telefonu a zmáčkl tlačítko mikrofonu. Potom přelétl očima seznam linek, nalepený vedle přístroje, a vyklepal příslušné číslo. Po třech zvoněních se z mikrofonu ozval ženský hlas.

„Lola Walterová, co pro vás můžu udělat?"

„Tady Scott, Lolo. Je tam někde Penelope?"

„Dnes se zase pustila do Pekla, pane."

„Děkuji, půjdeme za ní."

Scott klepl do tlačítka, aby přerušil spojení, a vydal se ke dveřím.

„Máte štěstí," pronesl významně a podtrhl svá slova zdvižením ukazováku.

„Že je v pekle?" zeptal se McCaleb.

„Ach tak, promiňte, ale Peklo je název toho restaurovaného obrazu. Kdybyste ráčil za mnou, prosím."

Scott ho dovedl k výtahu a sjeli o jedno poschodí níž. Během cesty McCalebovi vysvětlil, že muzeum se pyšní jedním z nejrenomovanějších restaurátorských ateliérů na světě. To vede samozřejmě k tomu, že umělecká díla z jiných muzeí a soukromých sbírek, pokud potřebují opravit nebo celkově zrestaurovat, bývají svěřována do péče právě zdejším restaurátorům. Momentálně se věnují restaurování oné malby na dřevě, která se jmenuje Peklo a je považována za práci Boschova žáka či některého malíře z mistrovy dílny.

Restaurátorský ateliér byl rozlehlá místnost rozdělená do dvou hlavních částí. Jedna sloužila jako dílna, kde se restaurátoři věnovali rámům. Druhá byla určena k práci na obrazech a sestávala z řady menších kójí vzájemně oddělených přepážkami a umístěných podél skleněné stěny, z níž se nabízel stejný výhled jako z okna ve Scottově kanceláři.

Kurátor zamířil k druhé kóji z kraje. Za velkým stojanem s připevněným deskovým obrazem uviděl McCaleb restaurátora v pracovní zástěře, kterou měl nataženou přes košili s kravatou. Za jeho zády stála nějaká žena. Muž seděl skloněný nad malbou, na očích zvětšovací brýle, jaké používají klenotníci, a jistým tahem tenoučkého štětečku s jemnými štětinkami nanášel na povrch obrazu něco, co vypadalo jako stříbrná barva.

Ani jeden z nich na příchod Scotta s McCalebem nezareagoval. Kurátor udělal směrem ke svému hostu varovné gesto vydržte a čekal, až mužova ruka dokončí tah štětcem. McCaleb se zadíval na obraz. Mohl mít zhruba metr třicet na výšku a metr osmdesát na šířku. Malba zobrazovala temnou noční krajinu s hořící, až do základů vypálenou vesnicí, kde jakási prapodivná stvoření nejrůznějších podob mučila, případně popravovala vyděšené vesničany. Horní část obrazu, původně zachycující rozvířenou temnou oblohu, nesla značné známky poškození - pod chybějící malbou tam místy prosvítalo holé dřevo. McCaleb sjel očima dolů a fascinován se zarazil na jednom výjevu. Několik ptákům podobných bytostí ostrými špičkami kopí pobízelo nahého muže s vypíchnutýma očima, aby po žebříku vylezl k šibenici.

Restaurátor prudkým pohybem zápěstí odtrhl štětec od povrchu obrazu a položil ho na skleněnou desku pracovního stolku po své pravici. Potom se znovu předklonil až těsně k malbě, aby zhodnotil provedenou práci. Scott tlumeně zakašlal. Otočila se pouze žena.

„Penelope Fitzgeraldová - a tohle je detektiv McCaleb. Provádí jisté vyšetřování a potřebuje se dovědět několik informací ohledně Hieronyma Bosche."

Mávl rukou směrem k deskovému obrazu.

„Řekl jsem mu, že vy budete nejpovolanějším členem naší instituce, s kterým by si měl pohovořit."

McCaleb v jejích očích zaznamenal zájem i překvapení zároveň, obvyklá reakce na náhlé setkání s policií. Sedící muž se ani neohlédl. To se vymykalo nejen normální reakci, ale zdvořilému chování vůbec. Místo toho se znovu chopil štětce a vrátil se k práci.

„No, ve skutečnosti nejsem detektiv, jen jsem byl šerifovým úřadem požádán, abych vyšetřil určité záležitosti. A tohle je jedna z nich."

Potřásli si rukama.

„Nechápu přesně, o co jde,“ zadívala se na něj žena tázavě. „Ukradli snad nějaký Boschův obraz?"

„Ne, nic takového. Tohle je Bosch?"

Kývl směrem k malbě na stojanu.

„Ne tak docela. Může to být kopie některé z jeho prací. Pokud ano, tak její originál neexistuje a tohle je všechno, co nám po něm zůstalo. Forma i obsah odpovídají Boschovi. Ale všeobecně se odborníci shodují v tom, že je to dílo některého z malířových následníků. Pravděpodobně vzniklo až po Boschově smrti."

Když mluvila, ani na chvíli nespustila oči z obrazu. Byly to bystré a přátelské oči, z nichž se snadno dalo vyčíst až vášnivé zaujetí Hieronymem Boschem. McCaleb odhadoval její věk kolem šedesátky a celkem by se vsadil, že celý svůj život zasvětila studiu milovaného umění. Ve skutečnosti očekával úplně jinou osobu. Podle Scottova stručného popisu, kterým mu tuto ženu představil jako odbornou asistentku připravující katalog Boschových děl, se domníval, že se setká s nějakou mladou adeptkou historie umění. V duchu se pokáral za to, že si tak unáhleně udělal falešnou představu.

Muž u obrazu opět odložil štětec a utíral si ruce do čistého kusu bílé látky, který vzal ze stolu. Obrátil se dozadu na otočné stoličce, a když spatřil McCaleba se Scottem, zaraženě se na ně zadíval. V ten okamžik si McCaleb uvědomil, že to už je jeho druhý chybný závěr, k němuž během své krátké návštěvy tady v muzeu dospěl. Muž se k nim nechoval nezdvořile. Nezaregistroval jejich přítomnost z jednoduchého důvodu - byl hluchý.

Teď si jednou rukou vysunul zvětšovací brýle na temeno hlavy a druhou rukou si pod zástěrou upravoval na prsou umístěné naslouchací zařízení.

„Promiňte," usmál se na McCaleba, „nevěděl jsem, že máme návštěvu."

Mluvil s německým přízvukem.

„Doktor Derek Vosskuhler, pan McCaleb," představil je vzájemně ředitel Scott. „Pan McCaleb je vyšetřovatel a potřebuje vám na chvilku ukrást paní Fitzgeraldovou."

„Jistě, chápu. To je v pořádku."

„Doktor Vosskuhler je jedním z našich nejlepších odborníků na restaurování malířských děl," dodal Scott tónem, z kterého zazníval skutečný obdiv.

Vosskuhler přikývl a vzhlédl k McCalebovi. Pozorně si ho prohlížel přimhouřenýma očima, jako by studoval nějaké výtvarné dílo. Neprojevil žádnou snahu potřást si s příchozím rukou.

„Vyšetřovatel? A jak jsem pochopil z vašeho zájmu tady o Penelope, tak se to nejspíš týká Bosche, není-liž pravda?"

„Svým způsobem ano. Chci se o něm dovědět všechno, co se dá. Jak mi bylo řečeno, paní Fitzgeraldová je na něj odborník"

„Nikdo nemůže být expertem na Bosche," podotkl Vosskuhler s vážným výrazem ve tváři. „Umělecká muka, trýzněná duše génia... jak by někdo z nás mohl odhalit, co se skutečně skrývalo v srdci toho muže?"

McCaleb přikývl. Vosskuhler se otočil zpátky k Boschovu obrazu a hodnotícím pohledem se na něj zadíval.

„Co vidíte, pane vyšetřovateli?"

McCaleb si soustředěně prohlížel obraz s tak neobvyklým námětem a trvalo dlouho, než odpověděl.

„Spoustu bolesti."

Vosskuhler souhlasně pokýval hlavou. Potom se postavil a ostře se zadíval na rozdělanou práci. Krátce nato si stáhl brýle na oči, popošel dopředu a naklonil se k horní části desky, zvětšovací skla brýlí jen pár centimetrů od noční oblohy nad hořící vesnicí.

„Bosch znal všechny démony zla," pokračoval v načatém rozhovoru, pohled stále upřený na malbu. „Ty skryté kouty duše..."

Než dokončil svou myšlenku, udělal dlouhou pauzu.

„... temnější než noc."

Následovalo dlouhé ticho, které přerušil teprve Scott. Oznámil jim, že už se musí vrátit do pracovny, a odešel. Uplynulo pár dalších minut, než se Vosskuhler konečně obrátil od obrazu. Neobtěžoval se sundat si z očí brýle, když se zadíval na McCaleba. Pomalu sáhl rukou za zástěru a vypnul přívod k naslouchadlu.

„I já se už musím věnovat práci. Hodně štěstí při vyšetřování, pane McCalebe."

Než stačil McCaleb přikývnout, Vosskuhler už seděl na otáčecí stoličce a vybíral si co nejtenčí štětec.

„Asi bychom měli jít ke mně," navrhla Fitzgeraldová. „Nanosila jsem si tam všechny knihy o Boschovi, které jsem tady v knihovně našla. Ráda vám je ukážu."

„To by bylo skvělé. Děkuju."

Vydala se ke dveřím. McCaleb se ještě chvilku pozdržel a naposledy se zadíval na malbu s příznačným názvem Peklo. Oči mu ulpěly na horní části obrazu. Neklidná noční obloha jako by se svíjela v náporech větru a odlesky ohně z hořící vesnice jen podtrhovaly její temnotu.

Pracoviště Penelopy Fitzgeraldové měřilo necelé dvakrát dva metry a nacházelo se v místnosti, kterou sdílela s dalšími odbornými asistenty. Z vedlejší kóje, kde momentálně nikdo nebyl, přitáhla do uzounké uličky před svým stolem židli a pobídla McCaleba, aby se posadil. Pracovní stůl byl ve tvaru L s laptopem po levé straně a hromadami rozdělané práce na delší ploše desky. Uprostřed různých papírů se z nijak různě vysoké věže tyčily stohy knih. McCaleb si všiml, že za jednou takovou věží je na stěně přepážky připevněná reprodukce obrazu, namalovaného podobným stylem jako ten, na němž pracoval Vosskuhler. McCaleb odsunul štos knih o pár centimetrů stranou a naklonil se přes stůl k reprodukci. Malba se skládala ze tří panelů, největší byl umístěn uprostřed. Tak jako u předchozího díla panoval i tady nepřehledný chaos. Desítky a desítky postav roztroušených po celé ploše obrazu, výjevy zobrazující nevázané sexuální radovánky a pekelná muka.

„Znáte ten obraz?" zeptala se Fitzgeraldová.

„Ne, neřekl bych. Ale je to Bosch, že ano?“

„Jedno z jeho signovaných děl. Ten triptych se jmenuje Zahrada pozemských rozkoší, a pokud byste si chtěl prohlédnout originál, musel byste si zajet do Madridu. Je tam vystavený v Pradu. Jednou jsem před ním stála celé čtyři hodiny. Ale stejně jsem si nestačila všechno prohlédnout, zdaleka ne. Mohla bych vám něco nabídnout, pane McCalebe? Kafe, minerálku..."

„Ne, díky, jste moc laskavá. A jestli vám to nevadí, můžete mi říkat Terry.“

„A vy mně Nep."

Na McCalebovu tvář se vloudil tázavý výraz.

„Přezdívka z dětství," usmála se.

Přikývl.

„Takže," ukázala na stůl, „tady v těch knihách vám můžu ukázat kterékoliv z Boschových děl. Je to důležité pro vyšetřování?"

McCaleb se zamyslel.

„Myslím, že ano. Jde o vraždu."

„A vy se účastníte vyšetřování jako poradce?"

„Býval jsem agentem FBI. Detektiv Winstonová, která se případem zabývá, mě požádala, abych se na něj podíval a řekl jí svůj názor. To mě přivedlo sem. K Boschovi. Je mi líto, ale nemůžu zacházet do bližších podrobností. Vím, že pro vás náš rozhovor nebude nijak příjemný, protože já se vás chystám vyptávat, ale na vaše otázky nemůžu odpovědět."

„Zatraceně," zasmála se. „To vypadá zajímavě."

„Víte co? Když narazíme na něco, co není právě tajné, tak vám to řeknu."

„Férová nabídka. Beru."

McCaleb její odpověď přijal s úsměvem a pak už přešel rovnou k objektu svého zájmu.

„Z těch několika narážek doktora Vosskuhlera jsem vyrozuměl, že o muži, který je autorem těchto děl, se toho moc neví."

Fitzgeraldová přikývla.

„Hieronymus Bosch je pro nás velkou záhadou a pochybuju, že se to kdy změní."

McCaleb si před sebou na stole narovnal přeložené listy papíru a začal si dělat poznámky.

„Ve své době se Bosch vyznačoval nejméně konvenční obrazotvorností. A dalo by se říct, že nejen ve své době. Jeho dílo je velmi neobvyklé a i po těch pěti stoletích se stává předmětem studia odborníků a svádí k pokusům o novou interpretaci. Ovšem myslím si, že pokud byste si přečetl všechny kritické rozbory, které byly o Boschovi k dnešnímu dni napsány, zjistil byste, že ve většině z nich je poměrně jednoznačně hodnocen coby zvěstovatel posledního soudu. Svými obrazy evokuje strach ze zatracení a ohně pekelného, varuje lidské pokolení před odplatou za jeho hříchy. Stručněji řečeno, Boschovy práce jsou variace najedno a to samé téma: lidská pošetilost nás nevyhnutelně dovede do pekla."

McCalebovi lítala ruka po papíře, jak se snažil zachytit z výkladu co nejvíc. Litoval, že s sebou nemá diktafon.

„Milý člověk, že?“ poznamenala Fitzgeraldová ironicky.

„Jo, skutečný optimista." McCaleb vzhlédl od svých poznámek a kývl hlavou ke střední části triptychu. „Zdá se, že je tehdy otázka, co s načatým večerem, příliš netrápila."

Rozesmála se.

„Přesně to mě napadlo, když jsem byla v Pradu."

„Měl ten Bosch jako člověk vůbec nějaké klady? Staral se o sirotky, neubližoval psům, pomáhal starým dámám vyměňovat píchlé pneumatiky nebo tak něco ?"

„Musíte mít stále na paměti, kde a v jakém období tvořil, abyste plně pochopil, o co svým dílem usiloval. Zatímco nám se zdá, že ve svých pracích převážně zobrazuje násilí a fyzické mučení, tehdy byly podobné věci na denním pořádku. Žil v době plné brutality a každé umělecké dílo je odrazem své doby. Bosch ve svých malbách zachycuje i středověkou víru v existenci démonů skrývajících se všude kolem nás. Na všech jeho obrazech číhá ďábel, připravený ukořistit svoji oběť."

„Jako sova?"

Chvíli se na něj zaraženě dívala.

„Ano, sova je jedním ze symbolů, kterých používá. Podle toho, co jste říkal, jsem se domnívala, že s jeho prací nejste obeznámen."

„Já skutečně o Boschovi ani o jeho díle nic nevím. Ale byla to právě sova, která mě sem přivedla. Bohužel, víc vám o tom říct nemůžu a omlouvám se, že jsem vás přerušil. Pokračujte, prosím."

„Právě jsem chtěla dodat, že je zarážející, když si uvědomíte skutečnost, že Bosch byl současníkem Leonarda, Michelangela a Rafaela. Pokud byste porovnal jejich díla, skoro byste uvěřil, že Boschovy práce se všemi těmi středověkými symboly a předobrazem zániku lidstva vznikly nejméně o sto let dříve."

„Ale nevznikly."

Potřásla hlavou, jako by jí bylo Bosche líto.

„On a Leonardo da Vinci se narodili v rozmezí jednoho nebo dvou let. Koncem patnáctého století tvořil da Vinci umělecká díla, která jsou oslavou fyzických i duševních hodnot člověka a plná víry ve vývoj lidstva, zatímco Bosch nezná nic jiného než bezůtěšnou temnotu a zhoubný osud."

„Je vám z toho smutno, že ano?“

Natáhla ruce k jednomu ze stohů knih, položila je na výtisk ležící nahoře, ale neotevřela ho. Měl černou koženou vazbu, kterou nezdobily žádné ilustrace, pouze na hřbetě nesl jednoduchý název BOSCH.

„Nemohu si pomoct, ale často přemýšlím o tom, co by se asi stalo, kdyby tehdy tvořil po boku da Vinciho nebo Michelangela, kdyby svoje mistrovství a fantazii použil spíš k velebení lidí než na jejich zatracení."

Zadívala se na knihu pod svými dlaněmi a po chvíli ji položila na stůl.

„Ale v tom je právě krása umění a také důvod k tomu, proč umělecká díla studujeme a obdivujeme. Každé z nich se stává oknem do umělcovy mysli a fantazie. Bez ohledu na to, jak temná a znepokojivá jeho vize je, odlišuje ho od ostatních a činí jeho dílo jedinečným. U Bosche mívám pocit, že tu své obrazy zanechal proto, aby mě přenesly do jeho duše a nechaly prožít tu trýznivou bolest, která ji sužovala."

McCaleb přikývl a Penelope Fitzgeraldová otevřela knihu vázanou v černé kůži.

Svět Hieronyma Bosche byl pro McCaleba právě tak pozoruhodný jako šokující. Na stránkách, které před ním Penelope Fitzgeraldová obracela, defilovaly krajiny plné hrůzných výjevů, ne nepodobných těm, s nimiž se McCaleb setkával na místech činu. Lišily se pouze v jediném - ubožáci na obrazech byli ještě živí. Zuby jejich trýznitelů zahryznuté do nahých těl a vyřvávající z nich kusy masa vypadaly tak realisticky, že se člověk nechtě musel otřást odporem. Jednotlivé malby odshora až dolů pokrývaly postavičky úpících zatracenců, kteří pykali za své hříchy mučeni démonickými stvůrami, jimž jejich podobu vtiskla ruka vedená mohutnou bájivou fantazií.

Nejprve si barevné reprodukce prohlížel mlčky, tedy stejným způsobem, jakým by postupoval při první obhlídce místa činu. Ale pak se před ním objevila stránka s malbou zobrazující tři lidi seskupené kolem sedícího muže. Jeden z těch stojících prováděl nástrojem, který vypadal jako primitivní skalpel, řez na temeni mužovy hlavy. Výjev byl komponovaný v kruhu. Jeho horní i dolní okraj lemoval nějaký nápis.

„Můžete mně o tom obraze něco říct?" zeptal se, aniž by dal najevo vzrušení, které se ho zmocnilo.

„Jmenuje se Léčení bláznovství? odpověděla Fitzgeraldová. „V té době se běžně věřilo, že slaboduchost se dá vyléčit docela jednoduše. Stačí, když se z hlavy postiženého odstraní kámen."

McCaleb se jí naklonil přes rameno a pozorně si malbu prohlížel, zejména umístění a tvar řezu na mužově hlavě. Byl srovnatelný se zraněním na temeni Edwarda Gunna.

„Fajn, můžete pokračovat."

Sovy byly všude. Fitzgeraldová ho na ně ani nemusela upozorňovat; byly tak výrazné, že i ve složité kompozici obrazů je většinou objevil sám. Pouze mu ve spojení s nimi vysvětlila další symbol. Když malíř umístil sovu na stromě, tak větev, na níž tenhle symbol dábla seděl, obvykle namaloval šedivou a bez listů - zkrátka odumřelou.

Otočila stránku na malbu sestávající ze tří částí.

„Tenhle triptych se jmenuje Poslední soud. Jeho levé křídlo má podtitul Pád lidstva a pravé, jak jeho obsah napovídá, Peklo."

„Zdá se, že peklo bylo jeho oblíbené prostředí."

Ale Nep Fitzgeraldová se nezasmála. Oči měla upřené do knihy.

Levá část triptychu zobrazovala scénu z rajské zahrady, uprostřed níž si Adam a Eva právě brali jablko od hada, který se k nim natahoval ze stromu poznání. Na odumřelé větvi jiného stromu seděla sova a pozorovala probíhající výměnný obchod. Peklo na pravé desce pojal Bosch jako temné místo, kde ptákům podobné stvůry vyvrhávaly zatracence, rozřezávaly jejich těla a kladly je na obrovské pánve, aby je mohly strčit do rozpálených pecí.

„Všechny tyhle představy pocházejí z malířovy hlavy," poznamenal McCaleb. Jen bych...“

Nedokončil větu, protože vlastně nevěděl, jak slovně vyjádřit pocity, které v něm obraz vzbuzoval.

„Spíše jsou odrazem mučené duše," podotkla Fitzgeraldová a obrátila stránku.

Další reprodukcí byla malba s kruhovou kompozicí, rozvrženou do několika soustředných ploch. Ve vnějším a také nejširším pásu bylo pravidelně rozloženo sedm výjevů s viditelně šťavnatými scénami z lidského života. Obklopovaly plochu pokrytou zlatými paprsky, které vycházely ze zlatého proužku lemujícího ústřední kruh. V něm stála na modrém pozadí mužská postava s varovně zdviženou rukou. McCaleb se zadíval na zlatý proužek kolem středu, v jehož spodním oblouku byla čtyři latinská slova. Okamžitě je poznal.

„Střež se, střež se, Bůh vidí."

Fitzgeraldová se k němu otočila.

„Tohle už jste zřejmě někdy viděl. Nebo mi chcete tvrdit, že jen tak mimochodem ovládáte středověkou latinu? To musí být hodně podivný případ, na kterém pracujete."

„Už to tak vypadá. A pokud jde o tenhle obraz, doopravdy ho vidím poprvé. Znal jsem pouze ta slova. Co všechny ty výjevy znamenají?"

„Ve skutečnosti je to horní deska stolu vytvořená buď pro faru, nebo pro sídlo nějakého církevního hodnostáře. To uprostřed je boží oko, které je neustále otevřené a bdí. A jak shlíží dolů na svět, vidí všechny ty výjevy, z nichž každý zachycuje jeden ze sedmi hlavních hříchů."

McCaleb přikývl. Když si prohlížel jednotlivé malby, některé z hříchů byly patrné na první pohled: obžerství, smilstvo a pýcha.

„A teď jeho mistrovské dílo," poznamenala Fitzgeraldová, když obracela stránku.

Dostala se ke stejnému obrazu, který měla připevněný na stěně přepážky. Triptych Zahrada pozemských rozkoší. McCaleb začal reprodukci pečlivě studovat. Na levém křídle zobrazil malíř idylickou scénu odehrávající se ve velmi zvláštní rajské zahradě právě ve chvíli, kdy Bůh poté, co stvořil Evu, ji předává Adamovi. Strom poznání rostl hned za nimi. Střední, největší část triptychu ukazovala desítky nahých lidí, kteří se naprosto bez zábran oddávali tělesným rozkoším, pářili se a tančili, jezdili na koních kolem laguny ve střední části obrazu a dováděli s překrásnými ptáky a zcela vymyšlenými zvířaty v jezírku v popředí. A na pravé, poslední desce byla odplata za jejich radovánky. Peklo, jehož temnotu protínaly pouze záblesky světla dopadající na zatracence, mučené monstrózními ptáky a jinými odpudivými zrůdami. Celou plochu obrazu pokrývaly naprosto fascinující výjevy, věrně vykreslené do všech detailů. McCaleb konečně pochopil, jak je možné, že někdo může stát před originálem celé čtyři hodiny a nestačit si všechno prohlédnout.

„Myslím, že teď už máte přehled o tom, jaké myšlenky Bosch ve svých často opakovaných tématech divákům předkládal," přerušila McCalebovy úvahy jeho průvodkyně. ,A Zahrada pozemských rozkoší je považována za nejucelenější ze všech jeho prací, právě tak jako za nejkrásnější a nejlépe provedenou."

McCaleb přikývl a sám se teď ujal výkladu, při němž ukazoval na jednotlivé části obrazu.

„Tady vidíme Adama s Evou. Mají se skvěle, ale jen do chvíle, než snědí ono pověstné jablko. Uprostřed se nám nabízí pohled na to, co následovalo po Pádu, tedy potom, když naši praprapředkové přišli v ráji o svou nevinnost. Život ztrácí svůj řád a možnost svobodné volby přivádí lidi k neřestem a hříchu. A to nevede nikam jinam než do pekla."

„Výborně. Jen bych ještě připojila pár specifických podrobností, které by vás mohly zajímat."

„To byste byla moc laskavá."

Začala s první deskou triptychu.

„Pozemský ráj. Měl jste naprosto pravdu, zobrazuje Adama a Evu předtím, než ztratili svou nevinnost. Tady to jezírko s fontánou uprostřed symbolizuje příslib věčného života. Vlevo stojí strom s ovocem poznání, ale toho jste si už všiml."

Prstem zamířila přes obraz k fontáně, štíhlé věžovité stavbě připomínající rostlinu s květy nevšedních tvarů, z nichž do jezírka stříkaly čtyři pramínky vody. Vtom to uviděl. Penelopin ukazováček se zastavil u temného kruhovitého otvoru ve spodní části fontány. Téměř splývající s černou tmou z něj do rajské zahrady zírala tvář sovy.

„Zmiňoval jste se o sově. Tady ji máte vyobrazenou. Jak vidíte, ne všechno je v tomhle ráji v pořádku. Ďábel číhá ve svém úkrytu a, jak víme, jednoho dne s konečnou platností vyhraje. Tedy podle Bosche. Když si prohlédnete vedlejší desku, najdete tam tenhle symbol ďábla na více místech."

Upozornila ho na čtyři zobrazení. Na prvních dvou byli ptáci, v kterých se sova poznala na první pohled, a na zbývajících byla stvoření sově podobná. McCaleba zaujal výjev ve střední části desky, kde nahý muž objímal velkou tmavě hnědou sovu s lesklýma černýma očima. Její barevnost i oči odpovídaly plastikové figuríně z bytu Edwarda Gunna.

„Něco vás zaujalo, Terry?“

Ukázal na sovu.

„Tady ta potvora. Nemůžu vás do toho zasvětit, ale naprosto přesně se shoduje s něčím, kvůli čemu jsem přišel."

„V téhle části triptychu je spousta symbolů. Tohle je jeden z těch srozumitelnějších. Svoboda, kterou člověk nabyl po vyhnání z ráje, ho vede ke zhýralosti, k obžerství, pošetilosti a lakotě. Avšak nejhorším hříchem v Boschově světě je posedlost chtíčem. Ten muž na obrázku ovíjí paže kolem sovy, tedy se objímá s ďáblem."

McCaleb přikývl.

„A za to bude pykat."

„Ano, odplatě se nevyhne. Jak jste už zaznamenal, na poslední desce je zobrazeno peklo. Peklo bez ohně pekelného, zato ale plné nejrůznějších způsobů mučení, místo nekonečného utrpení a bolesti. Sídlo temnoty."

McCaleb neodpověděl. Dlouho bloudil pohledem po neutěšené krajině, království ďábla. Vzpomněl si na slova dr. Vosskuhlera.

Temnější než noc.

Kapitola 12

Bosch se opřel dlaněmi o parapet okna vedle vchodových dveří. Okno vedlo do kuchyně. Pracovní deska byla vzorně uklizená. Žádné nádobí, žádný překapávač na kávu, dokonce ani toaster. Zmocnil se ho nepříjemný pocit. Vrátil se ke dveřím a znovu zaklepal. Netrpělivě začal přecházet sem a tam. Pohled mu padl dolů na prázdný čtverec přede dveřmi, kde předtím ležela rohožka s nápisem BUĎTE VÍTÁNI.

„Kruci," zasykl rozčileně.

Sáhl do kapsy a vytáhl kožené pouzdro. Otevřel zip a vyndal dva malé ocelové šperháky, které si vyrobil z pilky na kov. Rozhlédl se kolem, ale nikoho neviděl. Stál v zastřešeném přístěnku před bytem ve velkém obytném komplexu ve Westwoodu. Většina obyvatel ještě byla pravděpodobně v práci. Přistoupil ke dveřím a se šperháky se pustil do bezpečnostního zámku. Za devadesát vteřin měl dveře otevřené a vstoupil dovnitř.

Okamžitě věděl, že v bytě nikdo není, ale nicméně zkontroloval každou místnost. Všechny byly prázdné. Napadlo ho, že by v koupelně mohl objevit nějakou prázdnou lékovku s adresou lékárny na etiketě, ale ve skříňce nad umyvadlem ležel jenom holicí strojek z růžového plastu.

Odebral se zpátky do obývacího pokoje. Vzal mobilní telefon a zavolal Janis Langwiserové. Číslo jejího mobilu měl ještě od včerejška uložené mezi posledními hovory. Pracovala na případu jako státní zástupkyně a během víkendu připravovala s Boschem jeho svědeckou výpověď. Telefonát ji zastihl v soudní budově ve Van Nuys. Stále ještě seděla v kanceláři, kterou měla obžaloba během procesu k dispozici.

„Poslouchejte, Janis, nechci malovat čerta na zeď, ale Annabelle Croweová je pryč.“

„Co myslíte tím pryč?"

„Tím myslím, že je fuč. Zdejchla se, drahoušku, a já teď stojím tam, kde předtím bejvával její bejvák. Je naprosto prázdný."

„Do háje! Ale my ji potřebujeme, Harry. Kdy se odstěhovala?"

„To nevím. Právě jsem objevil, že to udělala."

„Mluvil jste se správcem budovy?"

„Ještě ne. Ale sotva nám řekne něco podstatného, leda to, kdy odtud vypadla. Když někdo prchá před soudem, obvykle za sebou nezanechá adresu nového bydliště. “

„A kdy jste s ní mluvil naposled?"

„Ve čtvrtek. Telefonoval jsem jí. Ale linka je teď odpojená. Žádné nové číslo."

„Ale do háje."

„Opakujete se, paní žalobkyně. To už jste jednou říkala."

„A předvolání k soudu dostala?"

„Jo, ve čtvrtek. Právě proto jsem jí volal. Abych se o tom přesvědčil."

„Takže je docela možné, že se zítra dostaví."

Bosch se rozhlédl po prázdném bytě.

„S tím bych moc nepočítal."

Podíval se na hodinky. Ukazovaly pár minut po páté. Protože si byl s Annabelle Croweovou tak jistý, byla posledním svědkem, s kterým si šel před procesem promluvit. Neexistoval jediný náznak toho, že by se chtěla vypařit. Teď už bylo jasné, že dnešní noc stráví jejím hledáním.

„Můžete s tím něco udělat, Harry?"

„Mám o ní pár informací, které by mně mohly pomoct v pátrání. Musí být tady ve městě. Je přece herečka, tak kam jinam by šla?"

„Třeba do New Yorku."

„Prosím vás, tam chodí jen skuteční herci. Ona je akorát hezká tvářička. Zůstane tady."

„Tak ji najděte. Během pár dnů ji budeme potřebovat."

„Pokusím se."

Oba se na chvíli odmlčeli a zvažovali nastalou situaci.

„Myslíte," přerušila ticho Langwiserová, „že v tom jejím zmizení má prsty Sto-rey?"

„Taky mě to napadlo. Mohl jí nabídnout něco, po čem ona touží - práci, roli, tučný šek... Až ji najdu, tak se jí na to zeptám."

„Fajn, Harry. Hodně štěstí. Když ji objevíte, dejte mi vědět. Jinak se uvidíme zítra ráno."

„Jasně."

Bosch ukončil hovor a položil telefon na kuchyňskou linku. Z kapsy bundy vytáhl slabý balíček kartiček o rozměru 7x12 cm. Na každé z nich měl napsané jméno svědka, kterého musel předem prověřit a připravit na přelíčení. Kromě jména si tam ještě poznamenal adresu bydliště i zaměstnání, právě tak jako číslo telefonu a pageru. Našel si Annabelle Croweovou a vyťukal na mobil číslo jejího pageru. Nahraný vzkaz ho informoval, že dotyčný pager už není v provozu.

Zaklapl přístroj a znovu se podíval na kartu. Až úplně dole, těsně u spodního okraje, objevil číslo na Annabellina agenta. Usoudil, že jako herečka je na svém agentovi natolik závislá, že se tuhle vazbu neodváží zpřetrhat.

Kartičky i s telefonem zastrčil zpátky do kapsy. V pátrání po Annabelle Croweové mu žádný telefon nepomůže. To musí absolvovat osobně.

Kapitola 13

McCaleb se přes záliv pustil sám a Přicházející vlna dorazila do avalonského přístavu zároveň se setměním. Buddy Lockridge zůstal v Cabrillo Marina, protože vzhledem k tomu, že se žádní noví zájemci o rybolov neozvali, vyjedou s lodí na moře až v sobotu. Když se McCaleb přiblížil k ostrovu, nastavil radiostanici na kanál 16 a požádal člun pobřežní hlídky, aby mu pomohli vyvázat loď k bóji a hodili lano od zodiaku.

Váha dvou těžkých knih, které si zakoupil v Duttonově knihkupectví v Brentwoodu, plus přenosný chladicí box s mraženým tamali měly na svědomí, že chůze po silnici stoupající k jejich domu vyčerpávala McCaleba tak, jako by šlo o výstup na nějakou osmitisícovku. Naprosto zbrocený potem se musel dvakrát zastavit na okraji silnice a alespoň na chvíli si odpočinout. Pokaždé si sedl na chladicí box, z vaku si vytáhl jednu z knih a znovu se pustil do studia Hieronyma Bosche, přestože se už setmělo natolik, že téměř nebylo nic vidět.

Od okamžiku, kdy odešel z Gettyho muzea, každou chvíli zabrousil v myšlenkách k výjevům z Boschových obrazů. Na konci jejich schůzky mu Nep Fitzgeraldová takříkajíc nasadila brouka do hlavy. Těsně předtím, než zavřela knihu otevřenou na stránce s reprodukcí Zahrady pozemských rozkoší, pohlédla na něj s mírným úsměvem, jako by chtěla něco říct, ale netroufala si.

„Ano?" pobídl ji tedy.

„No, jde jen o takový postřeh."

„Tak prosím, rád si ho poslechnu."

„Jenom jsem se chtěla zmínit o tom, že spousta kritiků a vykladačů Boschova díla v něm nachází příčinnou souvislost se současností. To je známka velkého umělce — když jeho dílo obstojí v testu staletí. Když má sílu stále oslovovat lidi a... možná je i nějakým způsobem ovlivňovat."

McCaleb přikývl. Věděl, kam těmi slovy směřuje. Vlastně mu jimi nahrávala na to, aby jí naznačil, čeho se vyšetřování týká.

„Tohle je skutečně zajímavé téma, Nep. Rád bych vám k němu řekl něco konkrétního, ale teď to bohužel nejde. Snad to jednoho dne bude možné nebo se nakonec všechno dozvíte z jiných zdrojů. Ale děkuju vám. Moc jste mně pomohla, alespoň si to myslím. Zatím to nemůžu posoudit."

Když teď seděl na chladicím boxu, vzpomněl si na jejich rozhovor. Příčinná souvislost se současností, opakoval si v duchu. A se zločiny. Otevřel větší z obou knih a nalistoval si stránku s reprodukcí Boschova mistrovského díla. Pozorně si prohlížel sovu s černýma očima a všemi póry cítil, že je na stopě něčemu závažnému. Něčemu tajemnému a nebezpečnému zároveň.

Když se konečně dotrmácel domů, Graciela si od něj vzala chladicí box a otevřela ho na kuchyňské lince. Vyndala tři z mražených tamali se zelenou kukuřicí a položila je na talíř, aby je mohla dát rozmrazit do mikrovlnné trouby.

„Ještě dělám chilli relenos," oznámila mu stroze. „Máš štěstí, že jsi zavolal z lodi, jinak bychom se do nich pustili a snědli je bez tebe.“

McCaleb neodpověděl. Nechal Gracielu, aby se mohla vypovídat. Věděl, že se na něj zlobí kvůli práci, do které se pustil. Šel ke stolu, kde byla Cielo upevněna v houpacím lehátku. Dívala se soustředěně na větrák u stropu. Mávala před sebou baculatýma ručkama ve snaze naučit se je ovládat. McCaleb se k ní sehnul a nejdřív jí dal pusu na prstíky obou rukou a potom na čelo.

„Kde je Raymond?"

„U sebe v pokoji. Hraje si na počítači. Proč jsi těch tamali koupil zrovna deset?“

Právě si sedal na židli vedle Cielo. Ohlédl se na svou ženu. Zbylé porce určené ke zmrazení vkládala do plastikové nádoby.

„Vzal jsem chladicí box do obchodu a řekl jsem, aby mi ho dali plný. Tolik se jich tam asi vešlo."

Zatřásla hlavou, rozzlobena jeho neschopností.

„Jedno bude přebývat."

„Tak ho vyhoď, nebo příště pozvi na večeři Raymondovy kamarády. Přece se kvůli jednomu tamali nezblázníme."

Graciela se k němu obrátila a pohlédla na něj temnýma rozčilenýma očima, které však okamžitě zněžněly.

„Jsi celý zpocený."

„Musel jsem jít nahoru pěšky. Už mi sem nic nejelo."

Otevřela jednu z kuchyňských skříněk a vyndala plastikové pouzdro s teploměrem. Teploměry měli rozstrkané po celém domě, v každém pokoji jeden. Vyjmula ho z pouzdra, sklepala ho a přešla ke stolu.

„Otevřít."

„Proč mi nedáš ten elektronický?"

„Nevěřím jim."

Zasunula konec teploměru svému muži pod jazyk, potom mu rukou jemně nadzvedla dolní čelist a tím mu zavřela ústa. Celý ten akt provedla s profesionální zručností. Když se s ní McCaleb setkal, pracovala jako sestra na pohotovostním

oddělení v nemocnici. Teď byla zaměstnána v místní základní škole jako zdravotní sestra a zároveň sekretářka. Před nedávnem skončily vánoční prázdniny a ona zase nastoupila do práce. McCaleb věděl, že by ji víc těšilo zůstat doma s dětmi, ale nemohli si to dovolit, takže o tom raději nikdy nemluvil. Doufal, že během pár let už bude jejich firma za vodou a ona si pak bude moct svobodně vybrat, co jí bude vyhovovat. Někdy sice litoval, že si nenechali část peněz, které dostali za smlouvu na knihu a na film, ale ve skutečnosti byl rád, že se rozhodli netěžit z toho, co se přihodilo Gracielině sestře. Polovinu honoráře věnovali charitativní organizaci a druhou uložili do pojišťovacího fondu pro Raymonda. Zajistí mu to finanční prostředky pro studium na univerzitě, pokud o něj bude mít zájem.

Graciela mu podržela zápěstí a zkontrolovala pulz. McCaleb ji tiše pozoroval.

„V pořádku," oznámila mu a pustila mu zápěstí. „Otevři pusu.“

Povolil sevřené rty. Vytáhla teploměr a zadívala se na stupnici. Potom šla ke dřezu, teploměr opláchla, uložila do pouzdra a vrátila zpátky do skříňky. Nic neřekla a McCaleb z toho usoudil, že teplota je normální.

„Nebyla bys radši, kdybych měl horečku?"

„Nepřeskočilo ti?“

„Určitě by sis to přála. Měla bys v ruce pádný argument, abys mi mohla rozmluvit, abych nedělal to, co dělám."

„Co? Tobě rozmluvit, abys něco nedělal? Co tím myslíš? Včera večer jsi prohlásil, že jde jen o jednu noc. Ráno jsi mi zavolal, že to bude jeden den. Co mi hodláš oznámit teď, Terry?"

McCaleb sklouzl očima k Cielo a zvedl nad ni prst, aby se za něj mohla chytit.

„Ještě to neskončilo," podíval se zpátky na Gracielu. „Dneska se vynořilo pár nových skutečností."

„Pár nových skutečností? Ať už se vynořilo cokoliv, přehraj to Jaye Winstonové. Je to její práce, ne tvoje."

„Nemůžu. Zatím ne. Dokud si nebudu jistý."

Graciela se obrátila a přešla ke kuchyňské lince. Talíř s tamali vložila do mikrovlnky a nastavila ji na rozmrazování.

„Vezmeš CiCi nahoru a přebalíš ji? Už to bude potřebovat. A také jí dej láhev, já zatím udělám večeři."

McCaleb opatrně zvedl Cielo z lehátka a přitiskl si ji na prsa. Velmi srozumitelnými zvuky začala vyjadřovat svou nelibost, a tak ji poplácal po zadečku, aby předešel pláči. Přistoupil zezadu ke Graciele, volnou rukou ji objal a přitáhl k sobě. Políbil ji na temeno hlavy a zabořil tvář do vlasů.

„Brzy všechno skončí a budeme žít jako dřív."

„To doufám."

Dotkla se jeho paže svírající ji pod prsy. Ten krátký dotyk prstů byl souhlas, na který čekal. Znamenal, že sice došlo ke střetu, ale že se s tím vyrovnají. Přitiskl ji k sobě ještě těsněji, políbil na krk a odešel za svými otcovskými povinnostmi.

V klidu vyměnil dcerce plenku, zatímco ona zaujatě pozorovala, jak se nad přebalovacím stolem pomalu kývá závěsný mobil. Hvězdičky a měsíc přivázané na nitích byly vystříhané z kartonu. Vyrobil ho Raymond za pomoci Graciely a daroval Cielo jako vánoční dárek. McCaleb se zadíval do dcerčiných temně modrých očí. Vytrvale sledovaly pohyb nebeských těles z papíru, které se nad ní pohupovaly a přetáčely sem a tam v závanech vzduchu proudícího odkudsi z domu. Sehnul se a políbil ji na čelo.

Potom holčičku zabalil do dvou dětských dek, odnesl na verandu a dal jí láhev. Zatímco pila, jemně se s ní kolébal v houpací židli. Když se podíval dolů do přístavu, všiml si, že na můstku Přicházející vlny nechal svítit navigační světla. Věděl, že by mohl zavolat přístavní službě a požádat někoho, kdo má dnes v noci službu, aby k lodi zajel a zhasnul je. Ale bylo by to zbytečné, protože se tam stejně po večeři vrátí a světla pak vypne sám.

Pohlédl zase na Cielo. Měla zavřené oči, ale nespala. Pilně se zabývala obsahem lahve. Graciela ji přestala kojit, když nastoupila do práce. Krmení z lahve byla pro něj nová a, jak velmi rychle zjistil, jedna z nejpříjemnějších povinností, které mu otcovství přineslo. Využíval té chvíle k tomu, že si se svou dcerkou tiše rozprávěl. Většinou jí sliboval, že ji vždycky bude milovat a nikdy ji neopustí. Šeptal jí, že nikdy nedovolí, aby měla strach a cítila se osamělá. Občas, když náhle otevřela oči a zachytila jimi jeho pohled, četl v nich příslib stejných věcí, jaké on nabízel jí. A v každém takovém okamžiku pocítil úplně nový druh lásky, který předtím nikdy nepoznal.

„Terry."

Pohlédl ke dveřím do kuchyně, odkud se ozvalo Gracielino zašeptání.

„Večeře je hotová.“

Zkontroloval obsah lahve a viděl, že je téměř prázdná.

„Za minutku jsem tam.“

Když Graciela odešla, znovu se podíval na Cielo. Zaslechla, že si povídají, a zvedla víčka. Upřeně se na něj zadívala. Políbil ji na čelo a zahleděl se do doširoka otevřených očí v drobné tvářičce.

„Musím tu práci udělat, maličká," zašeptal a zhluboka si vzdychl.

Uvnitř v lodi bylo zima. McCaleb rozsvítil v salonu, doprostřed místnosti přitáhl elektrický radiátor a nastavil ho na jedničku. Chtěl si tu jen trochu zavlažit, ale ne moc, protože měl strach, že by pak začal být ospalý. Těch několik akcí, které během dne podnikl, ho stálo hodně sil a pořád ještě pociťoval únavu.

Seděl v kajutě na přídi a procházel spisy svých dřívějších případů, když zaslechl zvonění mobilu, který nechal ve vaku nahoře v salonu. Zavřel složku, kterou právě studoval, a vyběhl s ní po schodech nahoru. Popadl vak a rychle vytáhl telefon. Ozvala se Jaye Winstonová.

„Tak jak to šlo v Getty? Myslela jsem, že mi zavoláte."

„No, hm... hodně jsem se tam zdržel, a pak už jsem musel pospíchat na loď, protože jsem se chtěl dostat na Catalinu dřív, než bude úplná tma. Omlouvám se, ale docela jsem na to zapomněl."

„Vy jste zpátky na ostrově?"

Jako by v jejím hlase zaznělo zklamání.

„Jo, ráno jsem řekl Graciele, že se večer vrátím. Ale nebojte, ten váš případ jsem ještě nehodil přes palubu."

„Přišel jste v Getty na něco?"

„Ani ne," odpověděl vyhýbavě. „Mluvil jsem s několika lidmi a prohlédl si pár obrazu.“

„Viděl jste sovy, které by se shodovaly s tou naší?"

Už jak kladla otázku, zasmála se.

„Některé z nich se vyznačovaly téměř identickými rysy," použil i McCaleb v žertu odborné terminologie, ale do smíchu mu příliš nebylo. „Obstaral jsem si pár knížek, které si teď chci prohlédnout. Měl jsem v plánu vám zavolat, jestli bychom se zítra nemohli sejít."

„Kdy? Dopoledne mám jednu schůzku v deset a druhou v jedenáct."

„Myslel jsem až někdy odpoledne. Dopoledne mě čeká něco, co musím udělat sám."

Neřekl jí, že to něco je televizní přenos z prvního dne přelíčení ve Storeyho procesu. Díky satelitní anténě mohl tady na ostrově sledovat všechny kanály včetně Court TV, který se specializoval na dění v americkém soudnictví, takže přímý přenos z procesu ve Van Nuys v jeho programové skladbě samozřejmě nemohl chybět.

„No, možná by mě k vám mohli dopravit vrtulníkem, ale nejdřív si to musím ověřit na našem dispečinku."

„To je zbytečné. Já přijedu sám."

„Slyším dobře? Vy byste se obtěžoval k nám, suchozemcům? A poctíte nás návštěvou tady na oddělení?"

„To zrovna ne. Měl jsem na mysli nějaké příjemnější prostředí, kde by bylo trochu soukromí."

„Co se děje, proboha?"

„To se dozvíte zítra."

„Jste čím dál tajemnější. Jen jestli to není jenom finta, jak si nechat od šerifa zase zaplatit palačinky."

Oba se rozesmáli.

„Takový vykuk zase nejsem. Myslíte, že bychom se mohli setkat na Přicházející vlně, až dorazím do Cabrillo?"

„Budu tam. V kolik?"

Smluvil schůzku na tři hodiny, protože usoudil, že tak bude mít spoustu času vypracovat profil pachatele a připravit si, jakým způsobem seznámí Winstonovou s tím, co už jí déle nemůže zamlčovat. A až skončí, zůstane mu dost velká časová rezerva na to, aby se přichystal na akci, kterou chce večer podniknout a k níž, jak věřil, dostane od Jaye svolení.

„Zjistili jste něco o té plastové sově?" zeptal se, jakmile si dohodli dobu setkání.

„Jen něco málo, ale zatím nám to moc nepomohlo. Na figurinách jsou výrobní značky a odlitek naší sovy pochází z Číny. Společnost, která tuhle značku dováží, odesílá objednaný počet výrobků distributorům. Dva z nich jsou místní, další je v Ohiu a čtvrtý v Tennessee. A od nich se sovy rozvážejí po celých Státech. Takže spousta práce na to, že jde v podstatě o výstřel naslepo.“

„Chcete to vzdát?"

„Ne, nic takového jsem neřekla. Jenom to pro mě není priorita. Plastovou sovu si vzal na starost můj parťák. Obvolá ty čtyři distributorské firmy a uvidíme, co zjistí. Teprve pak se můžeme rozhodnout, jestli tím směrem budeme pokračovat."

McCaleb přikývl. Chápal, že upřednostňování některých vodítek při vyšetřování a dokonce i případů samotných je nutné zlo. Ale stejně ho to rozčilovalo. Byl si jistý, že sova je klíčem k nalezení pachatele, a získat o ní všechny dostupné informace by bylo víc než užitečné.

„Jsme tedy domluveni?" zeptala se.

„Co se týče zítřka, tak ano."

„Takže se objevíme ve tři."

„Objevíme?"

„Jo, přijdu s Kurtem. To je můj parťák. Ještě jste se s ním nesetkal."

„Ehm... Podívejte, nemohli bychom se pro tentokrát sejít jen my dva? Nic proti vašemu parťákovi, ale rád bych to zítra probral jen s vámi, Jaye."

Na druhém konci linky bylo chvíli ticho.

„Nemáte trošku přehnané nároky, Terry?"

„Jaké přehnané nároky? Vy jste mě do toho namočila, tak taky chci, abyste si závěry, ke kterým jsem došel, vyslechla osobně, beze svědků. Jestli si kdykoliv jindy přivedete svého parťáka, tak mně to vadit nebude."

Následovala další pauza.

„Nemám z toho moc dobrý pocit, pane McCalebe."

„Je mi líto, ale na jiné řešení přistoupit nemůžu. Teď je to na vás, Jaye. Berte, nebo nechte ležet."

Po jeho rezolutním ultimátu nastalo na druhém konci linky hluboké ticho. Nepřerušil ho. Chtěl dopřát Winstonové dostatek času na rozmyšlenou.

„Tak jo, člověče, beru," ozvala se konečně. „Tohle je vaše představení. A režisér má vždycky pravdu."

„Díky, Jaye. Zítra nashle."

Zavěsila. Pohlédl na složku, kterou si přinesl z krabice se starými případy. Celou dobu ji držel v ruce. Položil mobil na konferenční stolek, usadil se do pohovky a otevřel letitý spis.

Kapitola 14

Nejdřív mu říkali Případ opuštěného děvčátka, protože neznali jméno oběti. Věděli jen, že jde o čtrnácti až patnáctiletou dívku hispánského původu, pravděpodobně Mexičanku, jejíž tělo bylo nalezeno v křoviskách mezi odpadky pod jednou z vyhlídkových plošin zbudovaných podél Mulholland Drive. Vyšetřování měl na starosti Harry Bosch se svým tehdejším parťákem, Frankiem Sheehanem. To bylo ještě předtím, než byl Bosch přeložen na oddělení vražd v Hollywoodu. Dělali se Sheehanem na kriminálce a byl to právě Bosch, který se na McCaleba obrátil. Jeho tehdy z Úřadu pro vyšetřování zločinu v Quantiku převeleli do Los Angeles, aby tam zřídil pobočku Sekce behaviorálních věd. Zároveň měl pro potřebu místních institucí zavést počítačový program VICAP, s jehož pomocí bylo možné vzájemně porovnávat jednotlivé trestné činy uložené v databázi a hledat, zda některé z nich nespáchala stejná ruka, nebo provádět srovnávací analýzu případů, která podstatně usnadňovala vypracování profilu pachatele. Případ opuštěného děvčátka byl jedním z prvních, které McCaleb na svém novém působišti dostal k posouzení.

Bosch za ním přišel do jeho miniaturní kancelářičky ve třináctém poschodí budovy FBI ve Westwoodu a přinesl mu vyšetřovací spis a fotografie z místa činu. Byl sám, protože jeho parťákovi se nelíbilo, že by se jejich případem měli zabývat nějací federálové. Obvyklá nevraživost mezi příslušníky obou institucí, které spolu měly spolupracovat a ne soupeřit. Ale detektivu Boschovi na něčem takovém nezáleželo. Jemu šlo pouze o to, aby odhalili pachatele. Měl uštvané, unavené oči. Bylo zřejmé, že případ na něm zapracoval stejnou měrou jako on na případu.

Dívka byla nahá a různými způsoby znásilněná. Někdo ji uškrtil rukama v rukavicích. Na svahu, na kterém ležela, nenašli ani její kabelku ani žádné oblečení. Otisky sejmuté z jejích prstů neodpovídaly žádné z pohřešovaných osob, po nichž bylo vyhlášeno pátrání jak v okrese Los Angeles, tak v celé Kalifornii. Policejní kreslíř zhotovil její portrét, ale i když ho nechali ukázat v televizních zpravodajstvích a otisknout v novinách, nikdo z dívčiných blízkých se neozval. Kresbu rovněž rozeslali faxem pěti stům policejních institucí po celém Jihozápadě a Státní policii v Mexiku, ale rovněž bez jakékoliv odezvy. K hledané dívce se nikdo nehlásil, a tak, zatímco Bosch se Sheehanem pracovali na případu, ležela bezejmenná oběť v mrazicím boxu na koronerově úřadu.

Pachatel po sobě nezanechal žádné fyzické stopy. Kromě toho, že dívku zbavil šatů a všech známek totožnosti ještě předtím, než její tělo shodil v noci z Mulholland Drive, ho umyl silným čisticím prostředkem.

Na těle zůstala jen jedna jediná stopa. Otisk na levém boku. Postmortální zsinalost kůže indikovala, že krev se usadila v levé polovině těla, což znamenalo, že v časovém úseku, který uběhl od zástavy srdce do chvíle, kdy pachatel odhodil mladičkou dívku mezi prázdné lahve od tequily a plechovky od piva, spočívalo tělo na levém boku. A jak se ukázalo, po celou tu dobu, kdy se krev hromadila v jeho levé části, leželo na nějakém předmětu, který se otiskl do kůže.

Na otisku se dala snadno rozeznat číslice 1, potom písmeno J a kousek dalšího písmene, které mohlo být levou horní kolmicí písmen H, K nebo L. Evidentně šlo o začátek poznávací značky motorového vozidla.

Bosch si utvořil teorii, že kdokoliv zabil tu bezejmennou dívku, schoval její tělo do kufru auta a nechal ho tam tak dlouho, než nastal vhodný okamžik se ho zbavit. Nejprve tělo pečlivě omyl, ale potom ho omylem položil na kousek cedulky s poznávací značkou, kterou už předtím sundal z auta a dal do kufru. Bosch předpokládal, že pachatel ji odstranil proto, aby ji mohl nahradit jinou, nejspíš kradenou značkou, a patřilo to k jeho plánu na zahlazení stop. V případě, že by si některý z podezíravých řidičů či jejich spolucestujících, kteří v tu dobu projížděli po Mulhollandu, zapamatoval číslo vozu zaparkovaného na odpočívadle s vyhlídkou na Hollywood a L.A., mu tenhle tah zajišťoval dokonalou anonymita.

I když se z otisku nedalo vyčíst, který stát poznávací číslo vydal, Bosch se nenechal odradit a vsadil na procento pravděpodobnosti. Od státního odboru motorových vozidel si vyžádal seznam vlastníků všech vozů registrovaných v losangeleském okrese, jejichž poznávací značky začínaly 1JH, 1JK a 1JL. V seznamu bylo přes tři tisíce jmen. Se svým partnerem jich téměř čtrnáct set vyloučili, protože se jednalo o ženy. Zbývající jména postupně vkládali do počítače, a ten jim v evidenci trestních činů vyhledal čtyřicet šest mužů, kteří neměli čistý rejstřík a škála jejich kriminální činnosti se pohybovala od drobných přestupků až k extrémům.

V tomto stadiu vyšetřování vyhledal Bosch McCaleba a vyžádal si psychologický profil vraha. Chtěl vědět, jestli se nemýlí, když spolu se Sheehanem předpokládají, že pachatel už má za sebou nějakou kriminální minulost, a pokud mají pravdu, podle jakých hledisek by měli postupovat při hodnocení oněch šestačtyřiceti mužů ze seznamu.

McCaleb se případem zabýval téměř celý týden. Každou fotografii z místa činu si prohlédl alespoň dvakrát denně - ráno tak zahájil pracovní den a večer ho stejným způsobem završil - a neustále si pročítal vyšetřovací zprávy. Nakonec oznámil Boschovi, že věří, že jejich předpoklad je správný. Údaje shromážděné ze stovek podobných případů, které nechal analyzovat v počítačovém programu VICAP, mu umožnily získat profil muže blížícího se zhruba ke třicítce, jenž se už v minulosti dopouštěl trestných činů, jejichž nebezpečnost se postupem času zvyšovala a k nimž pravděpodobně patřily i zločiny sexuální povahy. Způsob, jakým se zbavil své oběti, naznačoval, že je to práce vraha exhibicionisty, který chce svými činy upoutat zájem veřejnosti a vyvolat mezi lidmi panickou hrůzu. To byl také důvod, proč dívčino tělo odhodil na divokou skládku kousek od veřejné komunikace, i když si jistě mohl zvolit mnohem bezpečnější místo.

Po porovnání psychologického profilu se seznamem šestačtyřiceti delikventů dospěl Bosch ke dvěma podezřelým. Jeden byl správcem administrativní budovy ve Woodland Hills, který měl záznam o žhářství a obscénním chování na veřejnosti, a druhý pracoval jako kulisák ve filmovém studiu v Burbanku a ještě jako teenager byl zatčen za pokus o znásilnění své sousedky. Co se věku týče, oba se už přehoupli přes druhou polovinu dvacítky.

Bosch i Sheehan se spíše přikláněli ke správci, protože při své práci měl přístup k čisticímu prostředku použitému k umytí dívčina těla. Ale McCaleb podezíral i druhého muže. To, že se jako mladíček pokusil znásilnit svou sousedku, ho charakterizovalo jako impulzivního člověka, jehož jednání více korespondovalo s profilem pachatele vyšetřované vraždy.

Detektivové se rozhodli vyslechnout informativně oba muže a pozvali k tomu i profilistu z FBI. McCaleb důrazně požadoval, aby se výslechy nekonaly na policejní stanici, ale v bydlišti podezřelých, protože tak bude mít příležitost pozorovat chování vyslýchaných v prostředí jim vlastním a zároveň se poohlédnout, zda v jejich domácnosti není něco, co by jim mohlo poskytnout nějaké vodítko pro další vyšetřování.

Nejprve navštívili muže zaměstnaného ve filmovém studiu. Jmenoval se Victor Seguin a bydlel v malém domku pod přistávací zónou letiště v Burbanku. Když za dveřmi uviděl jejich trojčlenný tým a vyslechl si Boschovo vysvětlení, proč za ním přišli, vypadal silně vyvedený z míry. Nicméně je pozval dál. Zatímco Bosch se Sheehanem kladli otázky, McCaleb seděl na pohovce a studoval zařízení vzorně uklizeného bytu. Během pěti minut věděl, že mají správného muže, a kývl na Bosche, což byl jejich předem domluvený signál.

Victor Seguin byl poučen o svých právech a zatčen. Odvedli ho do služebního vozu a jeho domek zatím, než dostanou povolení k domovní prohlídce, zajistili pečetí. O dvě hodiny později, když se soudním příkazem v ruce vstoupili dovnitř, objevili v podlaze pod postelí zvedací poklop a pod ním zvukově izolovaný úkryt připomínající rakev. K jejich velkému úžasu v něm ležela mladá, zhruba šestnáctiletá dívka. Byla spoutaná, měla přelepená ústa, ale žila.

Poté, co jim zase klesl adrenalin v krvi a opadlo vzrušení z toho, že úspěšně rozřešili případ a zachránili dívce život, se Bosch zeptal McCaleba, jak mohl vědět, že mají pravého muže. McCaleb ho dovedl ke knihovně v obývacím pokoji a ukázal na ohmatanou knížku s názvem Sběratel, což byl poměrně známý román o mladíkovi, jehož velkým hoby byly únosy žen.

Seguina obvinili z vraždy neznámé dívky a únosu a znásilnění mladé ženy, kterou se vyšetřovatelům naštěstí podařilo zachránit. Rozhodně popřel, že by měl cokoliv společného s vraždou dívky z Mullholandu, a byl ochoten přiznat se k druhému bodu obžaloby za podmínky, že bude souzen pouze za únos a znásilnění dívky, která přežila. Úřad státního návladního na jeho návrh nepřistoupil a proces byl zahájen s tím, co měli k dispozici - otřesné svědectví zachráněné ženy a neúplný otisk poznávací značky na boku mrtvé oběti.

Po méně než čtyřhodinovém rozhodování ho porota prohlásila vinným ve všech bodech obžaloby. Úřad státního návladního potom obžalovanému nabídl dohodu: pokud vyšetřovatelům řekne, kdo byla jeho první oběť a odkud ji unesl, nebude pro něj obžaloba v druhé fázi procesu požadovat trest smrti. Aby tento obchod mohli uzavřít, musel by se Seguin přiznat k vraždě. Muž odmítl. Státní žalobce zažádal o vynesení trestu smrti a soudce souhlasil. Nikdy nezjistili, kdo byla zavražděná oběť, a McCalebovi neuniklo, jak se Bosch nemůže vyrovnat s tím, že ta mladičká dívka, vlastně ještě dítě, nikomu nestála ani za to, aby na policii zavolal její jméno.

Tahle představa pronásledovala i jeho. Jednoho dne, když se už soudní proces dostal do druhé fáze a zabýval se stanovením trestu, a on přišel podat své svědectví, zašli si s Boschem o polední přestávce na oběd. Ke svému překvapení zjistil, že na složce případu, kterou měl detektiv s sebou, je na štítku napsáno jméno oběti.

„Co,“ vyhrkl McCaleb rozčileně. „Ty jsi ji identifikoval?"

Bosch se podíval na desky a rychle je obrátil štítkem dolů.

„Ne, ještě ne.“

„A kde jsi tedy vzal to jméno?"

„No, já... Zkrátka dal jsem jí ho.“

Bylo na něm vidět, jak se z toho vyptávání cítí celý nesvůj. McCaleb zvedl desky a otočil je štítkem vzhůru.

„Cielo Azul?" přečetl nahlas a tázavě se podíval na Bosche.

„Ehm... byla to Španělka, tak jsem jí dal španělské jméno."

„To znamená modré nebe, že ano?"

„Jo, správně, modré nebe. Já, ehm...“

McCaleb trpělivě čekal. Nic.

„Co já ? " pobídl Bosche, který seděl s očima zabořenýma do desky stolu.

„Jaksi... podívej, Terry, já nejsem zas až tak pobožný, víš, jak to myslím?"

„Ano."

„Ale když jsem tak o tom přemýšlel, napadlo mě, že když se tady dole nenašel nikdo, kdo by ji chtěl, pak možná... alespoň doufám, tam nahoře je někdo, kdo se jí ujme."

Pokrčil rozpačitě rameny, krátce přitom pohlédl na svého společníka a vzápětí uhnul pohledem. Do tváří se mu nahrnula červeň. McCaleb dlouho mlčel.

„Těžko se dá zjistit, jestli to, co děláme, řídí ruka boží. Nebo to, co vidíme," řekl nakonec.

Bosch jenom přikývl a nikdy už o tom jménu nemluvili.

McCaleb zvedl poslední stránku spisu označeného Cielo Azul a obrátil zadní chlopeň desek. Při práci na případu míval ve zvyku dělat si na vnitřní stranu chlopně poznámky, protože byly ukryté pod štosem založených zpráv, a tak nebyly příliš na očích. Poznámky se týkaly detektivů, kteří mu dotyčný případ předložili k posouzení. Brzy totiž zjistil, že pochopení jejich psychiky je pro něj zrovna tak důležité jako informace uložené ve spisech, protože si svůj prvotní názor na mnoho aspektů zločinu de facto utváří zprostředkovaně očima vyšetřovatelů.

Případ, který řešili s Boschem, pocházel z doby více než před deseti lety, tedy dříve, než kromě případů začal podrobněji analyzovat i jejich vyšetřovatele. Na záložce měl napsané Boschovo jméno a pod ním jen čtyři slova.

Pečlivý - bystrý - MP - AP

Zadíval se na poslední dvě poznámky. Když si chtěl svoje postřehy udržet v tajnosti, zapisoval si je těsnopisem nebo používal zkratky. Tyhle vypovídaly o Boschově motivaci. McCaleb dospěl k přesvědčení, že detektivové vyšetřující vraždy, což byla sorta policistů problematická sama o sobě, dělají svou práci — přes všechny těžkosti a problémy, které jim přináší — hlavně proto, že se podvědomě řídí svými niternými city a pohnutkami. Zhruba se dali vyšetřovatelé rozdělit do dvou skupin. První z nich povolání kriminalisty vykonávali proto, že v něm mohli uplatnit svoje znalosti a dovednosti, druzí v něm viděli svoje životní poslání.

Motivace detektivů se mohla rozpitvávat ještě z dalšího hlediska - jakým způsobem ke svojí práci přistupují, ať už je pro ně cílem či posláním. Jedni ji brali tak trochu jako sport; do této skupiny patřil typ lidí, kteří emotivně strádali kvůli nedostatku uznání, a to je nutilo permanentně dokazovat, že jsou lepší, chytřejší a mazanější než pronásledovaná kořist. Jejich život jako by probíhal ve stále se opakujícím kruhu: získají sebevědomí tím, že dopadnou pachatele, kterého strčí za mříže, a začnou znovu od začátku. Detektivové z druhé skupiny trpěli podobnými citovými problémy jako jejich kolegové, ale realizovali se jiným způsobem; považovali se za jakési mluvčí zavražděných. Mezi nimi a oběťmi se vytvořilo téměř posvátné pouto, z něhož se nedalo vykoupit jinak než zatčením zločince. A právě to je pohánělo v úporné štvanici za vrahem a umožňovalo jim na této nelehké cestě překonávat všechny překážky. Pro tento typ detektivů si McCaleb vymyslel termín andělé pomsty. Z dlouholetých zkušeností věděl, že policisté- -andělé jsou ti nejlepší vyšetřovatelé, s kterými kdy pracoval. Zároveň ale dospěl

k přesvědčení, že se často pohybují po oné těžko rozeznatelné hranici, za níž už leží černá propast.

Jak mohl vyčíst ze zkratek na chlopni, před deseti lety charakterizoval Harryho Bosche jako anděla pomsty. Teď musí posoudit, zda se tento detektiv nepřiblížil až k samému okraji srázu, a zvážit možnost, jestli neudělal krok do temnoty pod ním.

Zavřel složku a z koženého vaku vytáhl ony dvě umělecké publikace o Boschovi, které si zase přinesl zpátky. Větší z nich, plná barevných reprodukcí, byla dílem dvou autorů: R. H. Marijnissena a P. Ruyffelaerea. Druhou knihu, která obsahovala více textu než obrazů, napsal Erik Larsen.

McCaleb začal s tou menší. Zběžně ji prolistoval a i po letmém přečtení publikovaných statí rychle pochopil, že, jak už říkala Penelope Fitzgeraldová, na Hieronyma Bosche existuje bezpočet rozdílných, někdy dokonce protichůdných názorů. Někteří historikové umění, o nichž se Larsen ve své knize zmiňoval, nazývali malíře humanistou, a jeden ho dokonce považoval za příslušníka kacířské sekty, která pokládala náš svět vezdejší za samo peklo ovládané Satanem. Mezi jednotlivými odborníky se vedl spor o tom, jaký je smysl některých Boschových děl, jestli autorství určitých obrazů lze skutečně přiřknout Boschovi a zda mistr navštívil Itálii a spatřil tam díla svých renesančních současníků.

McCaleb knihu zavřel a zamyšleně se na ni zadíval. Uvědomil si, že žádný z těch názorů renomovaných odborníků není pro jeho záměr vlastně důležitý. Jestliže je malířovo dílo předmětem nejrůznějších interpretací, pak jediná, která by pro McCaleba měla skutečně klíčový význam, by musela vzejít z pera pachatele vraždy Edwarda Gunna. To, co ten člověk na obrazech Hieronyma Bosche viděl a co si z nich odnesl, je pro jejich vyšetřování podstatnější než všechna odborná pojednání.

Otevřel větší knihu a pomalu začal studovat jednotlivé reprodukce. V Getty si je nemohl prohlédnout tak dobře, jak by si přál. Jednak měl málo času a také mu vadilo, že při tom není sám.

Na boční opěradlo pohovky si položil poznámkový blok, protože měl v úmyslu udělat si soupis všech sov a jim podobných ptáků, které na obrazech uvidí, včetně jejich popisu. Brzy přišel na to, že na malbách je tolik drobných detailů, které jsou na malých reprodukcích těžko čitelné, že by nebylo divu, kdyby mu něco podstatného uniklo. Sešel do přední kajuty, aby si odtamtud přinesl lupu, kterou jako agent míval vždy při ruce v psacím stole a prohlížel si s ní fotografie z místa činu. Když se ohnul ke krabici plné různých drobností, které si před pěti lety přinesl z kanceláře, pocítil slabý náraz do boku lodi a okamžitě se napřímil. Nemohlo jít o jeho vlastní člun, protože zodiac nechal přivázaný k prodloužené zádi. Právě se pokoušel najít nějaké logické vysvětlení, když ucítil, jak se loď mírně zhoupla nahoru a dolů, což mu poskytlo nepochybný důkaz o tom, že někdo vstoupil na palubu. Soustředil se v duchu na dveře do salonu. Byl si jistý, že je nechal odemčené.

Rychle prolétl pohledem krabici, v které se před chvílí prohraboval, a vytáhl z ní nůž na otvírání dopisů.

Když opatrně vyšel po schodech nahoru do kuchyňky, rozhlédl se po salonu. Nikdo tam nebyl, ani nic nechybělo. Bylo dost obtížné vidět ven na palubu, protože ve skle dveří se zrcadlil vnitřek salonu, ale přesto rozeznal v kokpitu, v záři světel z Crescent Street, siluetu muže. Stál zády k salonu, obrácený k ostrovu, jako by obdivoval osvícené ulice Avalonu šplhající se nahoru po svahu.

McCaleb rychle přiskočil k šoupacím dveřím a jediným trhnutím je otevřel. V ruce přitisknuté loktem k boku svíral nůž na dopisy, střenku zvednutou nahoru. Muž v kokpitu se otočil.

Oči se mu rozšířily údivem a McCaleb okamžitě spustil zbraň.

„Pane McCalebe, já...“

„To je v pořádku, Charlie, já jenom nevěděl, kdo to je.“

Charlie byl noční hlídač v budově přístavní správy. McCaleb ani neznal jeho příjmení, ale věděl, že často přijíždí navštívit Buddyho Lockridgee, když se jeho společník zdržel na lodi přes noc. McCaleb ani v nejmenším nepochyboval o tom, že Buddy se příliš nezdráhal vytáhnout tu a tam z lednice pár piv, obzvlášť za dlouhých nocí. To byl zřejmě také důvod, proč sem noční hlídač vážil cestu až z přístavu.

„Viděl jsem, že se tu svítí, tak mě napadlo, že je tu Buddy," omlouval se. Jen jsem se na něj chtěl kouknout."

„Není tady, zůstal na pevnině. Pravděpodobně se nevrátí dřív než v pátek.“

„Fajn, tak já zase padám. A co vy, pane, všechno oukej? To nebyl nápad vaší paničky, abyste spal na lodi, že ne?“

„Ne, Charlie, všechno je, jak má být. Jenom si potřebuju něco vyřídit."

Zvedl nůž na otvírání dopisů, jako by tím chtěl hlídači ozřejmit, co právě dělal.

„Už vás nebudu zdržovat, pane McCalebe. Dobrou noc.“

„Dobrou, Charlie. Díky, že jste měl o mě starost."

Vešel do salonu a sešel dolů do pracovny. Lupu našel až na samém dně krabice s kancelářskými potřebami.

Po další dvě hodiny se věnoval prohlížení reprodukcí. Tajuplné, strašidelně vyhlížející krajiny plné fantaskních démonů, kteří obklopovali své lidské oběti, ho naprosto fascinovaly. Pokaždé, když si podrobně prohlédl nějaký obraz a objevil na něm něco zajímavého, označil si místo nálezu záložkami příslušné barvy, sovy například žlutými, aby se k němu mohl rychle vrátit.

Nakonec měl na seznamu šestnáct popisů sov a dalšího tuctu sovám podobných stvoření. Sovy byly namalované temnými barvami a číhaly na každém obraze jako předsunuté hlídky blížícího se posledního soudu. Nemohl si pomoci, ale při pohledu na ně ho napadalo, že mezi sovou a detektivem existuje určitá paralela. V obou případech šlo o noční bytosti, které pronásledují a loví své oběti, o bezprostřední svědky bolesti a zla, jež si jak lidé, tak zvířata působí navzájem.

Ovšem nejvýznamnější objev, který McCaleb učinil, se netýkal sovy, ale lidské postavy. Spatřil ji na poslední dvojstraně, na reprodukci triptychu s názvem Poslední soud, konkrétně na jeho střední části. Podrobně si ji prohlížel lupou se zabudovaným osvětlením a vedle pece pekelné, do níž se vhazovali hříšníci, uviděl několik spoutaných nebožáků čekajících na to, až budou roztrháni na kusy a vrženi do ohně. V jejich skupince ležel na zemi nahý muž, paže a nohy spoutané za zády. Dolní končetiny měl ohnuté dozadu a pevně přitažené k horním, takže se nacházel v bolestivé poloze, připomínající obrácenou polohu plodu v matčině lůně. Silně se to podobalo výjevu zachycenému na videokazetě z místa činu a na fotografiích zavražděného Edwarda Gunna.

McCaleb si založil dotyčnou stránku a zavřel knihu. Když vedle něj na pohovce zazvonil mobil, zděšením až nadskočil. Než přijal hovor, podíval se na hodinky a zjistil, že je přesně půlnoc.

Volala Graciela.

„Myslela jsem, že se na noc vrátíš."

„To mám také v plánu. Právě jsem skončil a jedu.“

„Nechal sis v přístavu vozík?"

„Jo, takže tentokrát to zvládnu líp.“

„Bezva. Tak zatím ahoj."

„Za chvilku jsem doma."

McCaleb se rozhodl nechat šanon se spisem i obě knihy na lodi, protože usoudil, že si do druhého dne potřebuje od všeho vyčistit hlavu. Jejich tíha by mu jenom připomínala břemeno, které chtě nechtě s sebou musí vláčet v mysli. Zamkl loď a nasměroval zodiac k přístavišti pro motorové čluny. Golfové vozítko parkovalo na konci hráze. Nasoukal se do něj, projel liduprázdnou čtvrtí s obchody a kancelářemi a pustil se nahoru do kopce k domovu. Navzdory vší snaze vymanit myšlenky z temnot Boschova světa se mu tam neustále vracely. Zalétávaly do míst, kde stvůry s ostrými zobáky, drápy a noži podrobovaly zatracence věčným mukám. Mistr Hieronymus by byl skvělým profilistou. Znal všechny kouty lidské duše a věděl, jak zvrácené sny se v nich mohou skrývat. A také to, že některý z nich si občas najde cestu ven.

Kapitola 15

Druhý den procesu začínal se zpožděním. Místo aby už pronášeli svou úvodní řeč, stáli žalobci s obhájcem za zavřenými dveřmi do soudní síně a ještě se na poslední chvíli dohadovali se soudcem o některých organizačních záležitostech.

Bosch zatím seděl za stolem obžaloby a čekal. Snažil se setřást z mysli všechny rušivé skutečnosti včetně bezúspěšného pátrání po Annabelle Croweové, které předešlou noc absolvoval.

Konečně ve tři čtvrtě na jedenáct vstoupili do soudní síně zástupci obou stran a usadili se k příslušným stolům. Potom z cely pro zadržené přivedli obžalovaného - tentokrát v obleku v ceně úměrné platům tří zástupců šerifa - a jako poslední se ve dveřích objevil soudce Nejvyššího soudu John A. Houghton a zamířil k soudcovské lavici.

Přelíčení mohlo začít. Bosch cítil ve vzduchu napětí, s jakým přítomní návštěvníci čekají na něčí skalp. Los Angeles pozdvihlo - nebo spíše snížilo - dění v soudní síni na úroveň zábavné show, i když jeho hlavní aktéři v něm nic zábavného neshledávali. Pro ně to bylo drama, v kterém se hraje o lidské osudy, a takovou hru je nutné brát smrtelně vážně. Proces s Davidem Storeym byl možná ještě více než ostatní procesy nesen v duchu až hmatatelného nepřátelství mezi protilehlými tábory.

Soudce dal pokyn zástupci šerifa, který zde zastával funkci soudního zřízence, aby přivedl porotu. Bosch se zvedl ze židle stejně jako ostatní, otočil se směrem k přicházejícím porotcům a sledoval, jak v tichosti usedají na lavice v boxu pro porotu. Zdálo se mu, že v některých jejich tvářích vidí patrné vzrušení. Na tenhle okamžik museli čekat celé dva týdny, než proběhlo výběrové a schvalovací řízení ohledně jednotlivých členů poroty. Bosch zdvihl oči ke dvěma kamerám připevněným na zdi nad hlavami porotců. Objektivy obsáhly celou soudní síň, ovšem s výjimkou mužů a žen v boxu pod nimi.

Když se zas všichni usadili, soudce Houghton si odkašlal a s pohledem upřeným na porotu se naklonil k mikrofonu upevněnému na stole.

„Dobrý den, dámy a pánové, jak se dnes račte mít?“

Z lavic porotců se mu v odpověď dostalo vícehlasé zamumlání a soudce přikývl.

„Omlouvám se za to zpoždění. Musíte si laskavě uvědomit, že soud je instituce v podstatě řízená právníky. Jako taková funguje velmi zdlóóóóóouhavé

Ze sálu se ozval zdvořilý smích a Boschovi neuniklo, že právníci — žalobci i obhajoba - se z povinnosti připojili, a pár jich to dokonce s hlučností odezvy mírně přehnalo. Ze své zkušenosti věděl, že při procesu přístupném veřejnosti nemůže soudce říct vtip, kterému by se právníci nesmáli.

Bosch se podíval vlevo od stolu obhajoby a viděl, že druhý box, který v procesu s bratry Menendezovými sloužil pro druhou porotu, přímo praská ve švech, jak je narvaný zástupci sdělovacích prostředků. Některé z nich znal jenom z televizní obrazovky, s několika se už v minulosti setkal na tiskových konferencích.

Přelétl očima zbytek soudní síně a zjistil, že lavice pro veřejnost stěží pojmou množství jak sardinek natlačených diváků. To se však netýkalo lavice za stolem obhajoby. Na ní, mezi sebou dostatek volného prostoru, sedělo několik lidí, z nichž každý vypadal tak, jako by celé dopoledne strávil v maskérně. Boschovi bylo jasné, že se dívá na nějaké slavné osobnosti, ale žádná z nich mu nebyla povědomá. Měl chuť naklonit se k Janis Lanwiserové a něco o nich vyzvědět, ale rychle ji potlačil.

„Potřebovali jsme si ještě ujasnit posledních pár detailů," pokračoval soudce ve své omluvě porotcům. „Ale teď už jsme tady, připraveni začít. Poslechneme si úvodní prohlášení obou stran a musím vás upozornit na to, že fakta v nich uváděná nejsou skutečnými fakty, ale pouze je za fakta každá ze stran považuje, a teprve během procesu bude muset prokázat, že zmíněné skutečnosti mají pro případ své opodstatnění a, to zdůrazňuji, že skutečně existují. Prohlášení, která teď uslyšíte, neobsahují žádné průkazné důkazy a jako k takovým k nim musíte přistupovat. Všechno podstatné přijde až později. Takže naslouchejte úvodní řeči obou stran pozorně, ale hlavu si nechte otevřenou, protože vás během procesu čeká ještě bezpočet dalších informací, které do ní budete muset uložit. Nyní tedy můžeme začít a, jak je zvykem, obhajoba dostane slovo až jako druhá. Pane Kretzlere, prosím."

Hlavní zástupce obžaloby povstal a došel k řečnickému stolku, který byl přesně na středu mezi stoly strany žalující a obžalované. Úklonem hlavy pozdravil porotu a představil se jako Roger Kretzler, zástupce Úřadu státního návladního z oddělení pro mimořádné trestné činy. Byl to zhruba pětačtyřicetiletý muž vysoké vyzáblé postavy, s nazrzlou bradkou pod krátce zastřiženými vlasy a brýlemi bez obrouček. Boschovi moc sympatický nepřipadal, nicméně oceňoval jeho profesionální schopnosti. Obdivuhodná byla i skutečnost, že Kretzler ve věku, kdy ostatní jeho vrstevníci už dávno dali přednost postavení podnikových právníků nebo obhájců ve věcech trestných s tučnými honoráři, zastával, a to z vlastního rozhodnutí, funkci prokurátora v Úřadu státního návladního. Bosch se domníval, že Roger Kretzler postrádá rodinné zázemí. V přípravné době před procesem, když od Bosche potřeboval nějaké informace ohledně vyšetřování, mu v kteroukoliv denní či noční hodinu nevolal odjinud než z kanceláře.

Prokurátor dále seznámil porotce s dalším zástupcem obžaloby, s advokátkou Janis Langwiserovou, rovněž z oddělení mimořádných trestných činů, a s hlavním vyšetřovatelem případu, detektivem 3. stupně, Harrym Boschem z LAPD.

„Moje řeč bude jen stručná a krátká, abychom se co nejdříve dostali k dokazování potřebných faktů, jak už tady zdůraznil soudce Houghton. Dámy a pánové, dalo by se říct, že případ, který máte za úkol posoudit, se těší popularitě díky odlesku záře slavné hvězdy. Také se o něm jinak než v tomto duchu ani nepíše. Ano, obžalovaný David N. Storey je mocný muž s vysokým postavením ve společnosti, která žije v době poznamenané zbožňováním celebrit. Ale když z případu sloupnete všechna ta třpytivá pozlátka moci a slávy — a já vám slibuji, že to v těch několika dalších dnech uděláme - zůstane vám něco tak základního, co je v naší době až příliš běžné. Holý případ vraždy."

Kretzler udělal dramatickou pauzu. Bosch zalétl pohledem k porotcům, aby zjistil jejich reakci. Všechny oči se upíraly na zástupce obžaloby.

„Muž, kterého zde vidíte na lavici obžalovaných, David N. Storey, si večer 12. října minulého roku vyšel s třiadvacetiletou herečkou Jody Krementzovou. Nejprve shlédli premiéru jeho posledního filmu a účastnili se recepce, která po ní následovala. Potom s Jody Krementzovou odjel do svého domu v Hollywood Hills, kde s ní měl nevymícený sexuální styk. Nemyslím, že by proti uvedeným faktům obžaloba něco namítala. Ty také nejsou příčinou toho, proč jsme teď tady. Nás sem přivedlo to, co se stalo při nebo po sexuálním aktu. Ráno 13. října nalezli Jody Krementzovou uškrcenou ve vlastní posteli v domku, který měla pronajatý s další herečkou."

Kretzler se odmlčel a obrátil stránku v bloku položeném na stolku před sebou, i když Boschovi a pravděpodobně všem ostatním v soudní síni bylo jasné, že umí svou řeč nazpaměť a má ji - včetně všech gest - perfektně vypilovanou.

„V průběhu konání tohoto procesu bude státem Kalifornie nade vši pochybnost prokázáno, že to byl David Storey, kdo v okamžiku brutální sexuální vášně připravil Jody Krementzovou o život. Tělo pak odvezl, nebo nechal odvézt, ze svého domu do domu oběti. Naaranžoval ho takovým způsobem, aby smrt vypadala jako nehoda. A následovně využil své moci a postavení, aby losangeleské policii zabránil ve vyšetřování zločinu. Pan Storey, který, jak se dozvíte, má pověst muže s hrubým chováním k ženám, si byl natolik jistý, že se mu podaří spravedlnosti vyklouznout, že se ve chvíli –„

Kretzhler si zvolil tento moment, aby odvrátil oči od poroty a vrhl na obžalovaného pohrdavý pohled, ale ten se díval přímo před sebe, jako by se ho to vůbec netýkalo. Prokurátor se obrátil zpátky k porotcům.

„ - řekněme náhlé upřímnosti, chvástal před hlavním vyšetřovatelem případu, detektivem Boschem, že ačkoliv má smrt dívky na svědomí, nikdo mu to nikdy nedokáže.“

Kretzler si odkašlal, což znamenalo, že se chystá k závěrečnému shrnutí.

„Jsme tady, dámy a pánové porotci, abychom našli spravedlnost pro Jody Krementzovou. Abychom považovali za svou povinnost postarat se o to, aby vrah neunikl trestu za zločin, kterého se dopustil. Stát Kalifornie vás žádá, a já se k té žádosti připojuji, abyste pozorně sledovali celý proces a nezaujatě zvažovali všechny předkládané důkazy. Pokud budete takto postupovat, potom je jisté, že spravedlnosti bude učiněno zadost. Pro Jody Krementzovou, i pro nás všechny."

Zvedl ze stolku poznámkový blok a vykročil směrem ke stolu obžaloby. Vzápětí se ale zastavil a na vteřinku se zamyslel, jako by mu hlavou probleskla jakási neodkladná myšlenka. Jak Bosch předpokládal, šlo o dobře nacvičenou hereckou etudu. Divil by se, kdyby to nepostřehli i porotci.

„Právě mě napadlo, že se, jak všichni dobře víme, do naší nedávné historie zde v Los Angeles zapsaly procesy, v nichž se místo obžalovaných celebrit dostávala na pranýř naše policie. Když se vám nelíbí zpráva, zastřelte posla. Jakýmkoliv způsobem. To je jeden z oblíbených triků, který obhájci, když už nevědí kudy kam, vytáhnou ze svého advokátského klobouku. Apeluji na vás, dámy a pánové, abyste si sami sobě dali slib, že si zachováte jasnou hlavu a budete mít před očima konečnou metu, kterou je pravda a spravedlnost. Nenechte se ošálit. Nenechte se zavést špatným směrem. Věřte v pravdu, a to vám pomůže najít cestu."

Došel ke svému místu a posadil se. Bosch si všiml, že Langwiserová zvedla ruku ke Kretzlerově paži a pochvalně mu ji stiskla. I to byla součást předem připraveného představení.

Soudce oznámil porotcům, že vzhledem ke stručnosti prokurátorova úvodního projevu může proces pokračovat dál, aniž by musel před dalším prohlášením vyhlásit přestávku na oběd, a předal slovo zástupci obhajoby. Ovšem polední pauza už na sebe nedala dlouho čekat. Obhájce povstal, došel na stanoviště svědků a řeč, s kterou se obrátil k porotcům, zabrala ještě méně času než Kretzlerova.

„Víte, dámy a pánové, pokud jde o takové ty řečičky, jako zastřelte posla, nestřílejte posla, tedy dovolte, abych vám k tomu něco řekl. Ta ušlechtilá slova, jimiž vás pan Kretzler na konci svého proslovu obdařil, jsou naprosto totožná s těmi, která říkají všichni žalobci na začátku každičkého procesu, který se koná v téhle budově. Připadá mi, že si je snad nechali natisknout na vizitky, co mají nastrkané po všech kapsách."

Kretzler povstal a vyslovil námitku proti tomu, co označil jako hrubé přehánění. Soudce obhájce napomenul, ale zároveň připomněl prokurátorovi, aby si námitky šetřil pro jiné situace. Fowkkes rychle pokračoval.

„Omlouvám se za tohle extempore, vážení. Měl jsem vědět, že žalobci a policisté bývají na tyhle věci hákliví. Rád bych teď citoval jiné přísloví, které bezpochyby všichni znáte. Neni kouře bez ohně. V průběhu tohoto procesu budeme skrz ten kouř společně hledat cestu. K ohni dojít můžeme, nebo také nemusíme, ale zcela určitě - aniž by v nás zůstal jen stíneček pochybností - dojdeme k závěru, že tento muž -"

Otočil se a rozmáchlým gestem ukázal ke svému klientovi.

"- že tento muž, David N. Storey, není zodpovědný za zločin, z něhož je obžalován. Ano, je to člověk, který se těší moci a význačnému postavení, ale mějte na paměti, že tím se žádného zločinu nedopustil. Netvrdím, že se můj klient nestýká se známými osobnostmi, ale jak jsem se přesvědčil v časopise People, to by pak byla zločincem pomalu každá hvězda. Pokud jde o osobní život pana Storeyho, možná v něm objevíte takové zvyky a záliby, které se vám budou zdát nepřístojné. Mně tak alespoň připadají. Ale uvědomte si, že tyto - řekněme výstřelky - nejsou trestným činem, který je předmětem tohoto jednám. Tím činem je vražda. Nic víc, nic míň. A s tou David Storey nemá nic společného. Je NEVINEN. Nezáleží na tom, co vám pan Kretzler, slečna Langwiserová a detektiv Bosch spolu se svými svědky budou tvrdit, ale v tomto případě neexistuje jediný důkaz, který by prokazoval vinu Davida N. Storeyho."

Poté se Fowkkes uklonil porotě a vrátil se ke stolu obhajoby. Soudce Hougton oznámil, že vyhlašuje, i když trochu předčasně, polední přestávku a odpoledne budou následovat výpovědi svědků.

Bosch pozoroval členy poroty, jak mizí jeden za druhým ve dveřích vedle boxu. Někteří z nich se přes rameno ohlédli zpátky do soudní síně. Porotkyně, která šla jako poslední, asi padesátiletá černoška, upřela pohled přímo na Bosche. Sklopil oči a okamžitě litoval, že to udělal. Rychle je zase zdvihl, ale už byla pryč.

Kapitola 16

Když soudce vyhlásil polední přestávku, McCaleb vypnul televizi. Neměl zájem naslouchat hlubokomyslným analýzám takzvaných odborníků v televizním studiu. Průběh přelíčení si uměl zhodnotit sám. Usoudil, že v úvodních prohlášeních zabodovala hlavně obhajoba. Fowkkes podnikl elegantní tah, když přiznal porotcům, že i jeho samého Storeyho osobní život, obzvlášť některé zvyky, v podstatě pohoršují. Vlastně jim tak naznačoval, že když se s tím vyrovnal on, obhájce, můžou se s tím vyrovnat i oni. Připomínal jim, že případ se týká ztraceného lidského života, a ne toho, jaký život kdo vede.

Pomalu se začal chystat na odpolední setkání s Jaye Winstonovou. Ráno si po snídani zajel na loď a přinesl si odtamtud obě knihy a potřebné spisy. Teď, vyzbrojen nůžkami a lepicí páskou, dával dohromady materiál, kterým chtěl Winstonovou nejen ovlivnit, ale i přesvědčit o něčem, čemu měl problém věřit sám. Svým způsobem teď absolvoval jakousi kostýmovou zkoušku, aby se mu odpoledne podařilo získat roli při vyšetřování případu. Vzhledem k tomu považoval čas, který se rozhodl věnovat pečlivé přípravě toho, co zástupkyni šerifa ukáže a řekne, za velmi efektivně využitý. Skýtalo mu to možnost objevit včas logické nesrovnalosti a přichystat si odpovědi na otázky, o nichž věděl, že mu je Winstonová bude klást.

Právě když zvažoval, jakými slovy rozhovor začít, zavolala mu na mobil.

„Možná máme něco ohledně té sovy. Těžko říct."

„O co jde?"

„Distributor v Middletonu v Ohiu si myslí, že ví, odkud náš odlitek pochází. Přímo tady od nás, z Carsonu, z firmy Ptačí bariéra

„A proč si to myslí?“

„Protože Kurt rozeslal faxem fotografie naší sovy a v Ohiu si všimli, že je to typ, který je dole otevřený."

„Jo, a to znamená co?"

„Obvykle prý dostávají objednávky na typy s uzavřeným spodkem, takže se podstavec může naplnit pískem nebo tak něčím, aby je nezvrhl vítr, déšť a podobně."

„Chápu."

„Ale mají jednoho subdodavatele, právě tu Ptačí bariéru, který od nich objednává ty otevřené. Tady pak do nich namontujou nějakou blbost, co vřeští."

„Jak vřeští ?“

„No, asi vydává zvuky jako opravdická sova. Zřejmě účinná zbraň na odhánění ptáků. Víte, jaký má ta firma reklamní slogan? Jednička, která z ptáků dělá dvojky. Roztomilé, co? Takhle se vám ohlásí do telefonu, když tam zavoláte."

McCaleb se nezasmál. Byl příliš zaujatý novou informací, než aby ocenil její vtipkování.

„Říkala jste, že jsou v Carsonu?"

„Správně, není to moc daleko od přístavu. Teď mám nějaké jednání, ale než pojedu za vámi, tak se u nich zastavím. Nebo se chcete setkat tam? Stačil byste to?“

„Jo, to bych mohl zvládnout."

Podle adresy, kterou mu dala, sídlila firma zhruba tak čtvrthodinky jízdy od Cabrillo Marina, a tak se dohodli, že se tam setkají ve dvě. Ředitel společnosti, jakýsi Cameron Riddell, je ochoten je přijmout, oznámila mu ještě Winstonová a chystala se zavěsit.

„Přinesete tu sovu?" vyhrkl rychle do přístroje.

„Co myslíte, Terry? Letos to bude dvanáct let, co nosím odznak detektiva. A mozek ještě déle."

„Promiňte.

„Nashle ve dvě."

Když vypnul telefon, vyndal z mrazáku přebývající tamali, uvařil ho v mikrovlnce a zabalené do fólie strčil k ostatním věcem do vaku, aby měl s sebou na lodi něco k snědku. Ještě se zastavil v obývacím pokoji podívat se na Cielo. Spala v náručí paní Perezové, kterou na částečný úvazek zaměstnávali jako chůvu. Jemně polaskal prsty tvářičku pokojně oddechující dcerky a odešel.

Společnost Ptačí bariéra sídlila v obchodní a průmyslové čtvrti plné různých provozoven, prodejních skladů a skladištních hal nakupených podél východního okraje dálnice 405 hned pod přistávací plochou letiště, nad níž se vznášel balon s nápisem Goodyear. McCaleb viděl, jak se upevňovací lana, jimiž byl balon připevněn, napínají ve větru vanoucím z hor. Když zahnul k Ptačí bariéře, před budovou firmy stálo přepychové LTD, o němž si byl jistý, že patří Jaye Winstonové. Nemýlil se. Když prošel skleněnými dveřmi do recepce, seděla už uvnitř. Na podlaze měla u nohou postavený kufřík a kartónovou krabici přelepenou nahoře červenou lepicí páskou s nápisem DOLIČNÝ MATERIÁL. Okamžitě vstala a šla ke skleněnému okénku proti dveřím, za nímž McCaleb spatřil mladého muže s telefonním přístrojem u ucha.

„Můžete zavolat panu Riddellovi, že už jsme tu oba?"

Mladík, který se zřejmě nacházel uprostřed telefonického hovoru, pouze přikývl.

Za pár minut byli uvedeni do kanceláře Camerona Riddella. Winstonová se ujala představování a McCaleba, který zůstal stát za ní s krabicí v rukou, představila jako svého kolegu. Neřekla tedy nic, co by nebylo pravda, ale zároveň tak obešla fakt, že její spolupracovník nemá odznak.

Ředitel Ptačí bariéry byl zhruba pětatřicetiletý muž příjemného vzhledu a, jak se zdálo, měl skutečně upřímný zájem pomoct policii při vyšetřování. Winstonová si navlékla pár latexových rukavic, které si přinesla v kufříku, potom projela klíčkem pod červenou páskou na krabici a otevřela ji. Vyzvedla z ní sovu a postavila ji na Riddellův psací stůl. McCaleb prázdnou krabici mezitím odložil na podlahu.

„Co byste nám o tomhle mohl říct, pane Riddelle?"

Zůstal stát v čele stolu a předklonil se přes něj k plastové figuríně.

„Smí se na ni sahat?“

„Ne, ale kdybyste použil tohle..."

Winstonová otevřela kufřík, z kartónového zásobníku s rukavicemi vytáhla další pár a nabídla je Riddellovi. McCaleb jenom mlčky přihlížel, protože se rozhodl, že do průběhu rozhovoru zasáhne jen v případě, když ho k tomu Winstonová vyzve nebo když něco podstatného opomene. Ředitel ochotně zápasil s rukavicemi, ale šlo mu to velmi pomalu.

„Promiňte," omlouvala se Winstonová. „Tohle je střední velikost. Vy byste potřeboval elko."

Když se Riddell konečně nasoukal do rukavic, zdvihl sovu oběma rukama nahoru a nejprve se zaměřil na zadní stranu podstavce. Dále se podíval do dutiny uvnitř plastového odlitku a nakonec si podržel ptáka přímo proti sobě, zřejmě studoval černě namalované oči. Potom ho položil zpátky na roh stolu a vrátil se ke svému ředitelskému křeslu. Usedl do něj a stiskl tlačítko na ovládacím panelu ústředny.

„Monique, tady je Cameron. Mohla byste zajít dozadu, najít tam jednu z ozvučených sov a přinést mi ji sem? Potřeboval bych ji hned ted.“

„Už běžím."

Riddell si stáhl rukavice a rozhýbal prsty. Potom se obrátil k Winstonové, zřejmě postřehl, že ona tu má rozhodující slovo, a ukázal na plastovou sovu.

„Ano, je to jedna z našich, ale byla... nevím přesně, jaké slovo teď použít. Byla dodatečně změněna, upravena. My je takhle neprodáváme."

„Co je na ní jiné?"

„No, Monique jeden exemplář přinese, takže to uvidíte sami, ale v podstatě se dá říct, že tuhle někdo trochu přemaloval barvou a odstranil zvukové zařízení. A ještě něco. Tady dole dáváme nálepku s výrobní značkou naší firmy, ale ta je taky pryč."

Ukázal na zadní stranu podstavce.

„Začněme třeba s tou barvou," navrhla Winstonová. „Čím se liší?"

Než stačil Riddell odpovědět, ozvalo se jedno klepnutí na dveře a dovnitř vstoupila žena se sovou zabalenou v igelitu. Riddell ji požádal, aby odlitek položila na stůl a sundala z něj obal. McCalebovi neuniklo, jak se poušklíbla, když uviděla černě namalované oči jejich sovy. Riddell ženě poděkoval a ona odešla z kanceláře.

McCaleb začal sovy vzájemně porovnávat. Ta, kterou přinesla Winstonová, byla mnohem tmavší. Na rozdíl od ní měla původní sova na peří pět různých barev, včetně bílé a světle modré, a panenky očí lemované svítivě jantarovou žlutí. Stejně jako jejich spočívala na černém plastikovém podstavci.

Jak vidíte, tak sovu, co jste přinesli, někdo přetřel jinými barvami," začal Riddell. „Speciálně oči. Když je takhle začerníte, přijdete o hlavní efekt. Oči jsou totiž opatřené reflexní fólií, od které se odráží dopadající světlo a vzniká dojem, jako když sova hýbe očima."

„A ptáci si myslí, že jde o živého dravce."

„Přesně tak. Ale když ty oči někdo takhle zapadá, tak je mu celá reflexní fólie nanic."

„Máme takový pocit, že osobě, která to udělala, o ptáky zrovna nešlo. Jaký je další rozdíl?"

Riddell potřásl hlavou.

„Jen to, že peří té vaší někdo ztmavil. To vidíte na první pohled."

„Jo, je mnohem tmavší. Předtím jste se také zmiňoval o tom, že z ní bylo odstraněno nějaké zařízení. Jaké?"

„Z Ohia nám dodají plastové odlitky a my je tady natřeme a opatříme jedním ze dvou zařízení. Tady ten je náš standardní model."

Riddell zvedl sovu a ukázal jim ji zespodu. Černý plastikový podstavec se při tom pohybu otočil kolem své osy a ozval se hlasitý, uši drásající skřek.

„Slyšeli jste to?"

„Jistě, docela to stačilo, pane Riddelle."

„Promiňte. Ale alespoň jste viděli, na jakém principu tenhle mechanismus vlastně funguje. Sova je připevněna k podstavci a reaguje na poryvy větru. Jak se otáčí, uvádí zařízení v podstavci do pohybu a vyluzuje zvuky a skřeky jako skutečný dravec. Ovšem jen tehdy, pokud fouká vítr. Vyrábíme ještě model deluxe, ten má v podstavci elektronické zařízení. Jeho součástí je přehrávač s mikrofonem, který vysílá nahrané hlasy živých predátorů, jako je třeba sokol. Bez ohledu na povětrnostní situaci."

„Má člověk možnost koupit si sovu bez zvukových zařízení?"

„Ano. Můžete si objednat pouze náhradní tělo s prázdným podstavcem. Obvykle to bývá kvůli tomu, že se sova zničí nebo ztratí. Když je plastový odlitek vystaven různým vlivům počasí, obzvláště v přímořských lokalitách, barva na něm vydrží zhruba dva tři roky a pak už sova v ostatních ptácích nevzbuzuje takový respekt. Buďto ji musíte znovu namalovat, nebo si jednoduše koupit novou. Abych pravdu řekl, odlitek těla je nejlacinějším dílem celého výrobku."

Winstonová zalétla pohledem k McCalebovi. Neměl nic proti tomu, jakým způsobem vedla rozhovor s Riddellem, ani žádnou doplňující otázku. Kývl tedy souhlasně hlavou a Winstonová se otočila zpátky k řediteli.

„Ještě jedna věc, pane Riddelle. Myslím, že bychom teď potřebovali zjistit, jestli by se dalo vypátrat, jak se ta naše sova dostala ke svému majiteli."

Riddell se na oba plastové ptáky dlouze zadíval, jako by mu to mohlo poskytnout odpověď na danou otázku.

„No, to bude dost obtížné. Jde jen o jednu položku z celého množství zboží. Za rok jich prodáváme několik tisíc. Jednak je dodáváme do našich filiálek a kromě toho máme zásilkový prodej; zboží nabízíme jak v katalogu, tak na internetu."

Náhle luskl prsty.

„Je tu jedna věc, která by to možná trochu usnadnila."

„Jaká?"

„Vloni se začal vyrábět nový typ. V Číně. Udělali totiž nějaký průzkum a zjistili, že takový ten rohatý druh sovy představuje větší hrozbu pro ostatní ptáky než sova s kulatou hlavou. Takže vyrobili formy s rohama a přešli na nový model."

„Myslím, že trošku nechápu, kam tím míříte, pane Riddelle."

Ředitel pozdvihl prst, jako by chtěl říct, ať chvilku počká. Potom vytáhl jednu ze zásuvek u stolu a chvíli se v ní prohraboval. Mezi všemožnými formuláři objevil firemní katalog a rychle v něm začal listovat. McCaleb zjistil, že hlavním obchodním artiklem Ptačí bariéry nejsou pouze plastikové sovy, ale celá řada nejrůznějších systémů na zastrašování ptáků včetně drátěných zábran, hřebů a sítí. Riddell našel stránku s fotografií sovy a otočil ji směrem k Winstonové a McCalebovi.

„Tohle je starý katalog," vysvětloval. „Vidíte, že nabízená sova má kulatou hlavu. Výroba se změnila vloni v červnu, zhruba před sedmi měsíci. Teď máme tady ty krasavice."

Ukázal na sovy postavené na stole.

„Jak jim z každé strany hlavy trčí nahoru několik pírek, tak to vypadá, jako kdyby jim rostly růžky. Obchodní zástupce povídal, že i když se tenhle druh sovy odborně jmenuje výr, lidi jim většinou říkají rohatí a někdy dokonce poslové ďábla."

Winstová pohlédla na McCaleba, který významně zdvihl obočí.

„Takže podle vás se tenhle typ sovy prodává a kupuje od loňského června," obrátila se zpátky k Riddellovi.

„Spíš od srpna, možná až od září. Začali je sice vyrábět v červnu, ale první zásilku jsme určitě nedostali dřív než koncem července. A také jsme museli nejprve doprodat zásoby sov s kulatou hlavou."

Potom se Winstonová vrátila ke svojí původní otázce. Zajímalo ji, jakým způsobem vedou záznamy o prodeji, a Riddell se ochotně pustil do vysvědování. Informace o jednotlivých objednávkách realizovaných podle katalogu nebo na internetu se ukládají do počítače a jsou tedy kdykoliv dostupné. Ale co se týče dodávek odběratelům, kteří pak prodávající sovy v obchodech železářským zbožím, domácími či lodními potřebami, tak u těch se detailní záznamy nevedou. Riddell se otočil k počítači a napsal několik příkazů. Potom ukázal na obrazovku, i když Winstonová s McCalebem stáli v takovém úhlu, že na ni nemohli vidět.

„Vyžádal jsem si dílčí údaje od 1. srpna 2000,“ řekl.

„Dílčí údaje?"

„Ano, podíl modelů deluxe, standardních modelů a náhradních figurín na celkovém prodeji. Vykazujeme, že jsme jich za uvedené období prodali čtyři sta čtrnáct kusů. Také jsme jich rovných šest set dodali do maloobchodu."

„Pokud jsem to dobře pochopila, tak bychom se s pomocí vašich záznamů mohli dostat k údajům o čtyř stech čtrnácti objednávkách."

„Spravně."

„Máte jména kupujících a adresy, kam jste sovy odeslali?"

„Samozřejmě."

„A jste ochotni nám tyhle informace poskytnout, nebo k tomu potřebujeme soudní příkaz?"

Riddell se ušklíbl, jako by ta otázka byla zhola absurdní.

„Říkali jste, že vyšetřujete vraždu, ne?"

„Ano."

„Tak na co soudní příkaz? Když můžeme, pomůžeme."

„To je velmi povzbuzující zjištění, pane Riddelle."

Seděli v autě Winstonové, na sedadle mezi sebou krabici se sovou, a procházeli dlouhé seznamy čítající několik listů, které jim Riddell nechal vyjet z počítače. Seznamy byly rozdělené podle objednávek na modely deluxe, standardní typy a náhradní figuríny. McCaleb si vyžádal vyjetinu s objednávkami náhradních sov, protože, jak předpokládal, sova z bytu Edwarda Gunna měla vrahovi posloužit jako rekvizita na místě činu, a proto žádné zvukové zařízení nepotřeboval. A navíc byla náhradní sova mnohem lacinější.

„Doufám, že na těchhle seznamech něco objevíme," poznamenala Winstonová s očima upřenýma na dlouhou řadu jmen na vyjetině s objednávkami modelů deluxe. „Protože hledat majitele všech sov prodaných v železářstvích nebo v obchodech s bůhvíjakým zbožím by znamenalo soudní příkazy a právníky a — heleme se, tady je taky Getty. Objednali čtyři."

McCaleb se k ní obrátil a na chvíli se nad jejím sdělením zamyslel. Nakonec pokrčil rameny a vrátil se ke svému seznamu. Winstonová učinila totéž, ale dál pokračovala ve vypočítávání potíží, s nimiž by se museli potýkat, kdyby chtěli projít všechny obchody, kde se kdy prodávaly rohaté sovy. Náhle zpozorněla. McCaleb, který se na posledním listu vyjetiny dostal ke třetímu jménu od konce, vzrušeně vydechl. To jméno poznal. Pomalu jel prstem po řádce s dalšími údaji o zásilce, jako místo a datum dodání, způsob placení, obsah objednávky a jméno příjemce, pokud není totožný s kupujícím. Napětí, které se v tu chvíli McCaleba zmocnilo, se přeneslo i na Winstonovou, a to ji přimělo přerušit svoje litanie.

„Co? Děje se něco?“

„Jo, koukněte se.“

Natáhl k ní ruku s vyjetinou přehnutou na poslední list a prstem ukázal na příslušnou řádku.

„Tady ten kupující. Jerome Van Aiken. Jeden kus náhradní sovy nechal poslat na adresu Gunnova bytu den před Vánoci. Objednávka placena poštovní poukázkou."

Vzala od něj seznam a nahlas pokračovala ve čtení informací.

„Zasláno na adresu Grand Royale Appartment, Sweetzer, ale jako příjemce je uveden pan Lubbert Das bytem u Edwarda Gunna. Lubbert Das. Žádné takové jméno se během vyšetřování neobjevilo. Ani si nevzpomínám, že by patřilo některému z nájemníků. Zavolám Rohrshakovi, jestli Gunn někdy neměl spolubydlícího, co by se tak jmenoval."

„Vůbec se nemusíte namáhat. Lubbert Das tam nikdy nebydlel."

Zvedla oči od seznamu a upřeně se zadívala na McCaleba.

„Vy víte, kdo je Lubbert Das."

„Svým způsobem ano."

Svraštila obočí.

„Svým způsobem? Jakým způsobem? A co ten Jerome Van Aiken?"

Přikývl. Winstonová odhodila složené listy seznamu na krabici ležící mezi nimi. Dívala se na McCaleba se směsí zvědavosti a rozhořčení.

„Tak prosím, Terry, myslím, že nastal čas, kdy byste měl konečně kápnout božskou."

McCaleb znovu přikývl a položil ruku na páčku dvířek

„Co kdybychom zajeli ke mně na loď? Tam si to můžeme v klidu probrat."

„Proč si to, k sakru, nemůžeme probrat rovnou tady a teď?"

McCaleb se úsměvem pokusil obnovit přátelský kontakt.

„Protože tady nemůžu provést to, co byste asi označila jako audiovizuální demonstrace."

Otevřel dvířka a vystoupil. Potom se k ní naklonil zpátky do vozu.

„Takže se přesouváme na Přicházející vlnu, ano?"

Vzdorovitě pohodila hlavou.

„Jedině, když pro mě máte profil pachatele, co bude na toho našeho pasovat jako hrnec na zadek"

Opět se mírně usmál.

„Nemám pro vás žádný profil, Jaye.“

„Co tedy máte?“

„Podezřelého."

Zavřel dvířka, a ještě když kráčel přes parkoviště ke svému vozu, za zády mu zaznívaly její tlumené kletby. Náhle na něj dopadl stín, který zakryl i všechno kolem. Zdvihl oči, aby zjistil, co se děje, ale byl to jen balon Goodyear nahoře nad letištěm, který v tu chvíli způsobil úplné zatmění slunce.

Kapitola 17

Za patnáct minut už byli oba na Přicházející vlně. McCaleb vzal do salonu nějaké koly a řekl Winstonové, aby se posadila na polstrovanou židli na konci konferenčního stolku. Na jeho žádost s sebou přinesla krabici s jejich předmětem doličným. Teď použil dva papírové ručníky, aby sovu vytáhl z krabice a postavil na stolek před Winstonovou. Pozorovala ho s rozzlobeně sevřenými rty. McCaleb chápal, že pro ni není nic příjemného být takhle manipulována při vyšetřování vlastního případu, ale doufal, že z ní hněv vyprchá, jakmile ji seznámí se svými objevy.

„Radši se koukejte blejsknout, Terry, jestli mě tedy nechcete nasrat.“

Dobře si pamatoval, co si poznamenal na vnitřní stranu zadní chlopně desek, když s Jaye pracoval na jejich úplně prvním případu: když je ve stresu, má tendenci mluvit nespisovně a používat sprostá slova. Kromě toho si ještě zapsal, že je bystrá a intuitivní. Doufal, že i tyto dvě schopnosti zůstaly zachovány stejnou měrou jako ta první.

Přistoupil k pracovnímu pultu, který odděloval kuchyňku od obývací části salonu. Teď na něm ležely desky s připravenou prezentací. Otevřel je a vyndal z nich vrchní list, který odnesl ke konferenčnímu stolku. Odstrčil seznamy zákazníků Ptačí bariéry, na uvolněné místo přitáhl sovu a přinesený list opřel o její podstavec.

„Co myslíte, je tohle náš pták?“

Winstonová se předklonila dopředu, aby si mohla prostudovat barevnou reprodukci, kterou na listu před sebou spatřila. Byl to zvětšený detail Boschova triptychu Zahrada pozemských rozkoší. Nahý muž na něm vztahoval ruce k hnědé sově s lesklýma černýma očima. McCaleb detail vystřihl, zároveň s dalšími reprodukcemi, z Marijnissenovy knihy. Sledoval, jak oči Winstonové putují sem a tam mezi sovou na stolku a tou na obraze.

„Řekla bych, že se shodujou," pronesla konečně. „Kde jste k tomu přišel, v Getty? Proč jste se o tom nezmínil už včera, Terry? Co má, do prdele, tohle všechno znamenat?"

Ve snaze Winstonovou uklidnit zvedl ruku a několikrát jí chlácholivě pokynul otevřenou dlaní.

„Všechno vám vysvětlím. Teď ale chci, abyste mě nechala pokračovat a otázky si schovávala až na konec."

Mávla odevzdaně rukou, že souhlasí. McCaleb znovu přešel k pultu, vytáhl z desek druhý list a vrátil se k Winstonové.

„Stejný malíř, jiný obraz."

Opřel ho o první list. Pozorně se na něj zadívala. Detail pocházel z obrazu Poslední soud a zobrazoval hříšníka, jak svázaný v reverzní fetální pozici čeká na to, až bude vhozen do ohně pekelného.

„Tohle mi, krucinál, nedělejte. Kdo to maloval?"

„Za chvilinku se to dozvíte."

Vydal se znovu k deskám ležícím na kuchyňském pultu.

„Ten chlápek ještě žije?" volala za ním.

Došel k ní se třetím listem v ruce a přidal ho ke dvěma předchozím.

„Už je skoro pět set let mrtvý."

„A sakra."

Zvedla poslední reprodukci a zblízka si ji prohlížela. Tentokrát nešlo o detail, ale o celkový pohled na obraz s názvem Deska se sedmi hlavními hříchy.

„To uprostřed má být boží oko, co vidí všechny hříchy na světě," vysvětloval McCaleb. „Poznáváte slova, která jsou napsaná v tom zlatém proužku, který má představovat duhovku kolem panenky?"

„Střež se, střež se...,“ šeptem citovala slova překladu. „Prokristapána, takže tu máme pořádnýho cvoka. Kdo to je?"

„Ještě vydržte, Jaye, to nejlepší, nebo spíš nejhorší, nakonec."

Po čtvrté došel k pultu a vrátil se zpátky s další reprodukcí vyříznutou z Boschovy monografie. Podal ji Winstonové.

„Tenhle obraz se jmenuje Léčení bláznovství. Ve středověku se věřilo, že demenci způsobuje kámen v mozku, a blázen se vyléčí jednoduše tím, že se mu kámen vyoperuje. Všimněte si, kde je veden řez."

„Vidím, vidím, stejně jako u Gunna. Co je tady to kolem?"

Objížděla prstem po okraji kruhového obrazu. Na vnějším černém okraji se stěží dalo rozeznat několik slov. Původně byla provedena zlatou barvou, ale ta v průběhu věků zčernala tak, že jednotlivá písmena téměř splynula s pozadím.

„Překlad zní: ,Pane, vyřízněte kámen. Jmenuji se Lubbert Das.‘ Jak jsem se dočetl v odborné literatuře, v době, kdy náš malíř tvořil, mělo jméno Lubbert hanlivý charakter a označovali se jím lidi, kteří byli perverzní nebo hloupí."

Winstonová položila reprodukci k ostatním a zvedla ruce, dlaně otočené dopředu.

„Tak fajn, Terry, je to fakt bomba. Ale teď už chci vědět, kdo to maloval a kdo je ten váš podezřelý."

McCaleb přikývl. Nastala správná chvíle.

„Malíř se jmenoval Jerome Van Aiken. Byl to Holanďan a je považován za jednoho z největších představitelů severoevropské renesance. Jeho obrazy jsou temné, plné různých stvůr a démonů. A sov. Spousty sov. Výklady odborníků se mírně liší, vidí v sovách symbol ďábla nebo nevyhnutelné záhuby lidstva či symbol věčného zatracení, ale v podstatě se shodují v tom, že sovy na Van Aikenových obrazech symbolizují zlo.“

Z reprodukcí na stolku vytáhl tu spodní a ukázal Winstonové detail muže dovádějícího se sovou.

„Tohle je přímo vzorová ukázka. Muž v objetí se sovou - poslem ďábla, abychom použili slova pana Riddella. Takový vztah nevede nikam jinam než do pekla. Tady je reprodukce celého obrazu."

Z desek, které pořád nechával ležet na pultu, vybral reprodukci prostřední desky triptychu Zahrada pozemských rozkoší. Jak si ji Jaye začala prohlížet, pozoroval výraz jejích očí. Vedle odporu a znechucení se v nich zároveň zračil i úžas. Ukázal jí čtyři sovy, které tam našel, mezi nimi i tu, kterou už viděla na detailu.

Náhle odhodila reprodukci na stolek a upřeně se zahleděla na McCaleba.

„Tak moment. Já vím, že jsem už tenhle obraz viděla předtím. V nějaké knize, nebo možná na univerzitě, když jsem tam chodila na přednášky o umění. Nikdy jsem o žádném Van Aikenovi neslyšela, alespoň myslím. Fakt to ten člověk maloval?"

McCaleb přikývl.

„Autor Zahrady pozemských rozkoší se skutečně jmenuje Van Aiken. Ale vy jste o něm nikdy neslyšela, protože jeho pravé jméno znají spíš jen odborníci. Místo svého křestního jména Jerome totiž používal jeho latinskou verzi a příjmení si vypůjčil od názvu rodného města. A tak se do dějin umění zapsal jako Hieronymus Bosch."

Dlouze se mu zahleděla do očí, jako by si v nich promítala jednotlivá fakta - obrazy, které jí ukázal, jména uvedená na vyjetině z počítače, podrobnosti případu Edwarda Gunna. Nakonec všechny informace zaklaply v jeden celek.

„Bosch..." vydechla sotva slyšitelně, „je Hieronymus...?"

Dál už nepokračovala. McCaleb přikývl.

„Ano, to je Harryho křestní jméno."

Oba chodili po místnosti sem a tam, hlavy skloněné dolů k podlaze, ale opatrně, aby se nesrazili. Jen občas prohodili nějakou poznámku, příliš rozrušeni na to, aby mohli vést souvislý dialog.

„Zdá se mi to nějak ujetý, McCalebe. Uvědomujete si, co vlastně říkáte?"

„Vím naprosto přesně, co říkám. A nemyslete si, že jsem o tom dlouho a hodně nepřemýšlel, než jsem se odhodlal s tím vyrukovat. Považuji ho za svého přítele, Jaye. Když jsme spolu pracovali, zdálo se mi, že... že máme hodně společného."

Na chvíli se odmlčel. „Ale podívejte se na všechny důkazy, souvislosti, paralely. Všechno to do sebe zapadá."

Zastavil se a upřel na ni oči. Ona dál vzrušeně rázovala po salonu.

„Je to policajt, Terry. Detektiv z oddělení vražd, proboha."

„Co, snažíte se mě přesvědčit, že když je někdo policajt, tak ho to automaticky staví mimo podezření? Tohle je Los Angeles - moderní verze Zahrady po zemských rozkoší. A plná stejných pokušení a démonů. Ani nemusíte chodit moc daleko, abyste našla případy, kdy se policisté dostali na druhou stranu - obchodujou s drogami, vykrádají banky, dokonce vraždí. Když třeba uslyšíte slovo Rampart, nezačne vám zvonit v hlavě jak na poplach?"

„Jo, já vím. To jenom, že...“

Nechala větu vyznít do prázdna.

„Přinejmenším to do sebe zapadá natolik, Jaye, že bychom se touhle hypotézou měli začít zabývat."

Ztuhla v půli kroku a jejich pohledy se střetly.

„My? Tak na to zapomeňte, Terry. Požádala jsem vás, abyste se podíval na vyšetřovací spis, a ne abyste se pustil do vyšetřování. To už se vás netýká."

„Podívejte se, detektive Winstonová, kdybych neobjevil těch pár stop, tak byste neměli vůbec nic. Sova by pořád seděla na střeše a odháněla ptáky."

„To vám přece neberu. A jsem vám za to moc vděčná. Ale vy jste civil. Stojíte mimo hru."

„Možná jsem civil, ale pole vyklidit nehodlám. Když jsem vám strčil Bosche pod lupu, tak od toho nemůžu odejít."

Winstonová ztěžka dosedla na židli.

„Dobře, McCalebe, o vašem postavení můžeme diskutovat, až — a pokud vůbec - se do toho pustíme. Ještě jste mě totiž nepřesvědčil."

„Sebe také ne, Jaye."

„Ale každopádně jste předvedl velmi působivou show, když jste mi ukazoval ty obrazy a vystavěl na nich celý případ."

„Jedna věc je jasná. Harry Bosch je s tím případem nějak spojen. Existují pro to dvě vysvětlení. Buďto to udělal, nebo to chce na něj někdo navlíknout. Už je u policie pěkných pár let."

„Pětadvacet, třicet let. Seznam lidí, co dostal do lochu, by byl nejméně metr dlouhý. A venku už je jich alespoň polovina. Než bych všechny ty parchanty vypátrala, trvalo by to nejmíň rok."

McCaleb přikývl.

„Nemyslím si, že by o tom nevěděl."

Ostře na něj pohlédla. Znovu začal pochodovat po salonu, oči upřené do země. Po dlouhé chvíli je zdvihl a zachytil její pohled.

„Co je?"

„Vám se v roli pachatele líbí víc Bosch. Určitě víte ještě něco."

„Ne, nevím. Jen se pokouším zůstat otevřený. Je důležité sledovat všechny eventuální stopy.“

„Kecy, vždyť vy se řítíte jen po tý jediný."

McCaleb neodpověděl. Pocit viny ho sužoval i bez poznámek Winstonové.

„Tak jo,“ pokračovala už klidněji. „Co kdybyste to radši přehrál na mě? A nebojte se, nedám vám to sežrat i s oblohou, když se ukáže, že jste šlápnul vedle."

Zastavil se.

„No tak, Terry, nechte to na mně.“

„Ještě jsem nedošel až na konec. Vím jedině to, že ta stopa je tady a že nejde o žádnou hříčku náhod. Musí tedy existovat nějaký důvod."

„Tak mi řekněte jaký. Ale jak vás znám, tak mně odpovíte, že o tom budete přemýšlet."

„Dobře tedy, ale pamatujte si, že je to jenom teorie."

„Beru na vědomí. Můžete spustit."

„Ze všeho nejdřív začněte s tím, že detektiv Hieronymus Bosch věřil - ne, věděl -, že se ten chlápek, tedy Edward Gunn, vyvlékl z vraždy. Dál tady máte skutečnost, že najdete Gunna uškrceného v jeho bytě a vypadá přesně jako postava z jednoho obrazu malíře Hieronyma Bosche. Nádavkem přidejte plastovou sovu a přinejmenším půl tuctu dalších podobností mezi oběma Boschi, o jménu ani nemluvě, a je to tady."

„Cože je tady? Ty podobnosti ještě neznamenají, že to byl Bosch, kdo to udělal. Sám jste mi tu přece před chvílí vykládal, že někdo to mohl nalíčit tak, abychom podezřívali právě Bosche."

„Nevím, co to je. Možná jen instinkt, ale něco mi říká, že Bosch... no, zdá se mi - trochu zvláštní."

Vzpomněl si na slova Vosskuhlera, kterými popsal restaurovaný obraz.

„Temnější než noc."

„Co má být zase tohle?"

McCaleb jen mávl rukou a neodpověděl. Místo toho se natáhl ke konferenčnímu stolku, vzal z něj detail sovy v objetí nahého muže a přidržel před Winstonovou.

„Podívejte se na tu temnotu. V těch jejích očích. Harry má v sobě něco, co je úplně stejné."

„No, tak, Terry, teď tedy mluvíte trošku z cesty. Naznačujete snad, že v předchozím životě byl Harry Bosch sovou na obraze svého slavného jmenovce? Vždyť si poslechněte, co mi tu říkáte."

Položil list s výřezem obrazu zpátky na stůl a poodešel kousek dál.

„Nevím, Jaye, jak to říct, ale něco tu je. Mám takový pocit, že ty dva nespojuje pouze jejich jméno."

Poslední slova doprovodil mávnutím ruky, jako by chtěl tu myšlenku odehnat.

„Asi bychom měli popojet," navrhla realisticky Winstonová. Jestli je to Harry Bosch, Terry, proč k té vraždě došlo až teď? A proč byl obětí Gunn? Vždyť mu vyklouzl před šesti lety.“

„Je zajímavé, že říkáte vyklouzl mu a ne spravedlnosti."

„Tím jsem ale nic nemyslela. Jenom se vám líbí chytat mě za slovíčko."

McCaleb se raději vrátil k jejím otázkám.

„Proč teď? Kdo ví? Ale setkali se tu noc před vraždou v cele pro opilce. A předtím se tam viděli někdy v říjnu, a tak bych mohl pokračovat celých šest let zpátky. Zkrátka kdykoliv skončil Gunn na záchytce, už se tam objevil Bosch."

„Ale tu poslední noc byl Gunn zlitej pod obraz a vůbec nemohl mluvit."

„To říká kdo?"

Přikývla. Informace o tom, co se dělo v cele, získali pouze od Bosche.

„Tohle bychom tedy měli. Ale proč Gunn? Ne že bych chtěla nějak kvalitativně posuzovat vraha nebo jeho oběť, ale většinou si lidi řeknou: ,No, bóže, vždyť ten chlap jenom oddělal nějakou prostitutku v hodinovým hotýlku v Hollywoodu.' Tak už to chodí, že lidi si někoho vážej víc a někoho míň, ale bůhví, kdo si vážil téhle chudinky. Jestli jste si přečetl vyšetřovací zprávu, určitě jste zjistil, že o ni neprojevila zájem ani vlastní rodina."

„Pak nám něco chybí, něco jiného, o čem nevíme. Protože Harry o tu zavražděnou zájem měl. Nemyslím si, že on je takový ten typ, co si případy nebo lidi sortýruje podle důležitosti. Ale tak jako tak, řekl bych, že na Gunna něco věděl. Něco, co mu stálo za to, aby před šesti lety prohodil svého nadřízeného oknem a byl za to suspendován a aby za opilým Gunnem chodil na záchytku pokaždé, když ho zadrželi."

McCaleb sám sobě přikývl na souhlas.

„Ano, potřebujeme najít nějakou spoušť, odpalovací zařízení, zkrátka tu věc, co uvedla věci do pohybu až teď, a ne před rokem, před dvěma, nebo kdykoliv předtím."

Winstonová prudce vyskočila ze židle.

„Přestal byste laskavě říkat my ? A určitě vám neuniklo, že záměrně, aby vám to nerozbilo tu vaši hypotézu, přehlížíte jeden důležitý fakt. Proč by tenhle muž, zkušený policajt a detektiv z vražd, spáchal vraždu a na místě činu nechal stopy, co by nás dovedly přímo k němu? To přece nedává smysl - když jde o Harryho Bosche. Na to je příliš inteligentní."

„Jenom když to berete z tohohle úhlu pohledu. Všechny okolnosti nám připadají srozumitelné až teď, když jsme je objevili a pochopili jejich význam. A také zapomínáte na to, že vražda je sama o sobě důkazem, že jde o čin osobnosti s posunutým myšlenkovým pochodem. Jestliže Harry Bosch sjel ze své cesty a spadl do příkopu - nebo spíš do propasti - potom si ani zdaleka neumíme představit, jakým způsobem uvažoval, když si plánoval vraždu. Navíc můžou být stopy zanechané na místě činu právě známkou jeho duševní poruchy."

Pohrdlivě se ušklíbla a mávla rukou.

„Co to tu na mě zkoušíte, Terry McCalebe? Nějaký taneček federálních agentů z Quantika, co? Samý krok sun tam, krok sun sem, jak se vám to hodí."

Zvedla reprodukci se Zahradou pozemských rozkoší a znovu si ji prohlížela.

„Mluvila jsem s Harrym o Gunnově případu asi před dvěma týdny. Vy jste se s ním setkal včera. Nedá se říct, že by zrovna šplhal po zdech s pěnou u huby. A co ten soudní proces ve Van Nuys? Jako hlavní vyšetřovatel působí skvěle. Je soustředěný, klidný a má všech pět pohromadě. Víte, jak mu říkají kolegové? Marlboro Man."

„Jo, jenže teď přestal kouřit. Víte, Jaye, možná že právě Storeyho případ byla ta rozbuška. Příliš moc stresu a vypětí. Někudy to pak musí ven.“

Všiml si, že ho Winstonová neposlouchá. Oči upírala na něco na obraze. Po chvíli list odložila zpátky na stůl a vyhledala detail sovy s nahým mužem.

„Řekněte mi,“ pohlédla na McCaleba, „jak je možné, že když tu sovu doručili ze skladu rovnou na Gunnovu adresu, tak kde potom, krucifix, přišla k tomu nátěru?"

McCaleb se zamyslel.

„Dobrá otázka. Zřejmě ji musel pachatel přemalovat přímo v bytě oběti. Možná při tom pozoroval, jak Gunn zápasí se smyčkou kolem krku."

„Ale v bytě jsme nenašli žádnou barvu. A prohlídli jsme i kontejner s domovním odpadem. Nikde žádná barva."

„Odnesl ji s sebou a zbavil se jí někde jinde."

„Možná si plánuje, že ji použije na další sovu."

Zmlkla a dlouho přemýšlela. McCaleb čekal.

„Tak co budeme dělat?" zeptala se konečně.

„My?" pronesl ironicky.

„Změnila jsem názor, protože mi v danou chvíli ani nic jiného nezbývá. Umíte si představit, že bych s touhle teorií šla za šéfem? Na to tedy nemám odvahu. Kdyby to byl omyl, pak už bych po zbytek života musela chodit kanálama."

McCaleb chápavě přikývl.

„Máte se svým parťákem rozdělané ještě další případy?"

„Kromě tohohle ještě dva."

„Tak na nich dělejte s ním a tady na tom se mnou. Budeme se zabývat Boschem, dokud nepřijdeme na něco podstatného - ať už v kladném nebo záporném smyslu -, abyste pak s touhle teorií mohla vyjít na světlo a nechat si ji posvětit od nadřízených."

„A teď mám udělat co? Zavolat Harrymu Boschovi a požádat ho o rozhovor, protože ho podezírám z vraždy?"

„Nejdřív si s ním promluvím já. Bude to méně nápadné, když absolvuju první kolo sám. Trošku si ho oťukám a možná, že mně můj instinkt řekne, že jsem úplně vedle. Nebo objevím tu rozbušku."

„Ono se snadno řekne, ale hůř udělá. Když se kolem něj budeme motat, tak mu to dojde. Nechci, aby z toho byl nějakej průser, Terry, nebo si jako detektiv už nikdy nevrznu."

„A tady se právě ukazuje, v čem je moje přednost."

„Ano? A v čem?“

„Že nejsem policajt. Můžu s ním navázat mnohem bližší kontakt. Jít k němu domů, kouknout se, jak žije. Mezitím vy

„Počkat, počkat. Nemluvíte, doufám, o tom, že se mu vloupáte do domu? S něčím takovým bych nemohla souhlasit."

„Ne, nic nezákonného."

„Tak jak se k němu chcete dostat?"

„Zaklepu na dveře."

„Jo, hodně štěstí. A co mu chcete říct? Mezitím já budu dělat co?"

„Vy pojedete po druhé Unce vyšetřování, obvyklý postup. Vypátrejte poštovní složenku, kterou se platilo za sovu. Najděte další podrobnosti o Gunnovi a o té vraždě před šesti lety. Zjistěte všechno o incidentu mezi Harrym a jeho poručíkem - a také o tom poručíkovi. Harry říkal, že jednou večer poručík odjel domů a našli ho mrtvého v tunelu."

„Sakra, na tohle se pamatuju. Mělo to něco společného s Gunnem?"

„Nevím. Ale Bosch se o tom včera nepřímo zmínil."

„Můžu si k tomu vytáhnout informace a přeptat se na všechno kolem. Ale nic z toho, co podniknu, by se nemělo dostat k Boschovi."

McCaleb souhlasil. Vtom ho napadlo něco, co sice mohlo být nebezpečné, ale ten risk by stál za to.

„Neznáte někoho, kdo ho zná?“ zeptal se.

Potřásla rozzlobeně hlavou.

„Poslouchejte, vy už jste zapomněl, co jsou policajti zač? Největší paranoici na světě. V okamžiku, kdy někomu položím otázku ohledně Harryho Bosche, každý hned bude vědět, že se nevyptávám jen tak pro nic za nic."

„Ne, toho bych se nebál. Použijte jako zástěrku třeba Storeyho případ. O tom se teď hodně mluví. Zkuste říct, že jste jeho přenos sledovala v televizi a že se vám Harry nějak nelíbil. Není, chudák, nemocný? Nevíte, co by mu mohlo být? Něco v tomhle stylu. Jako když se chcete dovědět jenom pár drbů."

Nezdálo se, že by ji tím uklidnil. Přistoupila k zasunovacím dveřím a rozhlédla se po přístavu. Potom přitiskla čelo k jejich tónovanému sklu.

„Znám jeho bývalou partačku," ozvala se potichu. „Míváme jednou do měsíce informativní setkání, tedy skupina žen zaměstnaných u policie, konkrétně na vraždách. Je nás asi dvanáct. Kiz, Harryho partačka, přešla nedávno z hollywoodské stanice na kriminálku. Doba teď přeje černým ženám. A myslím, že si byli s Boschem velmi blízcí. Hodně se od něj naučila. Snad bych z ní mohla pár věcí vytáhnout. Bude to ale chtít hodně diplomatického taktu."

McCaleb přikývl a v tu chvíli dostal další nápad.

„Harry mi řekl, že se rozvedl. Nevím, jak je to dlouho, ale mohla byste to navlíct tak, jako že o něj máte zájem, a že byste docela ráda zjistila, jaký je Bosch jako člověk a takové ty věci. Když tohle té vaší Kiz řeknete, možná vám poskytne úplný výčet všech jeho ctností i nectností."

Winstonová se ode dveří obrátila k McCalebovi.

„Jo, to z nás pak budou bezvadný kamarádky, až se Kiz dozví, že jsem svůj zájem o Harryho jen hrála, a zatím jsem z ní tahala rozumy, abych jejího bývalého parťáka a zbožňovaného rádce mohla potopit."

Jestli je dobrá policistka, tak to pochopí. Buďto ho musíte očistit, nebo obvinit, ale obojího se dá dosáhnout jedině tak, že to budete dělat pokud možno nenápadně."

Winstonová se znovu zahleděla ven přes sklo dveří.

„Nechci za tuhle akci nést žádnou odpovědnost. Když dojde k nejhoršímu, všechno zatluču."

„Z jakého důvodu?"

„Protože když do toho s vámi půjdu a ono to vybouchne, musím vyváznout s čistým štítem."

McCaleb mírně přitakal. Byl by radši, kdyby to nevyslovila, ale chápal, že taková akce je pro ni velké riziko.

„Jen vám to říkám předem, Terry. Jakmile uvidím, že je všechno v hajzlu, budu se tvářit, že vy jste se z vlastní iniciativy pustil do vyšetřování, i když jsem vás jen požádala o posouzení vyšetřovacích spisů. Je mi to líto, ale nějak se musím chránit."

„Chápu, Jaye. To klidně přežiju. Ale budu se snažit, aby nám to vyšlo."

Kapitola 18

Winstonová mlčky stála u dveří ze salonu a bloudila pohledem po přístavu. McCaleb předpokládal, že si Jaye v duchu něco promýšlí, a tak ji nerušil.

„Chci vám teď vyprávět o jednom případu, který jsem vyšetřovala společně s Harry Boschem," začala po dlouhé odmlce. „Bylo to před čtyřmi lety, a to jsme se setkali poprvé. Šlo o společné vyšetřování. Dva únosy končící vraždou. Jeden ve West Hollywoodu, ten jsem měla na starost já. Druhý, který se stal v Hollywoodu, vyšetřoval Harry. Mladé ženy, vlastně ještě dívky. Tělesné důkazy prokázaly spojitost obou případů. Pracovali jsme oba na tom svém, ale každou středu jsme se scházeli na oběd a porovnávali, k čemu jsme mezitím došli."

„Požádali jste FBI o psychologický profil?"

„Jo. To bylo v době, kdy Maggie Griffinová byla ještě tady na pobočce v L.A. Vypracovala nám profil pachatele, nic neobvyklého. Ale pak nám začalo být pořádně horko, protože se ztratila třetí, tentokrát sedmnáctiletá dívka. Zjistili jsme, že první dvě oběti držel ten grázl čtyři a pět dní naživu, než ho omrzely a rozhodl se je zavraždit. Měli jsme pocit, jako když nám čas odtikává budík na odpalovacím zařízení. Dostali jsme posily a procházeli jsme všechny společné jmenovatele, které byly k dispozici."

McCaleb zaujatě poslouchal. Znělo to, jako by mu předčítala z příručky Jak vystopovat sériového vraha.

„Konečně se na nás usmálo štěstí," pokračovala. „Zjistilo se, že všechny tři oběti používaly stejnou čistírnu v Santa Monice poblíž La Cienega. Poslední dívka pracovala v Universalu a nechávala si v ní chemicky čistit pracovní uniformy. Ale než jsme se vydali dovnitř za někým z vedení, zašli jsme na parkoviště pro zaměstnance a prověřili jsme si poznávací značky zaparkovaných vozů. Jen takový pokus, jestli náhodou neobjevíme něco ještě předtím, než na sebe v čistírně upoutáme pozornost. A trefa rovnou do černého. Sám manažer firmy. Před deseti lety ho zašili za vzbuzování veřejného pohoršení. Vytáhli jsme si jeho složku a zjistili, že šlo o jednu z běžnějších variant exhibicionismu na veřejnosti.

Zajel autem k autobusové zastávce a v příhodnou chvíli otevřel dvířka, aby se žena usazená na lavičce mohla pokochat pohledem na jeho frantíka. Ukázalo se, že se předvádí sice hezky, ale policistce v civilu. Věděli už, že se jim tam po okolí potlouká nějaký pochybný šprýmař a nasadili na něj volavky. Nakonec vyfasoval podmínku a povinnou psychiatrickou léčbu. Jaksi to zapomněl uvést do žádosti o zaměstnání a během let se v té firmě propracoval až na místo manažera."

„Vyšší postavení, vyšší stres, vyšší stupeň agresivity."

„Přesně to jsme si mysleli. Ale neměli jsme žádné důkazy. Tak Bosch dostal nápad. Že celý náš tým - já, on a naši parťáci - zajde za tím chlápkem, Hagen se jmenoval, k němu domů. Řekl, že kdysi mu jeden federál poradil, aby si, pokud je to možné, pohovořil s podezřelým v jeho vlastním domě nebo bytě, protože prostředí vám prozradí leckdy víc než sám vyslýchaný."

McCaleb potlačil úsměv. Lekce z případu Cielo Azul. Bosch byl bystrý žák.

„Tak jsme Hagena sledovali cestou domů. Žil ve starém, zchátralém domě na Los Feliz. Byl to už čtvrtý den od únosu té dívky, a tak jsme věděli, že už nám nezbývá moc času. Zaklepali jsme na dveře a podle plánu předstírali, že jsme ho přišli požádat, aby nám pomohl prověřit jednotlivé zaměstnance firmy. Samozřejmě jsme mu zamlčeli, že známe jeho trestní rejstřík. Víte, chtěli jsme vědět, jak bude reagovat nebo jestli se nějak podřekne."

„Chápu."

„No, a pak už jsme seděli u něj v obýváku a já jsem vedla většinu rozhovoru, protože Bosch chtěl vidět, jak to ten chlápek bude brát. Tedy to, že vedoucí postavení v týmu má žena. Ještě jsme tam nebyli ani pět minut, když se Bosch najednou postavil a ukázal na Hagena: ,To je on. A ona musí být někde tady.‘ Jak to říkal, Hagen vystartoval ke dveřím. Ale moc daleko se nedostal."

„To Harry blafoval, nebo šlo o součást plánu?"

„Ani jedno ani druhé. On to zkrátka věděl. Na stolku vedle pohovky leželo takové to monitorovací zařízení pro kojence, ale jen vysílačka. Jakmile ji Bosch uviděl, okamžitě všechno pochopil. Pokud je vysílačka v obývacím pokoji, kde je potom přijímač? Když potřebujete kontrolovat děti, tak je to obráceně. V obývacím pokoji máte přijímač, abyste slyšeli zvuky z postýlky, u které je vysílačka. V psychologickém profilu pachatele Griffinová uvedla, že jde o muže, který si ponižováním obětí dokazuje svou moc, a pravděpodobně používá slovního týrání. Při pohledu na monitorovací zařízení se to Boschovi spojilo v hlavě; tu dívku má ukrytou někde tady, a aby jí mohl říkat ty svoje oplzlosti, používá k tomu vysílačku."

„Á bylo to tak?"

„Jo, do puntíku. Našli jsme ji v garáži ve vypnutém mrazáku. Vyvrtal do něj tři otvory, aby tam šel vzduch, a dovnitř jí dal ten přijímač. Musela se tam cítit jako v rakvi. Později vypověděla, že kdykoliv byl v domě, tak s ní nepřetržitě mluvil. A také jí zpíval. Písničky z Top 40. Akorát že u nich měnil slova a zpíval vlastní texty; o tom, jak ji znásilní a zabije."

McCaleb přikývl. Přál by si, aby se toho vyšetřování účastnil osobně, protože věděl, co musel Bosch při svém odhalení cítit. Sám už několikrát zakusil, jaké to je, když se v jednom jediném okamžiku spojí všechny myšlenky dohromady a explodují člověku v hlavě jako rozbitý atom. A rázem je všechno jasné. Chvíle právě tak vzrušující jako děsivá. Chvíle, pro kterou každý detektiv z oddělení vražd de facto žije.

„Tenhle příběh vám vyprávím kvůli tomu, co Bosch potom udělal a řekl. Když už jsme měli Hagena na zadním sedadle jednoho vozu a začali jsme prohledávat dům, Bosch zůstal v obýváku u té vysílačky. Zapnul ji a začal do ní mluvit. A nepřestal, dokud jsme to děvče nenašli. Neustále opakoval slova jako: Jenniffer, už jsme tady. Všechno je v pořádku, Jennifer, už jdeme. Jsi v bezpečí, nikdo ti nic neudělá, už jsme u tebe.' Celou tu dobu ji takhle uklidňoval."

Dlouze se odmlčela a McCaleb viděl, že má oči vnořené někam do minulosti.

„Pak, když jsme ji našli, všech se nás zmocnil neuvěřitelně dobrý pocit. Musím říct, že nikdy jsem za celou svou kariéru takový nezažila. Šla jsem k Boschovi a dala jsem se s ním do řeči. ,Vy určitě musíte mít děti. Mluvil jste s ní, jako by to byla vaše vlastní dcera.´ Ale on zakroutil hlavou, že ne. Já jenom vím, jaké to je být sám a ve tmě.‘ Potom se sebral a odešel pryč."

Pohlédla na McCaleba.

„Jak jste mluvil o té temnotě, tak jste mi tohle připomněl."

Tiše si vzdychl.

„Co až nastane situace, kdy už budeme s jistotou vědět, že to byl on? Co potom uděláme?" zeptala se, čelo zase opřené o sklo dveří.

McCaleb rychle odpověděl, aby nad její otázkou nemusel přemýšlet.

„Nemám tušení,“ pokrčil rameny.

Když Winstonová uložila plastikovou sovu zpátky do krabice na důkazy, posbírala všechny vystříhané reprodukce a odešla, McCaleb zůstal stát ve dveřích salonu a pozoroval ji, jak míří k brance na konci můstku. Podíval se na hodinky a viděl, že má ještě spoustu času, než se bude muset připravit na svoji večerní akci. Rozhodl se, že si pustí Court TV a podívá se na přenos procesu z Van Nuys.

Pohlédl ven směrem k hrázi a viděl, že Winstonová právě ukládá krabici se sovou do kufru svého vozu. Někdo si za ním odkašlal. McCaleb se prudce otočil. Dole pod schody stál Buddy Lockridge a zíral na něj nahoru. Oběma rukama si tiskl na prsa hromádku oblečení.

„Buddy, co tady, k čertu, děláš?"

„Teda, řeknu ti, čéče, ten případ, co na něm děláte, to fakt není žádná brnkačka.“

„Ptal jsem se, co ty tady děláš?"

„Chtěl jsem jít do prádelny, tak jsem se tu zastavil, že si dole v kajutě spakuju těchhle pár hadrů. Ale pak jste se tu objevili vy dva, a když už jste začali mluvit, tak jsem věděl, že by bylo pěkně blbý, kdybych vylezl."

Zvedl šaty, které držel v náručí, jako by to byl důkaz pro jeho alibi.

„Tak jsem si dole sednul na postel a čekal."

„A poslouchal všechno, co si říkáme."

„Skutečně šílenej případ, kámo. Co s tím chceš dělat? Viděl jsem toho Bosche na Court TV. Vypadá jako chlápek, co si to trošku moc bere."

„Naprosto přesně vím, co dělat nechci, milánku. Nechci si s tebou o tom povídat."

Ukázal ke dveřím.

„Teď padej, Buddy, a chraň tě bůh o tom někde žvanit. Rozuměl jsi?"

Jasně že rozuměl. Já jenom —"

„Odchod."

„- že je mi to líto."

„Mně taky."

Odsunul před ním dveře a Lockridge vyšel na palubu se schlíplýma ušima jako spráskaný pes. McCaleb měl co dělat, aby ho zezadu nenakopl do zadku. Místo toho zlostně zasunul dveře, až se rozdrnčely v rámu. Zůstal stát za nimi a viděl, jak se Lockridge loudá po můstku k obchodnímu středisku na molu, kde byla i prádelna s pračkami na mince.

To, že Buddy vyslechl všechny podrobnosti týkající se vyšetřování Gunnova případu, by mohlo značně zkomplikovat jejich plány. McCaleb věděl, že by měl o tom, co se stalo, okamžitě zpravit Winstonovou, aby rozhodla, jak dál postupovat. Ale nechal to být. Po pravdě řečeno, nechtěl podniknout nic, co by mohlo ohrozit jeho účast na vyšetřování.

Kapitola 19

Poté, co s rukou na bibli slíbil, že bude mluvit pravdu a jen pravdu, usadil se Harry Bosch na lavici v boxu svědků a pohlédl na kameru upevněnou na zdi nad dvěma řadami sedadel porotců. Teď se na mě upírá oko veřejnosti, uvědomil si. Proces přenášeli živě na Court TV a na místním Channel 9. Snažil se, aby na sobě nedal znát známky nervozity. Ale skutečnost už byla taková, že diváci budou studovat a hodnotit jeho osobnost a vystupování víc než sami porotci. Už mnoho let se při soudních procesech objevoval v roli svědka, ale dnes se poprvé po dlouhé době necítil úplně ve své kůži. To, že stál na straně spravedlnosti, mu příliš sebevědomí nedodalo. Stačilo, když si představil, jak ta slepá chudinka bude muset absolvovat trať plnou záludných překážek, kterou jí připravil dobře situovaný obžalovaný se svým dobře situovaným obhájcem, oba s důležitými konexemi.

Položil si modrý šanon s vyšetřovacím spisem na přední okraj boxu a narovnal mikrofon směrem k sobě, čímž se mu z něj podařilo vyloudit vysoký skřípavý zvuk, který se musel bolestně zarýt do všech ušních bubínků v soudní síni.

„Detektive Boschi, prosím, nedotýkejte se mikrofonu," zpěvavě pronesl soudce Houghton.

„Omlouvám se."

Zástupce šerifa, zastávající roh soudního zřízence, přistoupil k Boshovi, narovnal mikrofon a upravil jeho polohu. Když viděl, že detektiv je s ní spokojen, vrátil se zpátky na své místo. Soudní úředník potom požádal svědka, aby uvedl svoje plné jméno, a pak ho nahláskoval pro magnetofonový záznam.

„Skvěle," okomentoval poté soudce Boschův výkon a obrátil se ke stolu obžaloby. „Slečno Langwiserová?"

Zástupkyně státního návladního Janis Langwiserová vstala a vydala se ke stolku pro právní zástupce. V ruce držela žlutý bloček s připravenými otázkami. V tomto procesu měla pozici druhého žalobce, ale protože už od začátku případu pracovala s jeho vyšetřovateli, po dohodě se svým kolegou se ujala řízení Boschovy svědecké výpovědi.

Langwiserová byla mladá a nadějná advokátka z Úřadu státního návladního. V rozpětí několika málo let se z postavení právnické elévky, připravující pouze materiály pro zkušené státní zástupce, propracovala k tomu, že sama teď tyto materiály předkládala soudu. Bosch s ní už pracoval v minulosti na politicky choulostivém a nebezpečném případu, známém jako Vraždy na Andělském letu, a tato zkušenost přivedla Bosche k tomu, že Langwiserovou doporučil Kretzlerovi jako druhého žalobce. Od té doby už spolu pracovali na několika dalších případech a Bosch se opakovaně přesvědčoval, že se v jejích schopnostech tehdy nezmýlil. Vždy měla kompletní přehled o případu a bez problémů si dokázala vybavit všechna fakta. Zatímco většina ostatních právníků musela prolistovat stohy materiálů, když chtěli najít nějakou dílčí informaci, ona měla přesně uloženo v paměti, kde ji má hledat. To ale neznamenalo, že se zabývala pouze jednotlivostmi případu. Nikdy ho nepřestávala vnímat jako jeden celek ve všech jeho vzájemných souvislostech. Což dokazovala i v případě Davida Storeyho, kdy všechny svoje síly soustředila na to, aby byl za svůj zločin poslán na věčnost.

„Dobré odpoledne, detektive Boschi," začala. „Mohl byste, prosím, říct tady porotcům, něco o vaší kariéře policejního důstojníka?"

Bosch si odkašlal.

„Ano. Pracuju u losangeleské policie dvacet osm let. Víc než polovinu té doby jsem strávil vyšetřováním vražd. Mám hodnost detektiva třetího stupně a momentálně jsem přidělený na oddělení vražd v Hollywoodu."

„Co znamená hodnost detektiv třetího stupně ?"

„To je nejvyšší hodnost detektiva, stejně vysoká jako seržant. Ale na LAPD se označení detektiv seržant nepoužívá. Po detektivovi třetího stupně by pak měla následovat hodnost detektiv poručík."

„Kolik případů vražd jste během své služby u policie vyšetřoval?"

„Nevedu si o tom záznamy. Řekl bych, že za těch patnáct let jich bylo dobrých pár stovek."

„Dobrých pár stovek," zopakovala Langwiserová a zdůraznila poslední slova s pohledem upřeným na porotu. Po patřičně dlouhé pauze se obrátila zpátky k svědkovi.

„Jako detektiv třetího stupně, zastáváte v oddělení vražd nějakou vedoucí funkci?"

„Jistě. Mojí povinností je dohlížet na mužstvo. A jsem velící důstojník tříčlenného týmu detektivů, se kterým provádíme vyšetřování."

„A velel jste tomuto týmu, když byl 13. října loňského roku povolán na místo vraždy?"

„Ano."

Z lavice svědků se zadíval ke stolu obhajoby. David Storey seděl se skloněnou hlavou a fixem si něco kreslil do skicáku. Bavil se touto činností, už když se začalo s výběrem poroty. Bosch sklouzl pohledem k obhájci a zabodl mu ho do očí. Neuhnul, dokud se neozvala další otázka Langwiserové.

„Byla to vražda Donatelly Speersové?“

Pohlédl zpátky na státní zástupkyni.

„Ano. To bylo jméno, které používala."

„To nebylo její pravé jméno?"

Bosch zalétl pohledem mezi návštěvníky soudní síně a viděl, že matka oběti sedí v první řadě za stolem obžaloby. Předevčírem v noci sem přijela z Fresna.

„Bylo to její umělecké jméno, alespoň myslím, že se tomu tak říká. Změnila si ho, protože byla herečka. Původně se jmenovala Jody Krementzová."

Soudce výpověď přerušil a vyzval Bosche, aby nahláskoval obě jména soudnímu zapisovateli. Langwiserová hned potom pokračovala.

„Řekněte nám všechny okolnosti, za jakých váš výjezd probíhal. Seznamte nás s nimi, detektive Boschi. Kde jste byl, co jste dělal, jak došlo k tomu, že se z toho stal váš případ?"

Bosch si znovu odkašlal a natáhl ruku k mikrofonu, aby si ho přitáhl blíž k sobě, ale na poslední chvíli si uvědomil, jak to minule dopadlo. Nechal mikrofon na svém místě a naklonil se k němu dopředu.

„Já a moji dva kolegové z týmu jsme právě byli na obědě v restauraci Musso and Frank’s na Hollywood Boulevard. Byl pátek, a když máme čas, tak tam obvykle obědváme. V jedenáct čtyřicet mi zapípal pager. Číslo na něm patřilo mé nadřízené, poručíku Grace Billetsová. Když jsem jí telefonoval zpátky, rozezvučely se i pagery mých partnerů, Jerrymu Edgarovi a Kizmin Riderové. V tu chvíli jsme věděli, že jsme pravděpodobně dostali na starost nějaký případ. To už jsem se dovolal poručíku Billetsové a ona můj tým nasměrovala na adresu Nichols Canyon Road číslo tisíc jedna, kam už předtím dorazila místní policejní hlídka spolu s pohotovostní lékařskou službou, protože z této lokality přišel telefonát na linku tísňového volání. Policisté nahlásili, že v posteli objevili mrtvé tělo mladé ženy, k jejíž smrti došlo za podezřelých okolností."

„Potom jste jeli na tu adresu?"

„Ne. Na oběd jsme všichni přijeli mým autem. Tak jsem náš tým dopravil zpátky na policejní stanici, která je od restaurace jen několik bloků, a tam jsem své kolegy vysadil, aby si mohli vzít svoje vlastní vozy. Potom jsme se všichni tři rozjeli, každý svým vozidlem, na uvedenou adresu. Nikdy nevíte, kam vás vyšetřování na místě činu přivede. Je dobré dodržovat zásadu, aby měl každý detektiv k dispozici svůj vlastní dopravní prostředek."

„Věděl jste v té době, kdo je oběť a jaké jsou ony podezřelé okolnosti její smrti?"

„Ne, nevěděl."

„Co jste zjistili, když jste tam přijeli?"

„Byl to malý dům se dvěma ložnicemi situovaný směrem ke kaňonu. Před ním stály dva policejní vozy. Ambulance pohotovostní služby už byla pryč. Odjela, jakmile lékaři zjistili, že žena je mrtvá. Uvnitř domu byli dva policisté a jejich seržant. V obývacím pokoji seděla na pohovce nějaká dívka. Plakala. Představili mně ji jako Jane Gilleyovou, spolubydlící slečny Krementzové."

Bosch se odmlčel a čekal na další otázku. Langwiserová stála u stolu obžaloby, ohnutá přes něj ke svému kolegovi, Rogeru Kretzlerovi, a něco mu šeptala.

„Slečno Langwiserová, je tohle součástí výslechu vašeho svědka, detektiva Bosche?" zeptal se soudce Houghton.

Langwiserová se s trhnutím narovnala. Úplně jí uniklo, že Bosch skončil.

„Ne, Vaše Ctihodnosti."

Vrátila se zpátky ke stolku.

„Pokračujte, detektive Boschi, a vyličte nám, co se dělo, když jste vstoupili do domu.“

„Obrátil jsem se na seržanta Kima a ten mě informoval, že mladá žena, kterou našli mrtvou v posteli, se nachází v ložnici v zadní části domu vpravo. Představil mi dívku na gauči a řekl, že jeho lidi dotyčnou místnost zajistili, hned jak lékaři konstatovali smrt oběti, takže se v ní všechno nachází v původním stavu. Prošel jsem krátkou chodbou k ložnici a vstoupil dovnitř."

„Co jste tam uviděl?"

„Oběť ležela v posteli. Byla to subtilní běloška s plavými vlasy. Později byla identifikována jako Jody Krementzová, věk dvacet tři let."

Langwiserová požádala o svolení, aby směla svědkovi předložit sadu fotografií. Houghton souhlasil. Bosch uvedl, že se jedná o fotografie z místa činu, zobrazující oběť in situ - tedy tak, jak ji poprvé viděla policie. Žena ležela na zádech. Přikrývky byly stažené na stranu, aby nebránily pohledu na její tělo. Byla nahá a nohy měla roztažené do stran, vzdálenost mezi koleny mohla být zhruba šedesát centimetrů. Mohutné poprsí drželo svůj tvar, přestože se tělo nacházelo v horizontální poloze. Neklamná známka silikonových implantátů. Levá paže směřovala přes břicho dolů a dlaní zakrývala vnější genitálie. Dva prsty byly zasunuté do vaginy.

Oči oběti byly zavřené a hlava spočívala na polštáři, ale s krkem svírala ostrý úhel. Kolem krku měla pevně staženou hedvábnou šálu, jejíž volný konec byl protažený smyčkou a přehozený přes horní trubku lemující plné čelo postele. Šála se pak vracela zpátky k pravé ruce oběti, položené na polštáři těsně nad hlavou, a její konec byl několikrát obtočený kolem ruky.

Fotografie byly barevné. Zpod žluté šály se po krku ženy rozlévala nafialovělá, rudá podlitina. Oční důlky vypadaly, jako by je někdo nalíčil rudou rtěnkou. Kůže na levé části těla, včetně paže a nohy, měla modravý nádech

Poté, co soudní zapisovatel zaprotokoloval, že svědek dosvědčil, že se jedná o fotografie Jody Krementzové in situ, Langwiserová se obrátila na soud s žádostí, aby je mohla předložit porotcům. J. Reason Fowkkes okamžitě vyslovil námitku, kterou zdůvodnil tím, že fotografie jsou příliš pobuřující, a pokud by si je porotci spojili s jeho klientem, mohlo by mu to uškodit. Soudce mu nevyhověl, ale požádal žalobkyni, aby vybrala z fotografií jen jednu, která by dostatečně ilustrovala situaci na místě činu. Langwiserová zvolila fotografii s blízkým záběrem celého těla, kde byly dostatečně čitelné i detaily, a předala ji porotci sedícímu na kraji první řady. Zatímco fotografie pomalu putovala od jednoho porotce k druhému a potom k jejich náhradníkům, Bosch pozoroval, jak jim šokem a hrůzou tuhnou rysy. Opřel se vzadu do sedadla a napil se z papírového kelímku. Když ho vyprázdnil, zachytil pohled zástupce šerifa a gestem ho požádal o další vodu. Pak se znovu nahnul dopředu k mikrofonu.

Když snímek doputoval k poslednímu členovi poroty, byl předán do úschovy soudnímu úředníkovi. Bude pak porotcům k dispozici, spolu s dalšími důkazy předloženými během procesu, až budou rokovat o rozsudku.

Bosch sledoval Langwiserovou, jak se vrací na svoje stanoviště, aby pokračovala v kladení otázek. Věděl, že je nervózní. Byli spolu na obědě v jídelně v suterénu vedlejší soudní budovy a tam se mu svěřila se svými obavami. I když nebyla hlavní žalobkyni, byl to velký proces, který mohl mít na jejich kariéru, jak její, tak i Kretzlera, osudový dopad. Buďto je mohl vynést nahoru, nebo úplně odrovnat.

Langwiserová si nejprve ověřila další otázku ve svém žlutém bloku položeném na stolku.

„Detektive Boschi, došlo k tomu na místě činu, když jste po prohlídce mrtvého těla prohlásil, že ono úmrtí bude předmětem policejního vyšetřování?"

„Ano, přímo tam - ještě než se objevili moji parťáci."

„Proč jste dospěl k tomu závěru? Nevypadalo to jako náhodná smrt?"

„Ne, to

„Slečno Langwiserová," vstoupil do výslechu soudce Houghton. „Prosil bych vždy jen jednu otázku."

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti. Detektive Boschi, vám nepřipadalo, že jde o náhodnou smrt, kterou si žena nedopatřením přivodila sama?"

„Ne, vůbec ne. Dospěl jsem k závěru, že někdo její tělo naaranžoval tak, aby to jako náhodná smrt vypadalo."

Langwiserová se dlouze zadívala do bloku, než svědkovi položila další otázku. Bosch si byl víc než jistý, že pauza byla záměrná. Teď si ji žalobkyně mohla dovolit, protože fotografie z místa činu a podrobnosti z jeho výpovědi plně upoutaly pozornost porotců.

„Detektive, jste obeznámen s termínem autoerotická asfyxie?“

„Ano, jsem."

„Mohl byste jeho význam vysvětlit porotě?"

Fowkkes okamžitě vyskočil.

„Ctihodnosti, detektiv Bosch je jistě expertem na spoustu věcí, ale soudu nebyl předložen žádný důkaz, že je odborným specialistou na lidskou sexualitu."

Z řad návštěvníků se ozval tlumený smích. Bosch viděl, že i pár porotců potlačilo úsměv. Soudce udeřil kladívkem a pohlédl na Langwiserovou.

„Tak co s tím, slečno žalobkyně?"

„Vaše Ctihodnosti, můžu jeho způsobilost vzápětí dokázat."

„Pokračujte."

„Detektive Boschi, říkal jste, že jste vyšetřoval stovky vražd. Vyšetřoval jste také úmrtí, u nichž se ukázalo, že k nim nedošlo následkem násilného trestného činu?"

„Jistě, byly jich také stovky. Náhodná úmrtí, sebevraždy, dokonce úmrtí, která nastala z přirozených příčin. Je běžná praxe, že policejní hlídka přivolá na místo nálezu mrtvého těla detektiva z oddělení vražd, aby pomohl určit, zda se smrt nemá vyšetřovat jako vražda. Tak tomu bylo i v tomto případě. Policejní hlídka a jejich seržant si nebyli jisti, co vlastně objevili. Ohlásili smrt ženy jako podezřelou a na místo činu byl vyslán můj tým."

„Byl jste někdy povolán k úmrtí, nebo pověřen jeho vyšetřováním, za jehož příčinu byla nakonec stanovena, ať už vámi či policejním lékařem, autoerotická asfyxie a smrt prohlášena za nešťastnou náhodu?"

„Ano."

Za stolem obhajoby se okamžitě vymrštil Fowkkes.

„Stejná námitka, Ctihodnosti. Opět se ocitáme v oblasti, o které detektiv Bosch není způsobilý pronášet odborné expertizy."

„Vaše Ctihodnosti," ohradila se Langwiserová. „Bylo jasně prokázáno, že detektiv Bosch je odborníkem nejenom na vyšetřování vražd, ale i dalších druhů úmrtí. Se smrtí, jejíž příčinou byla autoerotická asfyxie, se setkal už předtím. Proto o ní může podat svědectví."

V hlase se jí ozývalo spravedlivé rozhořčení. Bosch si byl jistý, že je určeno pro porotu, ne pro soudce Houghtona. Byl to způsob, jak poslat podprahový signál do podvědomí těch dvanácti mužů a žen, které chce dostat na stranu spravedlnosti, zatímco jí obhájce blokuje cestu.

„Musím dát za pravdu obžalobě, pane Fowkkesi," pronesl po krátké odmlce soudce Houghton. „Námitky týkající se této stránky výpovědi se zamítají. Pokračujte, slečno Langwiserová."

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti. Takže, detektive Boschi, jsou vám známy případy, kdy smrt nastala důsledkem autoerotická asfyxie?"

„Ano, vyšetřoval jsem tři nebo čtyři taková úmrtí. Také jsem prostudoval odbornou literaturu. Dotyčné téma je zpracováno v příručkách o technikách vyšetřování vražd. Mimoto jsem si přečetl závěry hloubkových studií FBI a jiných institucí, které se týkaly této problematiky."

„Bylo to předtím, než došlo k tomuto případu?"

„Ano, předtím."

„Co je to autoerotická asfyxie? Jak nastane?"

„Slečno Langwiserová," začal soudce.

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti. Opravuji formulaci. Co je autoerotická asfyxie, detektive Boschi?"

Bosch se napil z kelímku vody, aby měl čas uspořádat si myšlenky. Všechny otázky si probrali během oběda.

Jde o náhodnou smrt. Může k ní dojít tehdy, když se člověk pokouší zvýšit své sexuální vzrušení během masturbace přerušením přísunu tepenné krve do mozku. K tomu obvykle slouží nějaká forma škrtidla umístěného kolem krku. Jeho utahováním dojde k hypoxii - nedostatečnému zásobování mozku kyslíkem. Lidé, kteří... ehm... praktikují tuto techniku, jsou přesvědčeni o tom, že hypoxie - tedy konkrétně závrať, kterou jim způsobuje, - při masturbaci mnohonásobně umocňuje jejich vzrušivost. Ovšem tato sexuální praktika může skončit smrtí, když dotyčný člověk zajde příliš daleko. Může si poškodit krční tepnu nebo ztratit vědomí se škrtidlem stále utaženým kolem krku a udusit se. Ale ať už je příčina jakákoliv, nikdo už ho k životu nepřivede."

„Říkal jste ,on‘, detektive. Ale v tomto případě je obětí žena."

„Také příčinou její smrti není autoerotická asfyxie, tedy udušení při masturbaci. V případech úmrtí, jejichž vyšetřování jsem prováděl, byly všechny oběti, které zemřely touto smrtí, mužského pohlaví."

„Říkáte tedy, že v případě Jody Krementzové šlo o to vzbudit zdání, že smrt nastala následkem autoerotické asfyxie?"

„Ano, k tomuhle závěru jsem došel okamžitě na místě činu a trvám na něm dodnes."

Langwiserová přikývla a odmlčela se. Bosch si usrkl trochu vody. Když zvedal kelímek ke rtům, zalétl pohledem k porotcům. Všichni vypadali, že jsou jeho výpovědí plně zaujati.

„Přibližte nám, detektive, co vás k tomuto závěru vedlo?"

„Můžu nahlédnout do spisu?"

„Prosím."

Bosch otevřel modrý šanon, který měl celou dobu položený na předním okraji boxu. Na prvních čtyřech stránkách byla původní zpráva z místa činu. Otočil na čtvrtou stránku, která obsahovala závěrečné resumé velícího důstojníka. Zprávu ve skutečnosti napsala Kiz Riderová, i když byl pod ní podepsán on. Rychle prolétl řádky resumé, aby si osvěžil paměť, a pohlédl na porotu.

„Na místě činu jsem zjistil hned několik věcí, které odporovaly tomu, že může jít o nešťastnou náhodu zapříčiněnou autoerotickou asfyxií. První věc, která mě zarazila, byla skutečnost, že obětí byla žena, což, jak statistiky uvádějí, se stává velmi zřídka. Téměř plných sto procent obětí jsou muži. Vzhledem k tomu jsem pozorně prozkoumal tělo oběti a místo činu."

„Dalo by se říct, že se vás na místě činu ihned zmocnily pochybnosti?"

„Ano, to se přesně stalo."

„Dobře, pokračujte. Co ještě vzbudilo vaši pozornost?"

„Škrtidlo. Téměř ve všech případech, ať už je znám z vlastní zkušenosti nebo z příslušné literatury, používaly oběti nějaký druh podložky, kterou si přikládaly na krk, aby si chránily kůži před modřinami nebo protržením. Obvykle jim k tomu posloužil nějaký objemnější kus oblečení, jako například svetr, často to byla i osuška nebo ručník Teprve přes takto chráněný krk si omotaly škrtidlo. Tak se smyčka nemohla zaříznout do krku a zanechat na něm svůj otisk. V tomto případě podložka pod škrtidlem nebyla."

„A co jste z toho vyvodil?"

„No, když se na to podíváte z hlediska naší oběti, nedává to smysl. Tedy - aby člověk mohl uvěřil tomu, že tuhle aktivitu skutečně provozovala, nesměla by tam podložka chybět. To, že si ničím nechránila krk, by znamenalo, že jí nezáleželo na tom, jestli na něm bude mít modřiny. Podle mě tahle skutečnost byla v naprostém rozporu se společenskými zvyklostmi. Obzvlášť když vezmete v úvahu, že šlo o herečku - jakou měla profesi, jsem poznal v okamžiku, když jsem na sekretáři uviděl celý štos jejích portrétů. Jako herečka, která se ucházela o divadelní angažmá nebo o filmovou roli, byla bez diskuse závislá na svém zjevu a... ehm... na svých ženských atributech a jistě o sebe pečovala. Že by se vědomě oddávala takové činnosti, ať už sexuální nebo jiné, po které by jí na krku zůstávaly modřiny - tak tohle jsem koupit nemohl. Ještě s dalšími věcmi mě to přivedlo k závěru, že nám scénu v ložnici někdo umně nachystal."

Bosch sklouzl pohledem ke stolu obhajoby. Storey stále seděl se skloněnou hlavou a pilně se věnoval svému skicáku, jako by seděl na lavičce někde v parku. Fowkkes si něco zapisoval do poznámkového bloku. Bosche napadlo, jestli v této části své výpovědi neřekl něco, co by se mohlo obrátit proti němu. Věděl, že Fowkkes je mistrem na to, jak obratně vytrhnout z kontextu jednotlivé výroky svědků a dát jim úplně jiný význam.

„Jaké další věci ovlivnily váš názor?" pobídla ho Langwiserová.

Bosch se znovu podíval do spisů na resumé původní zprávy.

„Nejdůležitější byla okolnost, že po smrti tělem někdo hýbal, jak se dalo vyčíst ze známek postmortální zsinalosti."

„Co znamená postmortální zsinalost, detektive Boschi, řečeno slovy laika?"

„Když v těle přestane fungovat krevní oběh, protože se srdce zastavilo, krev se nahromadí v nejspodnější části těla podle toho, v jaké poloze se tělo právě nachází. Za nějaký čas tam začíná kůže promodrávat. Když se tělo přemístí, namodralé skvrny zůstávají stále na stejném místě, protože po smrti dochází ke srážení krve. Po uplynutí delší doby se modřiny na kůži stávají zřetelnější."

„Jak tomu bylo v tomto případě?"

„K promodrání kůže, způsobené usazením sražené krve, došlo v levé části těla, a to bylo neklamnou známkou toho, že žena ve chvíli, kdy nastala smrt nebo krátce po ní, ležela na levém boku.“

„To ovšem nebyla poloha, ve které bylo tělo nalezeno, že ano?“

„Správně. Tělo v době, kdy bylo objeveno, leželo na zádech."

„K jakému závěru vás to přivedlo?"

„Že s tělem se po smrti manipulovalo. Že poloha, v jaké jsme ho našli, byla jen nezbytnou součástí scény. Pokud měla smrt ženy vypadat jako nešťastná náhoda při zmíněné sexuální praktice, musela samozřejmě ležet na zádech."

„Co jste vy pokládal za příčinu smrti?"

„V tu chvíli jsem si nebyl jistý. Jen jsem nevěřil tomu, co se mi k věření předkládalo. Podlitiny na krku pod šálou mě přivedly k domněnce, že může jít o strangulaci - ale ne vlastní rukou oběti."

„V kterém stadiu vyšetřování se na místo činu dostavili policisté z vašeho týmu?“

„Během předběžné prohlídky ložnice a těla mrtvé ženy."

„Dospěli ke stejnému závěru jako vy?"

Fowkkes okamžitě vyslovil námitku, protože, jak uvedl, otázka si vynucuje odpověď takzvaně z druhé ruky. Soudce jeho námitku přijal. Bosch věděl, že o nic až tak důležitého nepřišli. Kdyby Langwiserová chtěla, aby se svědectví Edgara a Riderové objevilo v soudním spisu, obeslala by je jako svědky.

„Byl jste přítomen pitvě Jody Krementzové?"

„Ano, byl." Bosch procházel jednotlivými zprávami v šanonu, až našel pitevní protokol. „Sedmnáctého října. Pitvu provedla policejní lékařka doktorka Claudia Corazonová, vedoucí oddělení."

„Jakou příčinu smrti určila doktorka Corazonová během pitvy?"

„Příčinou smrti byla asfýxie. Udusila se."

„Škrtidlem?"

„Ano."

„Nevyvrací to vaši teorii o tom, že smrt nenastala v důsledku autoerotické asfyxie?"

„Ne, podporuje ji to. Předstíráním autoerotické asfyxie se měly zakrýt stopy po násilném uškrcení oběti. Vnitřní poškození jak krční tepny, tak svalové tkáně krku a jazylky, která byla rozdrcena, vedlo doktorku Corazonovou k závěru, který potvrdil mou teorii, že smrt byla zaviněna cizí rukou. Poranění bylo příliš rozsáhlé, než aby mohlo jít o vědomé sebepoškození."

Bosch si uvědomil, že když popisoval dotyčná zranění, nevědomky si přitom položil ruku na krk. Spustil ji zpátky do klína.

„Našla policejní lékařka nějaký jiný důkaz, že jde o vraždu?"

Přikývl.

„Ano. Při prohlídce úst oběti objevila na jazyku hlubokou trhlinu, evidentně

způsobenou stiskem zubů. Toto zranění se často objevuje právě při případech uškrcení."

Langwiserová pohlédla do poznámkového bloku a otočila v něm stránku.

„Dobře, detektive Boschi, vraťme se teď zpátky na místo činu. Vyslechl jste vy nebo vaši kolegové Jane Gilleyovou?“

„Ano, já. Spolu s detektivem Riderovou."

„Mohl jste si z obdržených informací udělat představu, kde se oběť během čtyřiadvaceti hodin před objevením jejího mrtvého těla pohybovala?"

„Ano. Dozvěděli jsme se, že se Jody Krementzová setkala z obžalovaným před několika dny v kavárně. Pozval ji, aby se s ním účastnila premiéry filmu, která bude dvanáctého října v Chinese Theater v Hollywoodu. Vyzvedl si ji u ní doma mezi sedmou a půl osmou. Slečna Gilleyová se v tu dobu dívala z okna a identifikovala obžalovaného."

„Věděla slečna Gilleyová, kdy se její spolubydlící vrátila té noci domů?"

„Ne. Slečna Gilleyová opustila dům krátce poté, co slečna Krementzová odjela s obžalovaným na schůzku. Protože strávila noc někde jinde, nemohla vědět, kdy se její spolubydlící vrátila zpátky. Teprve když třináctého října přijela domů, bylo to zhruba v půl dvanácté, ji objevila mrtvou v posteli."

„Můžete uvést jméno filmu, který měl tehdy večer premiéru?"

„Jmenoval se Mrtvý bod.“

„Kdo ho režíroval?"

„David Storey."

Langwiserová nechala uběhnout dobrých několik vteřin, než pohlédla na hodinky a potom na soudce Houghtona.

„Vaše Ctihodnosti, další výslech svědka se už bude týkat jiné linie vyšetřování. Pokud by vám to vyhovovalo, možná by teď byl vhodný čas pro dnešek proces přerušit."

„Dobře, slečno Langwiserová, proces je odročen do zítřka do devíti třiceti."

Houghton se obrátil k Boschovi a řekl mu, že může opustit lavici svědků. Potom upozornil porotce, aby nečetli noviny, ani nesledovali v televizi zprávy o procesu. Všichni v soudní síni povstali a porotci začali odcházet ze svého boxu. Bosch, který už stál vedle Langwiserové za stolem obžaloby, se zadíval ke stolu protistrany. David Storey na něj upíral oči, ve tváři kamenný výraz. Ale přesto měl Bosch pocit, že v jeho vodových modrých očích něco zahlédl. Nebyl si jistý, ale zdálo se mu, že to byl záblesk veselí.

Odvrátil pohled jako první.

Kapitola 20

Když se soudní síň vyprázdnila, začali se Bosch s Langwiserovou a Kretzlerem zabývat problémem jejich ztracené svědkyně. "Ještě nic?“ vyzvídal Kretzler. „Závisí na tom, jak dlouho vás tu bude Jednička Reason trápit, ale předpokládám, že ji budeme potřebovat zítra odpoledne nebo pozítří dopoledne."

„Nic,“ odpověděl Bosch. „Ale mám něco rozdělaného. Radši bych měl jít.“

„Vůbec se mi to nelíbí," znepokojeně pokračoval Kretzler. „Tohle může krachnout. Jestli se nehodlá objevit, musí mít k tomu nějaký důvod. Já jsem si nikdy tou její historkou nebyl stoprocentně jistý."

„Mohl se k ní dostat Storey," podotkl Bosch.

„Potřebujeme ji," vstoupila do jejich rozhovoru Langwiserová. „Zapadá nám do obrazu. Musíte ji najít."

„Dělám na tom."

Zvedl se k odchodu.

„Hodně štěstí, Harry," usmála se na něj povzbudivě. ,A jen tak mimochodem, myslím, že si tam v boxu svědků vedete velmi dobře."

Bosch opětoval její úsměv.

„To díky tomu, že tu zatím panuje klid před bouří."

Cestou k výtahu se k němu v předsálí přitočil jeden z reportérů.

„Detektiv Bosch?"

Bosch pokračoval v chůzi.

„Podívejte, už jsem to řekl všem; k případu se nevyjadřuju, dokud proces není u konce. Budete muset -"

„Jo, jasně. Já jsem se jen chtěl přeptat, jestli se vás Terrymu McCalebovi podařilo odchytit."

Bosch se zastavil a pohlédl na reportéra.

„Odchytit?"

„No včera. Hledal vás tu."

„Ach, ano, viděl jsem se s ním. Vy znáte Terryho?"

„Jo, před pár lety jsem napsal knihu o federálech. Setkal jsem se s ním. Ještě před transplantací."

Bosch přikývl a už nakročil směrem k výtahům, když k němu reportér natáhl ruku.

„Jack McEvoy."

Bosch mu ji zdráhavě stiskl. To jméno znal. Před pěti léty Úřad pro vyšetřování zločinu vedl pátrání po sériovém vrahovi policistů, které vyšetřovatele dovedlo do L.A., kde, jak předpokládali, měl vyhlédnutou další oběť, detektiva Eda Thomase. Agenti FBI použili informace od McEvoye, reportéra Rocky Mountain News z Denveru, a vraha zvaného Básník odhalili včas, takže Thomasův život nebyl ohrožen. Teď už byl ve výslužbě a vedl knihkupectví dole v Orange County.

„Víte, že si vás pamatuju?" řekl Bosch. „Ed Thomas je můj kamarád."

Oba muži se vzájemně ocenili pohledy.

„Sledujete tenhle případ?" položil Bosch samozřejmou otázku.

„Jo, pro New Times a Vanity Fair. Trochu si zahrávám s myšlenkou napsat o tom knihu. Tak až bude po všem, možná bychom si mohli promluvit."

„Jo, možná."

„Pokud jste se už do toho ovšem nepustil s Terrym."

„S Terrym? Ne, tomu šlo včera o něco jiného. Rozhodně ne o knihu."

„Tak fajn, pamatujte na mě.“

McEvoy vydoloval z kapsy náprsní tašku a vytáhl z ní vizitku.

„Většinou pracuju doma, bydlím na Laurel Canyon. Kdyby se vám chtělo, můžete se kdykoliv zastavit."

Bosch si od něj vzal vizitku, zdvihl ji a jakoby na souhlas s ní novináři pokynul.

„Dobře. Teď už musím běžet. Ještě se tu párkrát uvidíme, předpokládám."

„Bezpochyby."

Bosch došel k výtahům a zmáčkl tlačítko. Zatímco čekal, znovu se podíval na vizitku a pomyslel na Eda Thomase. Potom ji zastrčil do kapsy u bundy.

Než výtah přijel, podíval se chodbou zpátky do předsálí a uviděl, že McEvoy ještě neodešel a právě mluví s Rudy Taferem, vyšetřovatelem obhajoby. Tafero byl mohutný muž a nakláněl se dopředu, těsně k novináři, jako by spolu měli nějakou konspirativní schůzku. McEvoy si něco zapisoval do bloku.

Zastavil za ním výtah a Bosch nastoupil dovnitř. Pozoroval tu dvojici, dokud se dveře nezavřely.

Bosch vyjel nahoru do kopce po Laurel Canyon Boulevard, zhoupl se z něj dolů a dostal se do Hollywoodu dřív, než začala večerní dopravní špička. Na Sunset zahnul doprava a zaparkoval u chodníku. Vhodil mince do parkovacího automatu a vstoupil do nenápadné dvouposchoďové budovy stojící na Sunset proti striptýzovému baru. V malých kancelářích s nízkými režijními náklady tam sídlily menší produkční společnosti, jejichž společným znakem bylo to, že přežívaly od jednoho filmu k druhému. V mezidobí, kdy čekaly, až se na ně zase usměje štěstí, by pro ně okázalé luxusní kanceláře byly zbytečným přepychem.

Bosch se podíval na hodinky a zjistil, že přijel právě včas. Bylo tři čtvrtě na pět a začátek konkurzu byl stanoven na pět hodin. Vyběhl po schodišti do druhého patra a prošel dveřmi s nápisem NUFF SAID PRODUCTIONS. Kancelář sestávala ze tří místností a patřila v budově k největším. Bosch už tam byl předtím a věděl, jak jsou místnosti uspořádány: v první byla recepce se stolem sekretářky, druhou obýval Boschův přítel Albert „Nuff‘ Said a za ní byla zasedačka. Hned jak vstoupil dovnitř, žena u stolu v recepci k němu obrátila tázavý pohled.

„Přišel jsem za panem Saidem. Jmenuju se Harry Bosch."

Přikývla, zvedla telefon a zmáčkla číslo. Bosch slyšel vyzvánění ve vedlejší místnosti a v hlase, který se vzápětí ohlásil, poznal Saida.

„Máte tu Harryho Bosche.*'

Saidův hlas jí přikázal, aby ho poslala dál. Bosch byl u dveří, ještě než položila telefon.

„Můžete jít dovnitř," pronesla k jeho zádům.

Bosch vstoupil do pracovny, o níž se nedalo rozhodně říct, že by byla přecpaná nábytkem. Stál v ní jeden pracovní stůl, dvě židle, černá kožená pohovka a nahrávací pult s televizí a videem. Zato každičké místo na stěnách místnosti pokrývaly zarámované plakáty ze Saidových filmů spolu s nejrůznějšími pamá-tečnými předměty, jako třeba zadní opěradlo producentovy židle s ozdobně napsanými názvy jeho filmů. Bosch znal Saida přinejmenším patnáct let. Tehdy ho tenhle starý profík angažoval jako technického poradce pro film, který se měl natáčet podle jednoho z Boschových případů. Od té doby se stýkali spíše sporadicky, Said obvykle zavolal Boschovi, když potřeboval poradit s nějakým technickým problémem, týkajícím se policejních postupů, které chtěl použít v některém filmu. Většina snímků ze Saidovy produkce se nikdy neobjevila na filmovém plátně. Zaplňovaly vysílací čas televizních stanic a kabelových televizí.

Albert Said se postavil za stolem a Bosch k němu natáhl ruku.

„Nazdárek, Nuffe, tak jak se vede?“

„Jak jinak než bezvadně, milej zlatej."

Ukázal k televizi.

„Dneska jsem tě viděl na Court TV. Skvělej výkon, Harry. Bravo."

Nadšeně se roztleskal. Bosch mávl nad jeho legráckami rukou a podíval se znovu na hodinky.

„Díky. Takže - všechno připravený?"

„Alespoň doufám. Řekl jsem Marjorie, aby ji na mě nechala čekat vzadu v zasedačce. Tam už si s ní musíš poradit sám."

„Jsem ti strašně moc zavázán, Nuffe. Musíš mi říct, jak ti to můžu oplatit."

„Mohl by ses objevit v mým dalším filmu. Hezkej vzhled, sebejistý vystupování... Jsi zkrátka NĚKDO, Harry. Všiml j sem si toho při tom přenosu. Mám ho tu nahranej na videu, kdyby ses o tom chtěl přesvědčit na vlastní oči."

„Asi bych se soustředil na jiné věci než na mou vlastní maličkost. A stejně už na to nebudeme mít čas. A co ty, něco na obzoru?"

„No, vždyť víš. Čekám, až padne zelená. Nechci to zakřiknout, ale něco se rýsuje, teď se jedná o zahraniční koprodukci. Ten film bude o policajtovi, kterej se dostane do lochu. No, a z toho traumatu, jako že přišel o odznak a postavení a tak podobně, ztratí paměť. Totální amnézie. A teď si představ, že je v tom vězení a vůbec si nemůže vzpomenout, koho tam z těch grázlů dostal a koho ne. Pořád musí bejt ve střehu, aby vůbec přežil. A ke všemu se ještě spřátelí s jedním trestancem a ono se ukáže, že je to masovej vrah, kterýho poslal za mříže jako svýho prvního dopadenýho pachatele. Prvotřídní thriller. Scénář si teď vzal Steven Segal."

Během vyprávění Saidyho huňaté obočí vylétlo v ostrých obloucích téměř do půli čela a trčelo mu tam jako dvě křoviska. Úplně se zalykal vzrušením nad vidinou úspěchu, který by mu ten film měl přinést.

„No, nevím, Nuffe," opatrně hledal Bosch slova. „Mám takový dojem, že něco takového už tu bylo."

„Prosím tě, všechno už tu bylo. Ale co si o tom myslíš?"

Před odpovědí Bosche spasil zvonek. V tichu, které se v pracovně rozhostilo po Saidově otázce, k nim z recepce zalehl tlumený hovor. Z telefonní centrály na psacím stole zaznělo pípnutí a z mikrofonu se ozval hlas sekretářky. „Přišla slečna Croweová, pane. Bude čekat v zasedačce."

Bosch kývl na Saida.

„Díky, Nuffe," zašeptal. „Snad to zvládnu."

„Seš si jistej?"

„Když tak zavolám o pomoc."

Otočil se a vykročil ke dveřím, ale znovu se ještě vrátil ke stolu a podal Saidovi ruku.

„Možná že pak budu muset rychle vypadnout. Tak zatím nashle. A s tím filmem zlom vaz. Řekl bych, že vypadá přinejmenším na jednoho Oskara."

Potřásli si rukama.

„No, ještě uvidíme," zamumlal potěšeně Said.

Bosch vyšel do malé chodby, otevřel protější dveře a vstoupil do zasedačky. Byla to poměrně prostorná místnost čtverhranného půdorysu, uprostřed níž stál stůl se skleněnou deskou a s jednou židlí po každé straně. Annabelle Croweová seděla na židli proti dveřím a čas si krátila prohlížením černobílé fotografie s vlastním portrétem. Jakmile Bosch vešel dovnitř, vyslala ke dveřím zářivý úsměv, vystavujíc na odiv perfektní oslnivě bílý chrup. Úsměv jí vydržel na tváři ani ne vteřinu a jakoby stoptrikem zmizel.

„Co - co tady děláte?"

„Zdravíčko, Annabelle, jakpak se máte?“

„Tohle je konkurz - jak se opo -"

„Správně, tohle je konkurz. A já bych si vás chtěl vyzkoušet na roli svědkyně v soudním procesu s jedním vrahem."

Žena vyskočila ze židle. Portrét i s připraveným životopisem slétly ze stolu na zem.

„Tohle přece nemůžete - co se tu vlastně děje?"

„Víte moc dobře, co se tu děje. Odstěhovala jste se a správci jste tam nenechala žádnou adresu. Vaši rodiče mi taky nepomohli a váš agent jakbysmet. Takže jediný způsob, jak se k vám dostat, byl tenhle rádoby konkurz,. Teď si sedněte a pěkně si probereme, kam jste se zašila a proč se tomu procesu chcete vyhnout."

„Ale co moje role?"

Bosch stěží potlačil úsměv. Pořád jí to ještě nedošlo.

„Není tu žádná role."

„Copak oni ten remake Čínský Čtvrti nebudou točit?"

Tentokrát to nezvládl a nahlas se zasmál. Rychle se vzpamatoval.

„Jednou se do toho určitě pustí. Ale stejně - vy jste pro tu roli moc mladá a já nejsem žádný Jack Nicholson. Posaďte se, prosím."

Bosch si vytáhl židli proti ní. Ona ale zůstala stát. Vypadala hodně rozzlobeně. Byla to půvabná mladá žena s krásnou tváří, která jí jistě velmi často pomáhala dosáhnout toho, čeho si zamanula. Teď ale neměla šanci.

„Řekl jsem, abyste si sedla," pronesl Bosch přísně. „Musíte pochopit jednu věc, slečno Croweová. Tím, že jste se dneska neobjevila u soudu, kam jste byla úředně obeslána, jste porušila zákon. To znamená, že když budu chtít, můžu vás tu z fleku zatknout a vyslechnout si vás ve vazební cele. Existuje ale i další možnost, že si tady oba pěkně sedneme, když už máme k dispozici tuhle příjemnou místnost, a promluvíme si spolu jako civilizovaní lidé. Záleží na vás, Annabelle."

Vzdorovitě dopadla do židle za sebou, plné rty pevně semknuté do tenké linky. Kvůli konkurzu pečlivě nanesená rtěnka pomalu začala brát za své. Bosch dlouho studoval ženinu tvář, než znovu začal.

„Kdo v tom má prsty, Annabelle?"

Ostře na něj pohlédla.

„Koukněte se," odpověděla. „Bála jsem se, jasný? A pořád se bojím. David Sto-rey je mocný muž. A má kolem sebe lidi, co z nich jde strach."

Bosch se naklonil přes stůl.

„Říkáte, že vám někdo vyhrožoval? Někdo z těch jeho lidí?"

„Ne, to neříkám. Mně ani nikdo vyhrožovat nemusí. Umím si sama představit, jak by to dopadlo."

Bosch se zase narovnal a z odstupu si ji mlčky prohlížel. Oči jí těkaly všude po místnosti, ale jemu se vyhýbaly. Přes zavřené okno bylo slyšet, jak dole po Sunset projíždějí auta. Odkudsi z budovy se ozvalo spláchnutí vody na WC. Konečně se pohledem zastavila na Boschovi.

„Tak co je? O co vám jde?“

„Chci, abyste svědčila. Abyste se tomu hajzlovi postavila. Za to, co se pokusil udělat vám a co udělal Jody Krementzové. A Alicii Lopezové.“

„Kdo je Alicia Lopezová?"

„Další dívka, kterou jsme našli. Neměla takové štěstí jako vy.“

Nebylo obtížné vyčíst jí z tváře zmatek. Bylo vidět, že svědecká výpověď pro ni znamená nějaké konkrétní nebezpečí.

„Jestli půjdu svědčit, o roli už ani nezavadím. A mohlo by to dopadnout i hůř.“

„Kdo vám tohle řekl?"

Neodpověděla.

„No tak, kdo? Někdo z těch jeho goril, váš agent, kdo?"

Dlouho váhala s odpovědí a pak zatřásla hlavou, jako že nemůže uvěřit, že se s ním vůbec pustila do řeči.

„Šla jsem si zacvičit do Crunche a právě jsem byla na stairmasteru, když si ten chlápek vlezl hned na vedlejší. Před sebou držel složený noviny a něco si v nich četl. Já jsem si hleděla svého, ale on najednou začal mluvit. Na mě se vůbec nedíval. Jen zkrátka vedl ty svý řeči a přitom se koukal do novin. Povídal, že článek, co právě čte, je o procesu s Davidem Storeym, a že by si teda nepřál bejt na místě svědků, co proti Storeymu mají svědčit. Řekl, že takovej člověk už v tomhle městě o práci nikdy nezavadí."

Odmlčela se a Bosch čekal. Zatím se alespoň pokusil vyčíst něco z výrazu její tváře. Úzkost, která se jí při vyprávění ozývala v hlase, se zdála opravdová. Vypadalo to, že nemá daleko k pláči.

„A já... já jsem tak zpanikařila, že jsem všeho nechala a utíkala do šatny. Zůstala jsem tam celou hodinu, ale i pak jsem byla celá vyděšená, že tam na mě bude někde číhat."

V očích se jí objevily slzy. Bezmocně se rozplakala. Bosch vstal, odešel do chodby a v koupelně našel krabici papírových kapesníků. Odnesl je i s krabicí do zasedačky, položil před uslzenou ženu a zase se posadil proti ní.

„Kde je Crunch?"

„Kousek tady odtud. Křižovatka Sunset a Crescent Heights."

Bosch přikývl. Ted už věděl, o jaké místo jde. Tělocvična byla ve stejném nákupním a zábavním komplexu, kde se Jody Krementzová setkala v kavárně s Davidem Storeym. Zajímalo by ho, jestli je v tom nějaká souvislost. Možná je Storey v Crunch členem. Mohl se třeba domluvit s někým, koho znal z posilovny, aby si Annabelle podal a nahnal jí strach.

„Prohlédla jste si toho člověka?"

„Jo, ale to je mi, promiňte, prd platný. Neviděla jsem ho ani předtím ani potom."

Bosch pomyslel na Rudyho Tafera.

„Neznáte náhodou vyšetřovatele obhajoby? Rudyho Tafera? Docela pěkný chlap - vysoký, tmavovlasý, krásně opálený."

„Nevím, o jakým krasavci mluvíte, ale rozhodně nevypadá na chlapa, co se mnou mluvil v Crunchi. Ten byl malý a plešatý. A měl brýle.“

Jeho popis Boschovi nic neříkal. Rozhodl se, že tuhle kapitolu zatím nechá být. Musí informovat Langwiserovou a Kretzlera, že jejich svědkyni někdo vyhrožoval. Možná se s tím budou chtít obrátit na soudce Houghtona. A jeho nejspíš pošlou do Crunche, jestli by tam nenašel někoho, kdo by jim tu Annabellinu historku potvrdil.

„Tak co teď budete dělat?" zeptala se a trošku popotáhla. „Chcete mě přinutit, abych šla svědčit?"

„To nezáleží na mně. O tom rozhodnou státní zástupci, až jim povím, co se vám stalo."

„Věříte mi?"

Bosch zaváhal a potom přikývl.

„Ale to ještě neznamená, že nemusíte svědčit — obdržela jste soudní obsílku a její neuposlechnutí je trestné. Zítra přijďte mezi dvanáctou a jednou do Van Nuys a oni vám řeknou sami, co s vámi bude."

Bosch věděl, že by ji žalobci mohli ke svědectví donutit. Nemuselo by je zajímat, jestli jí někdo vyhrožoval nebo ne. Jim šlo hlavně o případ. Třeba by Annabelle Croweovou obětovali, jen aby se dostali Storeymu na kobylku. Použij malou rybu, abys chytil velkou. Stejně jako při rybolovu.

Bosch ji požádal, aby na stůl vysypala obsah kabelky. V té směsi nepostradatelných ženských potřeb objevil kartičku s její novou adresou a telefonem. Bydlela teď v ubytovně v Burbanku. Přiznala, že si dala věci do úschovny a zatím, než skončí proces, žije v tomhle provizoriu.

„Poslouchejte, Annabelle, já vás teď nechám odejít, i když bych vás měl správně strčit na noc do vězení. Ale jak vidíte, našel jsem si vás teď a najdu si vás vždycky. Když se zítra neukážete, půjdete rovnou do lochu v Sybil Brand, rozumíte?"

Přikývla.

„Budete tam?"

„Jo, budu. Že jsem s tím za váma vůbec chodila."

Bosch pokrčil rameny. Měla pravdu.

„Teď už je pozdě něco měnit," usmál se na ni. „Ale udělala jste správnou věc. Teď už ten svůj kříž musíte nést dál. Víte, se soudy je to tak trochu zvláštní. Člověk se dobrovolně rozhodne, že bude odvážný a bude riskovat svůj krk, ale oni už mu nedovolí z toho vycouvat."

Kapitola 21

Ze sterea zněl Art Pepper a Bosch si povídal po telefonu s Janis Langwiserovou, když se na venkovní dveře s ochrannou sítí ozvalo zaklepání. Vyšel z kuchyně do chodby a uviděl, že za nimi stojí nějaký člověk a dívá se dovnitř skrz síť. Znechucen vtíravostí podomních prodejců se rozhodl, že tomu chlapovi zabouchne hlavní dveře rovnou před nosem, aniž by s ním ztratil jediné slovo. Už je držel za kliku, že to udělá, když v návštěvníkovi poznal Terryho McCaleba. S telefonem stále u ucha, do něhož mu Langwiserová, rozzuřená násilným ovlivňováním jejich svědka, soptila vzteky, rozsvítil venkovní světlo, otevřel síťové dveře a očima omluvně ukázal k telefonu.

McCaleb mu kývnutím hlavy naznačil, že ho nebude v telefonování rušit, a Bosch ho přes obývací pokoj dovedl na zadní terasu a nechal ho kochat se výhledem na světla Caguengského průsmyku. Sám se vrátil do kuchyně a snažil se koncentrovat na to, co mu Langwiserová povídá, byl ale zvědavý, co vedlo McCaleba k tomu, že se za ním vláčel až sem do hor.

„Posloucháte mě, Harry?"

„Jo, jasně, co jste to říkala naposled?"

„Říkala jsem, že by měl Střílející Houghton proces odročit, jestli kvůli tomu vyhrožování svědkyni zahájíme vyšetřování."

O své odpovědi nemusel Bosch dlouho přemýšlet.

„Ne, musíme pokračovat."

„Jo, to jsem mohla předpokládat. Že se vás vůbec ptám. Teď zavolám Rogerovi, abych zjistila, jak to vidí on. Každopádně, to je to nejmenší, co nás trápí. Jakmile se na lavici svědků zmíníte o Alicii Lopezové, pak už to bude na ostří nože."

„Myslel jsem, že tohle už máme v kapse. Houghton rozhodl -"

„To neznamená, že se jeho rozhodnutí nepokusí Fowkkes znovu napadnout. Ještě nemáme vyhráno."

Zmlkla. Z hlasu se jí nějak vytratila obvyklá jistota.

„Tak zase zítra, Harry."

„Nashle, Janis, a opatrujte se."

Bosch odklikl hovor a zasunul telefon zpátky do stojánku. Vydal se za McCalebem na terasu, ale ten stál v obývacím pokoji a prohlížel si police nad stereopřehrávačem, konkrétně zarámovanou fotografii Boshovy ženy.

„Co se děje, Terry?“

„Promiň, Harry, že jsem ti sem tak bez varování vtrhnul. Zavolal bych ti předem, ale neměl jsem na tebe domů telefon."

„A jak jsi to tu našel? Chceš pivo nebo něco?"

Bosch si rukou ukázal na srdce.

„Můžeš vůbec pít alkohol?"

„Teď už jo. Právě mně to doktoři odkývali. Už zase můžu. S mírou, samozřejmě. Pivo je tedy v normě."

Bosch odešel do kuchyně a McCaleb pokračoval v rozhovoru z obývacího pokoje.

„Už jsem tu byl předtím. Vzpomínáš si?"

Bosch se vrátil se dvěma otevřenými lahvemi Anchor Steam. Jednu podal McCalebovi.

„Nechceš skleničku? Kdy jsi tu byl?"

McCaleb uchopil láhev.

„Cielo Azul."

Dlouze se napil rovnou z lahve, čímž odpověděl Boschovi na otázku ohledně sklenice.

Cielo Azul, zamyslel se Bosch a potom si vzpomněl. Tenkrát se spolu opili vzadu na terase, aby v sobě alespoň trochu otupili hrůzu případu, o kterém se ve střízlivém stavu nedalo ani přemýšlet. Dobře si pamatoval ten strašný pocit, když si druhý den ráno vybavil, jak v noci nad sebou ztratil kontrolu a opilým hlasem, jazyk zdřevěnělý přemírou alkoholu, neustále vykřikoval do hloubky pod nimi řečnickou otázku: „Kde je ruka boží, kde je ruka boží?"

„No jo," podíval se na McCaleba a ironicky dodal. Jeden z nejsvětlejších okamžiků mého bytí."

„Jo, můj taky." McCaleb se rozhlédl kolem sebe. „Teď to tu ale vypadá jinak, než když jsem tu byl posledně. A co se vlastně stalo s původním domem? Nejspíš při zemětřesení skončil dole v kaňonu, co?"

„Tak nějak. Hrozilo nebezpečí zhroucení. Musel jsem ho nechat strhnout a postavit od základů všechno znovu."

„Proto jsem ho nemohl poznat. Jezdil jsem tady kolem a hledal ten starý. Ale pak jsem u něj uviděl stát shamu a řekl jsem si, že by to byla velká náhoda, kdyby v téhle ulici bydlel ještě jeden polda."

Bosch si uvědomil, že svůj služební vůz nechává v poslední dny zaparkovaný pod přístřeškem u domu. Neztrácel tak čas vracením se na stanici pro vlastní auto a ráno mohl vyrazit rovnou k soudu. Jako služební vozy ostatních detektivů z LAPD byl i ten jeho provedený v kombinaci černé a bílé, a až na to, že neměl na střeše napevno zabudovanou rampu s výstražnými světly, vypadal přesně jako vozy policejních hlídek. Tyhle značené vozy detektivové začali používat v rámci geniálního programu bývalého šéfa losangeleské policie, kterým chtěl vzbudit v obyvatelích dojem, že se v ulicích jejich města vyskytuje mnohem víc policistů, než jich tam skutečně je.

McCaleb natáhl ruku a se svojí lahví piva si přiťukl o Boschovu.

„Na Cielo Azul,“ pronesl přípitek.

„Jo,“ přitakal Bosch a zhluboka se napil. Bylo ledově studené a lahodné. Jeho první pivo od chvíle, kdy začal proces. Rozhodl se ale, že zůstane jen u jednoho, i kdyby McCaleb trval na další rundě.

„To je tvoje bývalá?" ukázal McCaleb k zarámované fotce na polici.

„No, pořád ještě manželka. Tedy aspoň pokud vím. Ale myslím, že to jinam než k rozvodu nesměřuje."

Bosch seděl s pohledem upřeným na snímek Eleanor Wishové. Jediný, který měl.

„Nic příjemného, co?" poznamenal McCaleb účastně.

Bosch pokrčil rameny, jako by chtěl říct, co s tím naděláš, a otočil se zpátky ke svému hostu.

„Tak o co jde, Terry? Ven s tím. Mám tu ještě pár věcí, co si ještě musím

„Já vím, projít před procesem. Omlouvám se, že jsem tě takhle přepadl. Vím dobře, jak takový proces dokáže člověka úplně vycucnout. Mám jen pár otázek ohledně Gunna, co si potřebuju vyjasnit. Ale taky jsem ti chtěl něco říct. A vlastně i ukázat. Včera jsem na to zapomněl."

Ze zadní kapsy kalhot vytáhl peněženku, otevřel ji a vyndal z ní fotografii. Se skrývanou hrdostí ji podal Boschovi. Během nošení v peněžence se na ni obtiskl okraj vnitřní přepážky. Na snímku byla tmavovlasá žena s tmavovlasým děťátkem v náručí.

„To je moje dcera, Harry. A manželka."

Bosch přikývl a věnoval se studiu dvojice na obrázku. Matka i dítě měly tmavé vlasy, snědou pokožku a velmi jim to slušelo. Věděl, že McCalebovi připadají nejkrásnější na světě.

„Tak ty máš doma takovýhle poklad, Terry," shrnul Bosch svoje pozorování. „Zdá se, že vám to miminko dodali ze skladu docela nedávno."

„Teď jsou jí čtyři měsíce. Ale ta fotka už je měsíc stará. Dali jsme jí jméno Cielo Azul."

Bosch zvedl oči od fotografie a upřel je do McCalebových.

„Hezké."

„Jo, řekl jsem Graciele, že bych si to přál, a vysvětlil jí proč. Myslela si, že je to dobrý nápad."

Bosch mu podal fotografii zpátky.

„Doufám, že si to za pár let bude myslet i tvoje dcera."

„To já taky. Většinou jí říkáme CiCi. Mimochodem, vzpomínáš si na tu noc, jak ses tady na terase dožadoval zásahu ruky boží, protože jsi měl pocit, že vítězí jenom zlo? Potkalo mě to taky. Ztratil jsem víru. Víru v dobro. Při naší práci... je těžké o ni nepřijít. Potom...“

Zdvihl ruku s fotografii.

„... jsem ji znovu našel. Tady je. Vidím ji v jejích očích."

Bosch si ho dlouho měřil.

„Jsi šťastný muž, Terry.

Já... nejsem tu kvůli tomu, abych... no... nesnažím se tě nějak předělat nebo tak něco. Jen jsem ti chtěl říct, že já jsem znovu našel to, o co jsem přišel. Ale nevím, jestli ty to ještě hledáš... Víš, chci, abys věděl, že dobro existuje. Abys to nevzdával."

Bosch od něj odvrátil pohled a zadíval se přes skleněné dveře do temné noci.

„Pro některé lidi ano. O tom nepochybuju."

Jedním tahem dopil láhev až do dna a vydal se do kuchyně porušit svůj slib, že dneska zůstane jen u jednoho. Zavolal na McCaleba, jestli si dá ještě další, ale jeho návštěvník odmítl. Jak se naklonil do lednice, ucítil ve tváři její chlad. Zavřel oči a chvíli tak setrval. Přemýšlel o tom, co mu McCaleb právě řekl.

„Ty myslíš, že k nim nepatříš?"

Při zvuku té otázky sebou Bosch trhl a prudce se narovnal. McCaleb stál ve dveřích kuchyně.

„Prosím?"

„Říkal jsi, že to platí jen pro některé lidi. Ty se mezi ně nepočítáš?"

Bosch vytáhl z lednice pivo a zastrčil láhev do otvíráku na zdi. Odstranil víčko, a než odpověděl, zhluboka se napil.

„Co to má být, Terry, sháníš nové ovečky? Nepatříš ty náhodou k jehovistům?"

McCaleb se zasmál a zakroutil hlavou.

„Promiň, Harry, to víš, novopečený otec. Asi mám potřebu podělit se o ten pocit s celým světem, nic víc."

„A co se teď vrátit k práci a promluvit si o Gunnovi?"

„Jasně."

„Půjdeme si sednout na terasu, ať si taky užiješ večera v horách. Uvidíš, že i tady na pevnině to není tak špatné."

Vyšli na zastřešenou terasu a zadívali se na panorama, které se před nimi otevřelo. Noční tmou se jak světélkující had vinula dole pod nimi dálnice 101 - zářící tepna, zařezávající se do hřebenů hor. Obloha byla čistá, vydatný déšť z ní minulý týden spláchl všechen smog. Bosch se zadíval na světla dole ve Valley, která se jakoby ztrácela v nekonečnu. Poblíž domu byla jen tma. Svah pod ním tonul v temnotě, prohlubované černými stíny křovisek, jimiž byl porosdý. Odněkud zezdola ucítil vůni eukalyptu. Po dešti voníval nej silněji.

McCaleb promluvil první.

„Máš to tu hezké, Harry. Krásné místo. Asi se ti odtud moc nechce, když se máš vydat dolů mezi tu lidskou sebranku, co?“

Bosch na něj pohlédl.

„Ani ne, pokud se mi čas od času poštěstí chytit pod krkem nějakýho hnusnýho hajzla. Někoho, jako je David Storey. Pak mi to vůbec nevadí.“

„Jenže někdy se jim podaří vyklouznout. Jako třeba Gunnovi.“

„Nikomu se nepodaří vyklouznout, Terry. Když jsem přesvědčený, že to udělal, tak to nemůžu připustit. Samozřejmě že některý z těch grázlů nám unikne, ale spravedlnosti ne. Mám takovou zásadu, že na každýho jednou dojde. Říká se, že boží mlýny melou pomalu, ale jistě. Možná že jsem ztratil víru, ale v tohle věřím."

Bosch postavil láhev na okraj zábradlí. Byla prázdná a on měl chuť na další, ale věděl, že musí přibrzdit. Potřeboval, aby mu zítra u soudu fungoval každý závit mozku, který v hlavě má. Napadlo ho, že zahlédl ve skříňce v kuchyni krabičku cigaret a že by jedna neškodila, ale podařilo se mu odolat i tomuhle pokušení.

„Takže to, co se stalo Gunnovi, jenom potvrzuje tu tvoji teorii o božích mlýnech."

Bosch dlouho nic neříkal. Sledoval pohledem světélka rozsetá dole ve Valley.

„Jo,“ odpověděl konečně. „Řekl bych, že jo.“

Odtrhnul oči od světel v údolí. Opřel se o zábradlí a zadíval se znovu na McCaleba.

„Tak co s tím Gunnem? Včera jsem ti už o něm všechno pověděl a ty máš přece jeho složku, ne?“

McCaleb přikývl.

„Správně, mám jeho složku a ty jsi mi všechno řekl. Ale napadlo mě, jestli jsi třeba po naší rozmluvě o něm ještě nepřemýšlel. Jestli jsi na něco dodatečně nepřišel."

Bosch se trpně usmál a sáhl po láhvi, ale s lítostí si uvědomil, že je prázdná.

„No tak, Terry, vždyť já jsem teď uprostřed procesu. Potím se na lavici svědků, pak honím svědkyni, co se jaksi zapomněla omluvit a jednoduše se vypařila. Tím ti chci naznačit, že jsem tvoje vyšetřování pustil z hlavy v tu samou minutu, co jsem vstal v Cupiďs ze židle. Můžeš mi říct, co ode mě přesně chceš?"

„Nic, Harry. Nemůžu od tebe chtít něco, co nemáš. Jen jsem si myslel, že by to stálo za pokus, to je všechno. Víš, nějak se v tom plácám, a tak vyškrabuju všechny zbytky, které kde zbyly. Myslel jsem, že možná..., ale zapomeň na to."

„Ty ses vůbec nezměnil, McCalebe. Jsi pořád stejnej cvok. Teď jsem si to uvědomil. Vzpomínám si, jak jsi se vždycky vpíjel pohledem do fotek z místa činu. Chceš ještě pivo?"

Jo, proč ne."

Bosch se narovnal, vzal ze zábradlí svoji prázdnou láhev a natáhl se po McCalebově. Byla ještě alespoň z jedné třetiny plná. Postavil ji zpátky.

„Nejdřív doraž tuhle.“

Vešel do domu a vyndal z lednice dvě další piva. Když vyšel z kuchyně, McCaleb stál tentokrát v obýváku. Podal svému hostiteli prázdnou láhev. Boschovi blesklo hlavou, jestli to pivo dopil nebo vylil do kaňonu. Odnesl prázdnou láhev do kuchyně, a když se vrátil do pokoje, McCaleb stál u sterea a prohlížel si obal z cédéčka.

„Tohle je ta nahrávka?" kývl hlavou k zapnutému přehrávači. Art Pepper meets Rhythm Section?“

Bosch k němu přistoupil.

Jo, Art Pepper a Milesova doprovodná kapela. Red Garland piano, Paul Chambers basa, Philly Joe Jones bicí. Nahráno tady v L.A., 19. ledna 1957. Za jediný den. Údajně měla Pepperovi prasknout v krku saxíku vložka, ale vůbec to nevadí. Měl jenom jedinou příležitost si s touhle partou zahrát. Ale vymačkal z toho maximum. Jeden den, jedna nahrávka, jedno dílo džezový klasiky. Takhle se to má dělat."

„To byli tedy muzikanti od Milese Davise?"

„Jo, tehdejší slavná sestava."

McCaleb přikývl. Bosch se naklonil nad obal cédéčka, který McCaleb držel v rukou.

„Ach jo, Art Pepper," vzdychl. „Když jsem vyrůstal, vůbec jsem nevěděl, kdo je můj táta. Máma, ta měla doma spousty desek s Pepperovými nahrávkami. Chodívala do jednoho z džezových klubů, co hrál. Zatraceně pěknej chlap. Jen se podívej na tu fotku. Začal jsem si vymýšlet, že on je můj otec, ale neví o tom, protože byl pořád někde na cestách a nahrával desky. Tak často jsem si to představoval, že jsem tomu skoro začal věřit. Později - myslím tím za několik let - jsem o něm četl knihu. Psali v ní, že když dělali tu fotku, tak byl úplně sjetej. Hned jak skončilo focení, tak se rovnou na místě pozvracel a šel si lehnout."

McCaleb si prohlížel obrázek na obalu CD. Pohledný muž opírající se o strom, saxofon položený na předloktí pravé paže.

„Jo, hrát tedy uměl," ocenil Boschova oblíbence.

„To zcela jistě," souhlasil Bosch. „Génius s jehlou v paži."

Bosch přešel k přehrávači a mírně zesílil zvuk. Právě hráli Straight Light, Pepperovu vlastní skladbu.

„Věříš tomu?" zeptal se McCaleb.

„Čemu, že byl génius? Jo, pokud šlo o saxofon, tak ano."

„Ne, já myslím, jestli věříš tomu, že každý génius - hudebník, umělec, nebo i detektiv - musí nějakým způsobem platit daň za svoji genialitu? Nějakou tou svojí jehlou v paži?"

„No, řekl bych, že žádný člověk není dokonalý a každý v sobě skrývá nějakou tu svoji stinnou stránku, ať už je génius, nebo ne."

Bosch pustil hudbu naplno. McCaleb postavil láhev na jeden z reproduktorů stojící na podlaze. Bosch ji zvedl a podal mu ji zpátky. Pečlivě otřel dlaní vlhké kolečko, které se otisklo na dřevěném povrchu bedny. McCaleb ztišil zvuk.

„No tak, Harry, neříkej, že bys pro mě nic neměl."

„Co tě to popadlo, prosím tě?“

„Táhnu se za tebou až sem. Tak odtud přece nepojedu s prázdnou. Já vím, že Gunn je ti u paty - boží mlýny ho semlely a spravedlnosti neutekl. Ale nelíbí se mi způsob, jakým s ním někdo skoncoval. A ten člověk - ať je to, kdo je to - je pořád venku. A udělá to znovu, na to můžu dát krk.“

Bosch pokrčil rameny, že ho to nijak nebere.

„Tak dobře, něco ti řeknu. Je to jen hodně slabá stopa, ale možná by stálo za to se po ní pustit. Když jsem byl za ním tu noc před vraždou v cele, abych si ho trošku proklepl, mluvil jsem také se strážníky, co ho tam přivedli. Řekli, že se ho ptali, kde se tak zrychtoval, a on jim odpověděl, že byl v podniku, který se jmenuje Naťs. Je to na Hollywood Boulevard, asi tak blok od Musso’s, ale na druhé straně."

„To najdu, žádný problém," poznamenal McCaleb trochu podrážděným tónem. „A jakou to má spojitost s mým případem?"

„Víš, v tom baru totiž popíjel i tehdy před šesti lety, kdy jsem měl tu čest se s ním poprvé seznámit. Tam také sbalil holku, co ji pak ubodal."

„Takže štamgast."

„Vypadá to tak."

„Díky, Harry. Prověřím si to. Ale proč jsi o tom neřekl Jaye Winstonové?"

Bosch pokrčil rameny.

„Nějak jsem si na to nevzpomněl a ona se na to nezeptala."

McCaleb téměř znovu odložil pivo na reproduktor, ale včas se zarazil a podal láhev Boschovi.

„Mohl bych se tam kouknout ještě dneska."

„A nezapomeň, Harry."

„Na co, prosím tě?"

„Až zabásneš toho chlápka, co to udělal, tak mu za mě potřes rukou."

McCaleb neodpověděl. Rozhlédl se po místnosti, jako by právě vstoupil dovnitř.

„Mohl bych si tady odskočit?"

„Samozřejmě, na chodbě vlevo."

McCaleb se vydal přikázaným směrem, zatímco Bosch odnesl láhve do kuchyně, kde je vložil do nádoby na recyklační odpad k ostatním. Otevřel lednici a dole, jak osamocený voják v poli, stálo jedno pivo z původních šesti, které si koupil cestou domů od Nuffa Saida, když díky triku s konkurzem objevil Annabelle Croweovou. Jakmile zaslechl kroky, rychle lednici zavřel.

„To je ale zvláštní obraz, co máš na chodbě," prohodil McCaleb, když vstoupil do kuchyně.

„Cože? Jo tak, obraz. Moc se mi líbí.“

„Co má vlastně znamenat?"

„Nevím. Myslím, že to jsou právě ty boží mlýny. Nikdo jim neuteče."

McCaleb přikývl.

„Doufám."

„Pojedeš tedy do Naťs?“

„Jo, přemýšlím o tom. Nechceš jet se mnou?"

Bosch jeho nápad chvíli zvažoval, i když věděl, že by to byl čirý nerozum. Čekala ho ještě polovina vyšetřovacích spisů, které si musí podrobně pročíst, aby ho při zítřejším výslechu na lavici svědků nic nezaskočilo.

„No, rád bych, ale radši se budu věnovat přípravě k soudu."

„Co se dá dělat. A jak to vlastně dneska šlo?"

„Zatím docela dobře. Ale ještě si jen tak pinkáme. Zítra bude mít servis Jednička Reason, a to bude jedna smeč za druhou."

„Podívám se na zprávy."

McCaleb popošel k Boschovi a natáhl k němu ruku. Bosch jí krátce potřásl.

„Měj se, Terry."

„Ty taky. A díky za pivo."

„To nestojí za řeč.“

Doprovodil McCaleba ke dveřím a díval se, jak odchází k cherokee zaparkovanému na ulici. Motor naskočil okamžitě a vůz mu krátce nato zmizel z dohledu.

Zamkl vchodové dveře a vrátil se do obývacího pokoje. Zhasnul světla, ale přehrávač nechal puštěný. Automaticky se vypne, až cédéčko s Art Pepperem dojede na konec. Ještě nebylo moc hodin, ale Bosch se po vyčerpávajícím dni cítil unaven, a navíc alkohol, prohánějící se mu v krvi, neměl příliš povzbuzující účinky. Rozhodl se, že teď si půjde lehnout a ráno vstane brzy, aby se mohl na zítřejší přelíčení připravit. Šel do kuchyně a z lednice vytáhl poslední láhev piva.

Cestou do ložnice se zastavil na chodbě a zadíval se na obraz, o kterém McCaleb mluvil. Byla to zarámovaná reprodukce Hieronyma Bosche Zahrada pozemských rozkoší. Už ji měl dlouho, vlastně si ho pořídil ještě jako chlapec. Reprodukce nebyla v příliš dobrém stavu. Povrch byl celý popraskaný a zkrabatělý. To Eleanor obraz převěsila z obývacího pokoje sem na chodbu. Bosch se nikdy nedověděl, jestli to bylo kvůli tomu, co na něm bylo namalované, nebo proto, že byl starý a ne dost reprezentativní.

Jak klouzal očima po krajině plné lidských neřestí a utrpení, napadlo ho, že by ho mohl pověsit na jeho původní místo v obývacím pokoji.

Bosch se ve svém snu vznášel v nějaké temné vodě, která byla tak tmavá, že neviděl ani své ruce, když si je přiblížil těsně k obličeji. Odněkud seshora se ozývalo zvonění a on se k němu ze všech sil snažil doplavat skrz černou tmu.

Probudil se. Světlo svítilo, ale všude bylo ticho. Stereo už dávno dohrálo. Podíval se na hodinky, když těsně vedle něj znovu zazvonilo. Leknutím sebou trhl, ale rychle se probral a vzpamatoval. Natáhl ruku k nočnímu stolku a popadl telefonní sluchátko.

„Jo.“

„Haló, slyšíš mě, Harry? Tady je Kiz."

Jeho bývalá kolegyně.

„Co je, Kiz?"

„Jsi v pořádku? Vypadáš... ehm, trošku mimo."

„Ne, kdepak. Jen jsem, no..., zkrátka jsem už spal.“

Podíval se na hodinky. Bylo krátce po desáté.

„Promiň, Harry, myslela jsem, že když je ten proces, tak se dostaneš do postele až někdy k ránu.“

„Zítra si chci přivstat a pustit se do toho s čerstvou hlavou."

„Dneska ti to u soudu šlo skvěle. Na oddělení měli puštěnou telku a všichni ti tam fandili."

„To si umím představit. A jak to tam zvládáš?"

„No, jde to. Vlastně svým způsobem začínám zase od začátku. Nejdřív jim musím dokázat, že něco umím."

„S tím si nedělej starosti. Ty budeš už dávno před nima a oni se pořád budou plácat na stejným fleku. Jako to bylo se mnou."

„Harry..., vždyť ty jsi ze všech nejlepší. Ani netušíš, co jsem se od tebe všechno naučila."

Bosch chvíli otálel, než mohl odpovědět. Po Kiziných slovech se mu až hrdlo stáhlo dojetím.

„To je od tebe hezké, že to říkáš, Kiz. Měla bys mi zavolat častěji."

Zasmála se.

„No, to ale není důvod, proč jsem se ozvala. Slíbila jsem totiž jedný svý kamarádce, že ti brnknu. Trošku mi to připomíná studentský časy, ale tak už to chodí. Je tu někdo, Harry, kdo se o tebe zajímá. Řekla jsem tý osobě, že zjistím, jestli jsi... jestli už jsi zase k mání, jestli víš, co tím myslím?"

Bosch vůbec nemusel přemýšlet, co má odpovědět.

„Ne, Kiz, ještě ne. Já... chtěl bych Eleanor přesvědčit, aby se vrátila zpátky. Ještě jsem to nevzdal. Pořád doufám, že zavolá nebo sem zajde a že bychom to mohli nějak urovnat. Víš, jak to je."

„Vím, Harry. To je v pohodě. Jen jsem slíbila, že se přeptám. Ale kdybys změnil názor, je to pěkná ženská."

„Znám ji?"

„Jasně že ji znáš. Jaye Winstonová, zástupkyně šerifa. Míváme jednou do měsíce takový babinec. Pracovního rázu, samozřejmě. Holky čmuchalky, víš? Dneska mi volala a přišla řeč i na tebe."

Bosch držel telefon mlčky u ucha. V mozku se mu rozezvučel varovný signál. Nevěřil na náhody.

„Jsi tam, Harry?"

„Jo, jsem tady. Jenom jsem o něčem přemýšlel."

„No, tak já už tě nebudu zdržovat. A poslouchej, Jaye nechtěla, abych ti prozradila, o koho jde. Víš, jenom jsem se měla nezávazně poptat a vyslat jakési citové avízo a ona že zatím zůstane v anonymitě. Abyste se, až se příště setkáte na nějakým případu, nemuseli cítit trapně. Takže ode mě nic nevíš, jasný?"

„Neboj. A vyptávala se tě na mě?“

„Tak trošku. Ale jen na všelijaký hlouposti. Doufám, že ti to nevadí. Řekla jsem jí, že má dobrý vkus. A že kdybych nebyla, no... taková, jaká jsem, tak bych jí určitě lezla do zelí."

„Díky, Kiz," pokračoval Bosch automaticky v rozhovoru, ale duchem byl někde jinde.

„Teď už fakt končím, Harry. Měj se. A zítra jim to nandej, ano?"

„Pokusím se."

Zavěsila a Bosch pomalu položil telefon zpátky do stojánku. Signál v mozku se rozezvonil ještě intenzivněji. Začal si vybavovat jednotlivé podrobnosti z McCalebovy návštěvy: jaké od něj dostával otázky a co mu na ně odpovídal. A teď se doví, že o něm sbírá informace i Winstonová.

Silně pochyboval o tom, že by mohlo jít o náhodu. Bylo mu víc než jasné, že ho kvůli něčemu mají na mušce. Zřejmě si ho proklepávají v souvislosti s vraždou Edwarda Gunna. A pravděpodobně McCalebovi otevřel takové stránky své osobnosti, že ten teď musí být přesvědčený, že mají zacíleno na správného muže.

Bosch dopil zbytek piva z lahve odložené na nočním stolku. Bylo teplé a chutnalo kysele.

Kapitola 22

Naťs byl bar o velikosti železničního vagonu, který, jako většina jemu podobných hollywoodských pajzlů, byl přes den oblíbeným místem těžkých alkoholiků, kam se navečer stahovaly prostitutky se svou klientelou a v noci tu pak vládly kožené bundy a tetované svaly, i když by se v současné době spíš slušelo říct tetovaná těla. Byl to takový ten podnik, kde člověk snadno vzbudí zájem různých pochybných existencí, když chce zaplatit zlatou kreditní kartou.

McCaleb se zastavil na večeři v Musso’s — vnitřní hodiny jeho těla se vehementně dožadovaly doplnění energetických zásob, než ručička klesne úplně k nule - a do Naťs se nedostal dřív než v deset. Zatímco v Musso’s spořádával zapékané kuře, nemohl se rozhodnout, jestli nebude zbytečná ztráta času vyptávat se v Naťs na Gunna, když ho na tuhle stopu upozornil podezřelý. Bylo by možné, že by vědomě nasměroval vyšetřovatele správným směrem? Logická odpověď zněla ne, ale McCaleb musel vzít v úvahu dva důležité fakty: jednak měl Bosch v sobě pár piv a jednak si nebyl vědom, za jakým účelem ho do jeho domu nad kaňonem přišel navštívit. Pak by Boschův tip mohl mít nějakou cenu a, jak McCaleb usoudil, ani sebemenší stopa se při vyšetřování nesmí přehlédnout.

Když vešel do Naťs, trvalo mu několik vteřin, než se mu oči adaptovaly natolik, aby se mohl rozhlédnout po šerém baru spoře osvětleném načervenalým světlem. Když se obraz zaostřil, McCaleb zjistil, že místnost je z poloviny prázdná. Byla přesně doba, kdy večerní návštěvníci už odešli a noční ještě nedorazili. Dvě ženy - jedna černá, druhá bílá - seděly na bližším konci barového pultu, který se táhl po levé straně místnosti. Ve stejném okamžiku, kdy k nim dorazil McCalebův pohled hele, lehký holky, zachytil jejich pohled bacha, polda. V podstatě ho tím potěšily. To, že pořád vypadá jako tvrdý ochránce zákona, mu zvedlo sebevědomí. Prošel kolem nich dozadu do jídelny. Boxy lemující pravou stranu místnosti byly téměř plné. Nikomu z hostů nestál ani za pohled.

Stoupl si k baru mezi dvě prázdné stoličky a zvednutím prstů avizoval, že si přeje být obsloužen.

Z hudebního automatu vzadu v místnosti vyřvával Bob Seger svůj letitý šlágr Night Moves. Servírce, která se péče o McCaleba ujala, nezbývalo nic jiného než se naklonit přes barový pult, aby se s ním vůbec mohla domluvit. Černou, těsně vypasovanou vestičku měla oblečenou přímo na holém těle a vepředu ledabyle zapnutou jen na pár dolních knoflíčků. Hladké černé vlasy jí v dlouhých pramenech splývaly na ramena a z levého obočí trčel do prostoru zlatý kroužek.

„Co vám můžu nabídnout?"

„Jednu informaci."

Po vyleštěné desce barového pultu k ní poslal fotografii z řidičského průkazu Edwarda Gunna. Našel ji ve vyšetřovacích spisech, které mu přinesla Winstonová. Žena na ni krátce pohlédla a šoupla ji zpátky k McCalebovi.

„O tomhle? Ten už to má přece za sebou."

„Jak jste se to dozvěděla?"

Pokrčila rameny.

„Ani nevím. Nějak se to sem doneslo. Vy jste polda?"

McCaleb přikývl a ztišil hlas: „Jo, skoro jste se strefila."

Tentokrát se servírka musela předklonit ještě víc dopředu, pokud chtěla slyšet, co jí říká. Díky této poloze se vestička nahoře otevřela a vystavila na odiv malá, ale krásně kulatá ňadra své majitelky. Na levém se pyšnilo vytetované srdce omotané ostnatým drátem. Vypadalo jako modřina na chutné broskvičce a podstatně na ni kazilo chuť. McCaleb se podíval jinam.

„Edward Gunn," poklepal na fotku na pultu, „sem chodíval pravidelně?"

„Jo, moc často nechyběl."

McCaleb si v duchu připsal bod. Právě mu potvrdila, že Boschův tip byl správný.

„Pracovala jste na Silvestra?"

Kývla hlavou, že ano.

„Všimla jste si, jestli tu byl?"

Přes rty jí přelétl přezíravý úsměv.

„Umíte si vůbec představit, jakej tu byl na Silvestra frmol? Pořádali jsme obrovskou oslavu. Nevím, jestli tu byl, nebo ne. Lidi přicházeli a zase odcházeli. Ale když tak o tom přemejšlím, spíš by mě překvapilo, kdyby sem nezašel - aspoň na jeden drink."

McCaleb ukázal očima k druhé síle za barovým pultem. Latinoameričan, rovněž s vestou na nahém těle.

„A co ten? Myslíte, že by si ho mohl pamatovat?"

„Ne, ten tady maká teprv první tejden. A já ho zaučuju, jsem na to totiž dobrá."

Narovnala se a v očích jí zahrál vyzývavý plamínek, ale McCaleb ho ignoroval. Předešlou písničku nahradila neméně hlasitá vyřvávačka Twisting the Night Away v podání Roda Stewarta.

„Jak moc jste znala Gunna?"

Vyprskla smíchy.

„Milej pane, tohle je místo, kde si lidi zrovna nepředávaj obchodní navštívenky, aby o nich ostatní věděli, kdo jsou a do čeho dělaj. Jak moc jsem ho znala? Znala jsem ho, stačí? Jak jsem už řekla, chodil sem dost často. Ale ani jsem nevěděla, jak se jmenuje, dokud nenatáh bačkory a lidi o něm nezačali mluvit. Někdo tady povídal, že se Edward Gunn nechal oddělat, a já na to: ,Kterej to byl, ten Edward Gunn?‘ Museli mi ho popsat. Whisky s ledem, co míval ve vlasech zbytky barvy. Teprve potom jsem věděla, kterej z hostů to byl.“

McCaleb zastrčil ruku pod bundu a z náprsní kapsy vytáhl složený výtisk novin. Položil je na pult a prstem odcvrnkl směrem k servírce. Nahnula se nad nimi a opět mu dopřála výhled na svoje poprsí, ale tentokrát z jiného úhlu. McCaleb usoudil, že ho jen tak ze sportu záměrně provokuje.

„Jo, to je ten polda. Co teď svědčí u soudu.“

McCaleb hned neodpověděl. Na stránce, kterou byly noviny složené navrch, byla fotografie Harryho Bosche uveřejněná v ranním vydání Los Angeles Times. Doprovázela článek upozorňující čtenáře na to, že dnes se ve Storeyho procesu očekávají první výpovědi svědků. Byla to momentka zachycující Bosche, jak stojí před vchodem do soudní síně. Pravděpodobně ani nevěděl, že ho někdo fotí.

„Vy ho znáte osobně?"

„Jo, chodí sem. Proč se ptáte?"

McCaleb pocítil, jak mu vzadu po krku proběhl elektrický výboj.

„Bývá tu často?"

„Nevím, spíš tak občas. K štamgastům rozhodně nepatří. Ale chodí sem, i když..., no, moc tady nevysedává. Dá si drink - a zase vypadne. On byl..."

Zvedla ruku k hlavě a několikrát si ukazováčkem klepla do spánku, jako by dávala mozku příkazy k vyhledávání souboru uloženého v paměti. Po chvíli švihla prstem dolů a sekla s ním do desky pultu.

„Mám to. Lahvový pivo. Vždycky chtěl přinýst Anchor Steam, protože pokaždý zapomněl, že ho nevedem - je moc drahý, moc by se ho neprodalo. Tak nakonec zůstal u starý dobrý třiatřicítky."

McCaleb se chystal zeptat, o jakou třiatřicítku vlastně jde, když mu na jeho nevyslovenou otázku sama poskytla odpověď.

„Tím myslím značku whisky."

Přikývl.

„Byl tady na tom silvestrovským večírku?"

Potřásla rameny.

„Stejná odpověď. Nepamatuju se. Spousta lidí, spousta drinků a hlavně spousta vody, co od tý doby uteklo."

Přitáhl si noviny k sobě a zastrčil je zpátky do vnitřní kapsy bundy.

„Je v nějakým průšvihu?"

McCaleb zavrtěl hlavou. Jedna z těch holek na konci pultu několikrát zabušila prázdnou sklenicí na barovou desku, aby upoutala pozornost servírky.

„Hele, Mirando, taky máš zákazníky, co tady jen tak nezacláněj a naopak vám dávaj slušně vydělat."

Servírka se rozhlédla po svém kolegovi. Byl pryč, asi v zadní místnosti nebo na toaletě.

„Musím obsloužit každýho zákazníka, to mám v náplni práce," mrkla na McCaleba a odešla.

Sledoval ji pohledem, jak kráčí na konec baru a oběma prostitutkám nalévá do sklenic další vodku.

V jednom okamžiku, kdy se hudba na chvíli ztišila, zaslechl, jak ženy radí servírce, aby si s ním nepovídala, nebo že nikdy neodejde.

„A přestaň mu zadarmo předvádět to svoje zboží, ty huso hloupá, jinak tu zkejsne až do rána," neodpustily si ještě jízlivě poznamenat, když se k němu vracela zpátky.

McCaleb se tvářil, jako že jejich řeči neslyšel. Miranda se proti němu ztěžka opřela o pult a zhluboka si vzdychla, jako by byla bůhvíjak zničená.

„Nevím, kde tak ten Javier může bejt. Nemůžu tady jen tak postávat a prožvanit s váma celej večer."

„Ještě jednu otázku, prosím," upřeně se jí zadíval do očí. „Nevzpomínáte si, jestli tady ten policajt býval ve stejnou dobu jako Edie Gunn - ať už společně s ním nebo každý zvlášť?"

Na chvíli se zamyslela a přisunula se k němu co nejblíže.

„Možné to je, ale nepamatuju se."

McCaleb přikývl. Byl si naprosto jistý, že nic lepšího z ní už nedostane. Zvažoval, jestli má na pultě nechat nějaké peníze. Nikdy si v podobných situacích nevedl příliš suverénně, když se v nich, ještě jako agent, občas ocitl. Nějak nedovedl odhadnout, zda dotyčný přijme peníze jako odměnu za prokázanou službu, nebo zda se naopak neurazí.

„Můžu se i já na něco zeptat?" přerušila ho v přemítání Miranda.

„Na co?"

„Líbí se vám ten pohled?"

Cítil, jak se mu hrne červeň do tváře.

„No, všimla jsem si, že jste si ho docela dopřával. Tak mě napadlo, že se vás zeptám."

Zaléda očima ke šlapkám a ušklíbla se. Všechny tři si s potěšením vychutnávaly McCalebovy rozpaky.

„Jo, bylo na co se dívat. Jsou fakticky moc pěkný," vymáčkl ze sebe jakž takž chlapskou odpověď a odstoupil od barového pultu, na kterém nechal položenou dvacetidolarovou bankovku. „Možná sem mužský chodí kvůli nim. Možná tu kvůli nim vysedával i Edie Gunn."

Rázným krokem se vydal k východu, ale zcela nečekaně se ocitl pod palbou Mirandiných slov, kterými se mu po celou cestu strefovala do zad.

„Taky byste sem měl někdy zavítat, detektive, a třeba si i vyzkoušet, jaký jsou na omak!"

Než za ním milosrdně zaklaply dveře, slyšel, jak ty dvě děvky ryčí nadšením a plácají rukama jako nepříčetné.

McCaleb seděl v cherokee před barem a snažil se nabýt zpátky duševní rovnováhu, kterou mu závěrečný Mirandin výstup podstatně naboural. Nakonec přesvědčil sám sebe, že přes všechno, co si musel v baru vyslechnout, stála jeho návštěva za to, protože informace, které od servírky získal, nejsou vůbec k zahození. Gunn byl jejich zákazníkem stejně jako Bosch, i když ten k nim nechodil tak často. Také se nedá potvrdit ani vyvrátit, zda sem přišel během silvestrovské oslavy, tedy v době, kdy byl Gunn ještě naživu. Nechápal ale, jaký mohl mít Bosch důvod, že ho na tuhle stopu upozornil. To pro něj byla naprostá záhada. Jednalo se o přehnanou ješitnost pachatele? Domníval se snad Bosch, že ho nikdy z takového činu nemůžou podezírat, a proto se na něj nebudou vyptávat? Nebo to mělo nějaké hlubší psychologické aspekty? McCaleb věděl, že mnoho zločinců dělá chyby, které vedou k jejich odhalení, protože si podvědomě přejí, aby neunikli trestu za to, co udělali. Teorie božích mlýnů, pomyslel si. Možná i Boschovi jeho podvědomí přikázalo, aby si takhle pojistil, že spravedlnosti neuteče.

Otevřel mobilní telefon a zkontroloval signál. Byl slušný. Zavolal soukromé číslo Jaye Winstonové. Poslouchal vyzvánění na druhé straně linky a po chvíli se podíval na hodinky, protože ho napadlo, že už je možná moc pozdě. Vtom hovor zvedla.

„To jsem já, Jaye, mám pro vás pár novinek."

„Já taky. Ale právě telefonuju. Ozvu se, až skončím, můžu?“

„Jasně, budu k zastižení."

Zaklapl přístroj a zůstal sedět v autě. Přes přední sklo viděl, jak si ta bílá holka, co seděla u barového pultu, odvádí muže v baseballové čapce. Oba si zapálili cigaretu a zahnuli do postranní uličky vedoucí k motelu Skylark.

Telefon položený na vedlejším sedadle se rozezvonil. Byla to Winstonová.

„Pěkně se nám to vybarvuje, Terry. Začínám tomu věřit."

„Povídejte."

„Ne, vy první. Mluvil jste o nějakých novinkách."

„Radši bych dal přednost vám. Mně se podařilo ulovit jen nějaký potěr. Ale z tónu vašeho hlasu bych soudil, že vy máte na háku pořádnou rybu."

„Tak jo, poslouchejte. Matka Harryho Bosche byla prostitutka. V Hollywoodu. Když byl ještě dítě, tak ji zavraždili. Nezáleží teď na tom, kdo to udělal, ale nikdy mu to nedokázali. Co tomu říkají vaše znalosti z oblasti lidské psychiky, pane profilisto?"

Zdaleka necítil z objevu stejné nadšení jako Winstonová, ale dovedl ji pochopit. Když jednotlivé díly skládanky zapadnou do sebe, radost z úspěchu často způsobí, že člověk nevnímá úděsnost obrazu, který právě složil.

„Co se stalo s jejím dítětem?" zeptal se.

„Netuším. Asi ho dala k adopci hned po narození. Ale na tom teď nesejde. Nám spíš záleží na tom, co to znamenalo pro Bosche."

Měla pravdu. Ale McCaleb neměl rád, když některé nejasnosti zůstaly bez odpovědi.

„Ještě k tomu vašemu telefonu s Boschovou partačkou, Jaye. Jak jste se dohodly? Bude mu volat, aby mu řekla, že se o něj někdo zajímá?"

„Už se stalo."

„Dneska večer?"

„Jo, tím se to vlastně všechno odstartovalo. Jak jste telefonoval, to mně právě volala zpátky. Dozvěděla jsem se, že o nikoho nemá zájem, protože pořád věří, že se mu manželka vrátí."

„Zmínila se mu jmenovitě o vás?"

„Požádala jsem ji, aby to nedělala."

„Ale nemáme žádnou záruku, že vás poslechla. To by potom znamenalo, že Bosch už ví, že po něm jdeme."

„To přece není možné. Jak by to mohl vědět?"

„Já jsem ho totiž večer navštívil. U něj doma. A jen co vypadnu, volá mu jeho parťačka, že se o něj zajímáte. Člověk, jako je Harry Bosch, ten nevěří na náhody, Jaye."

„A jak jste to zvládl vy, když jste byl u něj?" zeptala se po chvíli mlčení.

„Tak jak jsem měl v plánu. Chtěl jsem na něm další informace o Gunnovi, ale nenápadně jsem ho přitom tlačil, aby mi povídal o sobě. Zajímavé věci jsem se dozvěděl. Tedy, nic takového, co by se mohlo srovnávat s tou vaší bombou, ale docela do naší teorie zapadají. Jestli ovšem hned po mojí návštěvě zjistí, že žena, která se v něm zhlédla, je vyšetřovatelkou Gunnovy vraždy... no nevím."

„A ty zajímavosti, co o nich mluvíte, ty si chcete nechat pro sebe, nebo mi o nich laskavě něco řeknete?" durdila se dotčeně.

„Jsou to jen takové střípky na dokreslení situace. V obývacím pokoji má okázale vystavenou fotografii ženy, která ho opustila. Nebyl jsem tam ani hodinu, a on za tu dobu udělal tři piva. Čili je tu alkoholický syndrom. Symptomatický příznak vnitřního napětí. Také se rozpovídal na téma spravedlnost. Nevěří v zásah boží ruky, jak on říká, ale v boží mlýny. Ty jsou součástí systému, který on vyznává. Melou pomalu, ale jistě. Nikdo jim neuteče. Právě tak jako Gunn, zdůraznil. Použil jsem pár specifických frází, abych viděl, jestli na ně zareaguje kladně, nebo záporně. Označil jsem společnost žijící venku za jeho dveřmi jako lidskou sebranku. Nic proti tomu nenamítal. Řekl, že - cituji - pokud se mu čas od času poštěstí chytit pod krkem nějakýho hnusnýho hajzla, tak se to dá přežít.

„Všechno to jsou jen takové jemné náznaky, Jaye, ale nic nechybí. Na chodbě má na zdi pověšený obraz Hieronyma Bosche Zahrada pozemských rozkoši. To je ten s naší sovou."

„No, je to dílo jeho jmenovce. Kdybych se jmenovala Picasso, taky bych měla na stěně nějakýho Picassa, tedy jeho reprodukci."

„Tvářil jsem se, že jsem ten obraz nikdy předtím neviděl, a zeptal jsem se Harryho, co vlastně znamená. Řekl jen, že to jsou ty boží mlýny, kterým nikdo neuteče. Takové je podle něj podobenství obrazu."

„Další díleček, který pasuje."

„Ale ještě nás čeká spousta práce."

„A co vy, pokračujete v pátrání, nebo už chcete hodit zpátečku?"

„Přece vás v tom nenechám, Jaye. Akorát že si na sobotu pár lidí pronajalo loď a já se musím vrátit na Catalinu."

Nic na to neřekla.

„Máte ještě něco?" pokusil se přerušit mlčení.

„Jo, skoro jsem zapomněla."

„Co?"

„Ta sova z Ptačí bariéry. Platba byla poukázána poštovní poukázkou. Dostala jsem její číslo od Camerona Ridella a zjistilo se, že byla podána dvaadvacátého prosince na poštovním úřadě na Wilcox v Hollywoodu. To je čtyři bloky od policejní stanice, kde pracuje Bosch."

Potřásl hlavou.

„Fyzikální zákony."

„Co tím myslíte?"

„Každá akce vyvolává reakci. Když člověk kouká do propasti, propast se kouká na něj. Znáte přece tyhlety otřepaný přísloví. To z nich ale udělalo to, že jsou pravdivý. Nemůžete projít temnou nocí, aniž by její temnota nepronikla do vás a nevybrala si svou daň. Bosch se v ní pohyboval příliš často. Až ztratil cestu."

Oba se odmlčeli a teprve po chvíli se začali domlouvat, jak si na další den zorganizují práci. Když zavěsil, koutkem oka zahlédl, jak se uličkou od motelu vrací už osamocená prostitutka a míří zpátky do Naťs. Měla na sobě džínové sáčko, které si v ostrém nočním chladu těsně přitahovala k tělu. Než otevřela dveře do baru, upravila si na hlavě paruku, aby tak zlepšila svoje vyhlídky oslnit dalšího zákazníka.

McCaleb upíral oči na dveře, které se za ní zavřely, a přemýšlel o Boschovi. Uvědomoval si, jak v porovnání s Harrym byl život k němu štědrý a že si svého štěstí musí vážit, protože je to jen taková přelétavá věc. Člověk si ho musí vydobýt a potom pečlivě střežit, aby mu zase neuteklo. Věděl, že tohle teď právě nedělá. Nechává své štěstí bez dozoru, zatímco se on sám potácí někde v temnotách.

Kapitola 23

Přelíčení mělo začít v devět hodin, ale začalo o dvacet minut později, protože obžaloba se neúspěšně pokusila předložit návrh jak na udělení sankcí obhajobě za zastrašování svědka, tak na odklad procesu, během něhož se plně prošetří prohlášení Annabelly Croweové. Sedě ve své pracovně za stolem z třešňového dřeva, soudce Houghton schvaloval vyšetřování, ale upozornil, že soud se kvůli němu nemůže zpozdit, ani nemohou být vzneseny žádné sankce či další postihy, pokud se neobjeví další důkaz, podporující výpověď svědkyně. Varoval obžalobu a Bosche, aby neprozradili ani slovo médiím o obviněních ze strany svědkyně. Bosch se zúčastnil porady za zavřenými dveřmi a vylíčil svoje interview s Croweovou.

O pět minut později byli všichni shromážděni v soudní síni a porotci zaujali svá místa ve dvou řadách sedadel. Bosch se vrátil k lavici svědků a soudce mu připomenul, že je stále pod přísahou. Janis Langwiserová šla se svým blokem k řečnickému stolku.

„Nuže, detektive Boschi, včera jsme skončili tím, že jste došel k závěru, že v případě smrti Jody Krementzové se jednalo o vraždu. Je to tak?“

„Ano.“

„A tento závěr nebyl podložen pouze vaším vyšetřováním, ale též vyšetřováním a pitvou, provedenými v úřadě koronera, říkám to správně?"

„Je to tak.“

„Mohl byste popsat porotě, jak jste postupoval při svém vyšetřování, když jste se ujistil o tom, že ta smrt byla vraždou?"

Bosch se otočil na své židli tak, aby se při mluvení díval přímo na box porotců. Otřesy při pohybu mu rozjitřily bolest. Levá polovina hlavy ho tak ukrutně bolela, že byl přesvědčen, že lidé musí vidět, jak mu pulzuje spánek.

„Tedy, moji dva parťáci - Jerry Edgar a Kizmin Riderová - a já jsme začali prosejvat - chci říct, že jsme začali prosívat shromážděné fyzické důkazy. Také jsme začali s intenzivními výslechy těch, kteří se znali s obětí a o nichž se vědělo, že s ní byli ve styku během posledních čtyřiadvaceti hodin jejího života.“

„Zmínil jste se o fyzických důkazech. Mohl byste vysvětlit porotě, jaké fyzické důkazy jste shromáždili?"

„Vlastně, všechny jsme ještě neměli pohromadě. V domě byla spousta otisků, které jsme potřebovali identifikovat. A také jsme jako důkazy shromáždili množství vláken a vlasů, co se nalézaly na těle oběti a kolem ní."

J. Reason Fowkkes vznesl rychle námitku, dříve než mohl Bosch pokračovat ve své odpovědi.

„Námitka proti výrazu ,na a kolem': je příliš neurčitý a zavádějící."

„Vaše Ctihodnosti," odporovala mu Langwiserová, „myslím, že kdyby pan Fowkkes nechal detektiva Bosche dokončit svoji odpověď na otázku, nebylo by tam nic neúplného a zavádějícího. Ale přerušovat svědka uprostřed odpovědi a říkat, že je neúplná a zavádějící, je nevhodné."

„Námitka se zamítá," prohlásil soudce Houghton, dříve než mohl Fowkkes něco dodat. „Nechte svědka dokončit jeho odpověď a potom uvidíme, jestli je neúplná. Pokračujte, detektive Boschi."

Bosch si odkašlal.

„Chystal jsem se říct, že několik vzorků ochlupení genitálií ne -"

„Co je to ,několik', Vaše Ctihodnosti," ozval se Fowkkes. „Trvám na své předchozí námitce, že výpověď svědka, kterou nabízí porotě, není dostatečně přesná.“

Bosch pohlédl na Langwiserovou a viděl, že je značně dopálená.

„Ctihodnosti," řekla, „mohl by soud upřesnit, kdy se mohou vznášet námitky? Právní zástupce obžalovaného se stále pokouší přerušovat svědka, protože ví, že se blíží k části, která je obzvláště přitěžující pro jeho -"

„Slečno Langwiserová, teď ještě není čas pro závěrečnou řeč," vpadl jí do řeči soudce. „Pane Fowkkesi, pokud se nebude jednat o hrubé porušení spravedlnosti, chci, abyste vznášel námitky buď před tím, než svědek promluví, nebo až dokončí alespoň větu."

„Vaše Ctihodnosti, důsledky zde jsou hrubým porušením spravedlností. Stát chce připravit mého klienta o život pouze kvůli tomu, že jeho morální názory jsou –„

„Pane Fowkkesi," zahřměl soudce. „To o té závěrečné řeči platí i pro vás. Pokračujme ve výpovědi, ano?"

Otočil se k Boschovi.

„Detektive, pokračujte - a snažte se, ať je vaše výpověď trochu přesnější."

Bosch se podíval na Langwiserovou a viděl, že na chvíli zavřela oči. Soudcova okamžitá poznámka adresovaná Boschovi byla přesně to, o co Fowkkesovi šlo. Náznak pro porotu, že v obžalobě může být nějaká nepřesnost, možná dokonce úmyslné zamlčení. Fowkkesovi se s úspěchem podařilo nasměrovat soudce, aby vypadal, jako že souhlasí s jeho námitkami.

Bosch pohlédl na Fowkkese a viděl, že sedí se založenýma rukama a se spokojeným, téměř samolibým úsměvem na tváři. Bosch se podíval nazpět na spis před sebou.

„Mohu použít svých poznámek?" zeptal se.

Bylo mu řečeno, že může. Otevřel fascikl a nalistoval si svědecké výpovědi. Nahlédl do zprávy soudního lékaře a pokračoval ve výpovědi.

„Před pitvou byl pro získání důkazů použit hřeben, z ochlupení na genitáliích vyčesal osm chloupků, jež podle následujících laboratorních testů patřily někomu jinému než oběti.“

Podíval se na Langwiserovou.

„Pocházely ty chloupky od osmi různých lidí?“

„Ne, laboratorní testy potvrdily, že pocházely od jedné neznámé osoby."

„A co z toho usuzujete?"

„Že oběť pravděpodobně měla pohlavní styk s někým v období mezi poslední koupelí a smrtí."

Langwiserová se podívala do svých poznámek

„Detektive, našly se jiné důkazy v podobě chlupů nebo vlasů na oběti nebo na místě činu?"

Bosch otočil list ve svém spisu.

„Ano, pramínek vlasů, měřící jeden a půl palce, se zachytil ve sponce zlatého náhrdelníku, který měla oběť na krku. Sponka byla vzadu na krku. Také tyto vlasy patřily podle laboratorních testů jiné osobě než oběti."

„Vraťme se na okamžik k ochlupení z genitálií. Našly se nějaké další důkazy nebo něco, co by vypovídalo o tom, zda oběť měla pohlavní styk v období mezi poslední koupelí a smrtí?"

„Ne, nenašlo se nic. Ve vagině nebyly žádné spermie."

„Není nějaký rozpor mezi tím a mezi oním nálezem v ochlupení?"

„Není v tom rozpor. Pouze to naznačuje, že při pohlavním styku mohl být použit kondom."

„Dobrá, pojďme dále, detektive. Co otisky prstů. Zmínil jste se o tom, že na místě činu byly nalezeny otisky prstů. Řekněte nám, prosím, něco o této části vyšetřování."

Bosch si nalistoval zprávu, zabývající se otisky prstů.

„V domě, kde byla nalezena oběť, bylo sejmuto celkem šedesát osm otisků prstů. Dvaapadesát z nich patřilo oběti a její spolubydlící. Zjistili jsme, že zbývajících šestnáct otisků zanechalo celkem sedm lidí."

„Kdo byli tito lidé?"

Bosch přečetl seznam lidí ze složky. Langwiserová se ho začala vyptávat a díky jejím otázkám se mu podařilo vysvětlit, kdo byly jednotlivé osoby a jak se detektivům podařilo zjistit, kdy a proč se nacházely v domě. Byli to přátelé jejich spolubydlících, členové rodiny, jeden bývalý přítel a dřívější milenec. Členové obžaloby věděli, že se obhajoba soustředí na otisky a použije je jako čerstvou návnadu pro odlákání poroty od podstatných detailů případu. Tak se výpověď zvolna vlekla a Bosch musel pracně vysvětlovat umístění a původ každého jednotlivého otisku, který byl nalezen a identifikován v domě. Svoji výpověď zakončil popisem celé skupiny otisků, nalezených na pelesti postele, v níž byla objevena oběť. On a Langwiserová věděli, že z těchto otisků se bude Fowkkes snažit vytřískat maximum, proto se Langwiserová pokusila snížit eventuální škodu tím, že se o těchto otiscích zmíní ona při svém výslechu svědka.

„Jak daleko od těla oběti byly tyto otisky umístěny?"

Bosch nahlédl do zprávy v pořadači.

„Dvě celé tři desetiny stopy."

„Kde přesně na té pelesti byly?"

„Z vnější strany pelesti za hlavou, na straně otočené ke zdi."

„Bylo tam dost místa?"

„Asi dva palce."

„Jak je možné, že tam někdo zanechal své otisky?"

Fawkkes protestoval, namítl, že do Boschovy expertizy nespadá rozhodovat o tom, jak se nějaké otisky ocitly kdekoli, ale soudce otázku povolil.

„Napadají mne pouze dvě vysvětlení," odpověděl Bosch. „Dostaly se tam, když postel nebyla přistrčena až ke zdi. Nebo muž, který je tam zanechal, prostrčil prsty mezerou mezi jednotlivými prkny pelesti a zanechal je tam, když se držel příslušného prkna."

Langwiserová ukázala fotografii, pořízenou technikem, snímajícím otisky prstů, a ukázala ji porotcům.

„Nabídl jste nám dvě vysvětlení, v případě onoho druhého výkladu by dotyčná osoba musela ležet v posteli, že ano?"

„Tak se to zdá nejpravděpodobnější."

„Obličejem dolů?"

„Ano."

Fowkkes povstal a chtěl vznést námitku, ale soudce ho umlčel, dříve než právník stačil říct slovo.

„Zacházíte ve svých úvahách příliš daleko, slečno Langwiserová. Pokračujte."

„Ano, Vaše Ctihodnosti."

Na okamžik se zahleděla do svého bloku.

„Ony otisky na posteli oběti... nenapadlo vás, že osoba, která je zanechala, by měla být považována za hlavního podezřelého?"

„Zpočátku ne. Je nemožné určit, jak dlouho je určitý otisk na dotyčném místě. Navíc je tu dodatečný faktor, a to, že jsme věděli, že oběť nebyla zabita v posteli, ale spíše tam byla přemístěna po tom, co byla zabita někde jinde. Zdálo se nám, že místo, kde byl onen otisk, by zřejmě nebylo místem, kterého by se vrah dotkl, kdyby dával oběť do postele."

„Komu tyto otisky patřily?"

„Muži jménem Allan Wiess, měl se slečnou Krementzovou třikrát rande, poslední z nich bylo tři týdny před její smrtí."

„Vyslýchal jste Allana Wiesse?"

„Ano, spolu s detektivem Edgarem."

„Přiznal se, že byl někdy v posteli zavražděné?"

„Ano, byl. Řekl, že s ní spal při té poslední schůzce, tři týdny před její smrtí."

„Řekl, že se dotkl prkna postele v onom místě, jež jste nám ukazoval?"

„Připustil, že je to možné, ale nepamatoval si, že by zrovna to udělal."

„Ověřil jste si, co dělal Allan Wiess onu noc, kdy byla zavražděna Jody Krementzová?"

„Ano, ověřili jsme si to, měl pevné alibi."

„Jaké?"

„Řekl nám, že byl na Havaji, na semináři obchodníků s realitami. Ověřili jsme si to na aerolinkách, v hotelových záznamech a také u vedoucích semináře. Skutečně tam byl."

Langwiserová se podívala na soudce Houghtona a řekla, že by teď byla ta pravá chvíle na dopolední přestávku. Soudce odpověděl, že je na ni trochu brzy, ale vyhověl její žádosti a vyzval porotce, aby byli za patnáct minut nazpět.

Bosch věděl, proč chtěla přestávku. Protože se mu chystala dávat otázky týkající se Davida Storeyho a chtěla, aby byly jasně odděleny od všeho ostatního. Když sestoupil z lavice svědků a vracel se zpět ke stolu obžaloby, Langwiserová listovala nějakými složkami. Promluvila na něj, aniž by zvedla oči.

„Co se děje, Harry?"

„Co máte na mysli?"

„Nejste ve své kůži. Včera jste na tom byl lip. Necítíte se kvůli něčemu nervózní?"

„Ne. Vy ano?"

„Ano, kvůli celému případu. Jde nám tu o hodně."

„Pokusím se být ráznější."

„Myslím to vážně, Harry."

„Já také, Janis.“

Potom odstoupil od stolu obžaloby a namířil si to přes soudní síň.

Rozhodl se, že si dá šálek kávy v restauraci ve druhém patře. Ale nejdříve zašel na toaletu vedle výtahů a u jedné fontánky si nacákal studenou vodu na obličej. Úplně se nad ni naklonil, dával si pozor, aby si nepokropil oblek. Uslyšel spláchnutí toalety, a když se narovnal a podíval se do zrcadla, viděl Rudy Tafera, jak jde kolem něj ke vzdálenější fontánce. Bosch se znovu sehnul, nabral si do dlaní více vody a ponořil do ní obličej. Bylo příjemné cítit chlad vody na očích, cítil, jak bolest hlavy polevuje.

„Jaké to je, Rudy?" zeptal se, aniž by pohlédl na druhého muže.

„Jaké je co, Harry?"

„Vždyť ty víš, tahat za někoho kaštany z ohně. Můžeš vůbec v noci spát?"

Bosch došel k zásobníku papírových ručníků, utrhl si jich několik a utíral si ruce a obličej. Tafero tam také přišel, utrhl si ručník a začal si utírat ruce.

„Je to sranda," pronesl Tafero. Jediná doba, kdy jsem v životě nemohl spát, byla, když jsem byl policajtem. Zajímalo by mě vědět, proč to bylo."

Zmačkal ručník v dlaních a hodil ho do koše na odpadky. Usmál se na Bosche a vyšel ven. Bosch se za ním díval, jak odchází, a stále si utíral ruce do ručníků.

Kapitola 24

Bosch cítil v krvi účinek kávy. Chytal druhý dech. Bolest hlavy polevovala. Byl připraven. Teď to bude tak, jak si to plánovali, jak si to nazkoušeli. Naklonil se k mikrofonu a čekal na otázku.

„Detektive Boschi," zeptala se Langwiserová, „kdy se objevilo jméno Davida Storeyho ve vašem vyšetřování?"

„Téměř okamžitě. Jane Gilleyová, spolubydlící Jody Krementzové, nás informovala, že poslední večer svého života s ním měla Jody rande."

„Měl jste čas zeptat se pana Storeyho na onu poslední noc?"

„Ano, pouze krátce."

„Proč krátce, detektive Boschi? Byla to přece vražda."

„To rozhodl pan Storey. Pokusili jsme se několikrát ho vyslechnout ten pátek, kdy bylo objeveno tělo, a stejně tak druhý den. Bylo těžké ho zastihnout. Nakonec prostřednictvím svého právníka souhlasil, že ho můžeme vyslechnout příští den, to jest v neděli, pod podmínkou, že přijdeme za ním a že výslech proběhne v jeho kanceláři v ateliérech Archway. Přistoupili jsme na tu podmínku, neboť jsme chtěli ukázat trochu vstřícnosti, a také proto, že jsme s ním potřebovali mluvit. V té době jsme už pracovali na případu dva dny a nebyli jsme schopni vyslechnout poslední osobu, která viděla oběť živou. Když jsme se dostavili do jeho kanceláře, byl tam také osobní právník pana Storeyho, Jason Fleer. Začali jsme s výslechem, ale neuplynulo ani pět minut a jeho právník výslech ukončil."

„Byl tento výslech nahráván?"

„Ano, byl.“

Langwiserová se chystala přehrát nahrávku výslechu a soudce Houghton jí to povolil, i když měl Fowkkes proti tomu námitku. Fowkkes požádal soudce, aby dovolil porotcům přečíst již připravený přepis krátkého výslechu. Ale Langwiserová namítla, že ještě neměla čas si onen přepis pročíst a zkontrolovat, zda je přesný, a že je důležité, aby porotci slyšeli tón a chování Davida Storeyho. Soudce rozhodl s moudrostí Šalamouna, že si nejprve poslechnou nahrávku a potom

že stejně bude přepis rozdán porotcům. Vyzval Bosche a ostatní žalobce, aby zápis četli spolu s nahrávkou a zkontrolovali, zda je přepis doslovný.

BOSCH: Jsem detektiv Hieronymus Bosch z policejního oddělení v Los Angeles. Doprovázejí mne moji kolegové Jerry Edgar a Kizmin Riderová. Vyslýcháme Davida Storeyho v jeho kanceláři v ateliérech Archway kvůli případu s číslem nula-nula-osm-devět-sedm. Pan Storeyje doprovázen svým právníkem, Jasonem Fleerem. Pane Storey, pane Fleere? Máte nějaké dotazy, dříve než začneme?

FLEER: Žádné dotazy.

BOSCH: Jo, a samozřejmě my vaše výpovědi nahráváme. Pane Storey. Znal jste jistou ženu jménem Jody Krementzová? Byla též známá jako Donatella Speer-sová.

STOREY: Odpověď na to znáte.

FLEER: Davide...

STOREY: Ano, znal jsem ji. Byl jsem s ní minulý čtvrtek večer. To ale neznamená, že jsem ji zabil.

FLEER: Davide, prosím. Odpovídej pouze na otázky, na které se tě ptají.

STOREY: Jasně.

BOSCH: Mohu pokračovat?

FLEER: Samozřejmě. Prosím.

STOREY: Ano, jistě.

BOSCH: Zmínil jste se, že jste s ní byl minulý čtvrtek večer. Byla to schůzka?

STOREY: Proč se ptáte na věci, na které už znáte odpověď? Ano, byla to schůzka, jestli tomu tak chcete říkat.

BOSCH: Jak byste to nazval vy?

STOREY: To je fuk.

(Pauza.)

BOSCH: Mohl byste nám upřesnit dobu, kdy jste s ní byl?

STOREY: Vyzvedl jsem ji v sedm třicet, hodil domů kolem půlnoci.

BOSCH: Vešel jste k ní do domu, když jste pro ni přijel?

STOREY: Po pravdě řečeno ne. Přijížděl jsem hodně pozdě, a tak jsem jí zavolal mobilem a řekl, aby přišla před dům, protože jsem neměl čas jít nahoru. Myslím, že chtěla, abych se seznámil s její spolubydlící - bezpochyby další herečkou - ale já jsem neměl čas.

BOSCH: Takže když jste zastavil, tak ona už čekala před domem?

STOREY: Vždyť jsem to řekl.

BOSCH: Od sedmi třiceti do půlnoci. To jsou čtyři a půl hodiny.

STOREY: Jste dobrej na matiku. To se mi u detektiva líbí.

FLEER: Davide, snaž se, ať se to pohne.

STOREY: Dyť se snažím.

BOSCH: Můžete nám říct, co jste dělal v té době, kdy jste byl s Jody Krementzovou?

STOREY: Zvládli jsme tři věci. Biják, večeři a šukání.

BOSCH: Pardon?

STOREY: Jeli jsme na premiéru mého filmu, pak jsme šli na recepci a něco jsme pojedli, pak jsem ji vzal k sobě a pomilovali jsme se. Dobrovolný sex, detektive. Věřte tomu nebo ne, lidé to na schůzkách dělají, pořád. A ne jenom lidi v Hollywoodu. Děje se to po celé naší obrovské zemi. To právě ji dělá tak velkou. BOSCH: Rozumím. Odvezl jste ji domů, když jste skončili?

STOREY: Já jsem vždy gentleman. Odvezl.

BOSCH: A vstoupil jste do domu tentokrát?

STOREY: Ne, měl jsem na sobě ještě ten zatracenej župan. Akorát jsem zastavil, ona vystoupila a šla dovnitř. Já jsem pak jel nazpátek domů. Co se stalo potom, o tom nic nevím. Já do toho nejsem nijak zamotanej, na žádnej způsob. Vy poldové -

FLEER: Davide, přestaň!

(Pauza.)

FLEER: Detektive Boschi, myslím, že to musíme skončit.

BOSCH: Jsme uprostřed výslechu a - FLEER: Davide, kam jdeš?

STOREY: Vykopni ty lidi. Já si jdu ven zakouřit.

BOSCH: Pan Storey právě opustil kancelář.

FLEER: Myslím, že nyní užil svého práva podle pátého dodatku. Interview skončilo.

Následovalo ticho a Langwiserová vypnula magnetofon. Bosch se podíval na porotce. Několik z nich se dívalo na Storeyho. Jeho arogance zazněla v nahrávce jasně a hlasitě. To bylo důležité, protože za chvíli požádají porotce, aby uvěřili tomu, že se Storey soukromě před Boschem chlubil tím, že ji zavraždil a jak se z toho vyzuje. Pouze arogantní chlap by to udělal. Obžaloba potřebovala dokázat, že Storey byl nejen vrahem, ale navíc ještě arogantním vrahem.

„Tak dobrá," řekla Langwiserová, „vrátil se pan Storey, abyste pokračovali ve výslechu?"

„Ne, nevrátil," odpověděl Bosch. „A byli jsme vyzváni, ať odejdeme."

„Když pan Storey popřel, že by byl jakkoli zapleten do vraždy Jody Krementzové, skončil tím váš zájem o něj?"

„Ne, neskončil. Naší povinností bylo případ vyšetřit důkladně a k tomu patřilo buď ho obvinit, nebo ho vyškrtnout ze seznamu podezřelých."

„Bylo jeho chování během onoho krátkého výslechu důvodem k podezření?" „Myslíte jeho arogance? Ne, on -"

Fowkkes vznesl námitku.

„Vaše Ctihodnosti, někdo může považovat za aroganci to, co je u druhého víra v jeho nevinu. Není žádná -"

„Máte pravdu, pane Fowkkesi," připustil soudce.

Připustil námitku, odmítnul Boschovu odpověď, otočil se k porotcům a požádal je, aby onu poznámku ignorovali. Ale každý věděl, že je nemožno vzít nazpět zazvonění zvonu.

„Jeho chování během výslechu nebylo důvodem k podezření," začal znovu Bosch. „To, že byl poslední známou osobou, která se sešla s obětí, bylo důvodem, že jsme okamžitě zpozorněli a soustředili se na něj. Jeho odmítání spolupracovat bylo podezřelé, ale neuzavírali jsme se před žádnými dalšími fakty. Moji partneři a já máme dohromady celkem pětadvacet let zkušeností s vyšetřováním vražd. Víme, že věci často nejsou tím, čím se zdají být.“

„Jak jste dále pokračovali ve svém vyšetřování?"

„Vyšetřovali jsme všemi směry. Jedním z nich byl samozřejmě pan Storey. Protože při výslechu uvedl, že on a oběť byli během schůzky u něj doma, moji partneři podali u městského soudu žádost o povolení k prohlídce. Toto povolení k prohlídce domu Davida Storeyho obdrželi."

Langwiserová donesla povolení k prohlídce k soudci, bylo zapsáno mezi důkazy. Odnesla si ho nazpět ke svému stolku. Bosch dále uvedl, že prohlídka domu na Mulholland Drive byla provedena v šest hodin ráno, dva dny po prvním výslechu pana Storeyho.

„To povolení vás opravňovalo zabavit jakýkoli důkaz, vztahující se k vraždě Jody Krementzové, cokoli z jejích osobních věcí či jakýkoli předmět, dokazující, že byla v onom domě, je to tak správně?"

„Ano, správně."

„Kdo provedl prohlídku?"

„Já, moji partneři a dva muži od soudu. Také jsme tam měli fotografa, kvůli videu a snímkům. Celkem nás bylo šest."

„Jak dlouho ta prohlídka trvala?"

„Přibližně sedm hodin."

„Byl obžalovaný přítomen prohlídce?"

„Po většinu času ano. V jednom okamžiku musel odejít na schůzku s filmovým hercem, kterou nemohl odložit. Odešel asi na dvě hodiny. Během té doby jeho právník, pan Fleer, zůstal v domě a sledoval průběh prohlídky. Nikdy jsme nezůstali v domě sami, jestli jste tohle chtěla vědět."

Langwiserová listovala stránkami povolení k prohlídce, až došla na konec.

„Detektive, když během soudem povolené prohlídky zabavíte nějaké věci, máte podle zákona povinnost mít na stvrzence seznam oněch věcí, zabavených při prohlídce, ano?"

„Ano."

„Tato stvrzenka je pak registrována u soudu, ano?"

„Ano."

„Můžete nám tedy říct, proč je tato stvrzenka prázdná?"

„Během prohlídky domu jsme nezabavili žádné věci."

„Nenalezli jste nic, co by naznačovalo, že Jody Krementzová byla v domě pana Storeyho, jak vám to tvrdil?"

"Nic."

„Pan Storey vám řekl, že odvezl slečnu Krementzovou k sobě do domu a měl s ní sexuální styk. Ta prohlídka jeho domu se konala kolik dní po onom večeru?"

„Pět dní po noci, kdy byla zavražděna, dva dny po našem výslechu pana Storeyho."

„Nenalezli jste nic, co by potvrdilo výpověď pana Storeyho?"

„Nic. Ono místo bylo čisté."

Bosch věděl, že se pokoušela změnit negativní věc v pozitivní, nějak se snažila naznačit, že bezvýsledná prohlídka dokazuje vinu Storeyho.

„Nazval byste tuto prohlídku neúspěšnou?"

„Ne. Úspěch s tím nemá co společného. Hledali jsme nějaké důkazy, které by buď podporovaly jeho tvrzení, stejně tak jako nějaké důkazy, jež by svědčily o nečisté hře vůči slečně Krementzové. V domě jsme nenašli nic, co by tomu nasvědčovalo. Ale často není důležité to, co najdeme, ale to, co nenajdeme."

„Můžete to vysvětlit porotě?"

„Nuže, je pravdou, že jsme v domě nenalezli žádné důkazy. Ale zjistili jsme, že chybí něco, co se pro nás později ukázalo důležitým."

„A co to bylo?"

„Jedna kniha. Jedna chybějící kniha."

„Jak jste věděli, že chybí, když tam nebyla?"

„V obývacím pokoji domu byla vestavěná knihovna. Každá police byla plná knih. Na jedné polici bylo volné místo - mezera -, kde dříve stála kniha, ale nyní byla pryč. Nemohli jsme přijít na to, která to byla kniha. V domě nebyly žádné volně se povalující knížky. V tu dobu to ale byla bezvýznamná záležitost. Někdo si zřejmě vzal knihu z police a nedal ji nazpátek. Pro nás bylo pouze zajímavé, že jsme nemohli přijít na to, kde byla nebo co to bylo za knihu."

Langwiserová ukázala dvě fotografie knihovny, které byly pořízeny během domovní prohlídky. Houghton je přijal, i když Fowkkes jako vždy protestoval. Na snímku byla celá knihovna a na druhém detail druhé police, kde bylo volné místo mezi knihou nazvanou Pátý horizont a biografií filmového režiséra Johna Forda Otiskněte legendu.

„Dobrá, detektive," pokračovala Langwiserová, „řekl jste, že v té době jste nevěděl, jestli ta kniha je nějak důležitá nebo má-li nějakou souvislost s případem, je to tak?"

„Ano, správně."

„Přišli jste později na to, co to bylo za knihu, která zmizela z police?"

„Ano, zjistili jsme to."

Langwiserová udělala pomlku. Bosch věděl, co se tím sleduje. Představen: mělo dobrou choreografii. Považoval ji za dobrou vypravěčku. Věděla, jak to protáhnout, jak udržet zájem lidí, dovést je až na okraj srázu a pak je odtáhnout zpět.

„Nuže, berme věci po pořádku,“ řekla. „Později se k té knize vrátíme. Měl jste možnost si promluvit s panem Storeym ten den, kdy jste dělali prohlídku?"

„Většinou byl u sebe a většinu času telefonoval. Ale mluvili jsme spolu, když jsme zaklepali na dveře a oznámili, že jdeme vykonat prohlídku. A potom na konci dne, když jsem mu oznámil, že odcházíme a že si nic neodnášíme."

„Vzbudili jste ho, když jste přijeli v šest hodin ráno?"

„Ano, vzbudili."

„Byl v domě sám?“

„Ano."

„Pozval vás dovnitř?"

„Zpočátku ne. Protestoval proti prohlídce. Řekl jsem mu - "

„Promiňte, detektive, myslím, že bychom si to usnadnili, kdybychom se na to podívali. Řekl jste, že jeden člen vašeho týmu zaznamenával vše na video. Měl zapnutou kameru, když jste zaklepali v šest hodin ráno?"

„Ano, měl."

Langwiserová požádala, aby mohl být předveden videozáznam z prohlídky. Bylo jí to povoleno, navzdory námitkám obhajoby. Do soudní místnosti byla přivezena velká televize a byla umístěna uprostřed proti boxu porotců. Bosch byl vyzván, aby identifikoval kazetu. Světla v sále byla ztlumena a záznam spuštěn.

Na začátku záznamu byl záběr Bosche, stojícího před červenými dveřmi domu. Řekl své osobní údaje a číslo řešeného případu. Mluvil tiše. Potom se otočil a ostře zaklepal na dveře. Oznámil, že je to policie a znovu ostře zaklepal. Potom čekali. Bosch klepal na dveře pravidelně každých patnáct vteřin, až se konečně asi po dvou minutách dveře otevřely. David Storey vykouknul okénkem ve dveřích, měl rozcuchané vlasy a vypadal vyčerpaně.

„Co je?“ optal se.

„Máme tu povolení k domovní prohlídce, pane Storey," řekl Bosch. „Opravňuje nás k provedení prohlídky této nemovitosti."

„Děláte si, sakra, legraci!"

„Ne, pane, neděláme. Můžete ustoupit o krok a pustit nás dovnitř? Čím dříve budeme uvnitř, tím dříve budeme moci odejít."

„Jdu zavolat svého právníka."

Storey zavřel dveře a zamkl. Bosch okamžitě postoupil kupředu a přitiskl obličej těsně k zárubni. Hlasitě zavolal.

„Pane Storey, máte na to deset minut. Jestliže tyto dveře nebudou otevřeny v šest patnáct, potom je vyrazíme. Máme od soudu oprávnění k prohlídce a my ji provedeme."

Otočil se zpět ke kameře a udělal rukou gesto, znázorňující podříznutí, signál kameramanovi, aby zastavil kameru.

Následoval záběr na dveře domu. Časový údaj v dolním rohu ukazoval, že je 6.13 ráno. Dveře se otevřely, Storey ustoupil stranou a vyzval skupinu policistů, aby vešli dovnitř. Jeho vlasy vypadaly, jako by si je učesal rukama. Na sobě měl černé džíny a černé tričko. Byl bosý.

„Dělejte, co máte udělat, a vypadněte. Můj právník už jede a sakra si vás ohlídá. Jestli rozbijete v tomhle domě jedinou maličkost, poženu vás k soudu a stáhnu z vás poslední košili. Tohle je dům Davida Serruriera. Jestli jenom škrábnete nějakou zeď, tak přijdete o práci. Všichni."

„Budeme opatrní, pane Storey," řekl Bosch, když vcházel dovnitř.

Kameraman vešel do domu poslední. Storey se podíval do objektivu kamery, jako by ji viděl poprvé.

„A s tím krámem jděte do hajzlu."

Pohnul se směrem ke kameře a kamera se zvedla vzhůru na strop. Zabírala strop a byly slyšet hlasy kameramana a Storeyho.

„Hej! Nesahejte na kameru!"

„Tak mě nefilmujte!"

„Dobrá, dobrá. Jenom nesahejte na kameru."

Obrazovka potemněla a světla v soudní síni se rozsvítila. Langwiserová pokračovala ve výslechu.

„Detektive Boschi, měl jste po tomhle vy nebo někdo z vašeho týmu možnost... hovořit s panem Storeym?"

„Ne během prohlídky. Jakmile přišel jeho právník, pan Storey odešel k sobě do kanceláře. Když jsme prohlíželi jeho kancelář, odešel do ložnice. Když odcházel na tu schůzku, krátce jsem se ho na ni vyptal a on odešel. To byla asi tak všechna naše konverzace během prohlídky a během našeho pobytu v domě."

„A co na konci dne - o sedm hodin později - když jste dokončili prohlídku, mluvil jste opět s obžalovaným?"

„Ano, krátce jsem s ním hovořil před hlavními dveřmi. Už jsme byli sbaleni a připraveni k odchodu. Právník odešel. Byl jsem v autě se svými partnery. Couvali jsme, když jsem si uvědomil, že jsem zapomněl dát panu Storeymu kopii příkazu k domovní prohlídce. To je předpis. Tak jsem se vrátil ke dveřím a zaklepal jsem na ně.“

„Otevřel pan Storey sám?"

„Ano, otevřel, když jsem asi čtyřikrát silně zabouchal. Dal jsem mu kopii a řekl, že je to předpis."

„Řekl vám na to něco?"

Fowkkes se postavil a protestoval kvůli záznamu, ale k tomuto spornému bodu se již Houghton vyslovil v předběžných jednáních. Nechal námitku uvést do zápisu a hned ji zamítl. Langwiserová položila otázku znovu.

„Mohu se podívat do svých záznamů?"

„Prosím."

Bosch se podíval na poznámky, které si zapsal v autě hned po rozhovoru.

„Za prvé řekl: ,Našli jste kulový, co?‘ Já jsem mu řekl, že má pravdu, že si nic neodnášíme. On řekl: ,Protože tu nebylo nic k odnešení.´ Kývnul jsem a on se už otáčel a chystal se odejít, ale pak znovu promluvil. Řekl: ,Hej, Boschi.' Otočil jsem se, on se ke mně naklonil a řekl:.,Nikdy nenajdete, co hledáte.´ Řekl jsem: Opravdu? Co je to tedy, co hledáme?' Neodpověděl. Jenom se na mě podíval a usmál se.“

Po chvíli se Langwiserová zeptala: „Tím to skončilo?"

„Ne. V té chvíli jsem cítil, že bych ho mohl vyprovokovat, aby toho řekl víc. Řekl jsem mu: ,Udělal jste to, že jo?‘ Pořád se usmíval a potom pomalu kývnul. A řekl: ,A projde mi to. Já jsem - “

„Kecy! Jste zasranej lhář!"

To byl Storey. Postavil se a ukazoval na Bosche. Fowkkes mu dal ruku na rameno a snažil se ho zatlačit na jeho místo. Zástupce šerifa, který měl stůl vzadu za stolem obhajoby, vstal a blížil se ke Storeymu zezadu.

„Obžalovaný se POSADÍ!" zahřměl soudce ze svého místa a současně udeřil kladívkem.

„On zatraceně lže!"

„Zástupče, posaďte ho!"

Zástupce šerifa přistoupil zezadu, položil obě ruce Storeymu na ramena a hrubě ho strhnul dolů na židli. Soudce pokynul druhému zástupci a ukázal na porotu.

„Odveďte porotu."

Zatímco porotci rychle odcházeli do místnosti, kde měli počkat, Storey stále zápasil se zástupcem a s Fowkkesem. Jakmile porotci odešli, polevil ve svém úsilí a uklidnil se. Bosch se podíval na reportéry - rád by věděl, jestli si některý všiml, že Storeyho divadélko skončilo, hned jak porotci odešli.

„Pane Storey!" postavil se soudce a zahřměl. „Takové chování a výrazy nejsou přípustné u tohoto soudu. Pane Fowkkesi, jestli nejste schopen kontrolovat svého klienta, moji lidé to dokáží. Ještě jeden takový výstup a nechám mu dát roubík a připoutat ho k židli. Vyjádřil jsem se jasně?"

„Naprosto, Vaše Ctihodnosti. Já se omlou -"

„Nepřipouštím nejmenší výjimky. Jakmile od této chvíle jen trochu vybuchne, bude spoután. Je mi jedno, kdo je, nebo kdo jsou jeho přátelé."

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Rozumíme."

„Udělám pětiminutovou přestávku a potom začneme znovu."

Soudce prudce opustil předsednický stůl, jeho kroky hlasitě zaduněly, jak rychle sestupoval po třech schodech dolů. Zmizel dveřmi vzadu do chodby, vedoucí do jeho kanceláře.

Bosch se podíval na Langwiserovou a její oči prozradily potěšení nad tím, co se právě stalo. Pro Bosche to bylo nerozhodné. Na jedné straně porotci viděli obžalovaného, jak se vzteká a jak ztratil sebekontrolu - možná šlo o ten samý vztek, který ho dohnal k vraždě. Ale na druhé straně předvedl své spravedlivé rozhořčení nad tím, co se mu dělo u soudu. A to by mohlo vyvolat sympatie u porotců. Storey potřeboval získat pouze jednoho z nich a byl by volný.

Před přelíčením Langwiserová předvídala, že vyprovokují Storeyho k výbuchu vzteku. Bosch si myslel, že by to bylo špatné. Domníval se, že je na to Storey příliš klidný a vypočítavý. Pokud ovšem nebyl onen výbuch promyšleným tahem. Storey byl muž, který se živil tím, že režíroval herce v dramatických scénách. Bosch měl předvídat, že nastane okamžik, kdy bude proti své vůli zneužit jako druhořadý herec k účinkování v jedné z těch scén.

Kapitola 25

Soudce se vrátil do soudní síně dvě minuty po svém odchodu a Bosch byl zvědav, jestli šel do své kanceláře kvůli tomu, aby si pod talár připnul pouzdro s pistolí. Jakmile Houghton usedl, podíval se na stůl obhajoby. Storey seděl a zachmuřeně se díval dolů na skicák před sebou.

„Jsme připraveni?" otázal se.

Všichni přítomní souhlasně zamumlali. Soudce požádal o porotu, většina porotců se při příchodu dívala přímo na Storeyho.

„Dobrá, lidi, zkusíme to tedy znovu," řekl Houghton. „Ignorujte výkřiky obžalovaného, které jste slyšeli před pár minutami. Nejsou žádným důkazem, nic neznamenají. Jestli pan Storey chce osobně popřít obvinění nebo cokoliv, co o něm bylo řečeno ve výpovědi svědka, dostane k tomu příležitost."

Bosch sledoval, jak oči Langwiserové radostně zajiskřily. Soudce svým komentářem jako by uštědřil obhajobě políček. Vzbudil naději, že Storey bude svědčit během obhajoby. Pokud tak neučiní, bude to pro porotu zklamání.

Soudce se otočil zpět k Langwiserové, která pokračovala ve svém výslechu Bosche.

„Před tím, než jsme byli vyrušeni, podával jste své svědectví o rozmluvě, kterou jste měl s obžalovaným přede dveřmi jeho domu."

„Ano."

„Citoval jste obžalovaného, že řekl: ,A projde mi to.‘ Je to tak?"

„Ano, je."

„A vy jste myslel, že se toto prohlášení vztahuje na smrt Jody Krementzové, správně?"

„O tom jsme přece mluvili, ano."

„A řekl potom ještě něco dalšího?"

„Ano."

Bosch se odmlčel, byl zvědav, jestli Storey znovu vybuchne. Zůstal klidný.

„Řekl: ,V tomhle městě jsem bůh, detektive Boschi. Bohy nenasíráme.´"

Uplynulo téměř deset vteřin ticha, než soudce pobídl Langwiserovou, aby pokračovala.

„Co jste učinil po tomto prohlášení obžalovaného?"

„No, byl jsem dost zaražený. Byl jsem překvapený tím, že mi tohle řekl.“

„Nenahrával jste si ten hovor, že?"

„Ne, nenahrával. Byl to jenom rozhovor přede dveřmi, potom co jsem zaklepal."

„Tak co se stalo dále?"

„Šel jsem do auta a okamžitě jsem si napsal poznámky o tomto rozhovoru, dokud jsem ho měl čerstvý v paměti, abych ho mohl zachytit doslova. Řekl jsem svým parťákům, co se mi právě stalo, a usoudili jsme, že zavoláme kancelář státního zástupce a poradíme se, jestli toto doznání, učiněné přede mnou, je dostatečným důvodem k zatčení pana Storeyho. No a protože jsme byli tam nahoře v kopcích, nikdo z nás se mobilem nedovolal, jelikož tam nebyl žádný signál. Opustili jsme dům a jeli k hasičské stanici na Mulhollandu, kousek na východ Laurel Canyon Boulevard. Požádali jsme, zda můžeme použít jejich telefon, a já jsem zavolal zástupce."

„A s kým jste mluvil?"

„S vámi. Informoval jsem vás o případu, jak probíhala prohlídka a co mi pan Storey řekl u dveří. Bylo rozhodnuto pokračovat ve vyšetřování a neprovést zatčení."

„Souhlasil jste s tím rozhodnutím?"

„V té době ne. Chtěl jsem ho zatknout."

„Mělo přiznání nějaký vliv na průběh vyšetřování?"

„Vyšetřování se tím značně zúžilo. Ten muž se mi přiznal ke zločinu. Začali jsme sledovat pouze jeho."

„Napadlo vás někdy, že to jeho přiznání bylo jen takové vytahování a že současně s tím, kdy jste se ho snažili nachytat, měl na udičce on vás?"

„Ano, uvažoval jsem o tom. Ale nakonec jsem došel k přesvědčení, že to prohlášení učinil proto, že to byla pravda a dále že byl přesvědčen, že jeho pozice v té věci je neotřesitelná."

Ozval se ostrý zvuk trhaného papíru, Storey oderval první list ze svého skicáku. Zmuchlal papír a hodil ho přes stůl. Papírová koule narazila na obrazovku počítače, odrazila se od stolu a spadla na podlahu.

„Děkuji vám, detektive," řekla Langwiserová. „Řekl jste, že jste se rozhodli pokračovat ve vyšetřování. Můžete říci porotcům, jak probíhalo?"

Bosch popsal, jak on a jeho kolegové vyšetřovali tucty svědků, které viděly obžalovaného a oběť na filmové premiéře nebo na následné recepci, jež se konala ve velkém kruhovém stanu, postaveném na blízkém parkovišti. Dále zpovídali další tucty lidí, které znaly Storeyho nebo s ním pracovaly. Bosch přiznal, že žádný z těchto výslechů nepřinesl pro jejich vyšetřování nic podstatného.

„Před chvílí jste se zmínil o tom, že při prohlídce domu obžalovaného jste se začal zajímat o onu chybějící knihu.“

„Ano."

Fowkkes vznesl námitku.

„Nebyl žádný důkaz, že by nějaká kniha chyběla. Na polici byla mezi knihami mezera. To neznamená, že by tam musela být nějaká kniha."

Langwiserová slíbila, že to vzápětí probere, a soudce námitku zamítl.

„Dospěl jste někdy k názoru, která kniha byla kdysi v té mezeře na polici v domě obžalovaného?"

„Ano, během shromažďování různých informací o panu Storeym si moje partnerka Kizmir Riderová, která znala způsoby jeho práce a věděla o jeho profesionální reputaci, vzpomněla, že o něm četla článek v časopise nazývaném Architektura ve zkratce. Podařilo se jí na internetu zjistit, že ten článek byl uveřejněn v únoru minulého roku. Objednala si dotyčný výtisk od vydavatele. Vzpomněla si, že v onom článku byly fotografie, na nichž byl pan Storey zachycen ve svém domě, a také jak pózuje před svojí knihovnou, neboť byla náruživým čtenářem a byla zvědavá, jaké knihy má takový filmový režisér ve své knihovně."

Langwiserová navrhla onen časopis jako svůj další důkaz. Soudce to schválil a Langwiserová ho dala Boschovi na lavici svědků.

Je to ten časopis, který obdržela vaše kolegyně?"

„Ano."

„Můžete najít ten článek o obžalovaném a popsat fotografii na začátku článku?"

Bosch otevřel časopis v místě, kde byl založený.

Je to fotografie Davida Storeyho, sedí na gauči v obýváku svého domu. Nalevo jsou police s knihami."

„Můžete přečíst tituly na hřbetech knih?"

„Na některých ano. Ne všechny jsou zřetelné."

„Když jste dostali tento časopis od vydavatele, co jste s ním udělali?"

„Viděli jsme, že ne všechny knihy jsou zaostřené. Obrátili jsme se na vydavatele a zkusili jsme si od něj vypůjčit negativ toho snímku. Jednali jsme se šéfredaktorem, který nám nechtěl negativ půjčit. Citoval nám různé zákony o médiích a o omezování tiskové svobody."

„Co jste udělali potom?"

„Ten šéfredaktor prohlásil, že bude bojovat i proti soudnímu rozhodnutí. Byl povolán právník z úřadu městského návladního a začal vyjednávat s právníkem toho časopisu. Výsledkem bylo, že jsem letěl do New York City a měl jsem

přístup k negativu ve fotolaboratoři patřící časopisu Architektura ve zkratce."

„Kvůli zápisu, kolikátého bylo, když jste tam byl?"

„Letěl jsem tam dvacátého devátého října. Do kanceláří časopisu jsem šel druhý den ráno. To bylo pondělí třicátého října."

„A co jste tam dělal?"

„Od vedoucího fotolaboratoře časopisu jsem si nechal udělat zvětšeninu snímku, na němž byly police s knihami."

Langwiserová uvedla jako svůj další důkaz dvě zvětšeniny na tvrdém podkladě. Když byly schváleny navzdory neopodstatněným námitkám, upevnila je na stojan umístěný před porotci. Na jednom snímku byla celá knihovna, na druhém pouze dotyčná police. Obrazy byly zrnité, ale jména na hřbetech knih se dala přečíst.

„Detektive, porovnal jste tyto snímky s těmi, které jste zhotovili během prohlídky domu obžalovaného?"

„Ano, to jsme udělali."

Langwiserová požádala o povolení, aby mohla postavit další stojany a umístit na ně zvětšeniny snímků, pořízených během prohlídky domu. Na jeden upevnila snímek s knihovnou, na druhý stojan umístila snímek ukazující polici s chybějící knihou. Soudce proti tomu neměl námitek. Ona potom požádala Bosche, aby přišel od lavice svědků a s ukazovátkem vysvětlil, na co přišel při porovnávací studii. Každému, kdo se na ony snímky díval, bylo zřejmé, co nalezl, ale Langwiserová pečlivě procházela všemi podrobnostmi, aby se žádný porotce nemohl splést.

Bosch ukázal ukazovátkem na volné místo mezi knihami. Potom na druhém snímku ukázal na knihu, která byla v onom místě.

„Když jsme čtrnáctého října prohledávali dům, nebyla mezi knihami Pátý horizont a Otiskněte legendu žádná kniha. Zde na tomto snímku, pořízeném o deset měsíců dříve, je mezi těmito svazky další kniha."

„A jak se ta kniha jmenuje?"

„Oběti noci. “

„Dobrá, a podíval jste se na snímky z prohlídky, zda ta kniha Oběti noci není založená někde jinde?"

Bosch ukázal na zvětšeninu, na níž byla celá knihovna vyfotografovaná čtrnáctého října.

„Dívali jsme se. Není tam."

„Našli jste tu knihu někde jinde v domě?"

„Ne, nenašli."

„Děkuji vám, detektive. Nyní se můžete vrátit na lavici svědků."

Langwiserová jako další doličný předmět uvedla knihu Oběti noci a podala ji Boschovi.

„Můžete říci porotě, co to je?"

„Je to výtisk knihy Oběti noci.u

„Je to ta kniha, která byla na polici knihovny v domě obžalovaného v době, kdy byl pořízen snímek pro časopis Architektura ve zkratce v lednu minulého roku?"

„Ne, není. Je to ale stejný výtisk. Já jsem ji koupil."

„Kde?“

„V obchodě nazvaném Tajemné knihkupectví na Beverly Boulevard v Los Angeles."

„Proč jste ji koupil tam?“

„Telefonoval jsem na různá místa. Tohle bylo jediné knihkupectví, kde ji měli na skladě."

„Proč bylo tak obtížné ji sehnat?"

„Prodavač v Tajemném knihkupectví mi řekl, že to byl malý náklad od malého nakladatele."

„Četl jste tuto knihu?"

„Částečně. Jsou tam většinou fotografie neobvyklých zločinů nebo snímky různých nehod, takové věci."

„Bylo tam něco, co vám připadalo jako neobvyklé nebo co by mělo nějaký vztah k zabití Jody Krementzové?"

„Ano, na straně sedmdesát tři je fotografie scény smrti, která okamžitě upoutala moji pozornost."

„Popište ji, prosím."

Bosch otevřel knihu na místě označeném záložkou. Mluvil a současně se díval na celostránkovou fotografii na pravé straně knihy.

„Ukazuje ženu v posteli. Je mrtvá. Kolem krku má uvázanou šálu, která tvoří druhým koncem smyčku kolem jedné z tyčí čela postele. Od pasu dolů je nahá. Levou ruku má mezi nohama, dva prsty zastrčené do vaginy."

„Můžete nám, prosím, přečíst titulek pod tím snímkem?"

„Je zde napsáno: ,Autoerotická smrt. Tato žena, nalezena ve svém bytě v New Orleans, se stala obětí autoerotické asfyxie. Odhaduje se, že každoročně takto nešťastnou náhodou zemře na světě přibližně pět set lidí.'"

Langwiserová požádala o povolení, zda může umístit jako doličné předměty další dvě zvětšeniny na stojany. Když jí to bylo povoleno, umístila je nad snímky knihoven. Vedle sebe se tak ocitly snímky těla Jody Krementzové v posteli a fotografie z knihy Oběti noci.

„Detektive, porovnal jste snímek oběti z tohoto případu, tedy Jody Krementzové, s fotografií z té knihy?"

„Ano, porovnal. Shledal jsem je velmi podobné."

„Působilo to na vás dojmem, že tělo slečny Krementzové mohlo být naaranžováno podle fotografie z té knihy?"

„Ano, tak to působilo."

„Měl jste možnost zeptat se obžalovaného, co se stalo s jeho knihou Oběti noci ?"

„Ne, ode dne prohlídky v jeho domě pan Storey a jeho právník opakovaně odmítali naše žádosti o rozhovor."

Langwiserová přikývla a podívala se na soudce.

„Vaše Ctihodnosti, mohu sundat tyto předměty a předat je soudnímu úředníkovi?"

„Prosím, udělejte to,“ odpověděl soudce.

Langwiserová okázale sundala nejprve fotografie mrtvých žen a významně je položila lícovou stranou na sebe. Vypadalo to, jako když se zavírají dvě strany zrcadla. Byla to maličkost, ale Bosch si všiml, že ji porotci sledují.

„Dobrá, detektive Boschi," řekla Langwiserová, když vše odstranila ze stojanů. „Vyptával jste se nebo podnikl další pátrání v otázce autoerotické smrti?"

„Ano. Uvědomoval jsem si, že jestli se tento případ někdy dostane před soud, potom klasifikace smrti jako zabití naaranžované jako tento druh nehody může být zpochybněna. Také mne zaujalo to, co bylo uvedeno v titulku u té fotografie. Upřímně řečeno, byl jsem překvapen číslem pět set úmrtí za rok. Překontroloval jsem si to u FBI a dozvěděl jsem se, že ten počet je správný, možná dokonce nižší než skutečnost."

„A přimělo vás to k nějakému dalšímu průzkumu?"

„Ano, na místní úrovni."

Pobízen Langwiserovou, Bosch vypověděl, že v záznamech soudního lékaře pátral po případech autoerotické asfyxie. Prohlédl záznamy sahající pět let dozadu.

„A co jste nalezl?"

„V období oněch pěti let v okrsku Los Angeles bylo mezi případy usmrcení nešťastnou náhodou klasifikováno šestnáct případů jako úmrtí způsobené autoerotickou asfyxií."

„A v kolika z těchto případů se jednalo o ženy?"

„Pouze v jednom případě byla obětí žena."

„Prošetřil jste její případ?"

Fowkkes vznesl námitku a tentokrát požádal o poradu se soudcem u předsednického stolu. Soudce námitku připustil a advokáti se sešli u předsednického stolu. Bosch neslyšel, o čem si šeptem povídali, ale věděl, že Fowkkes se zřejmě pokouší změnit směr vyšetřování. Langwiserová a Kretzler tušili, že se znovu pokusí udělat vše možné, aby zabránil zmínce o Alicii Lopezové před porotci. Bude to pravděpodobně klíčové rozhodnutí v tomto procesu — pro obě strany.

Po pěti minutách polohlasného dohadování poslal soudce právníky nazpět a řekl porotcům, že tento projednávaný bod zabere více času, než se očekávalo. Odročil jednání kvůli patnáctiminutové přestávce. Bosch se vrátil ke stolu obžaloby.

„Něco nového?" zeptal se Langwiserové.

„Ne, pořád ty stejný starý dohady. Z nějakého důvodu to soudce chce slyšet znovu. Drž nám palce."

Právníci a soudce odešli do jeho pracovny, aby si promluvili o sporném bodu. Bosche nechali sedět u stolu. Zapnul mobil a zkontroloval si vzkazy doma a v kanceláři. V práci byl jeden vzkaz. Byl od Terryho McCaleba. Děkoval mu za tip, který mu dal předešlý večer. Řekl, že v baru Naťs získal nějaké dobré informace a že se ještě ozve. Bosch záznam vymazal a vypnul telefon, byl zvědav, co se McCaleb dozvěděl.

Když se právníci vrátili zadními dveřmi zpět do soudní síně, Bosch na jejich obličejích poznal, jak soudce rozhodl. Fowkkes vypadal zarputile, s očima sklopenýma na zem, Kretzler a Langwiserová přímo zářili spokojeností.

Když se vrátila i porota a proces pokračoval dále, Langwiserová přešla do útoku. Požádala soudního zapisovatele, aby přečetl poslední otázku.

„Prošetřil jste její případ?"

„Vyškrtněme to,“ řekla Langwiserová. „Ať se nám to nepoplete. Detektive, mezi šestnácti případy, které jste našel v lékařských záznamech soudního lékaře, byla jediná žena. Jak se jmenovala tato zesnulá?"

„Alicia Lopezová."

„Můžete nám o ní něco povědět?"

„Byla stará dvacet čtyři let a bydlela v Culver City. Pracovala jako administrativní pracovnice viceprezidenta produkce Sony Pictures, také v Culver City. Byla nalezena mrtvá ve své posteli dvacátého května devatenáct set devadesát osm."

„Žila sama?"

„Ano."

„Jaké byly okolnosti její smrti?"

„Nalezla ji její spolupracovnice, která si o ni začala dělat starost, protože po víkendu nepřišla dva dny do práce a ani nezavolala. Koroner zjistil, že byla mrtvá tři nebo čtyři dny, podle stavu, v jakém byla, když ji nalezli. Rozklad těla značně pokročil."

„Slečno Langwiserová," přerušil je soudce Houghton. „Dohodli jsme se, že uvedete body, které spojují oba případy, a že to uděláte rychle."

„Už jsem u toho, Vaše Ctihodnosti. Děkuji. Detektive, bylo na tomto případu něco, co ve vás vzbudilo podezření nebo nějakým způsobem upoutalo vaši pozornost?"

„Několik věcí. Podíval jsem se na fotografie z místa smrti, a přestože rozklad byl značně pokročilý, mohl jsem poznat, že oběť v onom případu byla v pozici značně podobné oběti v případu, který právě řešíme. Také jsem si všiml, že škrtidlo bylo v případě Lopezové použito bez podložky chránící krk stejně jako v našem případě. Dále jsem věděl z našeho ostatního pátrání, že v době smrti slečny Lopezové režíroval pan Storey jeden film pro společnost zvanou Cold House Films. Tato společnost byla částečně financována společností Sony Pictures."

V příštích chvílích, které následovaly po jeho odpovědi, si Bosch všiml, že v soudní síni nastalo neobvyklé zklidnění a ticho. Nikdo na galerii nešeptal ani si neodkašlával. Vypadalo to, jako kdyby se všichni - porota, právníci, diváci i zástupci médií - rozhodli naráz zadržet dech. Bosch se podíval na porotce a viděl, že téměř všichni se dívají ke stolu obhajoby. Bosch se tam také podíval a uviděl Storeyho, hledícího stále ještě dolů, jak potichu vře. Langwiserová konečně prolomila ticho.

„Detektive, podnikl jste nějaké další kroky, týkající se případu Lopezové?"

„Ano, mluvil jsem s detektivem z policejního oddělení v Culver City, který ho vyšetřoval. Také jsem se vyptával u Sony na práci slečny Lopezové.“

„A dozvěděl jste se o ní něco, co by mělo vztah k našemu případu?"

„Dozvěděl jsem se, že v době její smrti působila jako spojka mezi studiem a produkcí v exteriérech na filmu, který režíroval David Storey."

„Vzpomínáte si na jméno toho filmu?"

„Pátý horizont.“

„Kde se ten film natáčel?"

„V Los Angeles. Převážně ve Venice."

„A jako spojka přišla slečna Lopezová do přímého kontaktu s panem Storeym?"

„Ano. Mluvila s ním buď telefonem, nebo osobně každý den natáčení."

Opět se zdálo, že ticho burácí. Langwiserová se snažila z tohoto okamžiku vytěžit, co se dalo, a potom začala kout železo, dokud bylo žhavé.

„Ráda bych si ujasnila, jestli tomu dobře rozumím, detektive. Podle vašeho svědectví bylo za posledních pět let v okresu Los Angeles pouze jedno ženské úmrtí, které bylo způsobeno autoerotickou asfyxií, a dále, že současný případ, týkající se smrti Jody Krementzové, byl naaranžován tak, aby vypadal jako autoerotická asfyxie."

„Námitka," vložil se do toho Fowkkes. „Táže se a zároveň si odpovídá."

„Zamítá se," řekl Houghton, Langwiserová k tomu nic nedodala. „Svědek může odpovědět."

„Ano, chápete to správně," řekl Bosch.

„A obě tyto ženy znaly obžalovaného Davida Storeyho?"

„Správně."

„A obě tyto smrti vykazují podobnosti s fotografií autoerotické smrti, nacházející se v knize, o níž je známo, že kdysi byla v knihovně v domě obžalovaného?"

„Přesně tak."

Když to Bosch pronesl, podíval se na Storeyho, doufaje, že pozvedne oči a že se jejich pohledy ještě jednou střetnou.

„Co na to řekli na policejní stanici v Culver City, detektive Boschi?"

„Moje dotazy způsobily, že znovuotevřeli ten případ. Ale narazili na obtíže."

„Pročpak?"

„Ten případ byl moc starý. Protože to původně bylo klasifikováno jako náhodné úmrtí, ne všechny zprávy zůstaly v archivu. Protože v době objevení těla bylo toto již ve značně pokročilém stavu rozkladu, bylo obtížné tělo důkladně prozkoumat a dojít k přesným závěrům. A tělo nemůže být exhumováno, protože bylo zpopelněno."

„Bylo? A kým?"

Fowkkes povstal a protestoval, ale soudce řekl, že námitka již byla vznesena a zamítnuta. Langwiserová pobídla Bosche, aby pokračoval, ještě než se stačil Fowkkes posadit.

„Kým, detektive Boschi?"

Její rodinou. Ale bylo to zaplaceno... kremace, bohoslužba, všechno bylo zaplaceno Davidem Storeym jako dar na památku Alicie Lopezové.“

Langwiserová hlasitě otočila list ve svém právnickém bloku. Byla na koni a každý to věděl. Tomu policisté a žalobci říkali, že to „mají v trubce". Shoda byla do očí bijící. Znamenalo to, že se jejich případ dostal jakoby do vodovodního potrubí, kde všechno běželo hladce a perfektně, a oni se cítili v nádherné pohodě.

„Detektive Boschi, po této části vašeho vyšetřování... stalo se vám, že vás přišla navštívit žena jménem Annabelle Croweová?"

„Ano. Nějak se o tom dozvěděli novináři a noviny Los Angeles Times otiskly článek o průběhu vyšetřování a o tom, že David Storey je jeho ústřední postavou. Přečetla si ten článek a přišla za mnou."

„A kdo to vlastně je?“

„Je to jedna herečka. Žije ve West Hollywoodu."

„Co mohla uvést k tomu případu?"

„Řekla mi, že minulý rok po určitou dobu chodila s Davidem Storeym a že ji během sexuálního styku škrtil."

Fowkkes znovu protestoval, tentokrát však jeho námitka neměla sílu jako ty předchozí. Ale opět byla zamítnuta, protože svědectví bylo soudcem povoleno v předchozím jednání.

„Řekla vám slečna Croweová, kde se tento incident odehrál?"

„V domě pana Storeyho na Mulholland Drive. Požádal jsem ji, aby mi to místo popsala, a ona byla schopna to přesně vylíčit. Opravdu tam byla."

„Nemohla vidět ten článek v časopisu Architektura ve zkratce, kde byly fotografie z domu obžalovaného?"

„Dokázala do detailu popsat části Storeyho ložnice a koupelny, které nebyly v tom časopisu ukázány."

„Co se stalo, když ji obžalovaný škrtil?"

„Řekla mi, že omdlela. Když se probrala, pan Storey nebyl v pokoji. Sprchoval se. Popadla svoje šaty a utekla z domu."

Langwiserová zdůraznila tuto pasáž dlouhým mlčením. Potom zaklapla stránky svého bloku, podívala se ke stolu obhajoby a vzhlédla k soudci Houghtonovi.

„Vaše Ctihodnosti, to jsou všechny otázky, které mám v této chvíli pro detektiva Bosche."

Kapitola 26

McCaleb se dostal do El Cochinito ve čtvrt na dvanáct. Nebyl v této restauraci před obchodem v Silver Lake již pět let, ale vzpomínal si, že tam měli pouze asi tucet stolků, které byly obvykle v době oběda rychle obsazeny. Ne proto, že by jméno restaurace tak přitahovalo - Malé prasátko —, ale proto, že jídlo bylo výborné a levné. McCaleb ze zkušenosti věděl, že policajti bývají velmi šikovní při vyhledávání takových podniků z velkého počtu restaurací v kterémkoli větším městě. Když musel služebně cestovat kvůli nějakému vyšetřování pro Úřad, vždy požádal místního poldu, aby mu doporučil, kde se dá jíst. Jen málokdy byl zklamán.

Mezitím, co čekal na Winstonovou, pečlivě si prostudoval menu a vybral jídlo. Minulý rok se mu konečně vrátila chuť a jako by se mu chtěla pomstít. Prvních osmnáct měsíců po operaci mu chuťové smysly vypověděly službu. Bylo mu úplně jedno, co jí, všechno chutnalo stejně — nijak. Dokonce i když si nalil hodně pálivé omáčky habaňera na cokoliv od sendvičů po makarony, na jazyku ucítil jen slabé zašimrání. Ale později se mu chuť počala pozvolna vracet a pro něj to bylo po transplantaci druhé znovuzrození. Nyní mu chutnalo všechno, co Graciela uvařila. Chutnalo mu dokonce všechno, co sám uvařil - a to i přes jeho všeobecnou neschopnost udělat cokoli kromě barbecue. Všechno jedl s ohromnou chutí, jakou předtím nikdy neměl - dokonce ani před transplantací. Sendvič s burákovým máslem a marmeládou uprostřed noci si dovedl v poklidu vychutnat stejně, jako když si udělali s Gracielou výlet do města, aby stylově povečeřeli u Jozua na Melrose. Následkem toho začal přibírat a získal zpět těch dvanáct kilo, která ztratil, když jeho srdce usychalo a on čekal na nové. Dostal se na svoji váhu osmdesáti kil, kterou měl před onemocněním, a poprvé po čtyřech letech si musel začít dávat pozor na množství jídla, které konzumoval. Při poslední kontrole srdce jeho doktorka výstražně pozvedla prst. Řekla mu, že musí omezit příjem kalorií a tuku.

Ale ne při tomto obědě. Moc dlouho čekal na příležitost sem zavítat. Před lety strávil při vyšetřování případu sériového vraha dosti dlouhý čas na Floridě a jediná dobrá věc, která z toho vzešla, bylo, že si oblíbil kubánská jídla. Když byl

později převeden do pobočky v Los Angeles, měl potíže s objevením kubánské restaurace, která by snesla porovnání s místy, kde jídával v Ybor City u Tampy. Jednou, když v L.A. řešil jeden případ, narazil na poldu, o němž se dozvěděl, že má kubánské předky. McCaleb se ho zeptal, kam se chodí najíst, když si chce dát opravdové domácí jídlo. Ten polda mu poradil, ať jde do El Cochinito. A z McCaleba se brzy stal štamgast.

McCaleb usoudil, že čtení menu je ztrátou času, protože již dávno věděl, co chce. Dá si lechon asadu s černými fazolemi a rýží, k tomu smažené banány a yuccu. Doktorka se to stejně nedozví. Jenom si přál, aby si Winstonová pospíšila a už přišla, aby mohl objednat.

Dal menu stranou a přemýšlel o Harrym Boschovi. McCaleb strávil ráno většinu času na člunu a sledoval v televizi přenos procesu. Boschův výkon na lavici svědků se mu zdál vynikající. Odhalení, že Storey byl zapleten i do druhé smrti, bylo pro McCaleba šokem a pro novinářskou smečku zřejmě též. Během přestávek byli komentátoři ve studiu celí bez sebe vzrušením nad vyhlídkou nového sólokapra. V jednu chvíli přepnuli na chodbu před soudní síní, kde byl J. Reason Fowkkes bombardován otázkami, týkajícími se nového vývoje případu. Fowkkes, snad poprvé v životě, neměl co říct. Reportérům nezbylo než spekulovat o téhle nové informaci a soustředit svůj komentář na sice metodický, ale přesto zcela strhující postup obžaloby.

Přesto sledování přelíčení jenom zvětšilo neklid, který v sobě McCaleb cítil. Bylo pro něj obtížné smířit se s myšlenkou, že muž, kterého sledoval v televizi, jak brilantně popisuje všechny podrobnosti a postup obtížného vyšetřování, byl současně mužem, kterého on sám vyšetřoval, mužem, o němž mu jeho instinkt napovídal, že spáchal zločin stejného druhu jako ten, kterému byl teď on sám na stopě.

V poledne, v době, kdy měli domluvenou schůzku, se McCaleb probral ze zamyšlení, vzhlédl a uviděl Jaye Winstonovou, jak vchází hlavními dveřmi do restaurace. Následovali ji dva muži. Jeden byl černoch a druhý běloch, což byl nejlepší způsob, jak je odlišit, protože jinak měli téměř stejné šedé obleky a kaštanově hnědé kravaty. Ještě dříve, než došli k jeho stolku, McCaleb věděl, že jsou od FBI.

Na obličeji Winstonové byla znát unavená rezignace.

„Terry,“ řekla ještě dříve, než si sedla, „chci vám představit tyhle muže.“

Nejdříve ukázala na černého agenta.

„Tohle je Don Twilley a tohle je Marcus Friedman. Jsou z FBI."

Všichni tři si vytáhli židle a posadili se. Friedman seděl vedle McCaleba, Twilley přímo proti němu. Žádné podávání rukou.

„Ještě nikdy jsem neměl žádné kubánské jídlo," řekl Twilley, když vytáhl menu ze stojánku na ubrousky. Je to tu dobré?"

„Ne. Proto tu rád jím.“

Twilley vzhlédl od menu a usmál se.

„Já vím, je to blbá otázka." Podíval se na menu a potom zpět na McCaleba. „Víš, já tě znám, Terry. Na naší pobočce jsi přímo ztělesněná legenda. Ne kvůli tvýmu srdci, ale kvůli tvejm případům. Jsem rád, že tě konečně poznávám."

McCaleb se podíval na Winstonovou a v jeho pohledu byla otázka, co se to tu, ksakru, děje?

„Terry, Marc a Don jsou z oddělení občanských práv."

„Jo? To je bezva. Hoši, táhnete se celou cestu z místní pobočky až sem, abyste potkali legendu a ochutnali kubánské jídlo, nebo je v tom ještě něco jiného?"

„Ehm... “ začal Twilley.

„Terry, je to v prdeli," přerušila ho Winstonová. „Nějaký reportér zavolal dnes ráno mého kapitána a chtěl vědět, jestli vyšetřujeme Harryho Bosche jako podezřelého v případu Gunna."

McCaleb se opřel dozadu, ta novina ho šokovala. Už se chystal odpovědět, když ke stolu přišel číšník.

„Nechte nás pár minut," řekl Twilley hrubě číšníkovi a rukou učinil gesto, aby vypadl, což McCaleba otrávilo.

Winstonová pokračovala.

„Terry, dřív než postoupíme dál, potřebuju něco vědět. Prozradil jste to vy?"

McCaleb zhnuseně zavrtěl hlavou.

„Děláte si ze mě srandu? Na to se ptáte mne ?"

„Podívejte, všechno, co vím, je, že to nevyšlo ode mne. A já jsem to neřekla nikomu, stejně tak to neřekl kapitán Hitchens, ani můj parťák, natož pak ten reportér."

„Dobrá, já jsem to nebyl. Díky za optání."

Podíval se na Twilleyho a potom zpět na Winstonovou. Štvalo ho, že se s Jaye o tom dohadovali před nimi.

„Co tady dělají ti chlapi?" zeptal se. Potom, s pohledem upřeným znovu na Twilleyho, dodal: „Co chcete?"

„Přebírají ten případ, Terry," odpověděla Winstonová. „A vy s ním končíte."

McCaleb pohlédl na Winstonovou. Otevřel trochu ústa, než si uvědomil, jak při tom vypadá, a zavřel je.

„O čem to tu mluvíte? Já že jsem s tím skončil? Já jsem jediný, který o tom něco ví. Já jsem s tím začal jako —"

Já vím, Terry. Ale teď je všechno jiný. Když zavolal ten novinář Hitchense, musela jsem mu říct, co se děje, co jsme rozjeli. Rozčílil se, a když skončil s nadáváním, rozhodl, že nejlepší bude, když se s tím obrátíme na FBI."

„Oddělení občanských práv, Terry," dodal Twilley. „Prošetřování poldů je náš denní chleba. Budeme schopni -"

Jdi do prdele, Twilley. Nezkoušejte na mě ty efbíajský kecy. Jo. Nezapomínejte, že jsem byl taky v tý vaší partě. Vím, jak to chodí. Vy koumáci přijdete, využijete všechno, co jsem zjistil, a potom uděláte s Boschem divadýlko před kamerama, až ho povedete do lapáku."

„Tak kvůli tomu je tohle všechno?" podivil se Friedman. „Kvůli získání pochvaly?"

„O to si nemusíš dělat starost, Terry," řekl Twilley. Jestli ti jde o tohle, můžeme postavit před kamery tebe společně s ním."

„O tohle mi nejde. A neříkejte mi Terry. Vždyť mě, sakra, ani neznáte."

Díval se dolů na stůl a vrtěl hlavou.

„Do prdele, tak dlouho jsem se těšil, až se sem dostanu, a teď ani nemám chuť něco sníst."

„Terry..." spustila Winstonová, ale nevěděla, co k tomu dodat.

„Co, vy se mi chystáte říct, že je to tak správně?"

„Ne. Není to správně nebo špatně. Zkrátka to tak je. Vyšetřování je teď oficiální. Vy nejste zaměstnanec. Od začátku jste věděl, že to takhle může dopadnout."

Váhavě přikývl. Opřel si lokty o stůl a dal si obličej do dlaní.

„Kdo byl ten reportér?"

Když Winstonová neodpovídala, dal ruce dolů a upřeně se na ni zadíval.

„Kdo?"

„Jeden chlápek jménem McEvoy. Pracuje pro New Times, jeden týdeník, který se rád hrabe v bahně."

„Vím, co je to zač."

„Vy znáte McEvoye?" zeptal se Twilley.

McCalebův mobil začal bzučet. Byl v kapse jeho saka, přehozeného přes židli. Zachytil se v kapse, když se ho pokoušel rychle vyndat. Nervózně s ním zápasil, protože předpokládal, že to bude Graciela. Kromě Winstonové a Buddyho Lockridge dal svoje číslo pouze Brass Doranové v Quantiku, ale s ní momentálně na ničem nepracoval.

Při pátém zabzučení se mu konečně podařilo odpovědět.

„Haló, agente McCalebe, tady Jack McEvoy z New Times. Máte pár minut, abychom si promluvili?"

McCaleb se podíval přes stůl na Twilleyho, byl zvědav, jestli může slyšet hlas v telefonu.

„Vlastně nemám. Mám tu rozdělané nějaké jednání. Jak jste získal tohle číslo?"

„Informace z Cataliny. Volal jsem vám domů a zvedla to vaše žena. Dala mi tohle číslo. Je v tom nějaký problém?"

„Ne, není v tom žádný problém, ale teď nemůžu mluvit."

„Kdy si budeme moci promluvit? Je to důležité. Objevilo se něco, o čem bych si s vámi opravdu chtěl promluvit -"

„Jen mi zavolejte později. Tak za hodinku."

McCaleb vypnul telefon a položil ho na stůl. Díval se na něj a napůl očekával, že McEvoy zavolá hned znovu. Reportéři už jsou takoví.

„Terry, je všechno v pořádku?"

Podíval se na Winstonovou.

„Jo, dobrý. Můj zítřejší rybář. Chtěl vědět, jaké bude počasí."

Podíval se na Twilleyho.

„Můžete mi zopakovat vaši otázku ještě jednou?"

„Znáte Jacka McEvoye? Toho reportéra, který zavolal kapitánovi Hitchensovi."

McCaleb chvíli mlčel, podíval se na Winstonovou a potom znovu na Twilleyho.

„Jo, znám ho. A vy víte, že já ho znám."

„To je pravda. Z případu Básník. Zúčastnil jste se vyšetřování."

„Jenom trochu."

„Kdy jste naposledy mluvil s McEvoyem?"

„No, to bude asi, počkejte... bude to tak pár dní."

Winstonová se viditelně našponovala. McCaleb se na ni podíval.

„Uklidněte se, prosím vás, Jaye. Narazil jsem na McEvoye na přelíčení se Storeym. Zašel jsem tam, abych si promluvil s Boschem. McEvoy o tom píše pro New Times a řekli jsme si ahoj - nemluvil jsem s ním asi pět let. A já jsem mu neřekl, co dělám, ani na čem pracuju. Vlastně, v té době, kdy jsem mluvil s Boschem, tak ještě ani nebyl podezřelý."

„Dobrá, viděl vás s Boschem?"

„Jsem si jistý, že nás viděl. Každý nás viděl. Bylo tam tolik novinářů, jako bylo na případu O. J. Simpsona. Mluvil s vaším kapitánem speciálně o mně?"

„Jestli ano, tak mi to Hitchens neřekl."

„Dobrá, tak tedy, když jste to nebyla vy a nebyl jsem to já, odkud se to mohlo prozradit?"

„Na to se vás právě ptáme," řekl Twilley. „Dříve než se do toho případu pustíme, tak chceme prozkoumat terén a zjistit, kdo s kým mluví."

McCaleb neodpověděl. Začínal trpět klaustrofobií. Při téhle konverzaci a s Twilleym sedícím proti němu a s lidmi, čekajícími v malém restaurantu, až se uvolní nějaký stůl, se mu začalo zdát, že nemůže dýchat.

„A co ten bar, do kterého jste zašel včera večer?" zeptal se Friedman.

McCaleb se opřel dozadu a podíval se na něj.

„Co s ním má být?"

„Jaye nám pověděla, co jste jí řekl. Vy jste se tam vyptával speciálně na Bosche a Gunna, je to pravda?"

„Jo, je to tak. No a co? Vy si myslíte, že ta barmanka pak hned skočila k telefonu, zavolala do New Times a chtěla mluvit s Jackem McEvoyem? Všechno tohle jenom kvůli tomu, že jsem jí ukázal fotku Bosche? S tím mi dejte pokoj."

„Hej, tohle je město spolupracující s médii. Lidi jsou ve střehu. Bez přestávky prodávají příběhy, informace, údaje a data."

McCaleb zavrtěl hlavou, odmítal přistoupit na možnost, že by barmanka v miniaturní vestičce měla tolik inteligence, aby se dovtípila, na čem pracuje, a potom zavolala nějakého novináře.

Najednou si uvědomil, kdo měl dostatek inteligence a informací, aby to mohl udělat. Buddy Lockridge. A jestli to byl on, tak potom to stejně dobře mohl být on, McCaleb, kdo to vykecal. Ucítil, jak se mu ve vlasech začíná rozlévat horký pot, když si představil, jak se Lockridge schovává na dolní palubě, zatímco on vykládá Winstonové všechno, co zjistil proti Boschovi.

„Dal jste si něco k pití, když jste byl v tom baru? Slyšel jsem, že musíte brát spoustu prášků každý den. Když se to smíchá s alkoholem... Znáte to, člověk si pak pustí hubu na špacír a už lítá v maléru."

Otázku mu položil Twilley, ale McCaleb se ostře podíval na Winstonovou. Zabolel ho pocit zrady z toho, jak rychle se všechno změnilo. Ale dříve než mohl cokoliv říct, uviděl v jejích očích omluvu a poznal, že ona by si přála řešit celou tu situaci jinak. Nakonec se tedy podíval na Twilleyho.

„Myslíte si, že jsem si dal trochu moc drinků a prášků dohromady, Twilley? To je ono? Myslíte si, že jsem si začal v baru pouštět hubu na špacír?"

„To si nemyslím. Jenom se tak ptám, dobrá? Žádnej důvod se hned rozčilovat. Jen se pokouším přijít na to, jak je možné, že ten novinář ví to, o čem si myslí, že ví."

„Dobrá, tak si to vymyslete beze mě.“

McCaleb odsunul židli, aby mohl vstát.

„Zkuste si dát lechon asada, je nejlepší v celém městě.“

Když se začal zvedat, Twilley se natáhl přes stůl a chytl ho za předloktí.

„No tak, Terry, pojďme si o tom promluvit," požádal ho Twilley.

„Terry, prosím," přidala se Winstonová.

McCaleb vyprostil ruku z Twilleyho držení a postavil se. Podíval se na Winstonovou.

„Mnoho štěstí s těma chlapama, Jaye. Zřejmě ho budete potřebovat."

Pak se podíval dolů na Friedmana a pak na Twilleyho.

„A vy dva, hoši, si trhněte nohou."

Prodral se čekajícím davem a vyšel ven hlavními dveřmi. Nikdo ho nenásledoval.

Seděl v zaparkovaném cherokee na Sunset, pozoroval restauraci a vztek mu zvolna vyprchával z těla. Na jednu stranu McCaleb věděl, že kroky, které podnikla Winstonová a její kapitán, byly správné. Na druhou stranu se mu ale nelíbilo, když ho vystrnadili z jeho vlastního případu. Takový případ je jako automobil. Můžeš ho řídit nebo se vézt vepředu a nebo na zadním sedadle. Nebo tě mohou nechat stát u silnice a auťák profrčí kolem tebe. McCaleb právě změnil svoje místo, před chvílí měl ruce na volantu, teď stojí vedle silnice a palcem se pokouší stopovat projíždějící auta. A to bolí.

Začal přemýšlet o Buddym Lockridgeovi a o tom, jak si to s ním vyřídí. Jestli dojde k pevnému přesvědčení, že to byl Buddy, kdo vyzradil McEvoyovi, co zaslechl, když McCaleb popisoval Winstonové na člunu průběh svého pátrání, potom s ním zkrátka přeruší veškeré styky. Ať je to partner, nebo ne, nebude schopen s Buddym už nikdy spolupracovat.

Uvědomil si, že Buddy měl číslo na jeho mobil a mohl to tedy být on, kdo ho dal McEvoyovi.

Vyndal mobil a zavolal si domů. Zvedla to Graciela, v pátek byla ve škole jen půl dne.

„Gracielo, dávala jsi v poslední době někomu číslo mého mobilu?"

„Ano, jednomu reportérovi, který říkal, že tě zná, a potřeboval s tebou okamžitě mluvit. Jmenoval se Jack, dál nevím. Proč, je něco v nepořádku?"

„Ne, všechno je dobrý. Jen jsem si to chtěl zkontrolovat."

„Opravdu se nic neděje?"

McCalebovi zabzučel mobil, znamení, že na něj čeká další hovor. Podíval se na hodinky. Bylo za deset minut jedna. McEvoy by neměl volat dřív než po jedné hodině.

„Ne, všechno je v pořádku," odpověděl Graciele. „Poslyš, mám tu další hovor. Budu doma večer před setměním. Pak se uvidíme."

Přepnul na druhý hovor. Byl to McEvoy, vysvětloval mu, že je v budově soudu a musí se vrátit do soudní síně na přelíčení v jednu hodinu, nebo mu zasednou židli. Nemůže čekat celou hodinu, než mu znovu zavolá.

„Můžete teď mluvit?" zeptal se.

„Co si přejete?"

„Musím s vámi mluvit."

„To opakujete pořád dokola. O čem?"

„O Harrym Boschovi. Pracuji na článku o

„Nevím nic o případu Storey. Pouze to, co je v televizi."

„O to mi nejde. Jedná se mi o případ Edwarda Gunna."

McCaleb neodpověděl. Věděl, že tohle není dobré. Chodit s reportérem kolem takovéhle horké kaše mohlo vést pouze k problémům. McEvoy promluvil do ticha.

„Když jsem vás tady onehdy viděl, jak jste přišel za Harrym Boschem, chtěl jste s ním o tom mluvit? Pracujete na Gunnově případu?"

„Poslouchejte mě. Mohu vám dát čestné slovo, že na případu Edwarda Gunna nepracuju. Dobrá?"

Dobrá, pomyslel si McCaleb. Zatím jsem nelhal.

„Pracoval jste na tom případu? Pro oddělení šerifa?"

„Mohu se vás já na něco zeptat? Kdo vám tohle pověděl? Kdo vám řekl, že jsem na tom případu pracoval?"

„Na to odpovědět nemůžu. Musím chránit svoje zdroje. Jestli mi chcete poskytnout nějakou informaci, vaši totožnost taky neprozradím. Ale kdybych vyzradil svůj zdroj, byl bych v téhle profesi vyřízenej."

„Dobrá, řeknu ti, jak to uděláme, Jacku. Nebudu s tebou mluvit, dokud ty nebudeš mluvit se mnou, víš, co tím myslím. Je to dvouproudá silnice. Jestli chceš, řekni mi, kdo o mně říká takový kecy, a já s tebou budu mluvit. Pokud to bude jinak, nemáme si vzájemně co říct."

Čekal. McEvoy neřekl nic.

„Myslel jsem si to. Nic si z toho nedělej, Jacku.“

Vypnul telefon. Ať se už McEvoy před kapitánem Hitchensem zmínil o jeho jménu či nikoli, jisté bylo, že McEvoy byl napojen na dobrý zdroj informací. A znovu se McCalebovo uvažování zúžilo kromě něho a Winstonové na jedinou osobu.

„Do prdele,“ ulevil si hlasitě v autě.

Několik minut po jedné viděl, jak Jaye Winstonová vychází z El Cochinito. McCaleb doufal, že bude mít šanci ji někde chytit a promluvit si s ní o samotě, možná jí říct o Lockridgeovi. Ale Twilley a Friedman vyšli ven za ní a všichni tři nastoupili do stejného auta. Do služebního auta FBI.

McCaleb viděl, jak se zařadili do proudu vozidel a odjeli směrem do centra města. Vystoupil z cherokee a vrátil se zpět do restaurace. Nebyl tam žádný volný stůl, tak si objednal jídlo s sebou. Sní si to v autě.

Stará žena, které řekl svoji objednávku, se na něj podívala smutnýma hnědýma očima. Řekla, že měli perný týden a že jim v kuchyni lechon asada právě došla.

Kapitola 27

John Reason překvapil diváky, porotce a pravděpodobně všechny novináře, když si ponechal křížový výslech Bosche až do doby, kdy se ujme slova obhajoba. Tým obžaloby to ale předvídal. Pokud bylo strategií obhajoby zastřelit posla, tím poslem byl Bosch. A nejlepším okamžikem, kdy vystřelit, bude během fáze obhajoby. Tímto způsobem mohl být Fowkkesův útok na Bosche součástí pečlivě gradovaného útoku na celý proces proti Davidu Storeyovi.

Po polední přestávce, během níž byl Bosch a členové obžaloby bez ustání pronásledováni zástupci médií, kteří je bombardovali otázkami, týkajícími se Boschova svědectví, začala obžaloba rychle postupovat, využívajíc převahy, kterou získala v dopoledním zasedání. Kretzler a Langwiserová se střídali a v rychlém sledu vyzpovídali řadu svědků.

První z nich byla Teresa Corazónová, vedoucí úřadu soudního lékařství. Kretzler jí kladl otázky a ona podala svědectví o pitevním nálezu a stanovila čas smrti Jody Krementzové do časového úseku mezi půlnocí a druhou hodinou ranní v pátek 13. října. Také ve svém svědectví potvrdila řídkost případů ženských obětí při autoerotických úmrtích.

Fowkkes si znovu rezervoval právo vyslýchat svědkyni v průběhu obhajoby. Corazónová byla propuštěna za méně než půl hodiny strávené na lavici svědků.

Nyní, když svoje svědectví - pokud se obžaloby týče - ukončil, nebylo pro Bosche absolutně nutné zůstat v soudní síni po celou dobu procesu. Zatímco Langwiserová povolala dalšího svědka — laboratorního technika, který dosvědčí, že vzorky ochlupení, nalezené na těle oběti, byly identifikovány jako Storeyho - Bosch doprovodil Corazónovou k jejímu autu. Před mnoha lety byli milenci a byl mezi nimi vztah, který by se v dnešní terminologii nazval náhodná známost. Ale i když v tom možná nebyla přítomna žádná láska, podle Bosche v tom nebylo nic náhodného. Podle jeho názoru byli dvěma lidmi, kteří se snažili - každodenně konfrontováni se smrtí — odsunout ji vrcholným, život potvrzujícím aktem.

Corazónová jejich vztah ukončila, když byla jmenována do vrchní funkce v úřadě koronera. Jejich vztah byl od té doby čistě profesionální, i když díky nové funkci Corazónová nemusela trávit tolik času při pitvách. Bosch ji často nevyhledával. Případ Jody Krementzové byl odlišný. Corazónová instinktivně vycítila, že by se z toho mohl stát případ, na který se soustředí pozornost veškeré mediální smečky, a proto se ujala pitvy sama. Její svědectví bude vysíláno do celých Států a možná do celého světa. Byla atraktivní, chytrá, zkušená a důsledná. Půlhodina strávená na lavici svědků bude jako půlhodinová reklama na lukrativní zaměstnání nezávislého vyšetřovatele nebo komentátora. Z časů, které s ní strávil, Bosch věděl, že Teresa Corazónová vždy hleděla o jeden krok kupředu.

Parkovala v garáži vedle sídla policejních kurátorů vzadu za komplexem soudních budov. Mluvili o banalitách - o počasí, Harryho pokusech skoncovat s kouřením - dokud Corazónová nezavedla řeč na proces.

„Zdá se, že to pokračuje dobře.“

„Zatím ano.“

„Bylo by fajn, kdyby se nám pro změnu podařilo vyhrát jeden z takových velkých procesů."

„To by bylo."

„Viděla jsem, jak jsi dnes ráno svědčil. Mám televizi u sebe v kanceláři. Vedl sis dobře, Harry."

Znal ten její tón. Někam směřovala.

„Ale?"

„Ale vypadal jsi unaveně. A víš, že po tobě půjdou. V takovémhle případu, když dostanou poldu, padne celý případ."

„Jako případ O. J. Simpsona, jedna - nula - jedna."

„Správně. Tak jsi na ně nachystanej?"

„Myslím, že ano."

„Dobrá. Jenom si odpočiň."

„To se snadněji řekne, než udělá."

Když se blížili ke garážím, Bosch se podíval přes ulici na budovu a uviděl před ní shromáždění zaměstnanců, kteří chystali nějaké uvítání. Skupinka stála pod transparentem visícím nad vchodem, byl na něm nápis: VÍTEJ NAZPĚT, THELMO. Muž v obleku předával plaketu statné černošce, opírající se o hůl.

„Ach... to je ta kurátorka," poznamenala Corazónová. „Ta, co byla loni postřelená. Tím nájemným vrahem z Vegas."

„Správně, správně," řekl Bosch, který si vzpomněl na ten případ. „Vrátila se nazpátek."

Všiml si, že žádné televizní kamery předávání nezaznamenávaly. Žena byla postřelena ve službě a potom si probojovala cestu nazpět do práce. Zřejmě nestálo za to, plýtvat na ni filmovým materiálem.

„Vítej nazpět," prohodil.

Auto Corazónové bylo ve druhém patře. Byl to dvojsedadlový černý nablýskaný mercedes.

„Vidím, že práce venku jde docela dobře."

Corazónová přikývla.

„V poslední smlouvě mám čtyřtýdenní profesionální dovolenou. Snažím se ji co nejvíce využít. Procesy, televize, takové věci. Taky jsem dělala jeden případ v té pitevní show pro HBO. Bude se to vysílat příští měsíc."

„Tereso, budeš světoznámá ještě dříve, než se to dozvíme my."

Usmála se, přistoupila k němu blíže a narovnala mu kravatu.

„Vím, co si o tom myslíš, Harry. To je v pořádku."

„Na tom nezáleží, co si o tom myslím. Jsi šťastná?"

Přikývla.

„Velmi."

„Tak potom jsem i já šťastnej za tebe. Ale raději se tam vrátím. Uvidíme se později, Tereso."

Náhle si stoupla na špičky a políbila ho na tvář. Od té doby, kdy to učinila naposledy, uplynulo již hodně času.

„Doufám, že to úspěšně zvládneš, Harry."

„Jo, já taky."

Bosch vystoupil z výtahu a vešel do chodby, vedoucí k soudní síni pro okrsek N. Viděl frontu lidí, čekající před šňůrou, která jim zabraňovala v přístupu ke dveřím do soudní síně: zřejmě čekali, až se otevře přístup k sedadlům pro diváky. Několik novinářů se motalo kolem otevřených dveří místnosti pro tisk, všichni ostatní byli uvnitř ve svých kójích a sledovali proces.

„Detektiv Bosch?" Bosch se otočil. V otevřené telefonní budce stál Jack McEvoy, novinář, kterého potkal předešlý den. Zastavil se.

„Viděl jsem, jak jste šel ven, a doufal jsem, že se mi podaří vás chytnout." „Musím se tam vrátit."

„Já vím. Jenom jsem vám chtěl říct, že je strašně důležité, abych si s vámi o něčem promluvil. Čím dřív, tím lip."

„O čem to mluvíte? Co je tak důležité?"

„No, jedná se o vás."

McEvoy vystoupil z telefonní budky, aby byl blíže k Boschovi a nemusel mluvit tak nahlas.

Jedná se o mě?"

„Víte o tom, že vás šerifovo oddělení prošetřuje?"

Bosch se podíval chodbou ke dveřím do soudní síně a potom zpátky na McEvoye. Novinář pomalu vyndaval poznámkový blok a pero. Byl připraven si zapisovat poznámky.

„Počkejte," řekl Bosch a položil ruku na blok. „O čem to mluvíte? Jaké prošetřování ?"

„Edward Gunn, vzpomínáte si na něj? Je mrtev a vy jste jejich podezřelý."

Bosch na něj němě zíral, ústa se mu pomalu pootevřela.

„Zajímalo by mne, jestli k tomu chcete něco říct. Chápete, bránit se. Budu psát článek pro vydání, které vyjde příští týden, a tak jsem chtěl, abyste měl šanci říci svoje —“

„Ne, bez komentáře. Už se musím vrátit."

Bosch se otočil a udělal pár kroků směrem ke dveřím do soudní síně, ale pak se zastavil. Přešel zpátky k McEvoyovi, který si něco zapisoval do bloku.

„Co si to píšete? Já jsem nic neřekl."

„Já vím. Právě to si zapisuju."

McEvoy vzhlédl od svých poznámek a podíval se na něj.

„Řekl jste pro příští týden," pronesl Bosch. „Kdy to vyjde?"

„New Times vychází vždy ve čtvrtek ráno."

„Takže až do té doby mám čas, pokud se rozhodnu s vámi mluvit?"

„Asi tak do středy do oběda. Ale bude to na poslední chvíli. Nebudu mít čas s tím moc udělat, jenom tam vsunout pár citátů. Čas na mluvení je teď."

„Kdo vám to řekl? Kdo je vaším zdrojem?"

McEvoy zavrtěl hlavou.

„Nemohu s vámi mluvit o svých zdrojích. Chci s vámi mluvit o tom nařčení. Zabil jste Edwarda Gunna? Jste jakýsi anděl mstitel? Tohle si oni o vás myslí."

Bosch si reportéra dlouho prohlížel, než nakonec promluvil.

„Necitujte to, ale běžte do prdele. Chápete, co mám na mysli. Nevím, jestli jde o nějakej zasranej bluf nebo ne, ale dovolte, abych vám dal jednu radu. Raději si setsakramentsky dobře ověřte, že to všechno máte správně, dřív než cokoli napíšete do toho svýho plátku. Dobrý vyšetřovatel vždycky zná motivy svých informátorů - říká se tomu mít měřák na kecy. Radil bych vám, aby ten váš fungoval opravdu dobře."

Otočil se a rychle odcházel směrem k soudní síni.

Langwiserová právě skončila s výslechem specialisty na vlasy a ochlupení, když Bosch vešel do soudní síně. Fowkkes opět vstal a rezervoval si právo vyslýchat svědka až během obhajovací části procesu.

Zrovna když svědek procházel brankou za stolem právníků, Bosch kolem něj proklouznul a šel ke své židli u stolu obžaloby. Na Langwiserovou a na Kretzlera se ani nepodíval, ani jim nic neřekl. Založil si ruce na prsou a díval se dolů na poznámkový blok, který nechal na stole. Uvědomil si, že zaujal stejnou pozici a polohu jako předtím David Storey u stolu obhajoby. Pozici provinilého. Bosch rychle spustil ruce do klína a podíval se nahoru na emblém státu Kalifornie, který visel na zdi nad předsedajícím soudcem.

Langwiserová se postavila a povolala dalšího svědka, technika zabývajícího se otisky prstů. Jeho svědectví bylo krátké a podpořilo Boschovu výpověď. Fowkkes neměl šanci svědectvím otřást. Následujícím svědkem, který zaujal místo na svědecké lavici, byl policejní důstojník, jenž jako první odpověděl na telefonické zavolání spolubydlící Krementzové, po něm svědčil jeho seržant, který se dostavil k oběti jako druhý.

Bosch jejich výpovědi téměř neposlouchal. Neobsahovaly nic nového a jeho mysl se rozeběhla jiným směrem. Přemýšlel o McEvoyovi a o článku, na němž pracoval. Věděl, že by o tom měl informovat Langwiserovou a Kretzlera, ale chtěl si ponechat čas, aby si vše mohl promyslet. Rozhodl se, že jim to oznámí až po víkendu.

Spolubydlící oběti, Jane Gilleyová, byla prvním svědkem, který nepatřil k policejnímu sboru. Ve svém svědectví uplakaně a upřímně potvrdila podrobnosti, které již byly obsaženy v Boschově výpovědi, ale také doplnila informace více osobního charakteru. Vylíčila, jak byla Jody Krementzová vzrušená vyhlídkou na schůzku s jedním z hollywoodských magnátů a jak obě strávily den před její schůzkou manikúrou, pedikúrou a u kadeřníka.

„Platila za mne,“ svědčila Gilleyová. „Bylo to od ní tak hezké.“

Její svědectví vneslo lidskou tvář do případu, který byl doposud v podání policejních profesionálů téměř antiseptickou analýzou vraždy.

Když Langwiserová skončila výslech Gilleyové, Fowkkes konečně změnil dosavadní postup a oznámil, že by svědkyni rád položil pár otázek. Přešel k jejímu místu bez jakýchkoli poznámek. Dal si ruce za záda a trochu se naklonil k mikrofonu.

„Nuže, slečno Gilleyová, vaše spolubydlící byla atraktivní mladá žena, nemám pravdu?"

„Ano, byla překrásná."

„A byla oblíbená? Jinými slovy, měla schůzky se spoustou mládenců?"

Gilleyová váhavě přikývla.

„Občas si vyšla ven."

„Hodně, málokdy, jak často?"

„To se dá těžko říct. Nebyla jsem její sekretářka a mám svého přítele."

„Chápu. Tak si tedy vezměme, dejme tomu, deset týdnů před její smrtí. Kolik z těch deseti týdnů uplynulo, podle vašeho odhadu, aniž by Jody měla nějakou schůzku?"

Langwiserová se postavila a pronesla námitku.

„Vaše Ctihodnosti, tohle je směšné. To nemá nic společného s dobou od večera dvanáctého října do rána třináctého."

„Ale, Vaše Ctihodnosti, já si myslím, že má," odpověděl Fowkkes. ,A myslím si, že slečna Langwiserová ví, že má. Jestli mi dovolíte trochu otázek v tomto směru, já to brzy osvětlím."

Houghton zamítl námitku a vyzval Fowkkese, aby položil otázku znovu.

„Během deseti týdnů, předcházejících její smrti, kolik týdnů uplynulo, aniž by Jody Krementzová měla schůzku s nějakým mužem?"

„Já nevím. Možná jeden. Možná ani jeden.“

„Možná žádný," opakoval Fowkkes. „A řekněte, slečno Gilleyová, kolik z těch týdnů bylo, kdy vaše spolubydlící měla alespoň dvě schůzky?"

Langwiserová měla znovu námitku a ta byla znovu zamítnuta.

„Na to nemám odpověď," řekla Gilleyová. „Hodně z nich."

„Hodně z nich," opakoval Fowkkes.

Langwiserová se vztyčila a požádala soudce, aby vyzval Fowkkese, ať neopakuje odpověď svědkyně, pokud to nebude formou otázky. Soudce jí vyhověl a Fowkkes pokračoval, jako kdyby nebyl vůbec napomenut.

„Všechny tyto schůzky byly se stejným mužem?"

„Ne. Většinou to byli různí muži. Jenom několikrát to bylo vícekrát s jedním.“ „Takže měla ráda, abych tak řekl, více želízek v ohni, je to tak?"

„Zřejmě máte pravdu."

„Znamená to ano, nebo ne, slečno Gilleyová?"

„Je to ano."

„Děkuji vám. V deseti týdnech, předcházejících její smrti, týdnech, v nichž, jak jste nám řekla, měla alespoň po dvou schůzkách, s kolika různými muži si vyšla?" Gilleyová vyčerpaně potřásla hlavou.

„Nemám potuchy. Nepočítala jsem je. Kromě toho, co to má společ -"

„Děkuji vám, slečno Gilleyová. Ocenil bych, kdybyste pouze odpověděla na otázku, kterou jsem vám položil."

Čekal. Ona neřekla nic.

„Dobrá, měla Jody někdy problémy, když přestala chodit s nějakým mužem? Když začala chodit s jiným?"

„Nevím, jak to myslíte."

„Myslím, jestli všichni tito muži byli šťastní, že už s ní nemají další schůzku?" „Někdy se naštvali, když si s nimi nechtěla znovu vyjít. Ale nebylo to nic vážného."

„Nikdo jí nevyhrožoval násilím? Neměla z někoho strach?"

„O ničem takovém mi neřekla."

„Zmínila se vám o každém muži, se kterým šla na schůzku?"

„Ne."

„Dobrá, k těm schůzkám. Přivedla si často ty muže, s nimiž měla schůzku, do domu, kde jste bydlely?"

„Občas."

„Zůstali někdy přes noc?"

„Někdy ano, já nevím."

„Vy jste tam často nebývala, je to tak?"

„Ano, často jsem se zdržela přes noc u svého přítele."

„Pročpak?"

Krátce se zasmála.

„Protože ho mám ráda."

„Dobrá, zůstala jste s ním někdy přes noc u vás doma?"

„Nevzpomínám si, že by tam vůbec někdy přenocoval."

„Proč ne?"

„Myslím, že je to kvůli tomu, že bydlí sám. Má tam více soukromí."

„Je pravdou, slečno Gilleyová, že v domě svého přítele zůstáváte přes noc několikrát za týden?"

„Občas. Co má být?"

„A bylo to kvůli tomu, že vám vadilo neustálé procesí hostů, kteří trávili noci u vaší spolubydlící?"

Langwiserová se zvedla.

„Vaše Ctihodnosti, tohle není ani otázka. Protestuji proti její formě a obsahu. Životní styl Jody Krementzové v této kauze nesoudíme. David Storeyje u tohoto soudu kvůli její vraždě a není spravedlivé, když se obhajobě dovolí, aby napadala někoho, kdo – „

„Dobrá, slečno Langwiserová, to stačí," uznal soudce Houghton. Pohlédl na Fowkkese. „Pane Fowkkesi, to je přibližně vše, co vám dovolím v tomto ohledu. Slečna Langwiserová má pravdu. Chci, abyste pokročil ve výslechu svědka."

Fowkkes přikývl. Bosch ho pečlivě sledoval. Byl perfektním hercem. Svým chováním dokázal vyjádřit zklamání muže, který byl strhnut nazpět od utajené pravdy. Byl by rád věděl, jestli porotci poznají, že to vše je pouhé divadlo.

„Dobrá, Vaše Ctihodnosti," pronesl Fowkkes a v tónu svého hlasu nechal zaznít zklamání. „V tomto okamžiku nemám pro svědkyni žádné další otázky."

Soudce vyhlásil patnáctiminutovou odpolední přestávku. Bosch protáhl Gilleyovou skrze novináře, výtahem dolů a k jejímu autu. Řekl jí, že si vedla výborně a že zvládla Fowkkesův křížový výslech perfektně. Pak se připojil k Langwiserové a Kretzlerovi, kteří šli do své kanceláře ve druhém patře, dočasně zapůjčené Úřadem okresního návladního. Byl tam malý kávovar ještě napůl plný kávy, uvařené během dopolední přestávky. Neměli dost času, aby si udělali čerstvou várku, tak pili tu starou, zatímco Kretzler a Langwiserová hodnotili, jak se případ vyvíjel během dne.

„Myslím, že jejich obhajoba stylem ,je to kurva´ se jim nevyplatí," uvažovala Langwiserová. „Musí mít mnohem víc než jen tohle."

„Pokouší se ukázat, že v tom bylo zapleteno mnoho mužů," řekl Kretzler. „A mohl to být kdokoli z nich. Používá techniku brokovnice. Vystřelí se spousta nábojů a jeden z nich může trefit cíl."

„Ale stejně jim to nebude nic platné."

„Řeknu vám jedno, když si John Reason rezervuje všechny svědky na později, postupujeme opravdu rychle. Jestli bude takhle pokračovat, budeme hotovi s naším případem v úterý nebo ve středu."

„Bezva. Ráda bych věděla, s čím vyrukují oni."

„Já ne,“ vložil se do toho Bosch.

Langwiserová na něj pohlédla.

„Ale, Harry. Přežil jste podobné bouře už mnohokrát."

„Jo, ale o téhle mám blbou předtuchu."

„Nedělejte si s tím starost," ozval se Kretzler. „Budeme je kopat do prdele po celé soudní síni. Máme to v trubce, člověče, a už to z ní nevypadne."

Pozvedli své tři šálky z pěnového polystyrenu ke společnému přípitku.

Boschův současný parťák, Jerry Edgar, a jeho dřívější parťák, Kizmin Riderová, svědčili během odpolední části procesu. Zástupci obžaloby na nich žádali, aby se rozpomněli na okamžiky po skončení prohlídky domu Davida Storeyho, kdy se Bosch vrátil do auta a hlásil jim, že se Storey právě vytahoval, že ten zločin spáchal. Jejich svědectví plně souhlasila s Boschovým, společně pak vytvořila pevnou baštu, o níž by se měly rozbít útoky obhajoby ohledně Boschova charakteru. Bosch také věděl, že se obžaloba snažila získat další body u poroty, protože jak Edgar, tak Riderová byli černoši. Pět členů poroty a dva náhradníci byli černi. V době, kdy pravdomluvnost každého bílého policisty v Los Angeles je černým porotcům podezřelá, připojí-li se Edgar a Riderová solidárně k Boschovi, bude to velké plus.

Riderová svědčila první a Fowkkes odložil křížový výslech. Svědectví Edgara bylo totožné s jejím, ale položili mu některé otázky navíc, protože přinesl druhy příkaz k domovní prohlídce, vydaný v tomto případu. Tento soudní příkaz opravňoval k odebrání vzorků vlasů, ochlupení a krve Davida Storeyho. Příkaz schválil a podepsal soudce v době, kdy Bosch sledoval v New Yorku stopu v časopisu Architektura ve zkratce a Riderová byla na Havaji na dovolené, naplánované dávno před vraždou. S dalším policejním důstojníkem se Edgar i s uvedeným příkazem opět objevil před domem Storeyho v 6 hodin ráno. Vypověděl, že je Storey nechal čekat venku, dokud se nespojil se svým právníkem, který je nyní zástupcem obhajoby, J. Reasonem Fowkkesem.

Jakmile se Fowkkes seznámil s nastalou situací, doporučil Storeymu, aby spolupracoval, a podezřelý byl odvezen do Parker Center ve středu města, kde mu byly odebrány laboratorní asistentkou vzorky ochlupení z pohlavních orgánů, vlasů a krve.

„Kladl jste někdy během přepravy a odběru vzorků obžalovanému otázky, týkající se zločinu?" zeptal se Kretzler.

„Ne, nekladl," odpověděl Edgar. „Dříve než jsme opustili jeho rezidenci, dal mi telefonní číslo svého právníka a já jsem s panem Fowkkesem telefonoval. Řekl mi, že jeho klient si nepřeje, aby byl zpovídán nebo jakkoli obtěžován, takhle to formuloval. Takže jsme jeli prakticky mlčky - alespoň z mé strany. A v Parker Centru jsme také nehovořili. Když jsme tam skončili, pan Fowkkes se tam už dostavil a odvezl pana Storeyho domů."

„Pronesl pan Storey během doby, kdy byl s vámi, nějakou nevyžádanou poznámku?“

„Pouze jednu.“

„A co řekl?“

„Díval se ven okýnkem z auta a akorát poznamenal: ,Vy lidi jste v prdeli, jestli si myslíte, že mě kvůli tomu dostanete.´ “

„A byla tato část konverzace nahrána?"

„Ano, byla.“

„Proč jste to učinil?"

„Protože se už před tím přiznal detektivu Boschovi, mysleli jsme si, že by třeba mohl pronést podobné prohlášení. Ten den, kdy jsem mu doručil příkaz k odebrání vzorků vlasů a krve, jsem použil auto, vypůjčené z protidrogového oddělení. To auto používají, když jakoby kupují drogu na ulici. Je zařízeno pro nahrávání."

„Detektive, přinesl jste s sebou pásku z toho dne?“

„Ano.“

Kretzler přiložil audiokazetu mezi doličné předměty. Fowkkes protestoval, řekl, že Edgar již svědčil o tom, co bylo řečeno, a že není nutné přehrávat nahrávku. Soudce jeho námitku opět zamítl a nechal ji přehrát. Kretzler zapnul nahrávku mnohem dříve, než Storey pronesl svůj komentář, aby porotci slyšeli zvuk motoru a ruch dopravy a slyšeli, že Edgar neporušil práva obžalovaného tím, že by se ho vyptával, aby z něj vytáhl doznání.

Když se ze záznamu ozval Storeyho komentář, zazněl v něm hlasitě a jasně tón arogance, a dokonce nenávisti k vyšetřovatelům.

Protože chtěl, aby si porotci na víkend odnesli vzpomínku na tento tón, Kretzler výslech Edgara skončil.

Fowkkes, který zřejmě pochopil jeho záměr, řekl, že provede krátký křížový výslech. Položil Edgarovi sérii neškodných otázek, které do zápisu nepřinesly nic podstatného ve prospěch obhajoby ani v neprospěch obžaloby. Přesně v 16.30 skončil křížový výslech a soudce Houghton rychle odročil jednání na pondělí.

Když se soudní síň vyprázdnila, Bosch se rozhlédl, neuvidí-li McEvoye, ale nikde nebyl. Edgar a Riderová, kteří po své výpovědi otáleli kolem, k němu přišli.

„Harry, co kdybychom si dali drink?" zeptala se Riderová.

„Co kdybychom se opili?" odpověděl Bosch.

Kapitola 28

V sobotu ráno čekali na své zákazníky, kteří s nimi měli jet na rybolov, až do 10.30, ale nikdo nepřišel. McCaleb tiše seděl na okraji lodi na zádi a potichu zuřil. Měl vztek na rybáře, kteří nepřišli, na to, že ho vyšoupli z toho případu, štval ho poslední telefonát od Jaye Winstonové, štvalo ho všechno. Než odešel z domu, Winstonová mu zavolala a chtěla se omluvit za to, jak předešlý den všechno dopadlo. Dělal, že mu to nevadí, a poradil jí, ať na to zapomene. Ještě pořád jí nepověděl o tom, že je Buddy Lockridge přede dvěma dny slyšel, když si na lodi povídali. Když mu Jaye řekla, že Twilley a Friedman usoudili, že bude nejlépe, když vrátí všechny dokumenty, týkající se případu, řekl jí, ať jim vyřídí, že si pro ně mohou přijít, jestli je chtějí. Pak poznamenal, že na něj čekají zákazníci a že už musí jít. Úsečně si řekli nashle a zavěsili.

Raymond se nakláněl ze zádi a lovil na třpytku, kterou mu McCaleb dal poté, co se nastěhovali na ostrov. Sledoval, jak se v čisté vodě mění formy oranžových rybek, plovoucích v hloubce asi šesti metrů. Buddy Lockridge seděl v křesle, kde sedávali rybáři, když zápasili s velkou rybou, a četl si přílohu Metro novin Los Angeles Times. Zdál se klidný a bezstarostný jako letní moře. McCaleb mu ještě neřekl o tom, že ho podezírá z „úniku informací". Čekal na vhodný okamžik.

„Hej, Terrore, viděl jsi tenhle článek?" zeptal se ho Lockridge. „O tom, jak Bosch včera svědčil u soudu ve Van Nuy?"

„Ne."

„Člověče, tady naznačujou, že ten režisér je sériovej vrah. To vypadá jako jeden z tvejch starejch případů. A tady ten chlápek na lavici svědků, co na něj ukazuje prstem, to je – „

„Buddy, řekl jsem ti, ať o tom nemluvíš. Nebo jsi zapomněl, co jsem říkal?"

„Dobrá, promiň. Jenom říkám, jestli tohle není ironie, tak já už nevím, to je všecko."

„Dobrá, tak už to nech být."

McCaleb se znovu podíval na hodinky. Zákazníci tam měli být v deset. Narovnal se a šel ke dveřím kajuty.

„Musím zatelefonovat," prohlásil. „Nechce se mi na ty lidi čekat celý den.“

McCaleb v kajutě přistoupil k malému stolku na mapy, otevřel zásuvku a vyndal psací podložku, na kterou klipsem připínali rezervace rybářů. Byly tam pouze dva listy. Rezervace na dnešní den a rezervace na příští sobotu. V zimních měsících byl malý zájem. Podíval se na záznam na horním listu. Nic mu to neříkalo, protože tu rezervaci zapsal Buddy. Objednali si je čtyři muži z Long Beach. Měli přijet v pátek večer a přespat v Zane Grey. Měli v plánu čtyřhodinový rybolov - v sobotu od deseti do dvou - a pak se vrátit pozdním přívozem zpět do města. Buddy si zapsal organizátorovo telefonní číslo domů, jméno hotelu, kde se ubytují, a vybral poloviční zálohu za chystaný výjezd.

Podíval se na seznam hotelů a telefonních čísel, který měli přilepený páskou ke stolku na mapy, a zavolal nejdříve do Zane Grey. Za chvíli se dozvěděl, že v hotelu není ubytován nikdo, kdo by se jmenoval jako organizátor rybářského výletu - ze čtyř jmen účastníků výletu měl McCaleb pouze toto jediné. Zavolal onomu muži domů a ozvala se jeho žena. Řekla, že manžel není doma.

„No, my tu na něj čekáme na člunu, tady na Catalině. Nevíte, jestli on a jeho přátelé už jsou na cestě?“

Následovalo dlouhé ticho.

„Madam, jste tam?“

„Ach, ano, ano. Jenomže oni dneska nejdou na ryby. Řekli mi, že ten výlet odřekli. Teď právě hrajou golf. Jestli chcete, mohu vám dát číslo manželova mobilu. Mohl byste mluvit —“

„To není nutné, paní. Přeju vám hezký den.“

McCaleb vypnul telefon. Věděl přesně, co se stalo. Ani on, ani Buddy si nezavolali do telefonní společnosti, která se zabývala vyřizováním zpráv a vzkazů, jestli jim někdo nevolal na číslo, které uvedli ve svých inzerátech, nabízejících možnost pronájmu rybářského člunu, i v různých telefonních seznamech a rybářských publikacích. Zavolal tam tedy nyní, zadal kód a zjistil, že tam samozřejmě měli už od středy vzkaz. Skupinka výlet odřekla. Prý se znovu objednají na jindy.

„Jo, jasně," poznamenal McCaleb.

Vymazal vzkaz a vypnul telefon. Měl chuť ho hodit skleněnými šoupačkami Buddymu na hlavu, ale pokusil se zklidnit. Zašel do malé kuchyňky, vzal si z chladničky kartonovou krabici pomerančového džusu. Přinesl si ji s sebou na záď.

„Dneska s nikým nejedeme," utrousil a dlouze se napil z krabice.

„Proč ne?" zeptal se Raymond a v jeho hlasu bylo jasně slyšet zklamání.

McCaleb si otřel ústa do dlouhého rukávu trička.

„Zrušili to.“

Lockridge vzhlédl od novin a McCaleb na něj vrhl zabijáčky pohled.

„No, tak si tedy necháme tu zálohu, že jo?“ zeptal se Buddy. „Vybral jsem od nich dvě stě dolarů zálohu kartou Visa."

„Ne, tu zálohu si nenecháme, protože to odřekli ve středu. Myslím, že jsme oba byli příliš zaměstnaní a nezkontrolovali jsme si vzkazy, jak se od nás očekává."

„Á, kurva! To je moje chyba."

„Buddy, ne před chlapcem. Kolikrát ti to mám opakovat?"

„Promiň. Promiň."

McCaleb na něj nepřestal upřeně hledět. Nechtěl mluvit o vyzrazení informací McEvoyovi, dokud se nevrátí z vyjížďky s rybáři, protože potřeboval, aby mu Buddy byl nápomocen při výletu se čtyřmi pasažéry. Teď už to bylo jedno. Ted byla ta vhodná chvíle.

„Raymonde," řekl a stále upřeně hleděl na Lockridge. „Pořád máš ještě zájem vydělat si pár dolarů?"

„Jo."

„Chceš říct ,ano‘, že?"

„Jo, chci říct ano. Ano."

„Dobrá, tak naviň vlasec, zahákni háček, seber tyhle pruty a odnes je na polici. Zvládneš to?"

„Jasně."

Chlapec rychle navinul vlasec, sundal návnadu a hodil ji do vody. Zahákl háček do jednoho z oček prutu a opřel ho do rohu na zádi, aby si ho potom mohl vzít s sebou domů. Rád se na zadní verandě cvičil v nadhazování udice a vrhal ji, opatřenou cvičným olůvkem, na střechy a dvorky domů dole na svahu.

Raymond začal odnášet velké pruty, používané pro rybolov v hloubce na otevřeném moři, které Buddy upevnil do kovových držáků, když je připravoval na výjezd. Vzal vždy dva a dva, odnesl je do salonu a položil je na police u stropu. Aby tam dosáhl, musel si stoupnout na gauč, ale byl to starý gauč, který už nutně potřeboval nový potah, takže to McCalebovi nevadilo.

„Něco v nepořádku, Terrore?" zeptal se Buddy. „Člověče, vždyť je to jenom jedna plavba. Věděli jsme přece, že to tenhle měsíc nebude valný."

„Není to kvůli téhle plavbě, Buddy."

„Tak kvůli čemu? Kvůli tomu případu?"

McCaleb se trochu napil džusu a položil krabici na okraj lodi.

„Máš na mysli ten případ, na kterém už nedělám?"

„Asi. Já nevím. Ty už na něm neděláš? Kdy se to -"

„Ne, Buddy, já už na něm nedělám. A je tu něco, o čem bych si s tebou chtěl promluvit."

Počkal, až Raymond odnese další pár prutů do salonu.

„Čteš někdy New Times, Buddy?"

„Myslíš ten týdeník, co je zadarmo?"

„Jo, ten týdeník zadarmo. Ten New Times, Buddy. Vychází každý čtvrtek. V budově prádelny v přístavu je jich vždycky celý stoh. Vlastně, proč se tě na to ptám? Vím, že čteš New Times."

Lockridge náhle sklopil oči na palubu. Vypadal schlíple a provinile. Zdvihl jednu ruku a otíral si obličej. Držel šiji na očích, když mluvil.

„Terry, promiň. Nikdy mne nenapadlo, že se to dozvíš. Co se stalo?"

„Co se děje, strýčku Buddy?"

Raymond stál ve dveřích salonu.

„Raymonde, šel bys na chvíli dovnitř a zavřel ty dveře na pár minut?" řekl McCaleb. „Můžeš si pustit televizi. Musím si promluvit s Buddym o samotě."

Chlapec váhal, celou dobu pozoroval Buddyho, jak si zakrývá obličej.

„Raymonde, prosím. A tohle vem do chladničky."

Chlapec se konečně pohnul a vzal krabici pomerančového džusu. Zašel dovnitř a zašoupl dveře. McCaleb pohlédl na Lockridge.

„Jak sis mohl myslet, že se to nedozvím?"

„Já nevím. Jen jsem si myslel, že se to nikdo nedozví."

„No, to ses tedy spletl. A způsobil jsi mi tím pěkný malér. Ale především je to zatracený podtrh, Buddy. Já zkrátka nemohu věřit, že bys udělal něco takovýho."

McCaleb se podíval na skleněné dveře, aby si byl jistý, že chlapec je mimo doslech. Raymonda nikde neviděl. Asi šel dolů do nějaké kajuty. McCaleb si uvědomil, že dýchá zrychleně. Měl takový vztek, že mu plíce pracovaly jako splašené. Musí s tím přestat a uklidnit se.

„Musí se o tom Graciela dozvědět?" zeptal se Buddy prosebně.

„Já nevím. To je fuk, co ví. Důležité je, že jsme měli docela pěkný vztah a ty mi provedeš něco takovýho za zády."

Lockridge si pořád ještě zakrýval oči rukou.

„Nenapadlo mě, že z toho tolik naděláš, i kdybys na to přišel. Ani to za to nestálo. Já jsem —“

„Nesnaž se to zlehčovat nebo mi tvrdit, že to za moc nestálo, jasný? A nemluv na mě takovým ubrečeným, kňouravým hlasem. Radši drž hubu."

McCaleb odešel na záď, stehny se opřel o vypolstrovaný okraj. Otočen zády k Lockridgeovi se díval na stráň nad obchodní čtvrtí malého městečka. Viděl na jejich dům. Graciela byla na terase, držela děcko. Zamávala a potom podržela Cie-linu ručku nahoře, aby také zamávala. McCaleb jim na oplátku rovněž zamával.

„Co chceš, abych udělal?" ozval se za ním Buddy. Jeho hlas už byl klidnější. „Co chceš, abych řekl? Že už to víckrát neudělám? Dobrá, já už to víckrát neudělám."

McCaleb se neotočil. Pořád se díval na svoji ženu a dcerušku.

„To je jedno, co už znovu neuděláš. Škodu už jsi napáchal. Budu si to muset promyslet. Jsme partneři stejně tak jako kamarádi. Nebo jsme aspoň byli. Od tebe teď akorát chci, abys odešel. Já budu uvnitř s Raymondem. Vem si loďku a vrať se na molo. Večer můžeš jet převozem. Zkrátka nechci, aby ses mi tu motal kolem, Buddy. Teď ne.“

„A jak se dostanete na molo vy?“

Byla to zoufalá otázka se samozřejmou odpovědí.

„Zavolám si vodní taxi."

„Máme smluvenou vyjížďku příští sobotu. Přijde sem pět lidí a —“

„Kvůli sobotě si budu dělat starosti, až přijde. Můžu to celé zrušit, když budu muset, nebo to můžu přenechat Jimovi Hallovi, taky vozí rybáře."

„Terry, myslíš to doopravdy? Já jsem udělal akorát

„Myslím to doopravdy. Běž už, Buddy. Už se mi nechce mluvit."

McCaleb se otočil, prošel kolem Lockridgee ke dveřím do salonu. Otevřel je, vešel dovnitř, potom dveře za sebou zasunul. Na Buddyho se neotočil. Došel ke stolku na mapy a ze zásuvky vyndal obálku. Z kapsy vzal pětidolarovou bankovku, dal ji do obálky, obálku zalepil a napsal na ni Raymondovo jméno.

„Hej, Raymonde, kde jsi?"

K večeři měli osmažené sýrové sendviče a chilli. Chilli bylo z obchodu Busy Bee. McCaleb ho koupil, když se vraceli s Raymondem ze člunu.

McCaleb seděl u stolu naproti své ženě, Raymonda měl po levici a holčička byla napravo v dětské sedačce postavené na stole. Večeřeli uvnitř, protože večerní mlha zahalila ostrov do chladného hávu. McCaleb během jídla otráveně mlčel stejně jako téměř celý den. Když se vrátili brzy, Graciela usoudila, že bude nejlépe, když si ho raději nebude všímat. Vzala Raymonda na procházku do Wrigleyho botanické zahrady v Avalon Canyon. McCaleb zůstal doma s děckem, skoro celý den bylo nepokojné. Ale jemu to nevadilo. Aspoň nemusel myslet na jiné věci.

U večeře se ale už nemohli déle vyhýbat jeden druhému. McCaleb připravoval sendviče, takže byl posledním, kdo usedl ke stolu. Sotva se pustil do jídla, když se ho Graciela zeptala, co je mu.

„Nic," řekl. „Je mi dobře."

„Raymond říkal, že jste se s Buddym pohádali."

„Možná by se měl Raymond raději starat o své věci."

Podíval se na chlapce, když to říkal, a Raymond pohlédl dolů na jídlo.

„To není férový, Terry," vložila se do toho Graciela.

Měla pravdu. McCaleb to věděl. Natáhl se k hochovi a prohrábl mu vlasy. Byly tak jemné. Rád to dělal. Doufal, že tím gestem vyjádří svoji omluvu.

„Už na tom případu nedělám, protože Buddy žvanil před jedním novinářem."

„Cože?"

„Našli jsme - já jsem našel - jednoho podezřelého. Je to polda. Buddy zaslechl, když jsem říkal Jaye Winstonové, co jsem zjistil. Hned běžel a pověděl to jednomu reportérovi. Reportér začal čmuchat a telefonovat na všechny strany. Jaye a její kapitán si myslí, že jsem to vyžvanil já."

„To nedává smysl. Proč by to Buddy dělal?"

„Já nevím. Neřekl mi to. Vlastně jo, řekl to. Tvrdil, že si myslel, že mi to bude jedno nebo že to nebude vadit. Něco takovýho. To bylo dneska na člunu.“

Ukázal směrem k Raymondovi, tím chtěl vyjádřit, že to byla ta nervózní debata, z níž hoch část zaslechl a pak o ní Graciele pověděl.

„Dobrá, a zavolal jsi Jaye a řekl jí, že to byl on?“

„Ne, na tom nezáleží. Byla to moje chyba. Byl jsem tak hloupý, že jsem ho pustil na loď. Můžeme mluvit o něčem jiném? „Jsem unavený z toho, jak na to myslím, a teď o tom ještě mluvím."

„Dobrá, Terry, o čem jiným tedy chceš mluvit?"

Mlčel. Ona také mlčela. Po delším mlčení se rozesmál.

„Zrovna teď mě nic nenapadá."

Graciela spolkla sousto, jež měla v ústech. McCaleb se podíval na Cielu, jak sleduje modrobílý míč, který visel nad ní, připojený k drátu, upevněnému z boku na její sedačce. Pokoušela se na něj dosáhnout svojí drobounkou ručičkou, ale nešlo jí to. McCaleb viděl, jak je z toho otrávená, a chápal její pocity.

„Raymonde, řekni tatínkovi, co jsi dneska viděl v botanické zahradě," vybídla ho Graciela.

V poslední době se při hovoru s Raymondem začala zmiňovat o McCalebovi jako o tatínkovi. Chlapce adoptovali, ale McCaleb nechtěl na hocha naléhat, aby ho považoval nebo o něm mluvil jako o svém otci. Raymond ho většinou oslovoval Terry.

„Viděli jsme lišku z Channel Islands, lovila v kaňonu."

„Myslel jsem, že lišky loví v noci a ve dne spí."

„No, asi ji někdo vzbudil, protože jsme ji viděli. Byl to velkej lišák."

Graciela přikývla, také ho viděla.

„To je bezva," řekl McCaleb. „Škoda že jsi ho nevyfotil."

Mlčky jedli několik minut. Graciela utírala ubrouskem sliny z brady holčičky.

„Každopádně jsem si jistý, že jsi šťastná, že jsem z toho případu vypadl a všechno to tu poběží zase normálně."

Graciela se na něj podívala.

„Chci, abys byl v bezpečí. Chci, aby celá rodina byla pohromadě a v bezpečí. To mě udělá šťastnou, Terry."

Přikývl a dojedl sendvič. Pokračovala.

„Chci, abys byl šťastný, ale jestli to znamená práci na případech, potom se tvoje duševní pohoda dostává do konfliktu s tvým zdravím a spokojeností tvé rodiny."

„No, už si s tím nemusíš dělat starost. Nemyslím si, že by po tomhle někdo za mnou přišel a chtěl ode mne něco."

Vstal, aby sklidil stůl. Ale před tím, než začal sbírat talíře, nahnul se nad židlí své dcerky a ohnul drát, aby mohla na modrobílý míček dosáhnout.

„Takhle to ale nemá být,“ namítla Graciela.

McCaleb se na ni podíval.

„Ale ano, má.“

Kapitola 29

McCaleb zůstal vzhůru u dcerky až do časných ranních hodin. Střídali se s Gracielou v nočním hlídání děcka, takže se alespoň někdo z nich pořádně vyspal. Cielo se budila k jídlu téměř jako podle hodin. Pokaždé, když se probudila, ji nakrmil a prošel se s ní temným domem. Jemně ji poplácal po zadečku, dokud si neříhla, a pak ji znovu uložil. Za hodinu se celá procedura opakovala znovu.

Po každém krmení prošel McCaleb dům a zkontroloval dveře. Měl takový nervózní rutinní zvyk. Protože stál dům na stráni, byl zahalen hustou mlhou. Když se díval zadními okny, neviděl ani světla dole na nábřeží. Byl zvědav, jestli se mlha táhne přes zátoku až k pevnině. Dům Harryho Bosche byl na kopci. McCaleb přemýšlel o tom, jestli také stojí u okna a dívá se do mlhavé prázdnoty.

Ráno Graciela převzala dítě a McCaleb, vyčerpaný z nočního bdění a ze všeho ostatního, spal až do jedenácti hodin. Když se probudil, zjistil, že je v domě ticho. V tričku a trenýrkách prošel halou, v kuchyni a v dětském pokoji nikdo nebyl. Graciela mu nechala na kuchyňském stole lístek se vzkazem, že vzala děti do St. Catherine na bohoslužbu v deset hodin a potom že půjdou na trh. V poledne budou zpátky.

McCaleb šel k chladničce a vyndal velký džbán pomerančové šťávy. Nalil si plnou sklenici, pak si vzal z regálu klíče, vrátil se do chodby, kde byla uzamčená skříň. Otevřel ji, vyndal z ní plastikový sáček, v němž měl ranní dávku léků, které ho držely naživu. Každý měsíc prvního spolu s Gracielou pečlivě připravili dávky na jednotlivé dny a dali je do plastikových sáčků, opatřených datem a údajem, zda je to ranní nebo odpolední dávka. Bylo to snadnější než dvakrát denně otevírat tucty lahviček s pilulkami.

Odnesl si sáček do kuchyně a začal polykat prášky po dvou po třech a vždy je zapil douškem šťávy. Při této proceduře se podíval kuchyňským oknem dolů do přístavu. Vítr odvál mlhu. Stále ještě bylo trochu mlhavo, ale vyjasnilo se už natolik, že viděl na Přicházející vlnu a na loďku, přivázanou u zádi.

Došel k jedné zásuvce v kuchyni a vyndal triedr, kterým ho Graciela sledovala, když se vracel se člunem do přístavu nebo vyjížděl ven a vezl skupinu rybářů. Šel na terasu k zábradlí. Zaostřil dalekohled. V kabině ani na můstku člunu nikdo nebyl. Skrze lesknoucí se posuvné dveře nebylo vidět do salonu. Soustředil se na loďku. Byla zelená a počasím ošlehaná, motor o síle jeden a půl koně zavěšený vzadu. Poznal, že je z půjčovny na nábřeží.

McCaleb se vrátil do domu, nechal dalekohled na regálu, zbývající prášky si shrnul do dlaně. Odnesl si je spolu s pomerančovou šťávou do ložnice. Při oblékání prášky rychle spolykal. Věděl, že Buddy Lockridge by si nenajal člun, kdyby se chtěl dostat na Přicházející vlnu. Buddy věděl, který zodiac patřil McCalebovi, a tak by si ho jednoduše půjčil.

Na lodi byl někdo jiný.

Trvalo mu dvacet minut, než sešel dolů na molo, protože Graciela si vzala golfové vozítko. Nejprve šel k boudě, kde se půjčovaly čluny, chtěl se zeptat, kdo si vypůjčil ten člun, ale okénko bylo zavřené a za ním byla zastrčená cedule s ciferníkem hodin. Bylo tam napsáno, že se majitel vrátí ve 12.30. McCaleb se podíval na hodinky. Bylo deset minut po poledni. Nemohl čekat. Došel po molu až k přístavu člunů, nasedl do svého zodiaku a nastartoval motor. Když se blížil k Přicházející vine, pozorně si prohlížel postranní okénka salonu, ale neviděl tam žádný pohyb nebo náznak toho, že by někdo byl na lodi. Když mu zbývalo ještě dvacet pět metrů, vypnul motor a nafukovací člun dojel zbytek potichu. Otevřel zip kapsy větrovky a vyndal Glock 17, svou služební zbraň z doby, kdy ještě pracoval pro FBI.

Zodiac slabě dorazil k zádi lodi vedle pronajatého člunu. McCaleb se nejdřív podíval do člunu, ale byla tam pouze záchranná vesta a nafukovací polštářek, nic, co by naznačovalo, kdo si člun půjčil. Postavil se na výstupek nad lodním šroubem, a zatímco se krčil za zádí, omotal šňůru zodiaku kolem jednoho z ouvazníků. Podíval se přes zádový palubní nosník a uviděl pouze svůj odraz v posuvných dveřích. Věděl, že se bude muset přiblížit ke dveřím, aniž by věděl, jestli za dveřmi někdo nestojí a nepozoruje ho, jak přichází.

Znovu se přikrčil a rozhlédl se. Přemýšlel, jestli raději nemá odjet a vrátit se s člunem přístavní policie. Po chvilce přemýšlení se rozhodl, že to neudělá. Letmo se podíval nahoru na kopec na svůj dům, pak se postavil a přehoupl se přes zádový palubní nosník. Zbraň držel nízko, schovanou za zády, došel ke dveřím a podíval se na zámek. Nebyl poškozený, ani na něm nebylo znát, že by se do něho někdo snažil dostat. Zatáhl za kliku a dveře se otevřely. McCaleb si byl jistý, že když předešlý den s Raymondem odcházel, tak je zamkl.

Vešel dovnitř. Salon byl prázdný, žádná známka po vloupání ani po nevítaném návštěvníkovi. Zasunul za sebou dveře a poslouchal. Na lodi bylo ticho. Ozývalo se jen šplouchání vody, jak vlny narážely do boků lodi, to bylo všechno. Pohledem sklouzl ke schodům, vedoucím ke kajutám a koupelně dole v podpalubí. Pohnul se tím směrem, pozdvihl pistoli a držel ji před sebou.

Když došlápl na druhý ze čtyř schodů, prkno pod jeho váhou zavrzalo. Ztuhl a poslouchal, jestli se něco ozve. Všude panovalo ticho: jen neúnavné šplouchání vody o boky lodě. Dole u schůdků byla krátká chodbička se třemi dveřmi. Přímo před ním ležela přední kajuta, kterou předělal na pracovnu a kartotéku. Napravo byla kajuta kapitána. Vlevo byla koupelna.

Dveře ke kapitánské kajutě byly zavřené a McCaleb si nemohl vzpomenout, jestli je tak nechal, když před čtyřiadvaceti hodinami odcházel. Dveře do koupelny byly otevřené dokořán a háčkem zachycené ke stěně, aby se nekývaly a nebouchaly, když se loď kymácela. Dveře do pracovny byly částečně pootevřené a nepatrně se kývaly podle pohybu lodi. Uvnitř místnosti bylo světlo a McCaleb věděl, že je to světlo z lampy nad stolem, která byla upevněná na spodním lůžku nalevo ode dveří. Rozhodl se, že nejprve zkontroluje koupelnu, potom pracovnu a nakonec kapitánskou kajutu. Když se blížil ke koupelně, uvědomil si, že cítí cigaretový kouř.

Koupelna byla prázdná a příliš malá, než aby mohla sloužit jako úkryt. Když se otočil ke dveřím od pracovny a pozdvihl zbraň, ozval se zevnitř hlas.

„Pojď dovnitř, Terry."

Poznal ten hlas. Opatrně postoupil kupředu a volnou rukou strčil do dveří, aby se otevřely. Pistoli držel zvednutou.

V kajutě uviděl sedět u stolu Harryho Bosche, tělo uvolněné, opřené dozadu, díval se ke dveřím. Na obě ruce bylo vidět. Neměl v nich nic, kromě nezapálené cigarety, kterou držel mezi dvěma prsty pravé ruky. McCaleb pomalu vešel do malé místnosti, pistoli držel pořád zvednutou a mířil s ní na Bosche.

„Zastřelíš mě? Chceš být mým žalobcem i mým katem?"

„Tohle je násilné vniknutí."

„Tak potom jsme si kvit.“

„O čem to mluvíš?"

„Co ta malá promenáda u mne doma tuhle večer, jak tomu říkáš? ,Harry, mám ještě pár otázek k tomu případu.'Jenže ty jsi mi žádnou pořádnou otázku nepoložil, že? Místo toho sis prohlédl fotku mé ženy a ptal ses na ni a potom na obraz v chodbě, pil jsi mé pivo a, jo, vyprávěls mi o tom, jak jsi našel boha v modrých očích své malé dcerky. Tak jak tomuhle všemu říkáš, Terry?"

Bosch se ledabyle otočil na židli a pohlédl přes rameno na stůl. McCaleb se tam také podíval a uviděl svůj přenosný počítač, byl otevřený a zapnutý. Na obrazovce viděl, že si Bosch prohlížel soubor, v němž měl poznámky k profilu, který se už už chystal sestavit, když byl předešlý den odvolán z případu. Škoda že si tu složku nechránil heslem.

„Připadá mi to jako násilné vniknutí," řekl Bosch, oči upřené na obrazovku. „Možná ještě horší."

V pozici, v níž nyní Bosch seděl, se mu kožená bunda, kterou měl na sobě, otevřela a McCaleb uviděl pouzdro s pistolí u boku. Svoji držel stále zvednutou a připravenou.

Bosch se na něj podíval.

„Ještě jsem si to nestačil všechno prohlédnout. Vypadá to, že tu máš spoustu poznámek a analýz. Pravděpodobně to bude všechno prvotřídní materiál - podle toho, jak tě znám. Ale nějak... jakýmsi způsobem, to máš špatně, McCalebe. Já nejsem ten chlápek."

McCaleb se pomalu posadil na spodní lůžko u protější stěny. Nedržel zbraň už tak přesně namířenou. Cítil, že mu od Bosche nehrozí bezprostřední nebezpečí. Kdyby chtěl, tak si na něj mohl počkat, když vcházel dovnitř.

„Ty bys tu neměl být, Harry. Neměl bys se mnou mluvit."

„Já vím, všechno, co řeknu, může být a bude použito proti mně u soudu. Ale s kým si o tom mám promluvit? Ty jsi to ke mně nasměroval. Chci, abys mě ted z toho dostal."

„No, přišel jsi pozdě. Už na tom případu nedělám. A ty nechceš vědět, kdo to dělá teď?"

Bosch na něj jenom hleděl a čekal.

„Oddělení občanských práv z FBI. Ty si myslíš, že tě sraly Vnitřní záležitosti? Tak tyhle lidi žijou a dejchají jenom pro jedno, chtějí skalpy. A skalp poldy z LAPD má pro ně větší cenu než ty z Broadwalku a Park Place dohromady."

„Jak se to stalo, to ten novinář?"

McCaleb kývnul.

„Zkusil to. Včera."

Bosch se rozhlédl kolem, uviděl cigaretu, kterou držel v ruce, a dal si ji do úst.

„Vadilo by ti, kdybych kouřil?"

„Vždyť už jsi kouřil."

Bosch vyndal zapalovač z kapsy v bundě a zapálil si cigaretu. Zpod stolu vytáhl plechovku na odpadky a položil ji jako popelník vedle židle, na níž seděl.

„Nemohu s těmahle přestat."

„Osobnost závislá na nikotinu. U detektiva dobrá i špatná vlastnost."

„Jo, obojí."

Dal si pořádného šluka.

„My dva se známe už - jak je to dlouho, deset dvanáct let?"

„Více méně."

„Dělali jsme spolu na případech a člověk nedělá na případu s někým, aniž by si o něm udělal nějaké mínění. Víš, co chci říct?"

McCaleb neodpověděl. Bosch si oklepl cigaretu o okraj plechovky s odpadky.

„A víš, co mě štve víc než to samotné obvinění? Že přišlo od tebe. To, jak a proč sis to vůbec mohl pomyslet. Víš, jaký sis o mně udělal úsudek, že jsi vůbec mohl dojít k takovému závěru?"

McCaleb oběma rukama naznačil takové gesto, jako by chtěl říct, že odpověď je přece jasná.

„Lidi se mění. Jestli jsem se při své práci něco o lidech naučil, potom je to zjištění, že každý z nás je schopen čehokoli, když nastanou ty správné okolnosti, ten správný tlak, ten správný motiv, ta správná chvíle."

„To jsou všechno psychologický kecy. To neznamená...“

Boschova věta vyzněla do ztracena a on ji nedokončil. Podíval se zase na počítač a na papíry poházené po stole. Cigaretou ukázal na obrazovku počítače.

„Píšeš tu o temnotě... o temnotě temnější než noc.“

„Co s tím je?“

„Když jsem byl ve Vietnamu..." pořádně nasál z cigarety a se zakloněnou hlavou vydechl kouř ke stropu, „... strčili mě do spojovacího zákopu, a to ti tedy povím, chceš nějakou temnotu? — to tedy byla temnota. Tam dole. Kolikrát jsi neviděl na svoji zatracenou ruku, i když jsi ji měl deset centimetrů před obličejem. Byla tam taková tma, že tě bolely oči z toho, jak ses namáhal, abys vůbec něco viděl. Abys cokoliv viděl."

Znovu dlouze nasál cigaretový kouř. McCaleb pozorně sledoval Boschovy oči. Prázdně zíraly do vzpomínek. Pak se náhle vrátily do přítomnosti. Bosch se natáhl dolů, udusil napůl vykouřenou cigaretu o stěnu plechovky a pustil ji dovnitř.

„Tohle je můj způsob, jak s tím skončit. Kouřím tyhle mentolový srágory a nikdy víc než polovinu. Už jsem to snížil na jeden balíček týdně."

„To nebude fungovat."

„Ja vím."

Podíval se na McCaleba a omluvně se sarkasticky usmál. Jeho oči se rychle změnily a už se zase vrátil do svých vzpomínek.

„Ale někdy tam nebylo tak tma, tam dole. V těch norách. Nějak se tam dostalo trochu světla, že to akorát stačilo, abys našel cestu. A divný na tom bylo, že jsem nikdy nepřišel na to, odkud se to světlo vzalo. Vypadalo to, jako když tam bylo chycený v pasti spolu s námi. Kamarádi a já jsme tomu říkali ztracený světlo. Bylo ztracený, ale my jsme ho našli."

McCaleb čekal, ale to bylo všechno, co Bosch řekl.

„Co mi to tu vyprávíš, Harry?"

„Že jsi něco přehlédl. Nevím co, ale něco jsi neviděl."

Upřeně se podíval na McCaleba černýma očima. Sáhl na stůl, zvedl hromádku okopírovaných dokumentů, které tam nechala Jaye Winstonová. Hodil je přes malou místnost McCalebovi na klín. McCaleb se nijak nepohnul, aby je chytil, takže se rozsypaly nepořádně po podlaze.

„Prohlídni si to znovu. Něco jsi tam neviděl a to, co jsi uviděl, ukázalo na mne. Pročti si to znovu a najdi ten chybějící kousek. Uvidíš, že dostaneš jinej výsledek."

„Už jsem ti to řekl, člověče, já už na tom nedělám."

„Tak já ti to znovu přiděluju."

Bylo to řečeno tak neochvějným tónem, že McCaleb neměl na vybranou.

„Máš na to čas do středy. To je uzávěrka pro toho novináře. Musíš mu pravdou zabránit, aby ten článek uveřejnil. Když to neuděláš, tak uvidíš, co s tím provede J. Reason Fowkkes.“

Dlouho seděli mlčky a hleděli na sebe. McCaleb se setkal a mluvil s tucty vrahů, když se ještě zabýval sestavováním profilů. Málo z nich okamžitě přiznalo svůj zločin. Takže v tom nebyl Bosch žádnou výjimkou. Ale intenzita jeho pohledu, když na něj hleděl bez mrknutí, to bylo něco, s čím se McCaleb před tím u žádného muže - ať provinilého či nevinného - nesetkal.

„Storey zabil dvě ženy, a to jsou jenom ty, o nichž víme. Je to monstrum, takové jsi honil celý život, McCalebe. A teď... a teď mu dáváš klíč, který otevře dveře jeho klece. Dostane se ven a udělá to znovu. Znáš tenhleten druh. Víš, že to udělá."

McCaleb nemohl s upřeným pohledem Bosche soupeřit. Sklopil oči a podíval se dolů na pistoli v rukou.

„Proč si myslíš, že tě poslechnu, že to udělám?" zeptal se.

„Jak jsem ti už řekl, hodnotíš jiný lidi. Já jsem ohodnotil tebe, McCalebe. Ty to uděláš. Nebo to monstrum, které pustíš na svobodu, tě bude strašit po zbytek tvýho života. Jestliže je bůh opravdu v očích tvé dcerky, jak bys byl schopen se na ni znovu podívat?"

McCaleb podvědomě přikývl a hned se zhrozil, co to dělá.

„Vzpomínám si, že jsi mi jednou něco řekl," pokračoval Bosch. „Řekl jsi, že jestliže je bůh v maličkostech, potom je tam i ďábel. To znamená, že osoba, kterou hledáme, je obvykle přímo před námi, ukrytá celou dobu v maličkostech. Vždycky si na to vzpomenu. Neustále mi to pomáhá."

McCaleb znovu přikývl. Podíval se na dokumenty na podlaze.

„Poslyš, Harry, měl bys to vědět. Byl jsem si tím jistý, když jsem to vzal k Jaye. Nevím, jestli se dokážu otočit na druhou stranu. Asi nejsem ten pravý, na koho by ses měl obrátit."

Bosch zavrtěl hlavou a usmál se.

„Právě proto seš ten pravej. Jestli dokážeš přesvědčit sebe, dokážeš přesvědčit celý svět."

Jo, kde jsi byl na Silvestra? Proč nezačít s tímhle?"

Bosch pokrčil rameny.

„Doma."

„Sám?"

Bosch znovu pokrčil rameny a neodpověděl. Vstal a měl se k odchodu. Zastrčil ruce do kapes u bundy. Prošel první úzkými dveřmi a po schodech do salonu. McCaleb ho následoval, pistoli teď držel vedle těla.

Bosch odšoupl dveře ramenem. Když vyšel na palubu, podíval se na katedrálu na stráni a potom pohlédl na McCaleba.

„Takže všechny ty řeči u mne v domě, že jsi našel boží ruku, to byly kecy? Nějaká nová technika výslechu? Řečičky určené k tomu, abys ode mne získal odpověď, kterou bys mohl zanést do mýho profilu?"

McCaleb zavrtěl hlavou.

„Ne, nebyly to kecy.“

„Dobrá. Doufal jsem, že ne.“

Bosch přelezl přes záďový palubní nosník na prodlouženou záď lodi. Odvázal pronajatý člun, nastoupil do něj a posadil se na zadní lavici. Dříve než nastartoval motor, ještě jednou se podíval na McCaleba a ukázal nad sebe.

„Přicházející vlna. Co to má znamenat?"

„To můj otec pojmenoval loď. Původně byla jeho. Přicházející vlna je vlna, která k tobě přijde odzadu, která tě udeří, dřív než si všimneš, že se blíží. Myslím, že tu loď tak pojmenoval pro výstrahu. Chápeš, vždy si dávej bacha na to, co může přijít odzadu."

Bosch přikývl.

„Tam za mořem jsme si říkali: Bacha, když ti padaj samý šestky!"

Nyní kývnul McCaleb.

„To je to samý.“

Chvíli mlčeli.

Bosch položil ruku na táhlo, ale motor nenastartoval.

„Znáš historii tohohle místa, Terry? Mluvím o době, kdy sem ještě nedorazili misionáři."

„Ne, ty ano?“

„Trochu. Čítával jsem hodně knih o historii. Když jsem byl dítě. Všechno, co měli v knihovně. Líbila se mi místní historie. Hlavně dějiny L.A. a Kalifornie. Zkrátka se mi líbilo o tom číst. Jednou jsme si sem vyjeli na výlet s partou. Tak jsem si o tom přečetl."

McCaleb přikývl.

„Indiáni, kteří tu žili - Gabrielinos - uctívali slunce," řekl Bosch. „Přišli sem misionáři a všechno to tu změnili - vlastně to byli oni, kdo je pojmenovali Gabrielinos. Oni sami si říkali jinak, ale už si nevzpomínám jak. Ale dřív, než se tohle všechno stalo, zde byli oni a uctívali slunce. Bylo tak důležité pro život na ostrově, že si určitě představovali, že je to nějaký bůh."

McCaleb pozoroval, jak Bosch svýma černýma očima přehlíží přístav.

„A indiáni z pevniny si mysleli, že ti zdejší musí být divocí kouzelníci, kteří dovedou ovládat počasí a vlny svým uctíváním a oběťmi svému bohu. Chci říct, že museli být divocí a silní, aby byli schopni přeplout záliv, když chtěli na pevnině prodávat své hliněné hrnce a tulení kůže."

McCaleb upřeně pozoroval Bosche, snažil se přijít na to, co mu detektiv svým povídáním chce naznačit.

„O čem to mluvíš, Harry?"

Bosch pokrčil rameny.

„Nevím. Myslím, že lidé naleznou boha tam, kde potřebují, aby byl. Ve slunci, v očích novorozeněte... v novém srdci.“

Podíval se na McCaleba, měl oči tak černé a tak neproniknutelné jako jedna namalovaná sova.

„A někteří lidé,“ ozval se McCaleb, „naleznou svoji spásu v pravdě, ve spravedlnosti, v tom, co je správné."

Nyní kývl Bosch a usmál se, jak bylo jeho zvykem, jen koutkem úst.

„To zní pěkně."

Otočil se a jedním trhnutím za šňůru nastartoval motor. Potom žertem zasalutoval McCalebovi a odejel s pronajatým člunem zpět k molu. Protože neznal přístavní pravidla, namířil si to přes plavební dráhy a mezi nepoužívané ukotvo-vací bóje. Neohlédl se nazpět, McCaleb ho sledoval celou cestu. Osamělý člověk na vodě ve starém dřevěném člunu. A do té myšlenky se mu vedrala otázka. Přemýšlel o Boschovi, nebo o sobě?

Kapitola 30

Na zpáteční cestě si Bosch koupil u Stánku kolu a doufal, že mu uklidní žaludek a že se při plavbě přívozem vyhne mořské nemoci. Zeptal se jednoho stevarda, kde je na lodi nejklidnější místo. Poradil mu, aby si sedl na prostřední sedadla. Bosch se usadil, napil se koly a potom vytáhl z kapsy bundy složené stránky, které si vytiskl u McCaleba na lodi.

Stačil si vytisknout dva soubory, než uviděl, jak se McCaleb blíží v zodiaku. Jeden soubor se jmenoval: PROFIL MÍSTA ČINU, název druhého byl: PROFIL PACHATELE. Složil si je do kapsy a odpojil přenosnou tiskárnu od počítače, dříve než McCaleb vstoupil na loď. Na počítači se na ně stačil podívat jenom letmo a teprve teď se mohl pustit do důkladného pročtení.

Začal nejprve s místem činu. Byla to pouze jedna stránka. Popis nebyl úplný a zdálo se, že obsahuje pouze seznam McCalebových neúplných poznámek a dojmů ze sledování videozáznamu z místa činu.

Nicméně i to poskytovalo pohled na styl McCalebova pracovního postupu. Bylo z toho zřejmé, jak se jeho postřehy z místa činu přeměnily v postřehy o pachateli.

MÍSTO ČINU:

1. Způsob zaškrcení

2. Nahá oběť

3. Rána na hlavě

4. Náplast / roubík - CA V?

5. Kbelík?

6. Sova -pozoruje?

vysoce organizovaný

věnuje pozornost detailům

sdělení - aranžmá scény je jeho sdělením

on tam byl — pozoroval to (sova?)

obnažení=ponížení oběti

= nenáviděl oběť, pohrdal jí

kbelík - výčitka svědomí?

vrah - dřívější znalost oběti osobní znalost —již dříve s ní přišel do styku osobní nenávist vrah uvnitř kruhu

co tím chtěl říct?

Bosch si znovu přečetl stránku a potom o ní přemýšlel. I když neznal místo činu, k němuž se vztahovaly McCalebovy poznámky, udělaly na něj dojem skoky v logice, které McCaleb sledoval. Pečlivě sestupoval po jednotlivých příčkách žebříku až k místu, kde usoudil, že Gunnův vrah byl někdo, koho znal, že to byl někdo, kdo se nacházel uvnitř kruhu, který zahrnoval Gunnovu existenci. To bylo důležité rozlišení, jež se muselo v každém případě učinit. Celý další postup vyšetřování záležel na rozhodnutí, jestli se pachatel, kterého hledají, setkal s obětí pouze v okamžiku zabití anebo již dříve. McCaleb usoudil z detailů odpozorovaných na místě činu, že vrah byl někdo, koho Gunn znal, a že proběhla dřívější setkání, která předcházela konečnému a osudnému střetu vraha s obětí.

Na druhé stránce pokračoval seznam útržkovitých poznámek, o nichž Bosch usoudil, že je McCaleb chtěl přeměnit v podrobný profil. Když si to četl, uvědomil si, že některé skupiny slov byly výrazy, které pochytil McCaleb od něho.

PODEZŘELÝ

Bosch:

typ pod vlivem institucí - dětský domov,

Vietnam, LAPD

samotář — odcizení

posedlý — impulzivní

oči — ztráta, úbytek

muž sposláním — mstící anděl

boží mlýny - nikdo jim neuteče

co se má stát, stane se

alkohol

rozvod - manželka?proč? odcizení /posedlost matka

případy

právní systém — žumpa přenašeči moru vina?

Harry = Hieronymus

sova = zlo

ďábel = Gunn

smrt Ďábla = odstranění napětí

obrazy — démoni - ďáblové - zlo temnota a světlo — hrana trest

matka — spravedlnost — Gunn boží ruka —policie — Bosch

trest = boží ruka

Temnota temnější než noc - Bosch

Bosch si nebyl jistý, jak si vyložit všechny poznámky. Jeho oči byly přitahovány k poslední řádce a opakovaně si ji četl, nebyl si jistý, co tím McCaleb o něm chtěl říct.

Po chvíli pečlivě složil stránku a dlouho seděl bez hnutí. Byl to trochu surrealistický pocit, sedět jen tak na lodi a snažit se pochopit poznámky někoho jiného a důvody, proč by měl být považován za podezřelého z vraždy. Ucítil, jak mu začíná být divně, a uvědomil si, že možná dostává mořskou nemoc. Vypil zbytek koly a vstal, papíry s poznámkami si zastrčil do kapsy u bundy.

Bosch se vydal směrem k přední části lodi a těžkými dveřmi vyšel na příď. Hned ho ovanul chladný vzduch. V dáli se dal rozeznat mlhavý obrys pevniny. Zachytil se pohledem na horizontu a zhluboka dýchal. Za pár minut se začal cítit lépe.

Kapitola 31

McCaleb seděl na starém gauči v salonu a dlouho přemýšlel o svém setkání s Boschem. Bylo to poprvé za celou dobu jeho práce v roli vyšetřovatele, kdy podezřelý z vraždy za ním přišel a vyzval jej, aby mu pomohl. Musel se rozhodnout, jestli to byl čin zoufalce nebo upřímného člověka. Nebo v tom bylo možná ještě něco jiného. Co kdyby si McCaleb nevšiml pronajatého člunu a nepřijel na loď? Počkal by na něj Bosch?

Sešel dolů do přední kajuty a podíval se na dokumenty, rozházené po podlaze. Přemýšlel, jestli je Bosch schválně hodil tak, aby spadly na zem a pomíchaly se. Vzal si z nich nějaký?

Sel ke stolu a pozorně si prohlídl svůj laptop. Nebyl připojený k tiskárně, ale věděl, že to nic neznamená. Zavřel soubor, který byl na obrazovce, a otevřel okno ovladače tiskárny. Kliknul na složku provedených operací a viděl, že ten den byly vytisknuty dva soubory - popis místa činu a profil podezřelého. Bosch si je vzal s sebou.

McCaleb si představil Bosche, jak se vrací přívozem Express, sedí o samotě a čte si, co o něm McCaleb napsal. Měl z toho nepříjemný pocit. Nemyslel si, že by některý z podezřelých, jejichž profily vypracoval, kdy četl to, co o něm sepsal.

Musel to pustit z hlavy a rozhodl se, že bude myslet na něco jiného. Svezl se dolů ze židle, klekl si na kolena a začal sbírat zprávy z vyšetřovacího spisu. Skládal je nejprve na sebe a teprve pak si začal dělat starosti, jak je seřadit.

Když všechno posbíral, posadil se ke stolu, zprávy v pěkné úhledné hromádce před sebou. Ze šuplíku vyndal čistý list papíru a černým fixem, který používal na popisování štítků na lepenkových krabicích, v nichž uchovával svoji kartotéku, a nadepsal:

NĚCO JSI PŘEHLÉDL

Odtrhl si kus samolepky ze zásobníku na stole a přilepil popsanou stránku na zeď za stolem. Dlouho se na ni díval. Všechno, co mu Bosch řekl, se promítlo do té jediné řádky. Nyní se musel rozhodnout, jestli to byla pravda, jestli to bylo možné. Nebo zda to byl poslední úhybný manévr zoufalého muže.

Uslyšel, jak jeho mobilní telefon začal vyzvánět. Byl v kapse saka, které nechal ležet na gauči v salonu. Pospíchal po schodech nahoru, popadl sako, sáhl do kapsy a v dlani sevřel pistoli. Zkusil druhou kapsu a konečně nahmátl telefon. Volala Graciela.

„Už jsme doma," řekla. „Myslela jsem, že tu budeš. Napadlo mě, že bychom si mohli zajet dolů a dát si oběd v El Encanto."

Hm..."

McCalebovi se nechtělo odejít z pracovny ani přerušit své myšlenky o Boschovi. Ale cítil, že v jejich vztahu vzniklo v posledním týdnu značné napětí. Potřeboval si s Gracielou o tom promluvit, vysvětlit jí, jak vidí tu změnu on.

„Řeknu ti, jak to uděláme," ozval se konečně. „Právě tu něco dokončuju. Co kdybys tam vzala děti a já se tam s vámi setkal."

Podíval se na hodinky. Bylo čtvrt na jednu.

„V jednu třicet, nebude to pozdě?"

„Dobrá," řekla úsečně. „Co máš na práci?"

„No, jenom... to tu trochu dokončuju pro Jaye."

„Myslela jsem, že už na tom případu neděláš."

„Nedělám, ale mám tu všechny ty zprávy a chtěl jsem napsat takové shrnutí... chápeš, jen to všechno dát dohromady."

„Přijď včas, Terry."

Řekla to takovým tónem, který naznačoval, že by přišel o víc než jen o oběd, kdyby se zdržel.

„Neboj se. Sejdeme se tam."

Vypnul telefon a sešel dolů do kanceláře. Znovu se podíval na hodinky. Měl zhruba půl hodiny času, potom bude muset nasednout do člunu a vrátit se na molo. El Encanto se nacházelo odtamtud asi pět minut chůze. Byl to jeden z mála restaurantů, který během zimních měsíců zůstal na ostrově otevřený.

Posadil se a začal řadit hromádku vyšetřovacích zpráv. Nebyla to těžká práce. Každá stránka měla v horním pravém rohu razítko s datem. Ale McCaleb se zarazil skoro v tom okamžiku, kdy začal třídění. Podíval se na list papíru, který si přilepil nahoru na zeď. Usoudil, že pokud chce hledat něco, čeho si předtím nevšiml, co mu uniklo, musí se na ty dokumenty dívat z jiného úhlu. Rozhodl se, že je neseřadí tak, jak mají být. Místo toho je bude číst napřeskáčku, tak jak jsou náhodně seřazené nyní. Když to tak udělá, nebude přemýšlet o postupu vyšetřování, o tom, jak jeden krok vedl k dalšímu. Jednoduše bude číst každou zprávu jako jednotlivý kousek velké skládačky. Byl to jednoduchý trik, ale už to tak dělal

kdysi, když řešil případy v Úřadě. Někdy z toho vypadlo něco nového, něco, co předtím přehlédl.

Znovu se podíval na hodinky a začetl se do prvního dokumentu, který ležel na vrchu hromádky. Byl to protokol z pitvy.

Kapitola 32

McCaleb kráčel rychle ke schodům, vedoucím do El Encanto. Viděl, že jeho golfové vozítko je zaparkované u obrubníku. Většina golfových vozítek na ostrově vypadala stejně, ale poznal to svoje podle dětské sedačky s růžovobílým polstrováním. Jeho rodina tam pořád ještě byla.

Vyšel po schodech nahoru a servírka, která poznala, že patří k místním, mu ukázala na stůl, kde seděla jeho rodina. Rychle tam došel a vytáhl si židli vedle Graciely. Už byli skoro po obědě. Všiml si, že servírka dala na stůl účet.

„Promiň, že jdu pozdě.“

Z košíčku uprostřed stolu si vzal kousek smažené brambůrky, strčil ho do misek se salsou a guacamolem a pak ho vložil do úst. Graciela se podívala na hodinky a potom ho probodla pohledem svých temně hnědých očí. Přežil ho a připravil se na další, o němž věděl, že určitě bude následovat.

„Nemůžu tu s vámi zůstat."

S hlasitým cinknutím položila vidličku na talíř. Už dojedla.

„Terry...“

„Já vím, já vím. Ale něco se objevilo. Dnes večer musím na pevninu."

„Co se tak mohlo objevit? Vždyť už na tom případu neděláš. Je neděle. Lidi se dívají na fotbal, neběhají kolem a nepokoušejí se vyřešit vraždy, když je navíc o to ani nikdo nepožádal."

Ukázala na televizi, která byla umístěna v horním rohu místnosti. Tři hlasatelé se silnými krky seděli u pultu, za nimi bylo fotbalové hřiště. McCaleb věděl, že dnešní hra rozhodne o účastnících Superpoháru. Bylo mu to úplně jedno, i když si najednou vzpomněl, že slíbil Raymondovi, že se společně podívají alespoň na jednu hru.

„Byl jsem o to požádán, Gracielo."

„O čem to mluvíš? Tvrdil jsi, že ti řekli, ať toho případu necháš.“

Pověděl jí o tom, jak ráno objevil Bosche na lodi, a o co ho Bosch požádal.

„A to je ten chlápek, o kterém jsi Jaye řekl, že to pravděpodobně udělal?"

McCaleb přikývl.

„Jak se dozvěděl, kde bydlíš?"

„To nevěděl. Věděl o lodi, ne o tom, kde bydlím. O to si nemusíš dělat starost."

„Myslím, že musím. Terry, zašel jsi s tím moc daleko a jsi úplně slepý k nebezpečí, které hrozí tobě a tvé rodině. Myslím

„Opravdu? Já myslím –„

Zarazil se, sáhl do kapsy, vytáhl dva čtvrtdolary. Obrátil se k Raymondovi.

„Raymonde, už jsi dojedl?"

„Jo."

„Chceš říct ano?"

„Ano."

„Dobrá, vezmi si ty čtvrťáky a běž si zahrát tu videohru támhle u baru."

Chlapec si vzal mince.

„Odchod, námořníku."

Raymond váhavě slezl z židle a odklusal do vedlejší místnosti, kde byly stoly s videohrami, které hráli již dříve. McCaleb viděl, že se posadil u hry Pac-Man.

McCaleb se podíval na Gracielu, která měla na klíně peněženku, brala z ní peníze a pokládala je na účet.

„Gracielo, nech to být. Koukni se na mne."

Položila peníze a zastrčila peněženku do kabelky. Podívala se na něj.

„Musíme jít. CiCi si potřebuje zdřímnout."

Holčička byla na stole ve svém lehátku, jednou rukou držela modrobílý míč, zavěšený na drátu.

„Je v pořádku. Může spát rovnou tady. Jen mě minutku poslouchej."

Čekal a viděl, že se zatvářila přístupně.

„Dobrá. Pověz mi tedy, co potřebuješ, a já pak budu muset jít."

McCaleb se otočil a naklonil se blízko ke Graciele, aby jeho slova slyšela pouze ona. Všiml si, že z vlasů jí vyčnívá okraj jednoho ucha.

„Máme tu před sebou velký problém, že?"

Graciela přikývla a okamžitě jí začaly stékat slzy po tvářích. Vypadalo to, jako by fakt, že ona slova vyřkl nahlas, zbořil křehký obranný mechanismus, který si v sobě vybudovala na ochranu sebe a jejich manželství. McCaleb vytáhl zpod prostřeného stříbrného příboru nepoužitý ubrousek a podal jí ho. Potom jí položil dlaň zezadu na krk, přitáhl si ji k sobě a políbil ji na tvář. Přes její hlavu viděl, že je Raymond ustrašeně pozoruje.

„Už jsme o tom mluvili, Graci," začal. „Ty si myslíš, že nemůžeme mít svůj domov a rodinu, jestliže budu dělat tohle. Ten problém je v tom slůvku jestliže´. V tom je ten omyl. Protože tady není žádné slůvko ,jestliže´. Nejde tu o to, jestliže budu dělat tohle´. To je, co já dělám. Moc dlouho jsem se snažil přemýšlet jinak, snažil jsem se přesvědčit o něčem jiném."

Rozplakala se více, přidržela si u obličeje ubrousek. Plakala potichu, ale McCaleb si byl jistý, že si toho lidé v restauraci všimli a že pozorují je místo televizi nad nimi. Podíval se, co je s Raymondem, a viděl, že se chlapec vrátil k videohře.

„Já vím,“ dokázala vyslovit Graciela.

Byl překvapen tím, že to přiznala. Považoval to za dobré znamení.

„Tak co tedy budeme dělat? Nemluvím jenom o nynějšku a o tomhle případu. Mám na mysli budoucnost. Co budeme dělat? Graci, jsem unavený z toho, jak se pořád snažím být někým, kým nejsem, a neberu ohled na to, že uvnitř cítím, čím bych měl opravdu být. Ten případ mi otevřel oči, uvědomil jsem si to a musel jsem si to přiznat."

Neřekla nic. Ani nečekal, že by k tomu něco řekla.

„Víš, že tě miluju a děti také. O to tu nejde. Myslím, že bych zvládnul obojí, a ty si myslíš, že bych to nedokázal. Ty jsi zaujala stanovisko: buď tohle, nebo tamto, a já si myslím, že to není správné. Nebo férové.“

Věděl, že ji jeho slova bolí. Stavěl ji před hotovou věc. Jeden z nich musí ustoupit. Říkal jí, že on to nebude.

„Podívej, pojďme si to promyslet. Tady na to není dobré místo. Teď udělám to, že dokončím tenhle případ, potom si sedneme a promluvíme si o budoucnosti. Bude to tak v pořádku?"

Pomalu přikývla, ale nepohlédla na něj.

„Udělej, co musíš udělat," pravila takovým tónem, o němž McCaleb věděl, že se bude navždy cítit provinilým. Jenom doufám, že budeš opatrný."

Natáhl se k ní a znovu ji políbil.

„Dík tobě tu toho mám příliš mnoho, než abych o to chtěl přijít."

Vstal a šel kolem stolu k holčičce. Dal jí pusu na čelo, potom uvolnil bezpečnostní popruh a zvedl ji i s lehátkem.

„Odnesu ji do vozítka," řekl. „Co kdybys došla pro Raymonda?"

Odnesl děcko do vozítka a posadil je do bezpečnostní sedačky. Houpací lehátko složil do úložného prostoru. Graciela přišla s Raymondem za pár minut. Měla oči opuchlé od pláče. McCaleb objal rukou Raymonda kolem ramen a odvedl ho dopředu k sedadlu pro spolucestujícího.

„Raymonde, budeš se muset dívat na druhou hru beze mě. Mám nějakou práci, kterou musím dodělat."

„Můžu jít s tebou. Můžu ti pomoct."

„Ne, nejedná se o vyjížďku na lodi."

„Já vím, ale stejně ti můžu pomoct."

McCaleb věděl, že se na něj Graciela dívá, a cítil svoji vinu, jako když ho slunce pálí do zad.

„Díky, ale možná příště, Raymonde. Zapni si bezpečnostní pás."

Když byl chlapec v pořádku usazený, McCaleb odstoupil od vozítka. Podíval se na Gracielu, která už na něj nehleděla.

„Tak fajn,“ pravil. „Vrátím se, co nejdříve budu moci. A mám s sebou telefon, kdybyste mi chtěli zavolat."

Graciela se k tomu nevyjádřila. Odlepila se s vozítkem od obrubníku a zamířila k Marilla Avenue. Sledoval je, dokud mu nezmizeli z dohledu.

Kapitola 33

Když kráčel zpět k nábřeží, zabzučel mu mobilní telefon. Jaye Winstonová odpovídala na jeho výzvu. Mluvila hodně potichu a řekla, že volá z domu své matky. McCaleb ji sotva slyšel, sedl si tedy na lavičku na cestě ke kasinu. Naklonil se kupředu, lokty opřené o kolena, jednou rukou držel telefon těsně u ucha, druhou si zacpával druhé.

„Něco jsme přehlédli," řekl jí. Já jsem něco přehlédl."

„Terry, o čem to mluvíte?"

„V tom protokolu o vraždě. V záznamech o zatčení Gunna. On byl —"

„Terry, co to vyvádíte? Už na tom případu neděláte."

„Kdo to tvrdí, FBI? Já už u nich nepracuju, Jaye."

„Tak to říkám já. Nechci, abyste se do toho dál —"

„Pro vás já taky nedělám, Jaye. Vzpomínáte si na to?"

V telefonu bylo dlouho ticho.

„Terry, nevím, co chystáte, ale musíte s tím přestat. Nemáte žádnou pravomoc. Nikdo vám nedal pověření dělat na tomhle případu. Jestli Twilley a Friedman zjistí, že se kolem toho pořád motáte, můžou vás zabásnout kvůli vměšování. A vy víte, že oni jsou toho schopni."

„Chcete pověření? Já ho mám."

„Cože? Já jsem svoje pověření včera odvolala. Nemůžete se v tomhle na mne vymlouvat."

McCaleb váhal a pak se rozhodl jí to prozradit.

„Mám objednávku. Myslím, že to můžete brát tak, že pracuju pro obviněného."

Nyní bylo mlčení Winstonové ještě delší. Nakonec promluvila, slova pečlivě oddělená.

„Chcete mi říct, že jste s tím zašel za Boschem?"

„Ne. On přišel za mnou. Objevil se u mne na lodi dnes ráno. Včera večer jsem měl pravdu. Shoda okolností; já se objevím u něho doma, potom mu zavolá jeho partačka a mluví o vás. Dal si to dohromady. Navíc mu zavolal ten novinář z New Times. Věděl, co se děje, aniž bych mu řekl jediné slůvko. Důležité je, Jaye, že nic z toho není podstatný. Jde o to, že si myslím, že jsem se na Bosche soustředil moc brzo. Něco jsem přehlédl a teď už si nejsem tak jistý. Je tu možnost, že to celé je nastražená bouda."

„On vás přesvědčil."

„Ne, já jsem se přesvědčil sám."

Uslyšel v telefonu nějaké hlasy a Winstonová ho požádala, aby počkal. Pak slyšel hlasy tlumeně, někdo zakrýval telefon rukou. Znělo to jako rozepře. McCaleb vstal a pokračoval v chůzi k molu. Winstonová se znovu ozvala za pár vteřin.

„Promiňte," omluvila se. „Teď na to není vhodná doba. Mám tu něco rozjednané."

„Můžeme se sejít zítra ráno?“

„O čem to mluvíte?" Winstonová téměř vyjekla. „Právě jste mi řekl, že pracujete pro osobu, která je předmětem vyšetřování. Já se s vámi nesejdu. Jak by to, do prdele, vypadalo? Počkejte —"

Slyšel, jak se tlumeně někomu omlouvá za neslušné výrazy. Pak se zase ozvala.

„Už opravdu musím končit."

„Podívejte, mně je jedno, jak to bude vypadat. Mě zajímá pravda a myslel jsem si, že vás také. Nechcete se se mnou setkat, dobrá, tak se prostě nesejdeme. Já už taky musím končit..."

„Terry, počkejte."

Poslouchal. Neřekla nic. Cítil, že něco odvedlo její pozornost.

„Co je, Jaye?"

„Říkal jste, že jste něco přehlédl. Co je to?"

„Bylo to v balíku zpráv z posledního Gunnova propuštění. Myslím, že když vám Bosch řekl, že s ním mluvil v base, vy jste si vyzvedla všechny záznamy. Když jsem se na ně díval poprvé, tak jsem je pročetl jen tak letmo."

„Vyzvedla jsem si ty záznamy," řekla, jako by se chtěla bránit. „Strávil noc třicátého prosince v policejní cele. Tam se s ním Bosch viděl."

„A odtamtud vypadl hned ráno. V sedm třicet."

„Jo. No dobrá. A co má být?"

„Podívejte se, kdo ho vyplatil."

„Terry, jsem u svých rodičů. Nemám tu -"

„Jasně, promiňte. Kauci za něj zaplatil Rudy Tafero."

Následovalo ticho. McCaleb byl u mola. Vstoupil na lávku, která vedla k doku člunů, a opřel se o zábradlí. Znovu si přitiskl volnou ruku na ucho.

„Dobrá, kauci za něj zaplatil Rudy Tafero," ozvala se Winstonová. „Předpokládám, že má licenci na poskytování kaucí. Co s tím?"

„Nedívala jste se na televizi. Máte pravdu, Tafero má licenci na poskytování kaucí - alespoň na ten propouštěcí formulář napsal číslo své licence. Ale taky je soukromý detektiv a bezpečnostní poradce. A - teď se připravte - pracuje pro Davida Storeyho."

Winstonová nic neřekla, ale McCaleb slyšel její dech v telefonu.

„Terry, myslím, že byste měl přibrzdit. Moc se do toho zamotáváte."

„Tohle nejsou žádné shody okolností, Jaye.“

„Jaké shody okolností? Ten člověk je licencovaný kauční úředník. Je to jeho práce. Dostává lidi z kriminálu. Vsadím se s vámi o bednu koblih, že má kancelář rovnou přes ulici proti policejní stanici stejně jako všichni ostatní. Pravděpodobně dostane ven z basy každého třetího ožralu a každou čtvrtou šlapku."

„Nevěříte sama, že je to tak jednoduché, a vy to víte."

„Neříkejte mi, čemu věřím a čemu ne."

„Tohle se stalo, když byl uprostřed příprav na přelíčení se Storeym. Proč by měl Tafero chodit přes ulici a osobně vypisovat propouštěcí formulář?"

„Protože je možná jediný zaměstnanec ve své firmě a možná, jak už jsem řekla, vše, co musel udělat, bylo přejít ulici."

„To neberu. A potom je tu ještě něco jiného. Na záznamu o zadržení je uvedeno, že Gunn použil právo na jeden telefonát ve tři hodiny ráno, jednatřicátého prosince. Na tom záznamu je uvedeno číslo, kam volal - své sestře do Long Beach."

„Dobrá, a co má být? To jsme věděli."

„Dneska jsem jí zavolal a zeptal se jí, jestli volala tomu chlapovi, co zařizuje propouštění na kauci. Odpověděla, že ne. Řekla, že už je unavená z toho, jak jí volá uprostřed noci a pořád mu musí zařizovat vyplácení na kauci. Řekla mu, že tentokrát se o to musí postarat sám."

„No, tak si to zařídil u Tafera. A co má být?"

„Jak se s ním spojil? Svůj povolený hovor už měl za sebou."

Winstonová nevěděla, co na to říct. Chvíli oba mlčeli. McCaleb se podíval na druhou stranu přístavu. Žlutý taxi člun plul pomalu plavební dráhou, byl prázdný, kromě muže u kormidla. Osamocení muži v člunech, pomyslel si McCaleb.

„Co budete dělat?" zeptala se nakonec Winstonová. „Kam s tím půjdete?"

„Dnes večer se musím vrátit. Můžeme se sejít zítra ráno?"

„Kde? Kdy?"

Z tónu jejího hlasu bylo znát, že ji představa jejich příštího setkání vyvedla dost z míry.

„V sedm třicet, před hollywoodskou policejní stanicí."

Chvíli bylo ticho a potom se Winstonová ozvala. „Počkat, počkejte okamžik. Tohle nemůžu udělat. Kdyby se to Hitchens domákl, tak je se mnou konec. Vykopl by mě do Palmdale. Zbytek svý kariéry bych strávila tím, že bych v poušti vyhrabávala kosti z písku."

McCaleb byl na její protest připraven.

„Říkala jste, že hoši z Úřadu chtějí vrátit vyšetřovací zprávy. Je to tak? Takže se setkáme a já je budu mít s sebou, abych vám je předal. Co by na to mohl Hitchens říct?"

Následovalo ticho, jak o tom Winstonová přemýšlela.

„Dobrá, to by šlo. Budu tam.“

Kapitola 34

Když se ten večer Bosch vrátil domů, uviděl, že světélko na jeho záznamníku bliká. Stiskl tlačítko a poslechl si dva vzkazy, po jednom od žalobců v případu Storey. Rozhodl se, že nejprve odpoví Langwiserové. Když vyťukával její číslo, byl zvědav, co se děje tak spěšného, že mu volají oba členové týmu obžaloby. Napadlo ho, že je třeba kontaktovali agenti FBI, o kterých se zmínil McCaleb. Nebo ten novinář.

„Co se děje?“ zeptal se, když se ozvala Langwiserová. „Když mi voláte oba dva, vím, že to musí být něco velkýho a špatnýho."

„Harry? Jak se máte?"

„Přežívám. Co vy dva pečete?"

„Je legrační, že se o tom zmiňujete. Roger je na cestě sem a já dnes večer budu vařit. Projdeme si ještě jednou svědectví Annabelly Croweové před velkou porotou. Nechcete se tu taky zastavit?"

Věděl, že žije v Agua Dulce, hodinu jízdy na sever.

„Ehm, víte, jezdil jsem dneska celý den. Až do Long Beach a nazpátek. Myslíte, že mě tam opravdu potřebujete?"

„To záleží čistě na vás. Jenom jsem nechtěla, abyste se cítil mimo. Ale kvůli tomu jsme nevolali."

„Tak kvůli čemu?"

Byl v kuchyni, zasouval na polici v chladničce velké balení piva Anchor Steam. Vyndal z balení jednu láhev a zavřel dveře chladničky.

„Roger a já jsme o tom rokovali celý víkend. Také jsme o tom mluvili s Alicí Shortovou."

Alice Shortová byla hlavní náměstkyně a měla na starosti větší procesy. Byla jejich šéfem. Vypadalo to, jako by byli kontaktováni kvůli Gunnovu případu.

„Co tam budete řešit?" zeptal se Bosch.

Strčil láhev do otvírače, zatáhl a víčko odskočilo.

„No, my si myslíme, že ten případ běžel jako na drátku. Všechno zapadalo do sebe. Vlastně je neprůstřelný, Harry, a my si myslíme, že zítra bychom měli zkusit stisknout spoušť."

Bosch chvíli mlčel a snažil se přijít na správný postup útoku.

„Říkáš, že zítra už ukončíte výslechy svědků?"

„Myslíme si, že ano. Zřejmě si o tom ještě dnes večer znovu promluvíme, ale Alice nám dala zelenou a Roger si myslí, že je to správný tah. Uděláme to takhle - ráno ještě vyslechneme pár posledních svědků a potom po obědě tam pozveme Annabellu Croweovou. Ona bude na závěr — bude to dojemný lidský příběh. Bude naším zlatým hřebem."

Bosch nebyl schopen slova. Možná že to bude správný tah z hlediska obžaloby. Ale tím převezme otěže případu J. Reason Fowkkes již v úterý.

„Harry, co si o tom myslíte?"

Pořádně se napil z láhve. Pivo nebylo příliš chladné. Bylo dost dlouho v autě.

„Myslím, že budete mít jenom jeden výstřel," řekl a představoval si právnickou artilerii. „Vy dva byste o tom měli dlouho a hodně přemýšlet, až si dnes večer budete dělat špagety. Na druhou ránu vám nedá šanci."

„To víme, Harry. A jak jste věděl, že budu dělat špagety?"

Z jejího hlasu bylo znát, že se směje.

„Šťastná trefa."

„No, nedělejte si starosti, budeme o tom dlouho a hodně přemýšlet. Už na tom pracujeme."

Odmlčela se a poskytla mu šanci, aby něco dodal, ale on mlčel.

„Pro případ, že bychom se tak rozhodli, jak je to s Croweovou?"

„Čeká připravená. Může se do toho pustit."

„Můžete se s ní spojit dnes večer?"

„Bez problému. Řeknu jí, aby tam byla zítra v poledne."

„Díky, Harry. Nashle zítra."

Zavěsili. Bosch o tom začal přemýšlet. Nevěděl, jestli by neměl zavolat McCaleba a říct mu, jak to postupuje. Rozhodl se, že počká. Přešel do obýváku a zapnul si stereo. Cédéčko s Art Pepperem bylo pořád ještě v přehrávači. Hudba brzy zaplnila celou místnost.

Kapitola 35

McCaleb se opíral o cherokee, zaparkované před policejní stanicí v Hollywoodu, když Winstonová zastavila a vystoupila ze svého BMW Z3. Když vystupovala, všimla si, že si McCaleb prohlíží její auto.

„Přijela jsem pozdě. Neměla jsem čas si vzít služební vůz.“

„Líbí se mi vaše fáro. Víte, co se říká v L.A. - jste tím, čím jezdíte.“

„Ne abyste začal dělat můj profil, Terry. Na to je sakra moc brzy. Kde máte spisy a kazetu?"

Všiml si, že mluví trochu vulgárně, ale nechal si to pro sebe. Obešel své auto a přešel na stranu spolujezdce. Otevřel dveře a vyndal desky se spisy a videokazetu s nahrávkou z místa činu. Podal jí je a ona si je odnesla do auta. McCaleb zavřel dveře svého cherokee a zamknul je. Oknem se podíval na zadní sedadlo, kde ranními novinami přikryl krabici od Kinko. Před tím, než šel na schůzku, zaskočil na Sunset do obchodu, otevřeného čtyřiadvacet hodin denně, a oxeroxoval si všechny zprávy. S videokazetou to bylo horší, nevěděl, kde by si ji mohl nechat okopírovat v tak krátké době. Tak si zkrátka v Rite-aid v přístavu koupil novou kazetu a vložil ji do pouzdra, které mu dala Winstonová. Předpokládal, že nebude kontrolovat, zda jí dává tu správnou kazetu.

Když se vrátila od svého auta, ukázal jí bradou přes ulici.

„Myslím, že vám dlužím krabici koblih.“

Podívala se tam. Přes ulici Wilcox naproti stanici byla zchátrale vyhlížející jednopatrová budova s několika kancelářemi podniků, zabývajících se poskytováním kaucí; laciné neonové nápisy inzerovaly v oknech jejich telefonní čísla; zřejmě proto, aby si je eventuální budoucí zákazníci mohli zapamatovat, když je kolem vezlo policejní auto. Prostřední firma měla nad oknem namalovaný nápis: Valentino - Kauce.

„Který to je?“ zeptala se Winstonová.

„Valentino. Jako Rudy Valentino Tafero. Tak mu říkali, když ještě pracoval na téhle straně ulice.“

McCaleb znovu obhlédl malý podnik a zavrtěl hlavou.

„Stejně pořád nechápu, jak se mohl David Storey dát dohromady s takovýmhle podnikatelíčkem.“

„Hollywood je taková stoka, kde leží na zemi odpadky i peníze. Tak co tu budeme dělat? Nemám moc času.“

„Máte s sebou svůj odznak?"

Naštvaně se na něj podívala, musel jí vysvětlit, co má v úmyslu. Došli ke schodům a vešli na policejní stanici. U vchodu se u stolu Winstonová prokázala odznakem a požádala, aby jí zavolali seržanta majícího službu. Z malé kanceláře vyšel muž, který měl na jmenovce napsáno jméno Zucker a na rukávu uniformy našité seržantské proužky. Winstonová mu ukázala odznak, představila sebe a potom McCaleba jako svého společníka. Zucker pokrčil své husté obočí, ale nezeptal se, co tím společníkem myslí.

„Pracujeme na případu vraždy ze Silvestra. Oběť strávila předchozí noc tady u vás v cele. My – „

„Edward Gunn.“

„Správně. Znal jste ho?“

„Byl tu zavřenej už několikrát. A samozřejmě jsem slyšel, že už se tu neobjeví."

„Potřebujeme mluvit s někým, kdo měl na starosti tu celu předběžného zadržení během ranní směny."

„No, to budu asi já. Nemáme tu nikoho, kdo by ji měl speciálně na starosti. Pokaždý to padne na někoho jiného. Co potřebujete vědět?"

McCaleb vyndal z kapsy saka sadu oxeroxovaných zpráv z vyšetřovacího spisu a rozložil je na pult. Všiml si udiveného pohledu Winstonové, ale nereagoval na něj.

„Zajímá nás, jak to bylo s jeho kaucí," řekl.

Zucker otočil stránky, aby si je mohl přečíst. Položil prst na podpis Rudy Tafera.

„Tady je to napsáno. Rudy Tafero. Má podnik přes ulici. Přišel sem a vyplatil ho.“

„Zavolal ho někdo?"

„Jo, ten chlap. Gunn."

McCaleb poklepal prstem na kopii záznamu z pobytu.

„Tady je napsáno, že si mohl jednou zavolat, a volal na toto číslo. Je to k jeho sestře."

„Tak to pro něj musela Rudymu zavolat ona."

„Takže nikdo nedostane dva hovory?"

„Kdepak, tady je obvykle takovej fofr, že mají štěstí, když si můžou zavolat jednou."

McCaleb pokýval hlavou. Složil kopie a už si je chystal zastrčit do kapsy, když mu je Winstonová vzala z ruky.

„Já se o ně postarám," řekla.

Zastrčila složené kopie do zadní kapsy svých černých džínsů.

„Seržante Zuckere, vy náhodou nejste takový hodný chlapík, co by zavolal Taferovi, který je bývalý člen LAPD, a dal mu tip, že tu má v base eventuálního zákazníka, nebo snad ano?“

Zucker na ni chvíli zíral, obličej jako z kamene.

„Je to velmi důležité, seržante. Jestli nám to neřeknete, nemuselo by se vám to vyplatit."

Kamenná tvář se roztáhla do pobaveného úsměvu.

„Ne, já nejsem takovej hodnej chlapík," řekl. „A žádného takového hodného chlapíka na ranní směně nemám. A když o tom tak mluvím, tak mně už směna skončila, což znamená, že už se s váma nemusím bavit. Přeju vám hezký den.“

Začal odcházet od přepážky.

„Ještě jednu, poslední věc," ozvala se rychle Winstonová.

Zucker se k ní otočil.

„Byl jste to vy, kdo zavolal Harrymu Boschovi a řekl mu, že Gunn je v base?"

Zucker kývnul.

„Mám tu od něj trvalou žádanku. Pokaždé a kdykoliv sem Gunna přivedli, Bosch o tom chtěl vědět. Vždycky sem přišel a mluvil s tím chlápkem, chtěl, aby mu něco pověděl o tom starém případu. Bosch to nikdy neuzavřel."

„Tady je uvedeno, že sem Gunna přivezli ve dvě třicet," vmísil se do hovoru McCaleb. „Vy jste volal Boschovi uprostřed noci?"

„Tak jsme to měli domluveno. Boschovi bylo jedno, kdy to je. A postup byl takový, že já jsem mu zavolal na pager a on telefonoval zpátky."

„A tak se to stalo tu poslední noc?"

„Jo, já mu zazvonil a on se ozval. Řekl jsem mu, že tu zase máme Gunna, on sem přijel a zkoušel se s ním domluvit. Pokoušel jsem se mu vysvětlit, aby počkal až do rána, protože byl úplně na mol - chci říct Gunn — ale Harry sem stejně přišel. Proč se tolik vyptáváte na Harryho Bosche?"

Winstonová neodpověděla, tak odpověděl McCaleb.

„Nevyptáváme se na něj. Vyptáváme se na Gunna."

„Dobrá, to je tedy všechno, co vím. Můžu už teď jít domů. Byla to dlouhá šichta."

„To jsou snad všechny," řekla Winstonová. „Díky, seržante."

Odešli od přepážky a sestupovali po schodech ven.

„Co si o tom myslíte?" zeptala se Winstonová.

„Zdál se mi v pořádku. Ale víte co, sledujme chvíli parkoviště zaměstnanců."

„Proč?"

„Počkejte. Podíváme se, v čem pojede seržant domů."

„Terry, já nemám tolik času."

Přesto si ale nasedli do McCalebova cherokee a objeli blok domů, až přijeli k vjezdu a výjezdu z parkoviště zaměstnanců hollywoodské policejní stanice. McCaleb zajel o padesát metrů dál a zaparkoval před požárním hydrantem.

Nastavil postranní zrcátko tak, aby viděl na auta, vyjíždějící z parkoviště. Seděli a mlčky čekali několik minut, až se Winstonová ozvala.

„Takže jestli jsme tím, čím jezdíme, co z vás dělá tohle?"

McCaleb se usmál.

„O tom jsem nikdy nepřemýšlel. Cherokee... Myslím, že to ze mne udělalo posledního z rodu nebo tak nějak."

Podíval se na ni a pak zpět do zrcátka.

„Jo, a co tahle vrstva prachu na všem, co to znam —“

„A je to tu. Myslím, že je to on.“

McCaleb uviděl auto, které vyjelo z parkoviště a zatočilo doleva směrem k nim.

„Jede tudy.“

Nikdo se nepohnul. Auto dojelo k nim a zastavilo hned vedle nich. McCaleb se na něj jako náhodou podíval a jeho oči se setkaly s Zuckerovými. Policista spustil okno na straně spolujezdce. McCaleb neměl na vybranou. Musel také stáhnout okno.

„Zaparkovali jste před hydrantem, detektive. Nenechte si dát pokutu."

McCaleb kývl. Zucker zasalutoval dvěma prsty a odjel. McCaleb si všiml, že jel ve vozu Crown Victoria. Bylo to vyřazené policejní auto, takové, které dostanete na aukci za čtyři sta dolarů a ještě si ho musíte za 89,95 dolarů nechat natřít.

„Vypadáme jako dva pitomci," řekla Winstonová.

„Jo."

„Tak co vám říká ta vaše teorie o tomhle autě?"

„Buď je to poctivý člověk, nebo jezdí do práce v téhle kraksně, protože nechce, aby kolegové viděli jeho porsche."

Odmlčel se.

„Nebo Z3."

Otočil se k ní a usmál se.

„Moc vtipné, Terry. A co teď? Koneckonců, musím dneska také trochu pracovat. A mám se dneska také setkat s vašimi kamarády z FBI."

„Zůstaňte se mnou - a nejsou to moji kamarádi."

Nastartoval auto a odjel od obrubníku.

„Vy si fakt myslíte, že tohle auto není čistý?" zeptal se.

Kapitola 36

Poštovní úřad na ulici Wilcox byla velká budova z období druhé světové války se stropy vysokými osm metrů: horní části zdí byly pokryty nástěnnými malbami, zobrazujícími idylické scény bratrství a dobrých skutků. Když vešli dovnitř, McCaleb si malby pořádně prohlédl, ale ne kvůli jejich uměleckému provedení nebo pro jejich historickou hodnotu. Napočítal tři malé kamery, namontované nad prostranstvím pro veřejnost. Ukázal je Winstonové. Měli štěstí.

Cekali ve frontě, a když přišli na řadu, Winstonová ukázala svůj odznak a řekla, že by chtěla mluvit s někým, kdo má na starosti bezpečnost budovy. Ukázali jim, ať jdou ke dveřím vedle řady prodejních automatů. Tam čekali skoro pět minut, než se dveře otevřely a vykoukl malý černoch se šedivými vlasy.

„Pan Lucas?“ zeptala se Winstonová.

„To jsem já,“ odpověděl a usmál se.

Winstonová znovu ukázala odznak a představila McCaleba pouze jménem. McCaleb jí při jízdě z hollywoodské stanice řekl, že mluvit o něm jako o společníkovi nezabralo.

„Vyšetřujeme vraždu, pane Lucasi, a jedním z důležitých důkazů je poštovní poukázka, která byla zakoupena zde a pravděpodobně odsud odeslána dvaadvacátého prosince."

„Dvaadvacátého? To bylo zrovna ve vánočním shonu.“

„To máte pravdu, pane.“

Winstonová se podívala na McCaleba.

„Pane Lucasi, všimli jsme si, že tamhle na zdech máte kamery. Chtěli bychom vědět, jestli máte videozáznamy z dvaadvacátého."

„Videozáznam," řekl Lucas takovým tónem, jako kdyby to slovo slyšel poprvé.

„Máte zde na starosti bezpečnost, že?" zeptala se Winstonová netrpělivě.

„Ano, jsem bezpečnostní technik. Starám se o kamery."

„Můžete nás vzít dovnitř a ukázat nám systém sledování, pane Lucasi?" řekl McCaleb mírnějším tónem.

„Jo, jasně že můžu. Jakmile dostanete povolení, vezmu vás dozadu."

„A jak a kde to povolení dostaneme?" zeptala se Winstonová.

„Z oblastního oddělení L.A. Dole ve městě."

„Je tam někdo konkrétní, na koho se máme obrátit? Vyšetřujeme vraždu, pane Lucasi. Čas je pro nás strašně důležitý."

„To bude pan Preechnar - je poštovním inspektorem - s tím si promluvte. Ano."

„Nevadilo by vám, kdybychom zašli do vaší kanceláře a zavolali pana Preech-nara společně?" zeptal se McCaleb. „Ušetřilo by nám to spoustu času a potom by si pan Preechnar mohl promluvit rovnou s vámi."

Lucas o tom chvíli přemýšlel a pak usoudil, že je to dobrý nápad. Kývl hlavou.

„Tak to zkusme."

Lucas otevřel dveře a vedl je bludištěm ohromných košů na dopisy do malinké kanceláře, kde byly dva stoly sražené k sobě. Na jednom stole byl monitor, který měl obrazovku rozdělenou na čtyři díly: každý ukazoval část pošty, veřejnosti přístupnou, z jiného úhlu. McCaleb si uvědomil, že přehlédl jednu kameru, když je předtím počítal.

Lucas jel prstem po seznamu telefonních čísel, který měl na stole připevněný lepenkou, a pak zatelefonoval. Když se spojil se svým nadřízeným, vylíčil mu situaci, načež předal sluchátko Winstonové. Ta znovu vysvětlila celou situaci a pak podala telefon Lucasovi. Kývla na McCaleba. Dostali povolení.

„Tak dobrá," řekl Lucas, když zavěsil. „Podíváme se, co tu máme."

Sáhl dozadu do kapsy a vyndal svazek klíčů připevněný k drátu, který se odvíjel z pouzdra upevněného u opasku. Přešel na druhou stranu kanceláře a odemkl skříň. Uvnitř byly videorekordéry a na horních čtyřech policích stály videokazety; na každé polici byly kazety očíslované od jedné do jednatřiceti. Dole ve skříni ležely dvě krabice s novými videokazetami.

McCaleb na to hleděl a najednou si uvědomil, že je dvaadvacátého ledna, přesně měsíc ode dne, kdy byla složenka zakoupena.

„Pane Lucasi, zastavte ty mašiny," požádal ho.

„To nemohu udělat. Ty kamery musí pořád běžet. Když máme otevřeno pro veřejnost, pak se to musí nahrávat."

„Nerozumíte mi. Dvaadvacátého prosince je den, který potřebujeme. Nahráváte na kazetu, na kterou se chceme podívat."

„Uklidněte se, detektive McCallane. Musím vám vysvětlit, jak to funguje."

McCaleb ho neopravil kvůli tomu, že zkomolil jeho jméno. Nebyl na to čas.

„Tak si tedy pospěšte, prosím."

McCaleb se podíval na hodinky. Bylo osm hodin čtyřicet osm minut. Pošta už byla otevřena čtyřicet osm minut. Potom tedy bylo čtyřicet osm minut záznamu z dvaadvacátého prosince smazáno a nahrazeno čtyřiceti osmi minutami nahrávky z dnešního dne.

Lucas začal vysvětlovat systém nahrávání. Pro každou kameru byl jeden videorekordér. Do každého přístroje se ráno založila jedna videokazeta. Kamery byly nastaveny tak, že snímaly třicet obrázků za minutu, takže se na jednu kazetu vešel záznam z celého dne. Kazeta z každého dne byla uschována jeden měsíc a potom znovu použita, pokud nebyla dána stranou kvůli vyšetřování poštovními inspektory.

„Máme tu spoustu všelijakých podvodníků. Víte, jak to chodí v Hollywoodu. Nakonec máme spoustu kazet odložených stranou. Inspektoři si je přijdou vyzvednout. Nebo jim je pošleme do dispečinku."

„Tomu rozumíme, pane Lucasi,“ ozvala se Winstonová naléhavým hlasem, zřejmě si uvědomila to samé, co McCaleb. „Můžete, prosím, zastavit ty přístroje a dát tam nové kazety? Nahráváte přes záznam, který může být cenným důkazem."

„Hned to bude," řekl Lucas.

Ale nejdříve vyndal čtyři kazety z krabice s novými kazetami. Potom odlepil čtyři štítky z role štítků a nalepil je na ně. Sáhl za ucho, vzal pero a napsal datum a nějaké kódy na každý štítek. Teprve potom začal vyndavat kazety z videorekordérů a nahrazovat je novými.

„No a jak to teď chcete udělat? Ty kazety jsou majetkem poštovního úřadu. Nesmí opustit budovu. Mohu vás usadit tamhle u stolu. Mám přenosnou televizi s vestavěným videorekordérem, můžete ho použít."

„Opravdu si myslíte, že si je nemůžeme půjčit na jeden den?" zeptala se Winstonová. „Mohu je vrátit do -"

„Ne bez soudního příkazu. To mi řekl pan Preechnar. A tak to také udělám."

„Pak asi nemáme jinou volbu," řekla Winstonová, podívala se na McCaleba a zklamaně pohodila hlavou.

Když Lucas odešel pro televizi, McCaleb a Winstonová se rozhodli, že McCaleb tam zůstane a podívá se na videozáznamy, a mezitím Winstonová půjde do své kanceláře, kde má v jedenáct hodin schůzku s muži z FBI, Twilleym a Fried-manem. Řekla, že se nezmíní o McCalebově novém pátrání ani o možnosti, že jeho dřívější soustředění na Bosche mohlo být omylem. Vrátí okopírované spisy a videozáznam z místa vraždy.

„Já vím, že nevěříte ve shodu náhod, Terry, ale momentálně je to jediné, co máte. Najděte mi něco na těch kazetách, já to ukážu kapitánovi a můžeme vyhodit Twilleyho a Friedmana. Ale dokud to nenajdete... Jsem pořád v nemilosti a potřebuju trochu víc než jen náhodnou shodu okolností, abychom mohli začít pátrat po někom jiném než po Boschovi."

„A co to zavolání Taferovi?"

„Jaké zavolání?"

„Nějak se dozvěděl, že Gunn je v base, přišel si pro něj, zaplatil za něj kauci - aby ho pak mohli v noci zabít a hodit to na Bosche."

„O žádném zavolání nevím - jestli to nebyl Zucker, tak to byl zřejmě někdo jiný ze stanice, kdo s ním má takovou domluvu. A zbytek toho, co jste mi řekl, je pouhá spekulace a nemáte ani jeden fakt, kterým byste to doložil."

„Myslím, že to je

„Přestaňte, Terry. Nechci to poslouchat, dokud nebudete mít něco, čím byste to dokázal. Jdu do práce."

„Jako na zavolanou se vrátil Lucas a tlačil vozík, na kterém byla malá televize.

„Připravím vám to zde,“ oznámil jim.

„Pane Lucasi, musím odejít na jednání," řekla Winstonová. „Můj kolega se podívá na ty kazety. Děkuji vám za spolupráci."

„Rád jsem vám pomohl, paní."

Winstonová se podívala na McCaleba.

„Zavolejte mi."

„Chcete, abych vás zavezl k vašemu autu?"

„Je to jen pár bloků, dojdu si tam."

Kývl hlavou.

„Šťastný lov," řekla.

Znovu přikývl. Už dříve mu to řekla před jedním případem, který pro něj nedopadl moc dobře.

Kapitola 37

Langwiserová a Kretzler řekli Boschovi, že se rozhodli uskutečnit svůj plán a uzavřít dokazování během dnešního dne.

„Máme ho,“ řekl Kretzler, usmíval se a cítil potěšení z přívalu adrenalinu, který pocítil po rozhodnutí se do toho obout.

„Až skončíme, bude mít co dělat až do neděle. Dnes máme na pořadu Hendrickse a Croweovou. K tomu máme všechno, co potřebujeme."

„Kromě motivu," poznamenal Bosch.

„Motiv není tak důležitý u zločinu, který je očividně dílem psychopata," řekla Langwiserová. „Ti porotci se určitě na konci dne nevrátí do toho jejich kamrlíku a neřeknou: Jo, ale jaký byl jeho motiv? Řeknou, že ten člověk byl nemocnej magor a -"

Její hlas zeslábl do šepotu, když do soudní síně vešel dveřmi za soudní stolicí soudce.

„- my ho posadíme do chládku."

Soudce povolal porotu a po pár minutách pozvala obžaloba své poslední svědky.

První tři svědkové byli lidé z filmové branže, kteří se zúčastnili večírku po premiéře ten večer, kdy Jody Krementzová zemřela. Každý dosvědčil, že viděl Davida Storeyho na premiéře i na následném večírku ve společnosti ženy, kterou podle vystavených fotografií identifikovali jako Jody Krementzovou. Čtvrtý svědek, scenárista jménem Brent Wiggan, dosvědčil, že opustil premiérový večírek pár minut před půlnocí a že čekal před budovou, až mu zřízenec přiveze jeho auto. Současně tam také čekal David Storey a žena, identifikovaná jako Jody Krementzová.

„Proč jste si tak jistý, pane Wiggane, že to bylo zrovna pár minut před půlnocí," zeptal se Kretzler. „Vždyť to byl, koneckonců, večírek. Díval jste se na hodinky?"

„Vždy jenom jednu otázku, pane Kretzlere," vyštěkl na něj soudce.

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti. Proč jste si tak jistý, že to bylo zrovna pár minut před půlnocí, pane Wiggane?"

„Protože jsem se opravdu podíval na hodiny," řekl Wiggan. „Totiž na moje hodinky. Já píšu v noci. Jsem nejproduktivnější od půlnoci do šesti hodin. Tak jsem sledoval hodiny, protože jsem věděl, že se musím dostat domů kolem půlnoci, nebo se zpozdím se svojí prací."

„Znamená to také, že jste na tom premiérovém večírku nepil žádné alkoholické nápoje?"

„Přesně tak. Nepil jsem, protože jsem nechtěl být unavený, nechtěl jsem, aby má kreativita byla utlumena. Lidé většinou nepijí, když jdou do práce do banky nebo řídit letadlo - no, myslím, že většina z nich to nedělá."

Počkal, až v sále ustane veselí. Soudce vypadal otráveně, ale neřekl nic. Wiggan si vychutnával okamžik všeobecné pozornosti. Bosch se začal cítit nejistě.

„Nepiju před tím, než jdu do práce," pokračoval nakonec Wiggan. „Psaní je dovednost, ale také práce, a tak to také beru."

„Takže si naprosto přesně pamatujete a jste schopen identifikovat, kdo byl s Davidem Storeym pár minut před půlnocí?"

„Naprosto."

„A Davida Storeyho, toho jste již osobně znal, že?"

„Ano, to je pravda. Již několik let."

„Pracoval jste někdy pro Davida Storeyho na nějakém filmovém projektu?"

„Ne, nepracoval. Ale ne kvůli tomu, že bych se o to nepokoušel."

Wiggan se omluvně usmál. Tato část svědectví byla předem Kretzlerem pečlivě naplánována až do nejmenších podrobností, tedy i k této skromné poznámce. Prošel si s ním osobně slabá místa jeho výpovědi, aby se vyhnuli případné škodě, kterou by mohla způsobit.

„Co tím myslíte, pane Wiggane?"

„No, řekl bych, že během posledních pěti let jsem přímo Davidovi Storeymu nebo lidem z jeho produkční společnosti předal asi šest nebo sedm filmových projektů. Nikdy žádný z nich nekoupil."

Skromně pokrčil rameny.

„Řekl byste, že tím vzniklo mezi vámi určité nepřátelství?"

„Ne, vůbec ne - alespoň z mé strany. Takhle to v Hollywoodu chodí. Zkoušíte nabízet a nabízet a doufáte, že to nakonec někdo koupí. Ale pomáhá, když máte hroší kůži."

Usmál se a kývl na porotu. Boschovi z něj naskakovala husí kůže. Přál by si, aby to Kretzler ukončil dříve, než přijdou o porotu.

„Děkuji, to je vše, pane Wiggane," ukončil výslech Kretzler, zřejmě měl stejně nepříjemné pocity jako Bosch.

Wiggan protáhl obličej, uvědomil si, že jeho představení končí.

Ale najednou Fowkkes, který upustil od křížového výslechu prvních tří svědků toho dne, povstal a popošel kuředu.

„Dobré ráno, pane Wiggane."

„Dobré ráno.“

Wiggan pozvedl obočí a podíval se na něj takovým pohledem, jako by chtěl říci ,copak to tu máme?‘

„Jenom pár otázek. Mohl byste porotě vyjmenovat jména filmů, které jste napsal a které byly natočeny?"

„No... zatím ještě nebyl natočen žádný. Mám několik možností a myslím, že za pár —“

„Rozumím. Překvapilo by vás, kdybyste se dozvěděl, že za poslední čtyři roky jste zastavil pana Storeyho nebo mu předal filmové náměty celkem devětadvacetkrát a že všechny byly odmítnuty?"

Wigganův obličej zčervenal zahanbením.

„No, já... myslím, že to může být pravda. Já... opravdu nevím. Nevedu si seznam, kolikrát jsem byl odmítnut, jako si to zřejmě dělá pan Storey."

Poslední větu řekl ironickým tónem a Bosch sebou téměř škubl. Není nic horšího, než když je svědek na lavici svědků přistižen při lži a začne kvůli tomu být útočný. Bosch pohlédl na porotce. Někteří z nich se na svědka nedívali, bylo to evidentní znamení, že je jim to stejně nepříjemné jako Boschovi.

Fowkkes se pohnul a chystal se k závěrečnému úderu.

„Byl jste obžalovaným odmítnut devětadvacetkrát a přesto tvrdíte porotě, že vůči němu necítíte žádné nepřátelství, je to tak, pane?"

„Je to zkrátka obchod, tak to v Hollywoodu chodí. Zeptejte se kohokoli."

„Ale, pane Wiggane, já se ptám vás. Tvrdíte této porotě, že vůči tomuto muži necítíte žádnou zášť, i když je to stejný muž, který vám stále a opakovaně říkal, že vaše práce není dost dobrá?"

Wiggan svoji odpověď skoro zamumlal do mikrofonu.

„Ano, je to pravda."

„No, tak to jste lepší muž než já, pane Wiggane," řekl Fowkkes. „Děkuji, Vaše Ctihodnosti. Žádné další otázky v této chvíli."

Bosch téměř cítil, jak balon obhajoby trochu splaskl. Čtyřmi otázkami a v době kratší než dvě minuty dokázal Fowkkes zpochybnit svědkovu věrohodnost. A nejperfektnější na obratnosti právníka obhajoby bylo, že Kretzlerovi nezbylo skoro nic, čím by mohl svědkovi pomoct. Žalobce měl nakonec více rozumu a o nic se nepokusil, neboť by to mohl ještě více pokazit. Propustil svědka a soudce nařídil dopolední patnáctiminutovou přestávku.

Když porota odešla a lidé začali opouštět soudní síň, Kretzler se naklonil přes Langwiserovou a pošeptal vztekle Boschovi.

„Mohli jsme tušit, že tenhle chlap vybouchne."

Bosch se rozhlédl, jestli nejsou nablízku novináři, kteří by ho mohli zaslechnout. Naklonil se ke Kretzlerovi.

„Asi máte pravdu. Ale před šesti týdny jste to byl vy, kdo řekl, že prověří Wiggana. Za to můžete vy, ne já. Jdu si pro kávu."

Bosch se zvedl a zanechal tam oba právníky sedět v tichosti. Po přestávce se žalobci rozhodli, že musí přijít s něčím silným hned po tom zdrcujícím křížovém výslechu Wiggana. Upustili od plánu vyslechnout dalšího svědka, aby dosvědčil, že viděl na premiérovém večírku Storeyho spolu s obětí, a Langwiserová zavolala na stanoviště svědků muže jménem Jamal Hendricks, který byl technikem bezpečnostní služby zabývající se domovní ostrahou.

Bosch šel pro Hendrickse na chodbu. Byl to černoch, měl na sobě modré kalhoty a světle modré sako od uniformy. Na jedné kapse měl vyšito svoje jméno, na druhé byl znak bezpečnostní firmy Maják. Měl v úmyslu jít do služby, jakmile skončí svoji výpověď.

Když procházeli prvními dveřmi do soudní síně, Bosch se Hendrickse šeptem zeptal, jestli není nervózní.

„Néé, člověče, je to bmkačka," odpověděl Hendricks.

Když byl na stanovišti pro svědky, Langwiserová s ním prošla jeho profesní kariéru, vyptala se ho na jeho práci technika pro společnost, zabývající se zabezpečováním domů. Potom se soustředila speciálně na jeho práci na bezpečnostním systému v domě Davida Storeyho. Hendricks uvedl, že před osmi měsíci instaloval v jeho domě na Mulholland systém Millennium 21.

„Můžete nám uvést některé přednosti systému Millennium 21?“

„No, je ze všech nejlepší. Má všechno. Čidla na detekci pohybu, dálkové ovládání, software na rozeznání hlasových povelů, automatickou kontrolu čidel, správcovský program... všechno, co vás napadne, si pan Storey nechal instalovat.“

„Co je to správcovský program?"

„V podstatě je to software registrující akce. Dozvíte se, kdy které dveře a okno byly otevřeny, kdy byl systém zapojen a kdy vypnut, jaké osobní kódy byly použity a ještě mnoho dalších. Zaznamenává to chod celého systému. Tenhle program se především využívá v obchodních či v průmyslových aplikacích, ale pan Storey chtěl obchodní a dostal ji.“

„Takže on speciálně o správcovský program nežádal?"

„O tom nic nevím. Já jsem mu ten systém neprodal. Já jsem ho pouze instaloval."

„Ale mohl tam ten program mít a nevědět o tom?"

„Je to možné."

„A stalo se, že detektiv Bosch zavolal do bezpečnostní firmy Maják a vyžádal si technika, aby za ním přišel do domu pana Storeyho?"

„Ano, zatelefonoval a jeho objednávku jsem dostal já, protože jsem ten systém instaloval. Setkal jsem se s ním v tom domě. Bylo to po zatčení a uvěznění pana Storeyho. Byl tam u toho jeho právník."

„Kdy přesně to bylo?"

„Bylo to jedenáctého prosince."

„Co po vás detektiv Bosch chtěl, abyste udělal?"

„No, nejprve mi ukázal příkaz. Opravňoval ho k domovní prohlídce. K využití informací z čipu systému."

„A pomohl jste mu s tím?"

„Jo. Stáhl jsem mu data ze správcovského programu a vytiskl jsem mu je.“

Langwiserová nejprve uvedla příkaz k prohlídce - třetí vydaný v průběhu tohoto vyšetřování - jako doličný předmět, potom uvedla sjetinu, o které Hendricks právě svědčil.

„Detektiv Bosch se zajímal o správcovské záznamy od večera dvanáctého října do rána třináctého října, je to tak, pane Hendricksi?"

„Správně.”

„Můžete se podívat do té sjetiny a přečíst záznamy z toho období?"

Hendricks se začed do vytisknutých archů a teprve po několika vteřinách odpověděl.

„Tedy, je tu uvedeno, že vnitrní dveře vedoucí do garáže byly otevřeny a poplašný systém zapojen hlasem pana Storeyho v devatenáct nula devět dvanáctého. Potom se nic nestalo až do dalšího dne, třináctého. V nula dvanáct ráno byl poplašný systém vypnut hlasem pana Storeyho a vnitrní dveře vedoucí do garáže byly zase otevřeny. Potom zase zapojil poplašný systém - když byl v domě."

Hendricks se zase začetl do záznamů.

„Poplašný systém zůstal zapnutý až do třech hodin devatenácti, kdy byl vypnut. Pak se otevřely vnitřní dveře vedoucí do garáže a poplašný systém byl opět zapnut hlasem pana Storeyho. Potom, o čtyřicet dvě minuty později, ve čtyři nula jedna, byl poplašný systém vypnut hlasem pana Storeyho, dveře vedoucí do garáže byly otevřeny a poplašný systém opět zapnut. Potom už nebyla žádná další aktivita až do jedenácti hodin dopoledne, kdy byl poplašný systém vypnut hlasem Betildy Lockettové."

„Víte, kdo je Betilda Lockettová?"

„Ano, když jsem instaloval systém, tak jsem tam nastavil taky vzorek jejího hlasu, aby na něj program zareagoval. Je sekretářkou pana Storeyho."

Langwiserová požádala o povolení postavit stojan s tabulí, na které by byly uvedeny časy, které právě Hendricks uvedl. I přes námitky jí to bylo povoleno a Bosch jí pomohl s instalací. Na tabuli byly dva sloupce, v prvním byl záznam zápojem domovního poplašného systému, v druhém údaje o užití dveří mezi domem a garáží.

POPLAŠNÉ ZAŘÍZENÍ

12.10. 19.09 - zapnuto D. Storeym

13.10. 0.12 - vypnuto D. Storeym

13.10. 0.12 - zapnuto D. Storeym

13.10. 3.19 - vypnuto D. Storeym

VNITŘNÍ GARÁŽOVÉ DVEŘE

otevřeny/zavřeny otevřeny/zavřeny

otevřeny/zavřeny

13.10. 3.19 - zapnuto D. Storeym

13.10. 4.01 - vypnuto D.Storeym otevřeny/zavřeny

13.10. 4.01 - zapnuto D. Storeym

Langwiserová pokračovala výslechem Hendrickse.

„Jsou údaje na této tabuli shodné se záznamem poplašného systému v domě pana Storeyho z večera dvanáctého října do rána třináctého října?"

Technik si pečlivě prohlédl tabuli s údaji a pak přikývl.

„Znamená to ano?“

„Je to ano."

„Děkuji vám. A protože ten systém se uvedl do chodu identifikací hlasu pana Storeyho, chcete tím říct porotě, že toto je záznam příchodů a odchodů pana Storeyho v udaném časovém intervalu?"

Fowkkes protestoval, že otázka předpokládala neprokázaná fakta. Houghton souhlasil a vyzval Langwiserovou, aby otázku formulovala jinak nebo položila jinou otázku. Protože na porotu již zapůsobila, postoupila dále.

„Pane Hendricksi, kdybych měla nahraný hlas pana Davida Storeyho, mohla bych ho přehrát do mikrofonu systému Millennium 21, a tak zapnout a vypnout poplašný systém?"

„Ne. Jsou tam dva bezpečnostní systémy. Musíte použít heslo, které zkontroluje počítač, a potom musíte říct datum. Takže potřebujete hlas, heslo a správné datum, jinak systém váš povel neprovede."

Jaké bylo heslo pana Davida Storeyho?"

„To nevím. To je soukromé. Systém je nastavený tak, že majitel může měnit své heslo, jak často chce."

Langwiserová se podívala na tabuli na stojanu. Došla k němu, vzala zvýrazňovač, ležící na liště stojanu, a podtrhla s ním údaje 3.19 a 4.01.

„Můžete z těchto záznamů poznat, jestli někdo s hlasem pana Storeyho opustil dům ve tři devatenáct a vrátil se ve čtyři nula jedna, nebo jestli to bylo obráceně a někdo přišel ve tři devatenáct a potom odešel ve čtyři nula jedna?"

„Ano, to mohu."

„Jak se to pozná?"

„Ten systém také zaznamená, která vysílačka byla použita, aby zapnula či vypnula systém. V tom domě jsou vysílačky umístěny na každé straně trojích dveří - chápete, zvenku a zevnitř. Ty troje dveře jsou hlavní vchodové dveře, dveře vedoucí do garáže a dveře na zadní terasu. Vysílačky jsou na vnější a vnitřní straně každých dveří. V záznamech správcovského programuje pak zaznamenáno, která vysílačka byla aktivována."

„Můžete se podívat do těch záznamů z poplašného zařízení pana Storeyho, z nichž jste nám předtím čed, a říct nám, které vysílačky byly použity při těch odchodech a příchodech ve tři devatenáct a ve čtyři nula jedna?"

Dříve než odpověděl, se Hendricks zahloubal do svých papírů.

„Oh, ano. Ve tři devatenáct byla použita vnější vysílačka. To znamená, že někdo byl v garáži, když se zapnul systém v domě. Pak ve čtyři nula jedna se opět aktivovala stejná vnější vysílačka, aby vypnula poplašné zařízení. Pak byly dveře otevřeny a zavřeny, potom bylo poplašné zařízení opět zapnuto zevnitř."

„Takže říkáte, že někdo přišel domů ve čtyři nula jedna?"

„Ano. Správně."

„A systémový počítač registroval, že ten někdo byl David Storey, je to tak?"

„Identifikoval jeho hlas, ano."

„A dotyčný musel uvést také heslo pana Storeyho a správné datum?"

„Ano, říkáte to správně."

Langwiserová prohlásila, že už nemá další otázky. Fowkkes řekl soudci, že provede rychlý křížový výslech. Došel k pultu a podíval se na Hendrickse.

„Pane Hendricksi, jak dlouho pracujete pro Maják?"

„Příští měsíc to budou tři roky."

„Takže jste byl u Majáku zaměstnán prvního ledna minulého roku, kdy byla ona změna Y2K?"

„Ano," řekl Hendricks váhavě.

„Můžete nám říct, co se ten den stalo mnohým zákazníkům Majáku?"

„Ehm, měli jsme několik problémů."

"Několik problémů, pane Hendricksi?"

„Měli jsme poruchy systému."

„Kterého systému přesně?"

„Millennium dvojka měla poruchy programu. Ale byly nepatrné. Byli jsme schopni je —"

„Kolik klientů s Millennium dvě v oblasti Los Angeles mělo problémy?"

„Všichni. Ale my jsme ten vir našli a -"

„To je všechno, pane. Děkuji vám."

„My jsme to opravili."

„Pane Hendricksi," vyjel na něj soudce. „To stačí. Porota nebude brát zřetel na poslední poznámku."

Podíval se na Langwiserovou.

„Chcete se něco optat?"

Langwiserová řekla, že má několik rychlých otázek Bosch věděl o problémech s Y2K a nahlásil je žalobě. Doufali, že o nich obhajoba nebude nic vědět, nebo že se o nich nezmíní.

„Pane Hendricksi, podařilo se Majáku odstranit vir, který zamořil systém po Y2K?"

„Ano, udělali jsme to. Opravili jsme ho okamžitě."

„Mohlo to nějak ovlivnit data, zaznamenaná v domě obžalovaného, skoro o deset měsíců později po Y2K?"

„Vůbec ne. Ten problém byl prostě vyřešen. Systém byl opraven."

Langwiserová prohlásila, že to je vše, co chtěla od svědka vědět, a posadila se. Fowkkes se potom postavil a znovu začal křížový výslech.

„Ten vir, který byl opraven, pane Hendricksi, to byl ten, o kterém jste věděli, správně?"

Hendricks se na něj zmateně podíval.

Jo, to byl ten, který způsobil problém."

„Takže nám říkáte, že víte jenom o těch virech, které způsobí nějaký problém."

„No, obvykle."

„Takže by mohl být nějaký programový vir v bezpečnostním systému pana Storeyho a vy byste o něm nevěděli, dokud by nezpůsobil problém, je to tak?"

Hendricks pokrčil rameny.

„Všechno je možný."

Fowkkes se posadil a soudce se zeptal Langwiserové, jestli má nějaký dotaz. Žalobkyně chvilku váhala, potom řekla, že nic dalšího nemá. Houghton propustil Hendrickse a potom navrhl časnou přestávku na oběd.

„Náš další svědek tu bude velmi krátce, Vaše Ctihodnosti. Ráda bych ho vyslechla před přestávkou. V odpoledním sezení máme v plánu soustředit se na jednoho svědka."

„Tak dobrá, pokračujte."

„Znovu volám detektiva Bosche."

Bosch vstal a šel na stanoviště svědků, nesl si s sebou záznamy z vyšetřování. Tentokrát na mikrofon nesahal. Posadil se a soudce mu připomenul, že je stále pod přísahou.

„Detektive Boschi," začala Langwiserová. „Byl jste v určitém stadiu vyšetřování vraždy Jody Krementzové požádán, abyste jel od domu obžalovaného k domu oběti a zase nazpátek?"

„Ano, byl. Vámi."

„A řídil jste se těmito instrukcemi?"

„Ano."

„Kdy?"

„Šestnáctého prosince ráno ve tři hodiny devatenáct minut."

„Měřil jste čas své jízdy?"

„Ano, měřil. Obě cesty."

„Můžete nám říct ty časy? Můžete se podívat do svých záznamů, jestli chcete."

Bosch otevřel složku na předem založené straně. Chvíli studoval záznamy, i když je znal zpaměti.

„Od domu pana Storeyho k domu Jody Krementzové to trvalo jedenáct minut dvacet dvě sekundy, při jízdě jsem dodržoval předepsanou rychlost. Jízda nazpátek trvala jedenáct minut čtyřicet osm sekund. Celkově ta jízda trvala dvacet tři minut deset sekund."

„Děkuji vám, detektive."

To bylo vše. Fowkkes se zase zřekl křížového výslechu, vyhradil si právo povolat Bosche na stanoviště svědků během obhajoby. Soudce Houghton přeruš přelíčení kvůli obědu a přeplněná soudní síň se pomalu vyprázdnila do přilehlé chodby.

Bosch se na chodbě tlačil davem právníků, diváků a novinářů a rozhlížel se po Annabelle Croweové, když ho zezadu silně chytla nějaká ruka za paži. Obrátil se a podíval se do obličeje černocha, kterého neznal. Jiný muž, běloch, k nim přicházel. Oba muži měli téměř stejné šedé obleky. Bosch věděl, že jsou to agenti Úřadu, dříve než první muž promluvil.

„Detektive Boschi, jsem zvláštní agent Twilley z FBI. Toto je zvláštní agent Friedman. Můžeme si s vámi někde v klidu promluvit?"

Kapitola 38

Projít pečlivě celý videozáznam trvalo tři hodiny. Když došel na konec, neměl nic, čím by prokázal, jak strávil ten čas, kromě pokuty za parkování. Tafero se ten den, kdy byla zakoupena poštovní poukázka neobjevil nikde na záznamu z poštovního úřadu. Neobjevil se tam ani Harry Bosch, když se to tak vezme. Oněch chybějících čtyřicet osm minut, které byly smazány novým záznamem, dříve než s Winstonovou přišel, McCaleba strašilo. Kdyby šli na poštu nejdříve a teprve potom na hollywoodskou policejní stanici, mohli mít vraha na videu. Těch čtyřicet osm minut mohlo hrát v onom případu velkou roli, mohlo Bosche očistit, anebo ho usvědčit.

McCaleb přemýšlel o eventualitách, co by se stalo, kdyby, když došel k autu a našel za stěračem pokutu za parkování. Zaklel, vytáhl lístek zpod stěrače a podíval se na něj. Tak se zabral do sledování videozáznamu, že zapomněl, že zaparkoval v patnáctiminutové zóně před poštovním úřadem. Zaplatí za to čtyřicetidolarovou pokutu, a to bolí. Protože v zimě bylo jen málo rybářských výjezdů, jeho rodina žila většinou z malého platu Graciely a jeho měsíční penze od státu. Moc jim toho nezbývalo, když se započetly výdaje na obě děti. Tato pokuta, spolu se zrušeným sobotním výjezdem, bude na rozpočtu znát.

Zastrčil lístek zpátky za stěrač a šel se projít po chodníku. Rozhodl se, že si zajde do podniku Valentino - Kauce, i když věděl, že Rudy Tafero bude pravděpodobně u soudu ve Van Nuys. Držel se svého zvyku podívat se na sledovanou osobu v místě, kde se cítí v bezpečí. Sledovaný muž tam třeba nyní nebude, ale on pozná prostředí, ve kterém se cítí bezpečný.

Při chůzi vyndal mobilní telefon a zavolal Jaye Winstonové, ale ozvala se jen hlasová schránka. Zavěsil, aniž by nechal nějaký vzkaz, a zavolal jí pagerem. O čtyři bloky dál, když už byl téměř u Taferovy firmy Valentino - Kauce, se mu ozvala.

„Nic jsem nenašel," hlásil jí.

„Nic?“

„Ani Tafero, ani Bosch.“

„Sakra!“

„Muselo to být na těch chybějících čtyřiceti osmi minutách."

„Měli jsme -"

„Jít nejdřív na poštu. Já vím. Je to moje chyba. Jedinou věc, kterou mám, je lístek za blbý parkování."

„Promiňte, Terry.“

„To mě alespoň přivádí na myšlenku. Bylo to před Vánocemi a všude byl nával. Jestli parkoval v patnáctiminutové zóně, mohl to přetáhnout, když čekal ve frontě. Poldové, kteří kontrolují v tomhle městě parkování, jsou jako nacisti. Čekají za bukem. Pořád tu ještě je naděje, že mu taky dali pokutu. Měli bychom to zkontrolovat."

„Samův syn?"

„Správně."

Myslela na sériového vraha z New Yorku, který byl v sedmdesátých letech chycen kvůli pokutě za parkování.

„Zkusím se na to mrknout. Uvidím, co se s tím dá udělat. Co teď podniknete?"

„Chystám se zkontrolovat podnik Valentino — Kauce."

„Je tam?"

„Pravděpodobně je u soudu. Tam půjdu, až tady skončím, a uvidím, jestli si o tom všem budu moci promluvit s Boschem."

„Raději si dejte pozor. Vaši kolegové z Úřadu se chystali, že za ním v poledne zajdou. Mohou se tam ještě motat, až tam dorazíte."

„Copak si myslí, že snad Bosch bude tak ohromen jejich obleky, že se jim přizná na místě nebo co?"

„Nevím. Něco takového. Chystali se ho zmáčknout. Vymáčknout z něj něco, co si zapíšou, a potom budou hledat, kde si to protiřečí. Znáte to, rutinní chytání za slovo."

„Harry Bosch není nic rutinního. Plýtvají svým časem."

„Já vím. Říkala jsem jim to. Ale agentovi FBI nemůžete nic říct, vždyť to víte."

Usmál se.

„Heleďte, jestli to dopadne naopak a my sebereme Tafera, tak chci, aby tu pokutu zaplatil šerif."

„Poslyšte, vždyť pro mne nepracujete. Pracujete pro Bosche, na to nezapomeňte. On tu pokutu zaplatí. Šerif platí jenom lívance."

„Dobrá. Už musím jít."

„Zavolejte mi.“

Zasunul si telefon do kapsy větrovky a otevřel skleněné dveře do kanceláře Valentino - Kauce.

Byla to malá místnost s bílými stěnami, pohovkou pro čekající a recepčním pultem. McCalebovi připomínala kancelář v motelu. Na stěně byl kalendář s vyobrazením pláže na Puerta Vallarta. Za pultem seděl muž se sklopenou hlavou, luštil křížovku. Za ním byly zavřené dveře, vedoucí zřejmě do zadní kanceláře. McCaleb roztáhl tvář k úsměvu a vykročil úmyslně okolo pultu, dříve než muž vzhlédl.

„Rudy? Hej, Rudy, kde jsi?“

Muž se podíval na McCaleba, když prošel kolem něj a otevřel dveře. Vstoupil do kanceláře, která byla více než dvakrát tak větší než přední místnost.

„Rudy?"

Muž od pultu vešel dovnitř hned za ním.

„Hej, člověče, co tu děláte?"

McCaleb se otočil a prohlédl si přitom celou místnost.

„Hledám Rudyho. Kdepak je?“

„Není tady. A kdybyste teď vyšel -„

„Řekl mi, že tady bude, že k soudu má jít až později."

Když se rozhlížel po místnosti, viděl, že zadní stěna je pokryta fotografiemi. Přistoupil k nim o krok blíže. Na většině z nich byl Tafero s různými slavnými osobnostmi, za které buď zaplatil kauci, nebo pro které pracoval jako bezpečnostní poradce. Některé z těch fotek evidentně pocházely z doby, kdy ještě pracoval u policie na protější straně ulice.

„Promiňte, mohl byste mi říct, kdo vlastně jste?“

McCaleb se podíval na muže, jako by se cítil uražen. Muž mohl být mladším bratrem Tafera. Stejně tmavé vlasy a oči s drsňáckým výrazem.

Jsem jeho přítel. Terry. Pracovávali jsme spolu, když ještě dělal tamhle přes ulici."

McCaleb ukázal na skupinovou fotografii na zdi. Byla na ní skupina mužů a žen v oblecích před cihlovou fasádou hollywoodské policejní stanice. Tým detektivů. McCaleb viděl jak Harryho Bosche, tak i Rudyho Tafera v zadní řadě. Bosch měl obličej trochu otočený od kamery. V ústech měl cigaretu a kouř částečně zastiňoval jeho tvář.

Muž se otočil a začal si prohlížet fotografii.

McCaleb se znovu rozhlédl po místnosti. Byla hezky zařízena, nalevo byl stůl, napravo sedací souprava a dvě krátké pohovky na orientálním koberci. Přistoupil blíže ke stolu a podíval se na desky, položené uprostřed na podložce, ale desky, přestože byly několik centimetrů tlusté a plné dokumentů, neměly na vrchní straně žádný nadpis.

„Sakra, vždyť vy tu nejste."

„Ale ano, jsem," řekl McCaleb, aniž by se otočil od stolu. „Kouřil jsem. Nevidíte můj obličej."

Napravo od podložky byl stojan plný desek a spisů. McCaleb naklonil hlavu, aby si mohl přečíst štítky na deskách. Viděl tam mnoho jmen, některá mu byla povědomá jako jména herců nebo kabaretiérů, ale žádné nemělo vztah k jeho vyšetřování.

„Kecy, člověče, to nejste vy. To je Harry Bosch."

„Opravdu? Vy znáte Harryho?"

Muž neodpověděl. McCaleb se otočil. Muž se na něj díval vzteklýma podezřívavýma očima. Teprve teď McCaleb uviděl, že muž drží u těla starý obušek.

„Ukažte, já se podívám."

Obešel stůl a zadíval se na zarámovanou fotografii.

„Víte, že máte pravdu. Je to Harry. Musel jsem být na té, kterou dělali rok předtím. Když fotili tuhle, tak jsem byl tajnej, tak jsem s nimi nemohl být na fotce."

McCaleb ledabyle vykročil směrem ke dveřím. V duchu se připravoval, že dostane ránu obuškem.

„Jenom mu řekněte, že jsem tu byl, ano? Řekněte mu, že se tu zastavil Terry."

Dorazil ke dveřím, ale poslední zarámovaná fotografie ho zaujala. Byl na ní Taféro, jak stojí vedle jiného muže, společně drželi v rukou nablýskanou dřevěnou desku. Fotografie byla stará, Tafero na ní vypadal téměř o deset let mladší. Jeho oči byly jasnější a úsměv se zdál upřímný. Ta deska visela na zdi vedle fotografie. McCaleb se naklonil blíže a přečetl si mosaznou cedulku připevněnou dole.

RUDY TAFERO HOLLYWOODSKÝ VZORNÝ DETEKTIV MĚSÍCE ÚNOR 1995

Znovu se podíval na fotografii a pak vyšel dveřmi do přední místnosti.

„Terry jak?" zeptal se muž, když kolem něj prošel.

McCaleb došel k hlavním dveřím, než se k němu otočil.

„Jenom mu řekněte, že tu byl Terry, ten tajnej."

Odešel z kanceláře a odcházel ulicí, aniž by se ohlédl.

McCaleb seděl ve svém autě před poštovním úřadem. Cítil se nesvůj, podobně se cítil vždy, když tušil, že odpověď je už nablízku, ale on ji ještě neviděl. Jeho instinkt mu pověděl, že je na správné stopě. Tafero, soukromý detektiv, který zahrabal svoji kariéru slibného hollywoodského policejního důstojníka v boudě, v níž se zabýval poskytováním kaucí; to byl ten klíč. McCaleb pouze nemohl najít správné dveře.

Uvědomil si, že má velký hlad. Nastartoval auto a začal přemýšlet o místě, kde by se najedl. Byl jenom pár bloků od Musso’s, ale tam jedl nedávno. Byl zvědav, jestli podávají jídlo v baru Naťs, ale představil si, že i kdyby ho tam podávali, že by to bylo nebezpečné pro jeho žaludek. Místo toho zajel do podniku In’n Out na Sunset a objednal si jídlo přímo z auta.

Zatímco ukusoval hamburgr nad krabicí, v níž mu ho přinesli, zazvonil telefon. Dal jídlo zpátky do krabice, utřel si ruce do ubrousku a otevřel mobil.

„Jsi génius.“

Byla to Jaye Winstonová.

„Cože?"

„Tafero dostal pokutu za parkování mercedesu. Černá čtyřiatřicítka C-L-K. Byl v patnáctiminutové zóně přímo před poštou. Pokutu mu napsali v osm devatenáct ráno, dvacátého druhého. Ještě ji nezaplatil. Musí zaplatit do dneška do pěti hodin, jinak bude platit ještě penále."

McCaleb seděl mlčky a přemýšlel o tom. Měl pocit, jako kdyby si nervy v jeho páteři předávaly impulzy jako kácející se kostky domina. Ta pokuta znamená opravdu průlom. Nedokazovala sice absolutně nic, ale naznačila mu, že jde po správné cestě. A vědomí toho, že postupuje po správné cestě, často představuje víc, než když má člověk důkaz.

Myšlenky se mu vrátily do kanceláře Tafera a k fotografiím, které tam viděl.

„Hej, Jaye, měla jste možnost podívat se na ten případ s Boschovým starým parťákem?"

„Nemusela jsem se na to dívat. Twilley a Friedman už měli o tom dneska složku na stole. Nadporučík Harvey Pounds. Někdo ho utloukl k smrti asi měsíc po tom, co se pohádal s Boschem kvůli Gunnovi. Kvůli té hádce byl Bosch jeden z podezřelých. Ale zřejmě byl zproštěn viny — alespoň u LAPD. Ten případ je pořád otevřený, ale nedělá se na něm. Úřad to pozoroval zpovzdálí a také si nechal složku otevřenou. Twilley mi dneska řekl, že někteří lidé u LAPD si myslí, že Bosch byl zproštěn viny trochu moc brzy.“

Jo, a já si myslím, že se to Twilleymu líbí.“

„To rozhodně. Už by za to Bosche sebral. Myslí si, že u Harryho je ten Gunn pouze špička ledovce."

McCaleb zavrtěl hlavou, ale hned pokračoval. Nemohl se babrat ve slabůstkách a motivech jiných lidí. Musel si toho spoustu promyslet a naplánovat vyšetřování, které na něj čekalo.

Jo, a jen tak mimochodem, máte kopii té pokuty za špatné parkování?" zeptal se.

Ještě ne. Vyřizovala jsem to všechno po telefonu. Ale pošlou mi to faxem. Problém je v tom, že vy a já víme, co to znamená, ale bude to ještě dlouho trvat, než s tím budeme moci něco dokázat."

„Já vím. Ale bude to dobrý argument, až nastane čas."

„Až nastane čas čeho?"

„Abychom mohli dohrát naši hru. Použijeme Taféra, abychom dostali Storeyho. Vždyť víte, že tohle všechno k němu směřuje."

„My? Vy jste si to všechno naplánoval, že ano, Terry?"

„Ne úplně, ale dělám na tom."

Nechtěl se s ní hádat o své roli při tomhle vyšetřování.

„Poslyšte, chladne mi tu oběd," řekl.

„No, promiňte. Pusťte se do něj a najezte se."

„Zavolejte mi později. Chystám se potom jít za Boschem. Neříkali o něm něco Twilley a Friedman?"

„Myslím si, že jsou pořád ještě u něj.“

„Dobrá. Zavolejte mi později."

Vypnul telefon, vystoupil z auta a odnesl krabici od jídla do koše. Potom znovu nastoupil a nastartoval motor. Při zpáteční cestě na poštu ve Wilcox otevřel všechna okna, aby z auta vyvětral mastný zápach jídla.

Kapitola 39

Když Annabella Croweová kráčela ke stanovišti svědků, byly na ni upřeny všechny oči v soudní síni. Byla obdivuhodně atraktivní, ale její pohyby byly téměř neohrabané. Tato směsice způsobovala, že vypadala současně stará i mladá, a to ji činilo ještě zajímavější. Langwiserová se ji chystala vyslýchat. Počkala, až se Croweová usadila, nechtěla rušit náladu v síni, teprve potom vstala a vykročila k místu pro svědky.

Bosch si stěží všiml, že vstoupila poslední svědkyně obžaloby. Seděl u stolu obžaloby, oči sklopené, hluboce ponořen v myšlenkách na návštěvu dvou agentů FBI. Rychle je otipoval. Cítili svoji příležitost a věděli, že když dostanou Bosche kvůli Gunnovi, ocitnou se rázem na výsluní a zájem médií o jejich osoby bude neutuchající. Očekával, že se každým okamžikem rozhodnou zasáhnout.

Langwiserová rychle položila Croweové sérii všeobecných otázek: ukázalo se, že je začínající herečkou, která měla na svém kontě účinkování v několika hrách a reklamách, stejně tak jako jednu repliku v celovečerním filmu, který teprve čekal na uvedení. Její příběh se zdál potvrzovat známou pravdu, jak je obtížné prorazit v Hollywoodu - ohromující kráska ve městě, které je jimi přecpané. Stále ještě žije z peněz, které jí posílají rodiče z Albuquerque.

Langwiserová přikročila k důležitější části svědectví, točící se kolem noci čtrnáctého dubna loňského roku, kdy Annabella Croweová měla schůzku s Davidem Storeym. Když rychle prošla popisem večeře a nápojů, které si pár vychutnal v podniku Dan Tana’s ve West Hollywoodu, Langwiserová se soustředila na pozdější část večera, kdy Croweová doprovodila Storeyho do jeho domu na Mulholland Drive.

Croweová uvedla, že se Storeym vypili celý džbánek margarity na terase za domem, dříve než se odebrali do ložnice.

„A šla jste dobrovolně, slečno Croweová?"

„Ano, šla.“

„A měla jste sexuální styk s obžalovaným?"

„Ano, měla.“

„Byl to sexuální styk bez donucení?"

„Ano, byl.“

„Stalo se něco neobvyklého, když jste začala mít sexuální styk s obžalovaným?"

„Ano, začal mne škrtit."

„Začal vás škrtit? Jak se to stalo?"

„Nu, myslím, že jsem v jedné chvíli zavřela oči a měla jsem pocit, že mění pozici nebo se jinak pohybuje. Byl nade mnou a cítila jsem, jak mi rukou sklouzl pod krk a potom mi jako zvedl hlavu z polštáře. Potom jsem cítila, jak mi něco přesunul přes..."

Přestala mluvit a dala si ruku na ústa, jako by se snažila zachovat rozvahu.

„Nepospíchejte, slečno Croweová."

Svědkyně vypadala, jako když se opravdu snaží zadržet slzy. Nakonec dala ruku dolů a zdvihla šálek vody. Trochu se z něj napila, potom se podívala na Langwiserovou, v očích se jí zračilo nové odhodlání.

„Cítila jsem, jak mi něco přesunul přes hlavu a kolem krku. Otevřela jsem oči. On mi kolem krku utahoval kravatu."

Přestala a znovu se trochu napila vody.

„Můžete nám popsat tu kravatu?"

„Byla se vzorkem. Byly to modré kosočtverce na purpurovém pozadí. Přesně si na ni vzpomínám."

„Co se stalo, když vám obžalovaný utáhl tu kravatu kolem krku?"

„Škrtilo mě to!" skoro zavřískla Croweová, jako by jí ta otázka připadala hloupá a odpověď samozřejmá. „On mě škrtil. A pokračoval... dál se ve mně pohyboval... a já se pokusila s ním prát, ale byl na mě moc silný."

„Řekl v tu chvíli něco?"

„Jenom při tom pořád opakoval:,Musím to dělat, musím to dělat.´ Silně oddychoval a pokračoval ve styku. Měl zaťaté zuby, když to říkal. Já..."

Znovu přestala a tentokrát jí po každé tváři stekla jedna slza, jedna trochu opožděně za druhou. Langwiserová došla ke stolu obžaloby a ze svého místa vzala krabici papírových kapesníků. Zvedla je a zeptala se: „Vaše Ctihodnosti, mohu?"

Soudce jí dovolil přiblížit se s kapesníky ke svědkyni. Langwiserová jí je podala a pak se vrátila na své místo. V soudní síni bylo ticho přerušované pouze vzlykáním svědkyně. Langwiserová se po chvíli zeptala.

„Slečno Croweová, potřebujete přestávku?"

„Ne, jsem v pořádku. Děkuji vám."

„Omdlela jste, když vás obžalovaný škrtil?"

„Ano."

„Vzpomínáte si, co následovalo?"

„Probrala jsem se v jeho posteli."

„Byl tam s vámi?"

„Ne, ale slyšela jsem, jak teče sprcha. V koupelně vedle ložnice."

„Co jste udělala?"

„Vstala jsem, abych se oblékla. Chtěla jsem odejít, dříve než vyjde ze sprchy."

„Byly vaše šaty tam, kde jste je nechala?"

„Ne, našla jsem je v tašce - v takové, jakou dostanete v obchodě - stála u dveří do ložnice. Oblékla jsem si kombiné."

„Měla jste ten večer s sebou kabelku?"

„Ano. Také byla v tašce. Ale byla otevřená. Podívala jsem se dovnitř a viděla jsem, že vyndal klíče. Já -"

Fowkkes protestoval, že odpověď předpokládá neprokázané skutečnosti, a soudce námitku uznal.

„Viděla jste obžalovaného, jak vám bere klíče z kabelky?" zeptala se Langwiserová.

„No, neviděla. Ale před tím jsem je měla v kabelce. Já jsem je nevyndala."

„Dobrá, tedy někdo - někdo, koho jste neviděla, protože jste byla v bezvědomí na posteli - vyndal klíče z kabelky, je to tak správně?"

„Ano."

„Kde jste nalezla své klíče, když jste si uvědomila, že nejsou v kabelce?"

„Byly na jeho psacím stole vedle jeho vlastních klíčů."

„Dokončila jste oblékání a odešla?"

„Vlastně jsem byla tak vyděšená, že jsem akorát popadla šaty, klíče, kabelku a utekla jsem odtamtud. Oblékla jsem se až venku. Potom jsem utíkala ulicí pryč."

„Jak jste se dostala domů?"

„Unavila jsem se během, tak jsem pak šla dlouho po Mulhollandu, až jsem došla k požární stanici. Před ní byl telefonní automat, tak jsem si odtamtud zavolala taxi, a to mne odvezlo domů."

„Zavolala jste policii, když jste přijela domů?"

„Ehm... nezavolala."

„Proč ne, slečno Croweová?"

„No, ze dvou důvodů. Když jsem dojela domů, David zrovna nechával vzkaz na mém záznamníku, a tak jsem telefon zvedla. Omlouval se a řekl, že se nechal unést. Řekl mi, že si myslel, že to škrcení zvýší moje potěšení z našeho milování."

„Věřila jste mu?"

„Nevím. Byla jsem zmatená."

„Zeptala jste se ho, proč dal vaše šaty do tašky?"

„Ano. Řekl, že si myslel, že mne bude muset odvézt do nemocnice, když se neproberu do té doby, než se osprchuje."

„Zeptala jste se ho, proč si myslel, že se musí nejprve osprchovat, než odveze do nemocnice ženu, která leží v bezvědomí v jeho posteli?"

„Na to jsem se ho nezeptala."

„Zeptala jste se ho, proč nezavolal doktora?"

„Ne, to mne nenapadlo."

„Co bylo tím druhým důvodem, proč jste nezavolala policii?"

Svědkyně se podívala na ruce, které měla složené v klíně.

„No, styděla jsem se. Po tom, co mi zavolal, jsem si nebyla jistá, co se vlastně stalo. Víte, jestli se mě snažil zabít nebo... se snažil, abych z toho měla víc. Nevím. Pořád slyšíte o lidech v Hollywoodu a úchylném sexu. Myslela jsem, že jsem třeba byla... já nevím... v sexu nemoderní a zaostalá."

Pořád měla oči sklopené a další dvě slzy jí stekly po tvářích dolů. Bosch viděl, jak jí jedna slza spadla na límec blůzičky z jemného hedvábí a nechala tam vlhkou skvrnu. Langwiserová pokračovala velmi mírným tónem.

„Kdy jste oznámila policii, co se stalo tu noc mezi vámi a obžalovaným?"

Annabelle Croweová odpověděla potichu.

„Když jsem si přečetla, že byl zatčen kvůli zabití Jody Krementzové stejným způsobem."

„Pak jste mluvila s detektivem Boschem?"

Přikývla.

„Ano. A věděla jsem, že kdybych... kdybych zavolala policii hned tenkrát tu noc, že ona by možná byla..."

Nedokončila. Vyndala kapesník z krabičky a začala plakat. Langwiserová řekla soudci, že s výslechem svědkyně skončila. Fowkkes řekl, že ji podrobí křížovému výslechu, ale navrhl, že by měla být učiněna přestávka, aby se svědkyně mohla uklidnit. Soudce Houghton prohlásil, že je to dobrý nápad, a vyhlásil patnáctiminutovou přestávku.

Bosch zůstal v soudní síni a pozoroval, jak Annabelle Croweová postupně spotřebovala všechny kapesníčky z krabice. Když skončila, její tvář už nevypadala krásná. Byla znetvořená a červená, oči měla opuchlé. Bosch si myslel, že vypadá převědčivě, ale věděl, že se ještě nesetkala s Fowkkesem. Až to, jak se bude chovat při křížovém výslechu, rozhodne, zda porota uvěří tomu, co doposud vyprávěla.

Když se Langwiserová vrátila, řekla Boschovi, že u vnějších dveří soudní síně je někdo, kdo s ním chce mluvit.

„Kdo je to?"

„Neptala jsem se. Když jsem vcházela dovnitř, tak jsem ho zaslechla, jak se baví se zástupci šerifa. Nechtěli ho pustit dovnitř."

„Byl v obleku? Černoch?"

„Ne, měl normální šaty, co se nosí na ulici. Větrovku."

„Dávejte pozor na Annabellu. A raději sežeňte další krabici kapesníčků."

Vstal a šel ke dveřím soudní síně, prodíral se davem lidí, kteří se vraceli zpět, protože přestávka již skoro končila. V jedné chvíli se setkal tváří v tvář s Rudy Taferem. Bosch udělal krok doprava, aby ho mohl obejít, ale Tafero se uhnul doleva. Několikrát za sebou se takhle uhýbali a Tafero se široce usmál. Nakonec Bosch zůstal stát a počkal, dokud se Tafero kolem něj neprotáhl.

V hale se rozhlédl kolem sebe, ale neviděl nikoho, koho by poznal. Vtom vyšel z toalet McCaleb a vzájemně se pozdravili. Bosch došel k zábradlí před velkým oknem, které se táhlo od země až ke stropu a z něhož byl krásný výhled na náměstí dole. McCaleb k němu přistoupil.

„Mám jen asi dvě minuty, potom se tam musím vrátit."

Jenom chci vědět, jestli si budeme moci promluvit, až dneska skončí to jednání. Stalo se několik věcí a potřebuju si s tebou chvíli promluvit."

„Vím, že se něco děje. Dneska se tu objevili dva agenti."

„Cos jim řekl?"

„Ať jdou do prdele. To je naštvalo."

„Federální agenti nejsou rádi, když s nimi takhle někdo mluví, to bys mohl vědět, Boschi."

„No jo, já se učím pomalu."

„A co bylo potom?"

„Ještě tu zůstanu, pokud ovšem Fowkkes neroznese tuhle svědkyni. Potom nevím, naše skupina si asi bude muset někam zalézt a lízat si rány."

„Dobrá, tak já si počkám, budu se na to dívat v televizi."

„Tak nashle později."

Bosch se vrátil do soudní síně a přemýšlel o tom, na co mohl McCaleb tak rychle přijít. Porota už byla na svém místě a soudce řekl Fowkkesovi, ať začne. Právník obhajoby zdvořile čekal, až kolem něj Bosch projde a usadí se u stolu obžaloby. Potom začal.

„Nuže, slečno Croweová, je hraní vaším hlavním zaměstnáním?"

„Ano."

„Hrála jste to zde dnes?"

Langwiserová okamžitě protestovala, vztekle obvinila Fowkkese, že napadá svědkyni. Bosch si pomyslel, že její reakce byla trochu přehnaná, ale pochopil, že posílá Fowkkesovi varování, že bude svoji svědkyni hájit zuby nehty. Soudce námitku zamítl, řekl, že Fowkkes vyslýchá svědkyni, nepřátelsky nakloněnou jeho klientovi, a že se drží v mezích křížového výslechu.

„Ne, já to nehraju," řekla Croweová důrazně.

Fowkkes kývl.

„Uvedla jste, že jste v Hollywoodu tři roky."

„Ano."

„Napočítal jsem, že jste měla celkem pět takových placených kšeftů. Měla jste ještě něco jiného?"

„Zatím ne."

Fowkkes kývl.

„Je dobré nevzdávat se naděje. Je obtížné se prosadit, že ano?"

„Ano, velmi obtížné, velmi deprimující."

„Ale zrovna teď jste v televizi, že?"

Na okamžik zaváhala, na jejím obličeji bylo znát, že si uvědomila, jak mu vlezla do pasti.

„A stejně tak jste tam i vy,“ odpověděla.

Bosch se skoro zasmál. Byla to nejlepší odpověď, jakou mu mohla dát.

„Promluvme si o té... události, která se údajně stala mezi vámi a panem Storeym," pokračoval Fowkkes. „Tahle událost je ve skutečnosti něco, co jste si vymyslela podle těch článků, které jste četla po uvěznění Davida Storeyho, je to tak?“

„Ne, není to tak. Pokusil se mě zabít.“

„To říkáte vy.“

Langwiserová se postavila a chystala se protestovat, ale ještě než tak učinila, soudce napomenul Fowkkese, aby si takové poznámky nechal pro sebe. Právník obhajoby pokračoval.

„Nuže, po tom, co vás pan Storey údajně škrtil až k bezvědomí, měla jste potom na krku modřiny?"

„Ano, měla jsem modřinu téměř celý týden. Musela jsem zůstat doma. Nemohla jsem se ucházet o práci ani pracovat."

„A vyfotografovala jste si tu modřinu, abyste mohla dokázat, že jste ji měla, ano?“

„Ne, to jsem neudělala."

„Ale ukázala jste ji svému agentovi a přátelům, nebo ne?"

„Ne."

„A pročpak?"

„Protože jsem si nikdy nemyslela, že dojde k tomu, že budu muset dokazovat, co udělal. Jenom jsem chtěla, aby už zmizela, a nechtěla jsem, aby se o tom někdo dozvěděl."

„Takže tu modřinu dokazuje pouze vaše slovo, je to tak?"

„Ano."

„Stejně tak máme pouze vaše slovo, že se stala ta údajná nehoda, říkám to správně?"

„On se mě pokusil zabít."

„A uvedla jste, že když jste se ten večer vrátila, tak David Storey zrovna nechával vzkaz na vašem záznamníku, je to pravda?"

„Absolutně."

„A vy jste telefon zvedla - hovor od muže, o němž tvrdíte, že se vás pokoušel zabít. Chápu to dobře?"

Fowkkes udělal gesto, jako když bere telefon. Držel ruku tak dlouho, dokud neodpověděla.

„Ano.“

„A vy jste si ten vzkaz na pásce uschovala, abyste měla doklad o tom, co říkal a co se vám stalo, ano?"

„Ne, já jsem přes to nahrávala dál. Omylem."

„Omylem. Chcete říct, že jste kazetu nechala v záznamníku a později se přes jeho vzkaz nahrál nějaký jiný?“

„Ano. Nechtěla jsem to udělat, ale zapomněla jsem na ni a nahrálo se tam něco jiného."

„Chcete říct, že jste zapomněla, že vás někdo chtěl zabít, a že jste přes to nahrála něco jiného?"

„Ne, já jsem nezapomněla, že mě chtěl zabít. Na to nikdy nezapomenu."

„Takže pokud se týká této pásky, máme k tomu pouze vaše slovo, je to tak?"

„Ano, správně."

V jejím hlase byla určitá dávka vzdoru. Boschovi se ale určitým způsobem zdála politováníhodná. Bylo to jako když křičí „Běž do prdele!" na letadlo s tryskovým motorem. Cítil, že bude do toho tryskového motoru vtažena a roztrhána na kusy.

„Dále jste svědčila, že jste částečně podporována svými rodiči a že jste si vydělala nějaké peníze jako herečka. Máte ještě nějaký jiný zdroj příjmů, o němž jste se nám nezmínila?"

„No... žádný významný. Moje babička mi posílá peníze. Ale ne moc často."

„Ještě něco jiného?"

„Na nic jiného si nevzpomínám."

„Berete si příležitostně peníze od mužů, slečno Croweová?"

Langwiserová vznesla námitku a soudce si pozval právníky k sobě. Bosch pozoroval Annabellu Croweovou po celou dobu, co si právníci šeptali. Studoval její obličej. Pořád se v něm ještě trochu zračil vzdor, ale již tam převládal strach. Věděla, že se na ni něco řítí. Bosch usoudil, že Fowkkes měl něco, co může doložit, a že s tím vyrukuje. Bylo to něco, co jí uškodí, a tím pádem to uškodí i případu.

Když porada u stolu soudce skončila, Kretzler a Langwiserová se vrátili na svá místa u stolu obžaloby. Kretzler se naklonil k Boschovi.

Jsme v prdeli," pošeptal. „Má čtyři muže, kteří dosvědčí, že jí platili za sex. Jak to, že jsme o tom nevěděli?"

Bosch neodpověděl. Dostal za úkol ji prověřit. Dlouho se jí vyptával na její soukromý život a v počítači si zkontroloval její otisky prstů, zda nemá záznam. Její odpovědi i výsledek z počítače byly v pořádku. Jestliže nikdy nebyla popotahována kvůli prostituci a Boschovi zamlčela svoje pochybné aktivity, nemohl nic jiného dělat.

Fowkkes formuloval svoji otázku jinak.

„Slečno Croweová, přijala jste někdy od mužů peníze výměnou za sex?"

„Ne, rozhodně ne. To je lež."

„Znáte muže jménem André Snow?"

„Ano, znám."

„Kdyby nám tu pod přísahou dosvědčil, že vám zaplatil za sexuální služby, lhal by?"

„Ano, lhal by."

Fowkkes jmenoval další tři muže a odehrával se stejný postup, Croweová přiznala, že je zná, ale popřela, že by se jim kdy prodávala.

„Tedy, přijala jste od těchto mužů někdy nějaké peníze, ale ne za sex?" zeptal se Fowkkes a v jeho hlase byl falešný tón vyčerpanosti.

„Ano, občas. Ale nemělo to žádnou souvislost s tím, jestli jsme se milovali, nebo ne.“

„Tak s čím to potom souviselo?"

„Oni mi chtěli pomoct. Považovala jsem je za přátele."

„Měla jste s nimi někdy sexuální styky?"

Annabelle Croweová hleděla dolů na své ruce a zatřásla hlavou.

„Říkáte, že ne, slečno Croweová?"

„Říkám, že jsem se s nimi nemilovala pokaždé, když mi dali peníze. Nedali mi peníze pokaždé, když jsme se pomilovali. „ „Jedno nemělo žádnou souvislost s druhým. Snažíte se, aby to vypadalo jako něco, čím to nebylo."

„Já vám jenom dávám otázky, slečno Croweová. Je to moje práce, abych to dělal. Jako je vaším úkolem, abyste zde porotě řekla pravdu."

Po dlouhé pauze Fowkkes řekl, že nemá žádné další otázky.

Bosch si uvědomil, že svírá opěradlo křesla tak silně, až mu klouby zbělely a prsty ztratily cit. Začal si mnout ruce a zkusil se uvolnit, ale nešlo mu to. Věděl, že Fowkkes je mistrem, umělcem ovládajícím techniku Bodni a uteč. Byl stručný, šel přímo k věci a byl ostrý jako dýka. Bosch si uvědomil, že se necítí dobře nejenom kvůli Annabelle Croweové, její beznadějné pozici a veřejnému ponížení. Necítil se dobře také kvůli sobě, kvůli svému postavení. Věděl, že ta dýka bude příště namířena na něj.

Kapitola 40

Usadili se do boxu v restauraci Naťs, nejdříve si ale vzali lahve piva Rolling Rock od barmanky, která měla tetování, na němž bylo vyobrazené srdce omotané ostnatým drátem. Když vyndavala lahve z chladničky a otevírala je, nezmínila se o tom, že tu byl McCaleb minulý večer a vyptával se na muže, se kterým nyní přišel. Bylo ještě brzy a podnik zel prázdnotou, až na skupinku štamgastů u baru a pár usazený v boxu až na konci místnosti. Automat hrál píseň Na kraji města je tma v podání Bruce Springsteena.

McCaleb si prohlížel Bosche. Zdálo se mu, že má starosti, nejspíš kvůli přelíčení. Poslední svědkyně byla v nejlepším případě fiasko. Byla dobrá při výslechu, špatná při křížovém výslechu. Takové svědky nepovoláváme - pokud si můžeme vybrat.

„Vypadá to, že jste to s tou svědkyní podělali."

Bosch přisvědčil.

„Byla to moje chyba. Měl jsem to tušit. Podíval jsem se na ni a pomyslel jsem si, že je tak krásná, že by snad nemohla..."

„Vím, co myslíš."

„To je naposledy, co jsem uvěřil obličeji."

„Všichni vypadáte, jako že jste v pohodě. Co chystáte dalšího?"

Bosch se uchechtl.

„To je právě ono. Měli dneska skončit, ale rozhodli se odložit to až na zítřek, aby se Fowkkes nemohl večer připravit. Ale vystříleli už všechen prach. Zítra uvidíme, s čím vyrukuje protistrana."

McCaleb sledoval, jak Bosch vypil skoro půl láhve najednou. Rozhodl se, že se raději začne vyptávat na důležité věci, dokud je Bosch ještě střízlivý.

„Tak mi pověz o Rudy Taferovi."

Bosch pokrčil nerozhodně rameny.

„Co o něm chceš vědět?"

„Já nevím. Jak dobře ho znáš? Jak dobře jsi ho znal ?"

„No, znal jsem ho, když byl v našem týmu. Pracoval s hollywoodskými detektivy asi pět let, když jsem tam byl. Pak se na to vykašlal, dostal po dvaceti letech služby penzi a přestěhoval se na druhou stranu ulice. Začal vytahovat z basy lidi, které my jsme do ní posadili."

„Když jste byli oba ve stejném týmu, oba v Hollywoodu, byli jste si blízcí?"

„Nevím, co to znamená být si blízcí. Nebyli jsme kamarádi, nechodili jsme spolu pít, on dělal vloupačky a já dělal na vraždách. Proč se na něj tolik vyptáváš? Co on má společného s – „

Zarazil se a podíval se na McCaleba, bylo vidět, že mu to v hlavě spíná. V automatu nyní zněla píseň Tančit twist celou noc, nazpívaná Rodem Stewartem.

„Sakra, děláš si ze mě srandu?" zeptal se posléze Bosch. „Začínáš se hrabat v – „

„Nech mě, zeptám se tě na pár věcí," přerušil ho McCaleb. „Potom se budeš moct ptát ty.“

Bosch dopil svoje pivo a držel láhev nahoře, dokud si ho barmanka nevšimla.

„Žádná obsluha u stolů, chlapi," zavolala na ně. „Je mi líto."

„Do prdele," ulevil si Bosch.

Vyklouzl z boxu a šel k baru. Vrátil se se čtyřmi dalšími rocksy, ačkoli McCaleb sotva začal pít první pivo.

„Tak se vyptávej," vybídl ho Bosch.

„Proč jste si vy dva nebyli blízcí?"

Bosch se opřel lokty o stůl a držel novou láhev oběma rukama. Vyhlédl ven z boxu a potom se zadíval na McCaleba.

„Před pěti deseti lety byly v Úřadu dvě skupiny. A do určité míry to tak bylo i v našem oddělení. Bylo to jako svati a hříšníci — dvě odlišné skupiny."

„Vyvolení a zatracení?"

„Něco na ten způsob."

McCaleb si na to pamatoval. V místních policejních pobočkách se to rozkřiklo asi před deseti lety: v LAPD existovala skupina známá jako „vyvolení", která měla členy v klíčových pozicích a rozhodovala o povýšeních a vybírala si nejlepší úkoly. Členové té skupiny - několik set policistů nejrůznějších hodností - chodili do kostela v San Fernando Valley, v němž byl lajdáckým kazatelem zástupce náčelníka pověřený řízením operací. Ambiciózní policisté chodili houfně do kostela a doufali, že udělají dojem na zástupce náčelníka a že jim to pomůže v postupu. Kolik v tom bylo zbožnosti, to zůstává otázkou. Ale když zástupce náčelníka každou neděli při bohoslužbě v jedenáct hodin pronášel své kázání, kostel byl přeplněn tak, že lidé museli stát. A byli to sami policisté, kteří zrovna neměli službu a upřeně hleděli vzhůru na kazatelnu. McCaleb jednou slyšel historku, že se při bohoslužbě v jedenáct hodin ozval poplach ze zaparkovaného auta. Smolařský feťák, který se v autě prohrabával přihrádkou na rukavice, najednou zjistil, že na něj míří stovky pistolí policistů, co zrovna nebyli ve službě.

„Pokud tomu rozumím, byl jsi v týmu hříšníků, Harry."

Bosch se usmál a kývl.

„Samozřejmě."

„A Tafero byl u svatoušků."

„Jo. A stejně tak tam byl náš tehdejší poručík. Inkoust jménem Harvey Pounds. On a Tafero měli ten svůj kostelíček, a tak drželi při sobě. Myslím, že každý, kdo držel s Poundsem, ať už kvůli kostelu nebo něčemu jinému, mě nijak nepřitahoval, jestli chápeš, co myslím. A já jsem zase nepřitahoval je.“

McCaleb souhlasně kývl. Věděl toho víc, než dal na sobě znát.

„Pounds byl ten pošuk, co zkaňhal Gunnův případ," řekl. „Toho jsi prohodil oknem."

„Jo, to je on."

Bosch sklonil hlavu a zhnuseně jí potřásl.

„Byl tam Tafero ten den?"

„Tafero? Nevím, je to možné."

„No a neproběhlo tam interní vyšetřování svědků?"

„Jo, ale já jsem ho nečetl. Chci říct, že jsem ho prohodil oknem před celým oddílem. Nechtěl jsem to zapřít."

,A později - za jak dlouho, asi tak za měsíc, že? - našli Poundse mrtvého v tunelu v horách."

„V Griffith Park, jo."

„A pořád ještě je to otevřený..."

Bosch kývl hlavou.

„Technicky."

„To už jsi mi řekl dříve. Co to znamená?"

„Znamená to, že ten případ je otevřenej, ale nikdo na něm nedělá. LAPD má speciální klasifikaci pro takový případy. Pro případy, do kterých se nikomu nechce. Říká se tomu: uzavřeno jinými okolnostmi než zatčením."

„A ty znáš ty okolnosti?"

Bosch dopil druhou láhev, odsunul ji na stranu a přitáhl si před sebe čerstvou.

„Ty nepiješ," poznamenal.

„Ty to zvládneš za nás oba. Znáš ty okolnosti?"

Bosch se naklonil dopředu.

„Poslyš, řeknu ti něco, o čem ví jenom pár lidí, jo?"

McCaleb kývl. Bylo to lepší, než se teď na něco vyptávat. Nechá Bosche, aby mu to řekl.

„Kvůli té věci s oknem jsem byl sesazený. Když už mě unavilo chodit po bytě a dívat se na zdi, začal jsem vyšetřovat starý případ. Už hodně starý. Případ vraždy. Dělal jsem na tom na vlastní pěst a sledoval jsem stopu, která mě dovedla až k jistým hodně mocným lidem. Ale v té době jsem neměl žádnou pravomoc, žádné pověření. Takže jsem párkrát, když jsem musel někam volat, použil Poundsovo jméno. Chápeš, chtěl jsem skrýt, co jsem dělal."

„Kdyby se to na oddělení profláklo, že jsi pracoval na případu, když jsi byl sesazený, znamenalo by to pro tebe pěknej průšvih."

„Přesně tak. Tak jsem užil jeho jméno, když jsem někam telefonoval, myslel jsem si, že jsou to neškodné, rutinní telefonáty. Ale potom jednou večer někdo Poundsova zavolal a řekl mu, že pro něj něco má, nějakou naléhavou informaci. Šel na tu schůzku. Šel tam sám. A potom ho našli v tom tunelu. Umlácenýho. Vypadalo to, že ho mučili. Jenomže on jim nemohl nic prozradit, protože nebyl ten správný člověk. Byl jsem to já, kdo užil jeho jméno. Já jsem byl ten, koho chtěli."

Bosch sklonil bradu na prsa a dlouhou chvíli mlčel.

„Já jsem ho vlastně zabil," řekl, aniž by zvedl hlavu. „Ten člověk byl neškodný pitomec, ale moje pátrání ho zabilo."

Bosch najednou škubl hlavou nahoru a napil se z láhve. McCaleb viděl, že má oči temné a lesklé. Vypadaly unaveně.

„Je tohle to, co jsi chtěl vědět, Terry? Pomůže ti to v něčem?"

McCaleb kývl.

„Kolik z toho by mohl Tafero vědět?"

„Nic."

„Mohl by si myslet, že jsi to byl ty, kdo zavolal ten večer Poundse?"

„Možná. Někteří lidé si to mysleli a možná si to ještě myslí. Ale jaký to má význam? Co to má společného s Gunnem?"

McCaleb se poprvé dlouze napil piva. Bylo studené a cítil v hrudi chlad. Položil láhev a usoudil, že nastala chvíle, kdy musí Boschovi něco říct na oplátku.

„Musím se vyptávat na Tafera, protože musím zjistit důvody, motivy. Nemohu nic dokázat - zatím ještě ne - ale myslím si, že Tafero zabil Gunna. Udělal to pro Storeyho. A narafičil to tak, že to vypadá na tebe."

„Ježiši..."

„Pěkně to narafičil. Místo činu je spojeno s malířem, který se jmenoval Hieronymus Bosch, malíř je spojen s tebou jako tvůj jmenovec a ty jsi pak spojený s Gunnem. A víš, kdy asi tohle Storeyho napadlo?"

Bosch zavrtěl hlavou. Vypadal, že je příliš otřesen, aby mohl mluvit.

„Ten den, když jsi se ho pokusil vyslýchat v jeho kanceláři. Minulý týden jsi záznam z toho rozhovoru přehrával u soudu. Při představování jsi mu řekl svoje křestní jméno nezkrácené."

„Tak to dělám vždycky. Já..."

„On se pak spojil s Taferem a Tafero měl perfektní oběť, kterou zasadil do obrazu. Gunna - muže, který byl obviněn z vraždy a který ti před šesti lety proklouzl mezi prsty."

Bosch trochu pozvedl láhev ze stolu a pak ji zase s bouchnutím položil zpět.

„Myslím, že ten jejich plán měl dvě varianty. Pokud by měli štěstí a spojení mezi tou vraždou a tebou by bylo odhaleno brzy, měl bys na krku obvinění z vraždy ještě předtím, než by začal proces se Storeym. Kdyby to nevyšlo, pak měla nastat druhá varianta. Měli by to v zásobě a mohli by tě zničit během procesu. Tím, že by zničili tebe, by vyhráli proces. Fowkkes už vyřadil dneska tu ženskou a zpochybnil pár dalších svědků. Na čem stojí ten případ? Na tobě, Harry. Věděli, že to na tebe spadne."

Bosch trochu otočil hlavu, jeho oči slepě zíraly na poškrábaný stůl, zatímco uvažoval o tom, co mu McCaleb řekl.

„Potřeboval jsem vědět, jak jsi na tom byl s Taferem. Protože v tom je ten problém, proč on to udělal? Ano, budou v tom asi prachy, jestli se Storey dostane ven. Ale bude v tom muset být víc. A myslím, že jsi mi to právě řekl. Zřejmě tě nenávidí už dlouhou dobu.“

Bosch vzhlédl od stolu a zahleděl se na McCaleba.

„Je to odplata."

McCaleb kývl.

„Za Poundse. A dokud to nebudeme mít potvrzené, tak to budeme brát, že to tak je.“

Bosch mlčel. Zase zíral dolů na stůl. McCalebovi se zdál unavený a vyčerpaný.

„Pořád si s ním ještě chceš potřást rukou?" zeptal se McCaleb.

Bosch pozvedl oči.

„Promiň, Harry, byl to laciný fór."

Bosch zavrtěl rezignovaně hlavou.

„Patří mi to. Tak mi řekni, co vlastně tedy máš?"

„Není toho moc. Ale měl jsi pravdu! Něco jsem přehlédl. Tafero na Silvestra zaplatil kauci za Gunna. Myslím, že měl v plánu ho zabít tu noc, narafičit scénu a pak nechat věcem volný průběh. Spojitost s Hieronymem Boschem vyjde najevo — buď díky Jaye Winstonové nebo v FBI dotazem v programu VICAP — a ty budeš automaticky terčem. Ale Gunn se jim tu noc opil."

Zvedl láhev a pokynul směrem k baru.

A potom se nechal sebrat, když jel domů. Tafero ho musel dostat z basy, aby nemuseli měnit ten svůj plán. Aby ho mohl zabít. To potvrzení o zaplacení kauce je jediné přímé spojení, které máme."

Bosch kývl. McCalebovi bylo jasné, že Bosch pochopil jejich hru.

„To oni na to upozornili toho novináře," řekl Bosch. Jakmile se totiž něčeho jednou chytnou média, mohou na to skočit a využít toho, tvářit se, že je to všechno pro ně novina."

McCaleb váhavě přikývl. Nezmínil se o tom, že to vyžvanil Buddy Lockridge, protože to nezapadalo do teorie, kterou si vypracoval.

„Cože?" zeptal se Bosch.

„Nic. Jen tak přemýšlím."

„Nemáš nic jiného než to, že Tafero zaplatil na poště tu kauci?"

„Ještě pokutu za parkování, a to je prozatím všechno."

McCaleb mu dopodrobna popsal svou návštěvu ve firmě Valentino - Kauce a na poštovním úřadě, kam se vydal pátrat po odesílateli poštovní poukázky Ptačí bariéře, a jak stačilo přijít o pětačtyřicet minut dřív, aby mohl očistit Bosche a dostat Tafera.

Bosch překvapeně zamrkal a zdvihl láhev, ale potom ji, aniž by se z ní napil, postavil zpátky na stůl.

„Ta pokuta za parkování ho spojuje s poštovním úřadem," nabídl mu McCaleb další stopu.

„To nic neznamená. Má kancelář pět bloků odtamtud. Může tvrdit, že tam bylo jediné místo k parkování, které našel. Může říct, že svoje auto někomu půjčil. To je k ničemu.“

McCaleb se nechtěl soustředit na to, co nemají. Chtěl si doplnit chybějící kousky.

„Poslyš, ten seržant z ranní směny nám řekl, že jsi tam měl trvalou žádost, aby tě zavolali pokaždé, když zatknou Gunna. Myslíš, že o tom Tafero mohl vědět? Buď z dřívějška, když ještě byl ve vašem týmu, nebo se to mohl dozvědět jiným způsobem?"

„Asi mohl. Nebylo to žádné tajemství. Dělal jsem na Gunnovi. Věděl jsem, že ho jednoho dne dostanu."

„Jen tak mimochodem, jak vypadal ten Pounds?"

Bosch se na něj zmateně podíval.

„Malý, rozložitý, začínající pleš a knír?"

Bosch kývl na souhlas a už se chtěl na něco zeptat, když mu McCaleb odpověděl sám.

„Jeho fotka visí na zdi u Tafera v kanceláři. Jak mu Pounds předává plaketu Detektiv měsíce. Vsadím se, že ty jsi takovou nikdy nedostal, Harry."

„Ne, když o tom rozhodoval Pounds."

McCaleb zvedl oči a uviděl, jak do baru vešla Jaye Winstonová. Nesla aktovku. Kývl na ni a ona vykročila směrem k jejich boxu, šla s rameny vytaženými nahoru, jako kdyby opatrně kráčela skládkou odpadků.

McCaleb se odsunul stranou a ona vklouzla na lavici a posadila se vedle něj.

„Hezký místo."

„Harry," řekl McCaleb, „myslím, že znáš Jaye Winstonovou."

Bosch s Winstonovou se na sebe podívali.

„Za prvé," řekla Winstonová, „je mi líto, jak to dopadlo s Kiz. Doufám -"

„Děláme, co je třeba," odpověděl Bosch. „Dáte si něco k pití? Tady neobsluhují u stolů."

„Moc bych se divila, kdyby obsluhovali. Dala bych si Maker’s Mark s ledem, jestli ji mají."

„Terry, jak je to s tebou?"

„Zatím dobrý."¨

Bosch odešel pro nápoje. Winstonová se otočila a podívala se na McCaleba.

„Jak to jde?“

„Pomalu, když máte jen sem tam nějaký dílek skládanky."

„Jak to přijmul?"

„Myslím, že ne moc špatně na člověka, kterého zatáhli do pěkného průšvihu. A jak se daří vám?“

Usmála se tak, že z toho McCaleb pochopil, že s něčím přišla.

„Mám pro vás tu fotografii a pár dalších... zajímavých... dílků.“

Bosch postavil před Winstonovou její pití a vklouzl k nim do boxu.

„Smála se, když jsem řekl Makers Mark,“ řekl. „Tím se tu nalejvají všichni."

„Bezva. Děkuju vám."

Winstonová odsunula sklenici na stranu a na stůl položila aktovku. Otevřela ji, vyndala z ní desky se spisem, potom tašku zavřela a postavila ji na zem vedle boxu. McCaleb sledoval Bosche, viděl, že ji pozoruje. Na jeho tváři byl výraz očekávání.

Winstonová otevřela desky a vyjmula z ní fotografii Rudyho Tafera dvanáct krát dvacet a podala ji McCalebovi.

„Tahle je z jeho licence na proplácení kaucí. Je jedenáct měsíců stará."

Pak ukázala na stránku popsanou poznámkami.

„Zašla jsem do okresního vězení a vyzvedla jsem si všechno o Storeym. Byl tam zavřený, dokud ho nepřevezli do vězení ve Van Nuys kvůli procesu. Když byl zavřený v okresním vězení, Tafero ho navštívil celkem devatenáctkrát. Prvních dvanáct návštěv bylo během jeho prvních tří týdnů pobytu tam. V té době ho Fowkkes navštívil pouze čtyřikrát. Potom ho čtyřikrát navštívil advokát z Fowkkesovy kanceláře a Storeyho asistentka, žena jménem Betilda Lockettová, ho navštívila šestkrát. To je všechno. Setkával se se svým vyšetřovatelem vícekrát než se svými právníky.

„To bylo tehdy, když to plánovali," poznamenal McCaleb.

Přikývla a pak se usmála stejně jako předtím.

„Co je?“ zeptal se McCaleb.

„Jenom si schovávám to nejlepší nakonec."

Znovu si podala aktovku a otevřela ji.

„Ve vězení mají záznamy o majetku a věcech, které vlastní všichni uvěznění — jsou tam zapsány věci, které měli u sebe při zatčení, věci, které jim bylo dovoleno vlastnit, a také to, co jim přinesly návštěvy. Ve Storeyho záznamech je poznámka, že jeho asistentce, Betildě Lockettové, bylo při druhé návštěvě povoleno předat mu knihu. Podle záznamů o vlastnictví se nazývala Umění temnoty. Zašla jsem si do knihovny v centru města a půjčila jsem si ji.“

Z aktovky vyndala velkou, těžkou knihu, vázanou v modrém plátně. Začala ji otevírat na stole. Jako záložka z ní vyčníval žlutý samolepicí papírek z bloku, do něhož se píší vzkazy.

„Je to studie umělců, kteří podle úvodního slova používali tmu jako hlavní složku vizuálního média.“

Pozvedla oči a usmála se, když došla ke žluté záložce.

„Je tam dost dlouhá kapitola o Hieronymu Boschovi. Kompletní a s ilustracemi."

McCaleb zvedl svoji prázdnou láhev a přiťukl si s její sklenicí, které se ještě ani nedotkla. Pak se společně s Boschem naklonil, a začali si prohlížet ilustrace.

„Nádherné," řekl.

Winstonová otáčela stránky. V ilustracích Boschovy tvorby byly v knize zahrnuty všechny obrazy, z nichž se, kousek po kousku, dala složit celá scenérie zločinu: Léčení bláznovství, Sedm smrtelných hříchů s božím okem, Poslední soud i Zahrada pozemských rozkoší.

„Naplánoval si to všechno rovnou ze své cely," řekl s obdivem McCaleb.

„Vypadá to tak," uznala Winstonová.

Oba se podívali na Bosche, který téměř neznatelně kýval hlavou.

„Teď jsi na řadě ty, Harry," řekl McCaleb.

Bosch se zatvářil nechápavě.

„Na řadě s čím?"

„Abys vyzkoušel své štěstí."

McCaleb mu přes stůl přisunul fotografii Tafera a kývl směrem k barmance. Bosch vyklouzl z boxu a s fotografií odešel k baru.

„Pořád se ještě motáme jen tak na okraji," řekla Winstonová, když se oba dívali na Bosche, jak se vyptává barmanky na fotografii. „Máme malé kousky, ale to je všechno."

„Já vím," připustil McCaleb. Neslyšel, co se povídá u baru. Hudba byla příliš hlasitá, Van Morrison právě zpíval Divoká noc se blíží.

Bosch pokynul barmance a vrátil se do boxu.

„Poznává ho - nejraději ze všeho si dává kahlúu se šlehačkou. Ale nevzpomíná si, že by ho viděla s Gunnem."

McCaleb pokrčil rameny, jako by chtěl vyjádřit „co se dá dělat".

„Za pokus to stálo."

„Víte, kam to vede, že?" řekl Bosch a jeho pohled se přesunul z McCaleba na Winstonovou a zase zpět. „Budete muset nastražit past. Je to jediný způsob. Ale musí být zatraceně dobrá, protože jinak jsem nahraný."

McCaleb kývl.

„My to víme," poznamenal.

„Kdy to bude? Moc času mi nezbývá."

McCaleb se podíval na Winstonovou. Teď to záviselo na ní.

„Bude to brzy," řekla. „Možná zítra. Ještě jsem o tom nemluvila v kanceláři. Musím s tím jít na kapitána opatrně, protože poslední, co o tom ví, je, že jste, Terry, od toho byl odstaven a že jsem já s FBI na vás pracovala. Také do toho musím zasvětit okresního návladního, protože až se rozhodneme k činu, bude to muset být rychlé. Jestli to všechno půjde dobře, tak bychom mohli Tafera nalákat zítra večer a zahrát mu divadýlko."

Bosch se podíval na stůl a smutně se usmál. Posouval prázdnou láhev po stole dopředu a dozadu mezi dlaněmi.

„Dneska jsem se setkal s těmi hochy. S agenty."

„Slyšela jsem o tom. Nepřesvědčil jste je moc o své nevině. Vrátili se celí nažhavení a otrávení."

Bosch zvedl hlavu.

„Tak co ode mne v tomhle směru potřebujete?"

„Potřebujeme, abyste byl trpělivý a nic nepodnikal," řekla Winstonová. „Dáme vám vědět zítra večer."

Bosch přikývl.

„Je tu ještě jedna věc," dodal McCaleb. „Ty doličné předměty z přelíčení - máš k nim přístup?"

„Během soudu, jo. Ale jinak je má na starosti soudní zřízenec. Proč?"

„Protože Storey očividně věděl o existenci malíře Hieronyma Bosche. Když jste se mu představil při výslechu, uvědomil si, jaké možnosti mu dává vaše jméno. Tak si myslím, že ta kniha, kterou mu jeho asistentka přinesla do vězení, musela být jeho. Řekl jí, aby mu ji přinesla."

Bosch kývl.

„Ta fotka jeho knihovny."

McCaleb také přikývl.

„Ty ji máš."

„Dám vám vědět." Bosch se rozhlédl po lokále. „Tady už jsme skončili?"

„Jo, už jsme skončili," řekla Winstonová. „Zavoláme si."

Vyšla z boxu, sledována Boschem a McCalebem. Nechali na stole netknutá dvě piva a whisky s ledem. U dveří se McCaleb ohlédl a viděl, jak se pár štamgastů blíží k tomu pokladu. Z hudebního automatu se linula píseň Vychází krutý měsíc..., kterou zpíval John Fogerty.

Kapitola 41

Chlad z vody cítil McCaleb až v kostech. Když opatrně kráčel po rampě dolů do doků Cabrillo Marina, zasunul si ruce hluboko do kapes větrovky a krk zatáhl co nejvíce dolů mezi ramena.

Přestože měl bradu skloněnou, jeho oči bystře těkaly po okolí a pátraly po neobvyklém pohybu. Nic jeho pozornost neupoutalo. Letmo pohlédl na plachetnici Buddyho Lockridgea, když procházel kolem. Přes všechno haraburdí - surfovací prkna, kola, plynový grill, mořský kajak a další výbavu a krámy, nahromaděné na palubě - viděl, že se na lodi ještě svítí. Kráčel potichu po dřevěném chodníku. Rozhodl se, že ať už je Buddy vzhůru nebo ne, je už moc pozdě; McCaleb byl příliš unavený a byla mu zima, neměl náladu se pustit do debaty se svým rádoby partnerem. Ale přesto, když se blížil k Přicházející vlně, nemohl si pomoct a musel stále myslet na příkrý rozpor v jeho teorii ohledně průběhu právě řešeného případu. Předtím v baru měl Bosch pravdu, když usoudil, že to určitě byl někdo ze Storeyho okolí, kdo předal podklady pro článek o případu Gunna týdeníku New Times. McCaleb si uvědomoval, že jeho teorie drží pohromadě pouze tehdy, pokud to byl Tafero nebo Fowkkes či dokonce Storey přímo z vězení, kdo byl pro Jacka McEvoye zdrojem informací. Problém spočíval ale v tom, že Buddy Lockridge řekl McCalebovi, že to byl on, kdo vyzradil informaci o průběhu vyšetřování bulvárnímu týdeníku.

Jediným způsobem, jak tuto skládanku složit dohromady, alespoň jak se to zdálo McCalebovi, bylo připustit možnost, že by jak Buddy, tak i někdo ze Storeyho týmu prozradili stejnou informaci témuž novináři. Ale tato shoda náhod byla trochu silné kafe i pro člověka, který jinak rád věří shodám náhod.

McCaleb se snažil na to v dané chvíli nemyslet. Došel k lodi, znovu se rozhlédl kolem a pak sestoupil do kajuty. Odemkl posuvné dveře, vešel dovnitř a rozsvítil světla. Rozhodl se, že ráno zajde za Buddym a podrobněji se ho vyptá, co vlastně udělal a s kým mluvil.

Zamkl dveře a položil klíče a videokazetu, kterou si přinesl, na stůl s mapami. Ihned došel do kuchyňky a nalil si velkou sklenici pomerančového džusu. Potom zhasl světla na horní palubě a odnesl si džus do podpalubí, kde se odebral do koupelny, a tam se rychle pustil do svého večerního rituálu polykání prášků. Když je polykal a pil pomerančový džus, podíval se na sebe do malého zrcadla nad umývadlem. Pomyslel na to, jak vypadal Bosch. Únava se mu zřetelně rýsovala kolem očí. McCaleb byl zvědav, jestli bude také tak vypadat za pár let, až vyřeší dalších pár případů.

Když skončil svoji léčebnou kúru, svlékl se a chvatně se osprchoval, voda byla ledově studená, protože boiler nebyl zapnutý od předešlého dne, kdy s lodí připlul.

Třesoucí se chladem došel do hlavní kajuty a natáhl si trenýrky a svetr. Byl k smrti unavený, ale když si vlezl do postele, rozhodl se, že si zapíše pár poznámek a nápadů, jak by to Jaye Winstonová měla sehrát s Taferem. Natáhl se k zásuvce v nočním stolku, kde měl pera a poznámkové bloky. Když ji otevřel, zjistil, že v malém prostoru uvnitř jsou nacpány složené noviny. Vytáhl je, rozevřel a uviděl, že je to vydání novin New Times z minulého týdne. Stránky byly složeny obráceně, takže strana s inzeráty byla vepředu. McCaleb hleděl na stránku, kde bylo plno inzerátů velikosti krabičky od sirek, a všechny pod titulkem:

MASÁŽE NA ZAVOLANÍ.

McCaleb rychle vstal a došel k větrovce, kterou pohodil na židli. Z kapsy vytáhl mobil a vrátil se s ním zpět k posteli. I když poslední dny nosil mobil s sebou, obvykle ho nechával na lodi v nabíječce. Zapnul program, který mu na displeji ukázal, která čísla volal v poslední době, a začal procházet posledních sto volaných čísel. Většinu z těch čísel ihned identifikoval a vyloučil. Ale pokaždé, když narazil na neznámé číslo, porovnal ho s telefonními čísly otisknutými dole na stránce s inzeráty na masáže. Když porovnával čtvrté neznámé číslo s čísly u inzerátů, bylo shodné. Číslo patřilo ženě, která se označovala jako „exotická japonsko-havajská kráska" jménem Leilani. Ve svém inzerátu uváděla, že se specializuje na „kompletní relaxaci" a že není ve spojení s žádnou masážní agenturou.

McCaleb vypnul telefon a znovu vstal z postele. Začal si oblékat tepláky a při tom se snažil vzpomenout si, co přesně řekl, když obvinil Buddyho z toho, že vyžvanil údaje o průběhu vyšetřování týdeníku New Times.

Než dokončil oblékání, uvědomil si, že nikdy výslovně neobvinil Buddyho z prozrazení informací novinářům. Jenom se zmínil o New Times a Buddy se hned začal ospravedlňovat. McCaleb nyní pochopil, že se Buddy omlouval a cítil zahanben možná proto, že když byla minulý týden Přicházející vlna zakotvená v přístavu, tak ji použil pro své dostaveníčko s masérkou, která poskytovala kompletní relaxaci. To by také vysvětlovalo, proč se ho Buddy ptal, jestli poví Graciele o tom, co udělal.

McCaleb se podíval na hodinky. Bylo deset minut po jedenácté. Popadl noviny a šel nahoru. Nechtěl čekat až do rána, aby si to potvrdil. Usoudil, že Buddy k setkání s tou ženou použil Přicházející vlnu proto, že jeho vlastní loď byla tak malá a plná krámů a vypadala hrozivě, jako plovoucí past na krysy. Buddy neměl v podpalubí žádnou kapitánskou kajutu - byl tam jenom otevřený prostor, který byl přeplněný krámy stejně jako paluba nahoře. Jestli měl Buddy k dispozici Přicházející vlnu, určitě ji použil.

V saloně se nezdržoval rozsvěcením světla. Naklonil se přes gauč a vyhlédl okénkem z lodi doleva. Buddyho plachetnice Nepřemožitelný vítr kotvila o čtyři lodě dál a světla v kabině ještě svítila. Buddy byl zřejmě vzhůru, pokud ovšem neusnul s rozsvícenými lampami.

McCaleb došel k posuvným dveřím a chystal se je odemknout, když si všiml, že jsou již pár centimetrů pootevřené. Uvědomil si, že na lodi je někdo nepovolaný; zřejmě vstoupil, když byl McCaleb ve sprše, takže neslyšel cvaknutí zámku, ani neucítil zhoupnutí lodi způsobené změnou zatížení. Právě se chystal vykročit na palubu, když na jeho pravé rameno dopadla čísi těžká paže a zaklesla se mu pod bradu. Byla ohnutá v lokti a uvěznila jeho krk do velkého písmene V. Předloktí útočníkovy druhé ruky uzavřelo volnou stranu véčka vzadu za krkem. Ten chvat mu svíral krk z obou stran jako čelisti svěráku a sdačoval tepny přivádějící do mozku okysličenou krev. McCaleb vnímal situaci, ve které se ocitl, jakoby očima nestranného diváka. Škrtící chvat, který ho tak zaskočil, byl jako z učebnice. Začal zápasit. Zvedl ruce a pokoušel se vecpat prsty mezi předloktí a krk na jedné straně a mezi biceps a krk na druhé straně, ale bylo to zbytečné, opouštěly ho síly.

Někdo ho táhl nazpět ode dveří do tmy salonu. Natáhl levou ruku dozadu na místo, kde se útočníkova pravá ruka chytila za předloktí levé ruky - to bylo slabé místo celého trojúhelníku. Ale nemohl se o nic vzepřít a síly mu rychle docházely. Pokusil se zakřičet. Možná by ho mohl uslyšet Buddy. Ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska.

Vzpomněl si na jiný obranný manévr. Sebral poslední energii, kterou měl, zvedl pravou nohu a snažil se rychle dupnout patou útočníkovi na nohu. Ale netrefil se. Pata udeřila o podlahu naprázdno, útočník udělal další krok dozadu, prudce vychýlil McCaleba z rovnováhy, a znemožnil mu tak znovu se pokusit vymanit se ze sevření kopem.

McCaleb rychle pozbýval vědomí. Pohled otevřenými dveřmi salonu na světla přístavu se zahaloval temnotou s načervenalými okraji. Jeho poslední myšlenka byla, že ho někdo drží klasickým chvatem, který se vyučoval ve všech policejních pobočkách v zemi do té doby, než ho zrušili, protože při jeho užívání docházelo i k úmrtí.

Brzy i tato myšlenka zmizela v dáli a žádná světla již neviděl. Kolem něho se rozprostřela černá tma a pohltila ho.

Kapitola 42

McCaleb se probral k vědomí s nesmírnou bolestí svalů v ramenech a ve stehnech. Když otevřel oči, uvědomil si, že leží na prsou na posteli v kapitánské kajutě. Hlavu na matraci, levou tváří dolů, a díval se na pelest v čele postele. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že se chystal na návštěvu k Buddymu Lockridgeovi, když ho někdo zezadu napadl.

Probral se plně k vědomí a pokusil se uvolnit bolavé svaly, okamžitě ale pochopil, že se nemůže pohnout. Zápěstí měl spoutána za zády, nohy měl v kolenou ohnuté dozadu a něčí ruka mu je v té pozici držela.

Pozvedl hlavu z matrace a pokusil se obrátit, nedokázal se ale otočit do správného úhlu. Klesl zpět a natočil hlavu doleva. Znovu ji zvedl, pootočil se a uviděl Rudyho Tafera, který stál u postele a usmíval se na něj. Rukou v rukavici držel McCalebovy nohy - kolem kotníků spoutané a ohnuté dozadu k lýtkům.

Rázem vše pochopil. McCaleb si uvědomil, že je nahý, že je spoutaný a držený ve stejné pozici, jakou viděl u těla Edwarda Gunna. Obrácená pozice plodu z obrazu namalovaného Hieronymem Boschem. Jeho hruď zaplavil ledový chlad hrůzy. Instinktivně natáhl svaly nohou. Tafero to ale očekával. Nohy se skoro nepohnuly. Pak uslyšel za zády trojí cvaknutí a uvědomil si, že má kolem krku upevněné jakési pouto.

„Uklidni se,“ vyzval ho Tafero. „Uklidni se. Zatím ještě ne.“

McCaleb se přestal pohybovat. Tafero mu dále stlačoval kotníky zezadu k lýtkům.

„Už jsi tenhle systém viděl," řekl mu Tafero věcně. „Tenhle je trochu jiný. Spojil jsem dohromady několik zacvakávacích pout, takových, jaké má v kufru svého auta každý polda v L.A.“

McCaleb pochopil, co mu říká. Mluvil o proužcích umělé hmoty původně vymyšlených tak, aby držely pohromadě svazky kabelů. Policisté ovšem brzy zjistili, že se dají vhodně použít, když je třeba provádět masové zatýkání při příležitostných sociálních nepokojích. Policista může mít s sebou jen jedna ocelová pouta, ovšem plastikových zacvakávacích pout třeba stovky. Omotají se kolem zápěstí a konec se provleče uzávěrem. Malé drážky v plastikovém proužku zacvaknou a uzavírají se tím víc, čím silněji se za pásek táhne. Jediný způsob, jakým se dají otevřít, je přeříznout je nožem. McCaleb si uvědomil, že onen zvuk cvakání pochází z pout, která má upevněná kolem krku.

„Tak buď teď opatrnej," napomenul ho Tafero. „Vůbec se nehýbej."

McCaleb se opřel obličejem o matraci. Mysl mu horečně pracovala, hledala nějaký způsob, jak se z toho dostat. Napadlo ho, že kdyby se mu podařilo Tafera nějak zaujmout, že by mohl získat trochu času. Ale trochu času k čemu?

„Jak jsi mě objevil?" promluvil do matrace.

„Bylo to docela snadný. Můj mladší bratr tě sledoval, když jsi odcházel z naší kanceláře, a zjistil číslo tvého auta. Měl ses častěji ohlížet a ujistit se, že tě nikdo nešmíruje."

„To si budu pamatovat."

Pochopil jeho plán. Bude to vypadat, jako že Gunnův vrah zabil McCaleba, když mu začal šlapat na paty. Znovu otočil hlavu, aby viděl na Tafera.

„To nevyjde, Tafero," řekl mu. „Už o tobě vědí. Nikdo ti nespolkne, že to udělal Bosch."

Tafero se na něj dolů usmál.

„Myslíš Jaye Winstonovou? Nedělej si s ní starosti. Tu navštívím, až tu s tebou skončím. Osmdesát osm nula jedna Willoughby, apartmá číslo šest, West Hollywood. Zjistit, kde bydlí, bylo taky snadné."

Zvedl volnou ruku a pohnul prsty, jako kdyby hrál na piano nebo psal na psacím stroji.

„Nechal jsem proběhnout své prstíčky registračními lístky voličů - mám je na CD-ROMu. Hlasovala pro demokraty, věřil bys tomu? Polda z mordparty a volí demokraty. Zázraky se dějí pořád."

Jsou tu ještě další. Pracuje na tom FBI. Ty —"

„Ti jdou po Boschovi. Ne po mně. Viděl jsem je dneska u soudu."

Sáhnul dolů a zacvakl jedno plastikové pouto vedoucí od McCalebových nohou k poutu na krku.

„A tyhle věcičky, jsem si jistej, je navedou přímo na detektiva Bosche."

Usmál se nad genialitou svého plánu. A McCaleb věděl, že Taferovo uvažování bylo správné. Twilley a Friedman se poženou za Boschem jako pár psů, honících auto z každé strany.

„Teďka se nehýbej."

Tafero pustil jeho nohy a zmizel mu z dohledu. McCaleb se snažil udržet nohy skrčené. Skoro okamžitě ucítil, jak ho začaly svaly na nohou pálit. Cítil, že je příliš dlouho v téhle pozici neudrží.

„Prosím..."

Tafero se vrátil do jeho zorného pole. Oběma rukama držel výra z umělé hmoty, na tváři šťastný úsměv.

„Tohodle jsem sebral z jednoho člunu tam dole v dokách. Je trochu sešlý, ale svoji roli sehraje bezvadně. Musím sehnat ještě jednoho pro Winstonovou.“

Rozhlížel se po místnosti, hledal, kam umístit sovu. Rozhodl se pro polici nad vestavěným prádelníkem. Postavil tam výra, otočil se znovu na McCaleba a potom upravil pozici plastikového opeřence tak, aby měl pohled upřený na něj.

„Perfektní," pronesl spokojeně.

McCaleb zavřel oči. Cítil, jak se mu svaly chvějí námahou. V mysli se mu zjevil obraz jeho dcerky. Držel ji v náručí, dívala se na něj velkýma očima přes kojeneckou láhev a říkala mu, ať si nedělá starosti a ať se nebojí. To ho trochu zklidnilo. Soustředil se na její obličej a náhle se mu zdálo, že dokonce cítí vůni jejích vlasů. Cítil, jak mu slzy stékají po tváři a jak mu nohy zvolna vypovídají službu. Uslyšel zacvaknutí pout a –

Tafero ho chytil za nohy a podržel mu je.

„Ještě ne.“

Něco tvrdého udeřilo McCaleba do hlavy a dopadlo na matraci vedle něj. Otočil hlavu, otevřel oči a uviděl, že je to videokazeta, pro kterou se vrátil a vypůjčil si ji od Lucase, bezpečnostního technika poštovního úřadu. Díval se na nálepku, kterou tam pro něj Lucas umístil. Byl na ní emblém pošty - letící orel.

„Doufám, že ti to nevadí, ale mezitím, co ses probíral z toho škrcení, podíval jsem se na tu kazetu na tvým videorekordéru. Nic jsem na ní nenašel. Je prázdná. Pročpak?"

McCaleb ucítil jiskřičku naděje. Uvědomil si, že jediný důvod, proč ještě není mrtev, je ta videokazeta. Tafero ji našel a vzbudila v něm příliš mnoho otázek. To byla šance. McCaleb se snažil vymyslet způsob, jak by tuto skutečnost mohl ještě více využít ve svůj prospěch. Ta videokazeta měla být prázdná. Plánovali, že ji použijí pouze jako hrozbu, až dostanou Tafera a budou se ho snažit obelstít. Kazeta bude součástí léčky. Ukážou mu tu kazetu a řeknou mu, že ho mají nahraného, jak posílá peníze složenkou. Ale doopravdy mu ji nepřehrají. Nyní McCaleba napadlo, že ji přece jen bude moci použít - ale opačným způsobem.

Tafero mu silně stiskl kotníky, tak silně, že mu je přitlačil téměř k zadku. McCaleb zasténal, jak ho zabolely napjaté svaly. Tafero trochu povolil.

„Na něco jsem se tě ptal, ty zkurvysynu. Teď chci slyšet tvou zasranou odpověď."

„Není na ní nic. Měla být prázdná."

„Kecy. Tady na nálepce je napsáno ,Prosinec dvacátého druhého´. Dál je tu napsáno ,Wilcoxovo kontrolní stanoviště´. Proč je teda prázdná?"

Znovu zvýšil tlak na McCalebovy nohy, ale netlačil již tak silně jako před chvílí.

„Dobrá. Tak já ti povím pravdu. Řeknu ti to."

McCaleb se zhluboka nadechl a snažil se trochu uvolnit. V okamžiku, kdy bylo jeho tělo na chvíli v klidu, když měl plíce naplněné vzduchem, měl dojem, že postřehl změnu v rytmu pohybu lodi, která se jemně a pravidelně kývala v souladu

s pohybem vln v přístavu. Někdo vstoupil na loď. Napadlo ho, že to může být jedině Buddy Lockridge. A jestli to byl on, tak právě kráčí vstříc své záhubě. McCaleb začal mluvit rychle a hlasitě, doufal, že jeho hlas bude Lockridgee varovat.

Je to jenom rekvizita. Chtěli jsme na tebe ušít boudu, chystali jsme se, že ti řekneme, že tě máme nahraného, jak posíláš složenkou peníze, kterými sis koupil toho výra. Ten plán, ten plán počítal s tím, že tě přemluvíme, abys prásknul Storeyho. Víme, že to všechno byl jeho plán, že to vymyslel ve vězení. Ty ses jenom řídil jeho příkazy. Mají větší zájem o Storeyho než o tebe. Já jsem měl —“

„Dobrá, drž hubu.“

McCaleb ztichnul. Zajímalo by ho, jestli Tafero ucítil, že se loď pohybuje trochu jinak, nebo zda něco zaslechl. Ale pak McCaleb zahlédl, jak byla kazeta zvednuta z postele. Uvědomil si, že donutil Tafera, aby se nad tím zamyslel. Po dlouhé době ticha Tafero konečně promluvil.

„Myslím si, že pěkně kecáš, McCalebe. Myslím, že takhle kazeta je z toho jejich bezpečnostního systému, který nahrává z víc kamer najednou. Na obyčejným videorekordéru se to nedá přehrát."

Kdyby neměl pocit, že každý sval jeho těla křičí bolestí, McCaleb by se snad usmíval. Dostal Tafera. Ležel bezmocně spoutaný na posteli a přece si pohrával se svým přemožitelem. Tafero teď musel změnit svůj plán.

„Kdo ještě má kopie?" zeptal se Tafero.

McCaleb neodpověděl. Začal si myslet, že se asi spletl, když vkládal naději do změny v pohybu lodi. Už uteklo příliš mnoho času. Nikdo další na lodi nebyl.

Tafero silně uhodil kazetou McCaleba zezadu do hlavy.

„Ptal jsem se, kdo ještě má kopie?"

V jeho hlasu zazněl nový tón. Část sebedůvěry zmizela a byla nahrazena stejně velkým dílem strachu z toho, že se v jeho perfektním plánu objevila trhlina.

„Běž do prdele," vyhekl McCaleb. „Klidně si se mnou udělej, cos měl v plánu. Každopádně zjistíš hodně brzy, kdo to je."

Tafero se mu opřel o nohy a naklonil se nad ním. McCaleb cítil jeho dech na uchu.

„Poslouchej mě, ty zkurvenej —“

Náhle se za McCalebem ozvalo hlasité prasknutí.

„Ty sráči, ani se nehni!" zavolal někdo.

Ve stejném okamžiku se Tafero postavil a pustil McCalebovy nohy. Náhlé povolení tlaku spojené s řinčivým hlukem poplašilo McCaleba tak, že mimoděk povolil svaly a škubl sebou. Zaslechl zacvakání, jak se plastiková pouta utáhla o několik zářezů. Zvýšený tah způsobil řetězovou reakci, pouta kolem krku se také utáhla a zacvakla. Pokusil se ohnout nohy nazpátek, ale bylo již příliš pozdě, pouta byla stažená. Zařezávala se mu do krku. Nemohl dýchat. Otevřel ústa, ale zůstal bez hlesu.

Kapitola 43

Ve dveřích kajuty pod schody stál Harry Bosch a mířil pistolí na Rudyho Tafera. Měl oči rozšířené, jak se snažil přehlédnout celou místnost. Terry McCaleb ležel nahý na posteli, ruce a nohy spoutané za zády. Bosch viděl několik zacvakávacích pout spojených dohromady, která poutala zápěstí a kotníky. Hlavní pouto probíhalo od kotníků pod zápěstími ke smyčce kolem krku. Neviděl McCalebovi do tváře, ale zaznamenal, že se mu plastikové pouto zařezává hluboko do krku a kůže kolem je tmavě červená. Dusil se.

„Otoč se,“ zařval na Tafera. Jdi dozadu ke zdi.“

„Potřebuje pomoc, Boschi. Ty – „

„Řekl jsem, jdi dozadu k tý zasraný zdi! Teď!“

Pozdvihl pistoli do úrovně Taferových prsou, aby mu dal najevo, že to myslí vážně. Tafero zdvihl ruce a začal se otáčet ke zdi.

„Dobrá, dobrá, už se otáčím.“

Jakmile se Tafero otočil, Bosch rychle vstoupil do místnosti a přistrčil velkého muže ke zdi. Pohlédl na McCaleba. Teď mu viděl do obličeje. Byl čím dál tím víc červený. Oči měl otevřené a vypoulené. Ústa sešklebená v zoufalé, ale marné snaze nadechnout se.

Bosch vrazil hlaveň pistole Taferovi do zad a druhou rukou ho prohledal, jestli nemá zbraň. Sebral mu pistoli, kterou měl za opaskem, a ustoupil o krok. Znovu se podíval na McCaleba a viděl, že už nemá čas. Problém byl současně kontrolovat Tafera a přitom se dostat k McCalebovi a přeříznout mu pouta. Náhle si uvědomil, co je třeba udělat. Ustoupil o krok nazpět, dal ruce k sobě, takže obě pistole držel vedle sebe. Zdvihl je nad hlavu a pak udeřil pažbami silně Tafera zezadu do hlavy. Muž se skácel dopředu, nejdříve udeřil obličejem o dřevěný panel a pak se bezvládně svezl na zem.

Bosch se otočil, pustil obě pistole na postel a rychle vytáhl klíčky.

„Vydrž, vydrž, vydrž.“

Horečně tápal prsty, otevřel kapesní nůž, připevněný k řetízku, na kterém měl pověšené klíče. Sáhl na plastikové pouto, které měl McCaleb utažené kolem krku, ale nemohl pod něj strčit prsty. Převalil McCaleba na stranu a rychle pracoval prsty pod poutem na přední straně krku. Zastrčil špičku nože pod pouto a přeřízl ho, špička nože jen trochu škrábla o kůži.

Z McCalebova hrdla se vydral hrozivý zvuk, jak mu vzduch proudil do plic a on chtěl současně promluvit. Slova byla nesrozumitelná, ztracená v naléhavé potřebě kyslíku.

„Mlč a dýchej!" zařval na něj Bosch. Jenom dýchej!"

S každým McCalebovým nádechem se ozývalo chrčení. Bosch viděl pulzující rudou čáru kolem jeho krku. Opatrně se ho dotkl, chtěl se přesvědčit, jestli nemá poškozený hrtan nebo tepny. McCaleb prudce škubl hlavou a snažil se odsunout pryč.

„Jenom... mně přeřízni ty pouta."

Z námahy spojené s mluvením se silně rozkašlal, celé jeho tělo se na matraci otřásalo prožitým traumatem.

Bosch přeřízl nožem pouta a uvolnil mu nejprve ruce, pak kotníky. Spatřil červené stopy po poutech v místech, kde mu svírala končetiny. Vytáhl všechna přeřezaná pouta a smetl je na zem. Otočil se a na zemi uviděl tepláky a košili. Zvedl je a hodil na postel. McCaleb se pomalu otáčel zpět k němu, v obličeji stále temně rudý.

„Ty... ty... jsi zachránil..."

„Nemluv."

Na zemi se ozvalo zasténání a Bosch uviděl, jak se Tafero začíná probírat z bezvědomí. Bosch k němu přistoupil a rozkročil se nad ním. Od svého opasku odepl pouta, sehnul se a rázně zatáhl Taferovy ruce dozadu, aby ho spoutal. Přitom mluvil k McCalebovi.

„Hele, jestli si chceš převzít tohodle chlapa, připoutat ho ke kotvě a hodit ho přes palubu, nic proti tomu nebudu mít. Dokonce ani okem nemrknu."

McCaleb neodpověděl. Snažil se posadit. Když Bosch dokončil spoutávání, narovnal se a podíval se dolů na Tafera, který nyní otevřel oči.

„Nehýbej se, kreténe. A zvykni si na ty pouta. Jsi zatčený kvůli vraždě, pokusu o vraždu a všeobecnému přesvědčení, že jsi pitomec. Myslím, že znáš svoje práva, ale buď tak laskav a nic neříkej, dokud nevyndám kartu a nepřečtu ti to."

V okamžiku, kdy domluvil, Bosch si uvědomil, že z chodby zazněl skřípavý zvuk. Ve vteřině pochopil, že někdo využil jeho promluvy a mezitím se přiblížil ke dveřím.

Následující události se odehrály tak zřetelně jako záběry ve zpomaleném filmu. Bosch instinktivně zvedl levou ruku k opasku, ale uvědomil si, že tam zbraň nemá. Nechal ji na posteli. Začal se otáčet zpět, ale uviděl McCaleba, který seděl stále nahý a již mířil jednou z pistolí ke vchodu.

Bosch očima sledoval, kam zbraň směřuje. Jakýsi muž v podřepu se pomalu sunul dveřmi do místnosti, oběma rukama držel pistoli. Mířil na Bosche. Ozval se výstřel a od zárubně odlétly třísky. Muž sebou škubl a přivřel oči. Vzpamatoval se a začal znovu zvedat pistoli a mířit. Pak se ozval další výstřel a opět další. V malé místnosti se stěnami z dřevěných panelů způsobily výstřely ohlušující rámus. Bosch viděl, že jedna kulka zasáhla stěnu a dvě zasáhly pistolníka do prsou, odhodily ho nazpět na zeď do chodby. Klesl na podlahu, ale z ložnice na něj bylo stále vidět.

„Ne!“ zařval z podlahy Tafero. Jesse, ne!“

Raněný střelec se stále pohyboval, ale měl potíže s kontrolou pohybů. Jednou rukou neohrabaně zvedl zbraň a udělal patetický pokus, když se znovu snažil zamířit na Bosche.

Ozval se další výstřel a Bosch uviděl, jak tvář muže krvavě explodovala. Jeho hlava sebou prudce škubla dozadu, udeřila o zeď za ním a pak už se nepohnul.

„Ne!“ znovu zakřičel Tafero.

A pak se rozhostilo ticho.

Bosch se podíval na postel. McCaleb stále držel pistoli a mířil na dveře. Oblak modrého kouře ze střelného prachu stoupal do středu místnosti. Vzduch čpěl kysele a spáleně.

Bosch zvedl svoji pistoli z postele a šel do chodby. Sedl si do dřepu vedle zhrouceného muže, ale nepotřeboval se ho dotknut, aby poznal, že je mrtev. Během přestřelky se mu zdálo, že v něm poznal Taferova mladšího bratra, který pracoval v kanceláři jeho firmy. Nyní mu většina tváře chyběla.

Vztyčil se, odešel do koupelny, sebral tam ručník, do kterého vzal pistoli z ruky mrtvého muže. Odnesl ji zpět do kapitánské kajuty a položil ji na noční stolek. Pistole, kterou použil McCaleb, ležela na posteli. Ten stál na druhé straně postele. Měl na sobě tepláky a přetahoval si přes hlavu košili. Když si ji oblékl, podíval se na Bosche. Dlouho si vzájemně hleděli do očí. Zachránili jeden druhého. Bosch nakonec přikývl hlavou.

Taferovi se podařilo posadit se u zdi. Z nosu mu tekla krev a stékala po obou stranách jeho úst. Vypadalo to jako groteskní knír zloducha Fu-Manču. Bosche napadlo, že si musel rozbít nos, když udeřil hlavou o stěnu. Seděl zhrouceně u stěny a s hrůzou v očích se díval otevřenými dveřmi na tělo v chodbě.

Bosch přinesl další ručník, zvedl s ním z postele druhou pistoli a položil ji na noční stolek vedle první zbraně. Pak vyjmul z kapsy mobilní telefon a vyťukal číslo. Během čekání na spojení pohlédl na Tafera.

„Rudy, tvůj mladší bratr je mrtvý," řekl mu. „To je moc špatný."

Tafero sklopil oči a rozplakal se.

Na Boschovo zavolání odpověděli z centrálního dispečinku. Udal jim adresu přístavu a řekl, že mají poslat tým z jednotky zabývající se účastí policistů při přestřelkách. Také bude potřebovat koronerův tým a dále techniky. Řekl dispečerovi, aby je všechny obvolal pevnými linkami. Nechtěl, aby se o přestřelce dozvěděla média z odposlechu policejní frekvence dříve, než to bude nutné.

Vypnul telefon a ukázal ho McCalebovi.

„Chceš sanitku? Měl by ses nechat vyšetřit."

„Je mi dobře.“

„Tvůj krk vypadá, že by mohl -"

„Řekl jsem, že jsem v pořádku."

Bosch kývl.

„Dělej, jak myslíš."

Obešel postel a postavil se před Tafera.

„Odvedu ho odsud, a strčím ho do auta."

Postavil Tafera na nohy a strkal ho ke dveřím. Když procházel kolem těla svého bratra, Tafero zavyl skoro jako zvíře. Bosch byl překvapen, když uslyšel, že takový zvuk vychází z těla tak velkého muže.

„Jo, je to moc zlý," pronesl Bosch beze známky jakéhokoli soucitu v hlase. „Ten chlapec měl před sebou skvělou budoucnost, mohl ti pomáhat zabíjet lidi a dostávat další z kriminálu."

Postrčil Tafera směrem ke schodům nahoru do salonu.

Když šli po můstku k parkovišti, Bosch uviděl muže, stojícího na palubě plachetnice, přeplněné vory, surfovacími prkny a dalšími krámy. Muž se podíval na Bosche, pak na Tafera a zpět na Bosche. Měl oči široce rozevřené a bylo zřejmé, že ho poznal, pravděpodobně ho viděl v televizi při přenosu soudního procesu.

„Hej, slyšel jsem výstřely. Je Terry v pořádku?"

„Bude mu dobře."

„Můžu si s ním jít promluvit?"

„Raději ne. Přijdou sem poldové. Nechte je, ať si to vyřídí."

„Haló, vy jste Bosch, že ano? Z toho procesu?"

„Jo. Jsem Bosch."

Muž již nic dalšího neřekl. Bosch odcházel, Tafera postrkoval před sebou.

Když se za chvíli Bosch vrátil na loď, McCaleb byl v kuchyňce a pil sklenici pomerančového džusu. Za ním a pod schody byly vidět roztažené nohy mrtvého muže.

„Nějaký soused se na tebe vyptával."

McCaleb kývl.

„Buddy."

To bylo vše, co řekl.

Bosch vyhlédl oknem a podíval se dozadu na parkoviště. Zdálo se mu, že v dáli slyší sirény, ale možná to byl jenom vítr prohánějící se v ráhnoví.

„Budou tady každým okamžikem," řekl. Jak to vypadá s tvým krkem? Doufám, že můžeš mluvit, protože toho budeme muset hodně vysvětlovat."

„Je v pořádku. Jak to, že ses tu objevil, Harry?"

Bosch položil klíčky od auta na pult. Dlouho neodpovídal.

„Jenom mě tak napadlo, že si tě asi vezme na mušku. To je všechno."

„Jak to?“

„Ty jsi narazil na jeho bratra dneska ráno v té kanceláři. Napadlo mě, že kdyby tě sledoval, mohl se dozvědět číslo tvého auta nebo něco jiného, podle čeho by tě vystopovali."

McCaleb se na něj tázavě zadíval.

„A tak ses potuloval v přístavu a viděl jsi Rudyho, ale ne jeho mladšího bratra?"

„Ne, jenom jsem přijel sem a trochu tu jezdil kolem. Uviděl jsem támhle na parkovišti zaparkovaného starého lincolna, patřícího Rudymu, a tak mne napadlo, že se asi něco děje. Nikde jsem neviděl jeho bratra — asi se musel někde schovávat a hlídat."

Já si myslím, že byl v dokách a hledal výra, kterého by mohl vzít z nějaké lodi a pak ho použít u Winstonové. Dneska večer improvizovali."

Bosch kývl hlavou.

„Každopádně jsem se tu rozhlížel, a když jsem uviděl, že dveře do tvé lodi jsou otevřené, rozhodl jsem se, že to zkontroluju. Napadlo mě, že dnes je moc studená noc a ty jsi moc opatrnej chlápek, než abys usnul s takhle otevřenýma dveřma."

McCaleb pokýval hlavou.

Bosch nyní uslyšel zřetelný zvuk blížících se sirén, pohlédl oknem ven přes doky k parkovišti. Viděl, jak dvě policejní auta přijíždějí a zastavují vedle jeho služebního auta, kde byl vzadu spoutaný Tafero. Vypnuli sirény, ale modrá světla nechali blikat dál.

„Raději půjdu naproti hochům v modrém," řekl Bosch.

Kapitola 44

Po větší část noci byli drženi odděleně, vyslýcháni a potom znovu vyslýcháni. Potom se vyšetřovatelé vzájemně vyměnili a oni slyšeli znovu ty samé otázky, ale z jiných úst. Pět hodin po přestřelce na Přicházející vlně se dveře otevřely a McCaleb a Bosch vyšli na chodbu v Parker Center. Bosch přistoupil k druhému muži.

„Jsi v pořádku?"

„Jsem unavený."

„Jo."

McCaleb viděl, jak si Bosch dává cigaretu do úst, ale nezapálil si ji.

„Mám namířeno k šerifovi," řekl Bosch. „Chci u toho být.“

McCaleb přikývl.

„Tak se tam uvidíme."

Stáli vedle sebe před polopropustným sklem, namačkáni vedle televizního technika. McCaleb stál tak blízko, že cítil Boschův dech vonící mentolovou cigaretou a kolínskou, kterou měl v autě v přihrádce palubní desky a kterou se navoněl, když za ním jel do Whittier. Viděl na skle slabý odraz Boschova obličeje a uvědomil si, že se dívají na to, co se děje v druhé místnosti.

Za sklem byl konferenční stůl, u něhož seděl Rudy Tafero vedle obhájce jménem Arnold Prince. Tafero měl přes nos nalepenou bílou náplast a v nosních dírkách gázové tampony. Na temeni hlavy měl šest stehů, které ale nebyly vidět díky husté kštici vlasů. Zlomený nos a rozbitou hlavu mu ošetřili zdravotníci v přístavu Cabrillo Marina.

Naproti Taferovi seděla Jaye Winstonová. Po její pravici byla Alice Shortová z Úřadu státního návladního, po její levici seděli zástupce náčelníka Irvin Irving z LAPD a Donald Twilley z FBI. Navzdory časné ranní hodině se tak sešly všechny bezpečnostní instituce včetně těch, kterých se případ dotýkal jen velmi okrajově. Žádná z nich se nechtěla nechat připravit o příležitost prodrat se v tomto dostihu, jehož cílovou prémií bude - jak všichni věděli - velký, mediálně sledovaný proces, na co nejlepší pozici. Bylo šest hodin třicet minut a nastal čas začít vyslýchat podezřelého.

Bylo rozhodnuto, že Winstonová bude klást otázky — protože to byl od začátku její případ - zatímco ostatní tři budou přihlížet a mohou jí přispět radou. Začala výslech uvedením data, času a představením osob, přítomných v místnosti. Potom přečetla Taferovi jeho ústavní práva a nechala si od něj podepsat formulář, že byl se svými právy seznámen. Jeho obhájce uvedl, že Tafero nyní nehodlá učinit žádné prohlášení.

„To je v pořádku,“ řekla Winstonová a upřeně se dívala na Tafera. „Nepotřebuji, aby se mnou mluvil. Já mu chci něco říct. Chci, aby si uvědomil, co ho tu čeká. Nechci, aby nám pak vyčítal, že jsme s ním nekomunikovali, nebo litoval, že promarnil šanci spolupracovat, když mu byla nabídnuta."

Podívala se na spis, který měla před sebou, a otevřela ho. McCaleb poznal formulář obžaloby z Úřadu státního návladního.

„Pane Tafero,“ začala Winstonová, „chci, abyste věděl, že dnes ráno vás obviňujeme z vraždy prvního stupně Edwarda Gunna, spáchané prvního ledna tohoto roku, z pokusu o vraždu Terrella McCaleba dnešního dne a z vraždy Jesse Tafera též dnešního dne. Vím, že znáte zákony, ale přesto se cítím povinna vám vysvětlit poslední obvinění. Smrt vašeho bratra nastala v průběhu páchání zločinu. Proto jste podle zákonů státu Kalifornie coby jeho spolupachatel také vinen jeho smrtí.“

Okamžik počkala a dívala se do Taferových očí, které se zdály být mrtvé.

Vrátila se ke čtení obžaloby.

„Dále byste měl vědět, že Úřad státního návladního souhlasil s návrhem přičíst k vraždě Edwarda Gunn přitěžující okolnosti. Totiž to, že šlo o nájemnou vraždu. Tyto přitěžující okolnosti způsobí, že u tohoto případu bude pravděpodobně vynesen rozsudek smrti. Alice?"

Shortová se naklonila kupředu. Byla to atraktivní malá žena, táhlo jí na čtyřicítku a měla velké podmanivé oči. Pracovala ve funkci zástupkyně okresního návladního a měla na starosti velké soudní procesy. V porovnání s tělesnou konstrukcí muže, který seděl naproti ní, vypadala její postava obzvláště drobná, ale přesto z této ženy vyzařovala spousta energie.

„Pane Tafero, byl jste policistou dvacet let,“ řekla. Jistě chápete víc než kdokoli jiný závažnost spáchaných činů. Neznám žádný jiný případ, který by oprávněněji volal po trestu smrti. Požádáme porotu o tento trest. A nepochybuji o tom, že ho pro vás dostaneme."

Když skončila svoji nacvičenou část hry, Shortová se naklonila dozadu, opřela se o židli a předala slovo Winstonové. Nastalo dlouhé ticho, Winstonová hleděla na Tafera a čekala, až se na ni podívá. Nakonec se jeho oči pohnuly a spočinuly na ní.

„Pane Tafero, máte zkušenosti a byl jste už v místnostech, jako je tato, jenže v opačné pozici. Myslím, že nemáme šanci na vás něco nahrát, i kdybychom na to měli celý rok. Takže si na nic hrát nebudeme. Jenom vám učiním nabídku. Jednorázovou nabídku, která bude stažena, definitivně, jakmile z této místnosti vyjdeme. Jedná se o následující."

Tafero se opět zadíval na stůl. Winstonová se naklonila dopředu a pohlédla mu do očí.

„Chcete žít, nebo chcete zkusit svoji šanci a počkat, jak rozhodne porota? Je to takhle jednoduché. A dříve než odpovíte, zvažte několik věcí. Za prvé, porotci uvidí fotografické svědectví o tom, co jste udělal Edwardu Gunnovi. Za druhé, uslyší Terryho McCaleba, který jim popíše, jaké to bylo, když byl bezmocný a cítil, jak mu uniká život díky vašemu spoutání. Víte, já se o takové věci většinou nesázím, ale tohle nebude trvat ani hodinu. Tipuju, že tohle bude nejrychlejší rozsudek smrti, který byl kdy ve státě Kalifornie vynesen."

Winstonová se opřela dozadu a zavřela spis. McCaleb se přistihl, že souhlasně kývá hlavou. Vedla si velmi dobře.

„Chceme toho, kdo vás najmul," řekla Winstonová. „Chceme nějaké fyzické důkazy, které ho spojí s případem Gunn. Mám takový pocit, že někdo jako vy se určitě nějak pojistí, než se pustí do podobného podniku. Ať už je to cokoli, chceme to, co máte.“

Podívala se na Shortovou a prokurátorka kývla, dala jí tím najevo, že to řekla dobře.

Uplynulo téměř půl minuty. Nakonec se Tafero otočil ke svému obhájci a chystal se ho šeptem něco zeptat. Ale pak se otočil k Winstonové.

„Do hajzlu, zeptám se sám. Aniž bych se tu k něčemu zasranýmu přiznal, co by se stalo, kdybyste vynechala ty přitěžující okolnosti? Co by mě pak čekalo?"

Winstonová se okamžitě rozesmála a vrtěla hlavou. McCaleb se usmíval.

„Děláte si srandu?" zeptala se. „ ,Co by mě čekalo?´ Člověče, budete pohřbený v betonu a v oceli. Tohle vás čeká. Vy už nikdy, ale nikdy neuvidíte denní světlo. Ať už se dohodneme, nebo nedohodneme, to je dáno a o tom nehodlám jednat."

Taferův právník si odkašlal.

„Paní Winstonová, toto je stěží profesionální jednání, které -"

„Na to kašlu, jestli mám profesionální jednání. Tento muž je zabiják. Neliší se od profesionálních vrahů kromě toho... ne, on je horší. On nosíval odznak, a to ho dělá ještě odpornějším. Pane Princi, pro vašeho klienta můžeme udělat jediné. Přijmeme jeho přiznání viny v případu vraždy Edwarda Gunna a v pokusu o vraždu Terryho McCaleba. O tom se nebudeme dohadovat. Neobviníme ho ze zabití jeho bratra. Možná mu to pomůže lépe žít, když nebude mít na svědomí takové břemeno. Mně osobně je to jedno. Mně jde o to, aby pochopil, že život, tak jak ho znal doposud, je pryč. Skončil. Má pouze dvě volby - buď do cely smrti, nebo doživotí. Jedno z toho si musí vybrat a cesta nazpět neexistuje."

Podívala se na hodinky.

„Máte asi pět minut a potom odsud odejdeme. Jestli nechcete přistoupit na naši dohodu, nevadí, půjdete oba k soudu. Se Storeym to možná nebude jednoduché, ale o panu Taferovi není pochyb. U Alice se dveře netrhnou, žalobci za ní polezou, budou jí posílat květiny a bonboniéry. Každý den pro ni bude svátek svátého Valentina nebo vlastně Den Valentina. Za tento případ dostane titul Žalobce roku."

Prince položil na stůl tenkou aktovku a vložil do ní svůj poznámkový blok. Nenapsal si do něj ani slovo.

„Děkujeme vám za váš čas,“ řekl. „Myslím, že zažádáme o propuštění na kauci, a potom uvidíme."

Odsunul židli a vstal.

Tafero pomalu zvedl hlavu a podíval se na Winstonovou, oči podlité krví následkem úderu do nosu.

„Byl to jeho nápad udělat to tak, aby to vypadalo jako ten obraz," řekl. „Byl to nápad Davida Storeyho."

Následovalo překvapené ticho, potom obhájce těžce dosedl a zavřel bolestně oči.

„Pane Tafero," spustil Prince, „důrazně vám doporučuji —“

„Drž hubu," vyštěkl na něj Tafero, „ty malej posero. Ty si za mě nepůjdeš pro injekci."

Podíval se na Winstonovou.

„Přistupuju na tu vaši dohodu. Pokud mě neobviníte z vraždy mého bratra."

Winstonová kývla.

Tafero se otočil na Shortovou, ukázal na ni prstem a čekal. Také přikývla.

„Dohodnuto," řekla.

„Ještě jednu věc," ozvala se rychle Winstonová. „Nepůjdeme do toho jenom s vaším slovem proti jeho slovu. Co máte dalšího?"

Tafero se na ni podíval a po jeho tváři se rozprostřel úzký, smrtící úsměv.

Ve vedlejší místnosti přistoupil Bosch blíže ke sklu. McCaleb viděl jeho odraz ve skle jasněji. Viděl, že Boschovy oči zírají bez mrknutí.

„Mám obrázky," pronesl Tafero.

Winstonová si odsunula uvolněný pramen vlasů za ucho a přimhouřila oči. Naklonila se přes stůl.

„Obrázky? Co tím myslíte, fotografie? Fotografie čeho?"

Tafero zavrtěl hlavou.

„Ne. Obrázky. Kreslil mi obrázky, když jsem za ním přišel do vězení a seděli jsme v hovorně. Nakreslil mi, jak má ta scéna vypadat. Aby to vypadalo jako ten obraz."

McCaleb sevřel ruce v pěst.

„Kde jsou ty kresby?" zeptala se Winstonová.

Tafero se znovu usmál.

„V bezpečnostní schránce. V City National Bank na křižovatce Sunset a Dohe-ny. Klíč je na kroužku, který jsem měl v kapse."

Bosch zvedl ruce a plácl dlaněmi o sebe.

„Bác!“ zvolal tak hlasitě, že se Tafero otočil a podíval se na sklo.

„Prosím," zašeptal technik od videa. „My to nahráváme."

Bosch došel ke dveřím malé místnosti a vyšel ven. McCaleb ho následoval. Bosch se otočil a podíval se na něj. Kývl hlavou.

„Storey se potápí," řekl. „Strašidlo se vrací do temnot, odkud přišlo."

Chvíli na sebe mlčky hleděli, potom se Bosch pohnul.

„Musím jít," řekl.

„Kam?"

„Musím se připravit na přelíčení."

McCaleb se vrátil zpátky za polopropustné zrcadlo, odkud bylo vidět do místnosti, v níž se konal výslech, a sledoval jeho další průběh. Tafero sděloval všem shromážděným v místnosti, že David Storey na něm požadoval, aby zabil Edwarda Gunna přesně na Nový rok ráno.

McCaleb chvíli poslouchal, potom ho něco napadlo. Vyšel ven a došel do kanceláře detektivů. Tam se trousili jednotliví detektivové, začínal jim pracovní den. Došel k prázdnému stolu, utrhl list papíru z bloku, který tam ležel, a napsal na něj: Zeptejte se na Lincolna. Složil papír a odnesl ho ke dveřím místnosti, kde se konal výslech.

Zaklepal a za chvíli Alice Shortová otevřela dveře. Podal jí složenou zprávu. „Dejte to Jaye, dřív než skončí výslech," pošeptal jí.

Přikývla a zavřela dveře. McCaleb odešel do vedlejší místnosti a pozoroval je.

Kapitola 45

Vysprchovaný a čerstvě oholený vystoupil Bosch z výtahu a zamířil k soudní síni Sekce N. Kráčel rázně. Cítil se jako pán města. Učinil pouze pár kroků, když se k němu přidal McEvoy, který vyšel z postranního výklenku, podoben medvědovi, čekajícímu v jeskyni na nic netušící kořist. Ale nic nemohlo Boschovi pokazit náladu. Usmál se, když reportér přidal do kroku, aby mu stačil.

„Detektive Boschi, přemýšlel jste o tom, o čem jsme spolu hovořili? Dneska budu muset začít psát svůj článek."

Bosch nezpomalil chůzi. Věděl, že jakmile se jednou dostane do soudní síně, nebude už mít moc času.

„Rudy Tafero," řekl.

„Promiňte?"

„Byl vaším zdrojem. Rudy Tafero. Došlo mi to dnes ráno."

„Detektive, řekl jsem vám, že nemůžu odhalit – „

„Jo, já vím. Ale, víte, já jsem tady ten, kdo odhaluje. Každopádně na tom už nezáleží."

„Proč ne?"

Bosch se náhle zastavil. McEvoy udělal ještě několik kroků, pak se vrátil zpět.

„Proč ne?" zeptal se znovu.

„Dneska je váš šťastný den, Jacku. Mám pro vás dva dobré tipy."

„Výborně. Jaké?"

McEvoy začal vytahovat notes ze zadní kapsy. Bosch mu položil ruku na rameno, aby ho zadržel.

„Nevyndavejte ten notes. Uvidí vás ostatní novináři a budou si myslet, že vám něco sděluji."

Ukázal chodbou směrem k otevřeným dveřím do místnosti určené pro média, kde lelkovalo několik reportérů a čekalo na začátek dnešního přelíčení.

„Potom sem přijdou a já jim to budu muset říct."

McEvoy nechal notes v kapse.

„Dobrá. Jaké máte tipy?“

„Za prvé, ten váš článek je plný nesmyslů. Ve skutečnosti byl váš zdroj dnes ráno zatčen pro vraždu Edwarda Gunna a pro pokus o vraždu Terryho McCaleba.“

„Cože? On byl

„Počkejte. Nechte mne mluvit. Nemám moc času.“

Vyčkal, až McEvoy přikývne.

„Jo, Rudy je v base. Zabil Gunna. Měli v plánu to narafičit tak, jako že jsem to udělal já, a vybalit to během procesu, při obhajobě."

„Chcete říct, že Storey v tom byl zapletený a —"

„Přesně tak. Což mě přivádí k tipu číslo dvě. A totiž, kdybych byl vámi, byl bych dneska v soudní síni dlouho předtím, než přijde soudce a zahájí přelíčení. Vidíte támhle ty chlápky, co tam stojí? Ti to všechno zmeškají, Jacku. Vy ale přece nechcete být jako oni.“

Pak ho tam nechal stát. Pokynul stráži, která stála u dveří do soudní síně, a bylo mu dovoleno vstoupit.

Když Bosch vešel do síně, právě přiváděli Davida Storeyho k jeho místu u stolu obhajoby. Fowkkes tam již byl a Langwiserová s Kretzlerem seděli u stolu obžaloby. Když procházel dvířky, Bosch pohlédl na hodinky. Zbývalo mu asi patnáct minut, než přijde soudce ke svému stolci a dá příkaz přivést porotu.

Došel ke stolu obžaloby, ale neposadil se. Sklonil se dolů, opřel se dlaněmi o stůl a podíval se na oba žalobce.

„Harry, jsi připravený?" zeptala se ho Langwiserová. „Dnes je velký den.“

„Dnes je velký den, ale ne kvůli tomu, co si myslíte. Byli byste rádi, kdyby se tu přiznal, že ano? Kdyby se přiznal nejen k Jody Krementzové ale i Alicii Lopezové, nežádali byste injekci, co?“

Oba na něj zmateně pohlédli.

„No tak, nemáme moc času, než přijde soudce. Co kdybych došel támhle a do pěti minut byste měli přiznání k oběma vraždám? Rodina Alicie Lopezové by vás za to milovala. Říkali jste jim, že nemáte dost podkladů pro proces."

„Harry, o čem to vlastně mluvíte?" ozvala se Langwiserová. „Vznesli jsme obvinění. Dvakrát. Fowkkes to dvakrát smetl ze stolu."

„A u té Lopezové nemáme žádný důkaz," dodal Kretzler. „Vždyť to víš - velká porota už to zamítla. Nikdo, žádný –„

„Poslyšte, chcete přiznání, nebo ne? Myslím, že můžu dojít támhle a získat ho. Dnes ráno jsem zatkl Rudyho Tafera kvůli vraždě. Byla to bouda, vymyšlená Storeym, aby mě dostali. Vybouchlo jim to a Tafero přistoupil na dohodu. Začal zpívat."

„Ježíšikriste!" ozval se Kretzler.

Řekl to příliš nahlas. Bosch se otočil a podíval se směrem ke stolu obhajoby. Jak Fowkkes, tak Storey se na ně dívali. Přes stůl obhajoby viděl, jak se McEvoy usazuje v prostoru určeném pro novináře tak, aby seděl co nejblíže stolu obhajoby. Žádný jiný novinář ještě nebyl uvnitř.

„Harry, o čem to mluvíte?" zeptala se Langwiserová. „O jakou vraždu jde?“

Bosch ignoroval její otázku.

„Nechte mě, ať tam dojdu,“ řekl Bosch. „Chci vidět Storeymu do očí, až mu to povím.“

Kretzler s Langwiserovou na sebe pohlédli. Langwiserová pokrčila rameny a mávla rezignovaně rukou.

„Můžete to zkusit. Měli jsme rozsudek smrti jen jako eso v rukávě."

„Tak teda dobrá," řekl Bosch. „Zkuste se domluvit se soudním zřízencem, aby mi u soudce rezervoval pár minut."

Bosch obešel stůl obhajoby a postavil se před něj, aby viděl současně jak na Fowkkese, tak na Storeyho. Fowkkes si něco zapisoval do bloku. Bosch si odkašlal a za několik okamžiků zástupce obžaloby pomalu vzhlédl nahoru.

„Ano, detektive? Neměl byste být u svého stolu a připravovat si – „

„Kde je Rudy Tafero?"

Když kladl tuto otázku, Bosch pozorně sledoval Storeyho.

Fowkkes se podíval za sebe na sedadlo u zábradlí, kde Tafero normálně sedával během přelíčení.

„Určitě už je na cestě," řekl. Ještě máme pár minut."

Bosch se usmál.

„Na cestě? Jo, už je na cestě. K doživotí v Corcoranu nebo v Pelican Cove, když bude mít štěstí. Opravdu bych nechtěl být bývalý polda a být zavřený v Corcoranu."

Zdálo se, že to na Fowkkese neudělalo žádný dojem.

„Detektive, nevím, o čem to mluvíte. Snažím se tu připravit si strategii pro dnešní obhajobu, protože si myslím, že to obžaloba dneska zabalí. Takže, jestli vám to nevadí..."

Bosch se díval na Storeyho, když odpověděl.

„Žádná strategie nebude. Ani žádná obhajoba. Rudy Tafero byl dneska ráno zatčen. Byl obviněn z vraždy a z pokusu o vraždu. Věřím, že váš klient vám o tom může všechno povědět, pane advokáte. Totiž, pokud o tom ještě nevíte."

Fowkkes se prudce postavil, jako kdyby chtěl vznést námitku.

„Pane, je velice nezvyklé, abyste přišel sem ke stolu obhajoby a – „

„Přistoupil na dohodu, je to asi dvě hodiny. Všechno nám vyklopil."

Bosch opět ignoroval Fowkkese a díval se pouze na Storeyho.

„Takže vám zde také nabízím dohodu. Máte pět minut na to, abyste došli támhle k Langwiserové a Kretzlerovi a předložili jim přiznání k vraždě Krementzové a Lopezové."

„To je šílené. Budu si na vás stěžovat u soudce."

Bosch se teď podíval na Fowkkese.

„To udělejte. Ale tím se nic nezmění. Máte pět minut.“

Bosch odstoupil a šel ke stolu soudního úředníka umístěnému před soudcovskou stolicí. Doličné předměty ležely naskládané na hromadě na vedlejším stole. Bosch je prohrabal, až nalezl zvětšeninu, kterou hledal. Vytáhl ji a odnesl ji zpět ke stolu obhajoby. Fowkkes stále stál, ale byl sehnutý, aby mu Storey mohl šeptat do ucha. Bosch položil na stůl fotografii, na níž byla knihovna v domě Storeyho. Poklepal prstem na dvě knihy v horní polici. Tituly na hřbetech byly jasně čitelné. Jedna se jmenovala Umění temnoty a na druhé bylo napsáno pouze Bosch.

„Odsud jste bral svoje rozumy."

Nechal jim doličný předmět na stole a vykročil ke stolu obžaloby. Ale po dvou krocích se zastavil, vrátil se zpět a opřel se dlaněmi o stůl. Zadíval se přímo na Storeyho. Promluvil dostatečně hlasitě, aby ho mohl slyšet McEvoy v prostoru pro novináře.

„Víte, Davide, co bylo vaším velkým omylem?“

„Ne,“ odpověděl Storey a v jeho hlase zněl výsměch. „Proč mi to neřeknete?"

Fowkkes okamžitě chytil svého klienta za ruku a snažil se ho umlčet.

„Nakreslil jste Taferovi celou scénu," řekl Bosch. „On odnesl ty krásné obrázky, které jste mu nakreslil, rovnou do své bezpečnostní schránky v City National. Věděl, že se někdy mohou hodit, a ony se doopravdy hodily. Použil je dnes ráno, aby vykoupil sebe z rozsudku smrti. Co použijete vy?“

Bosch uviděl ve Storeyho očích nejistotu, doznání. Na okamžik jeho oči jakoby zaváhaly, ale v tom okamžiku Bosch věděl, že všechno skončilo, protože Storey poznal, že je konec.

Bosch se narovnal a jen tak mimochodem se podíval na hodinky, potom na Fowkkese.

„Už jenom tři minuty, pane Fowkkesi. Život vašeho klienta je v sázce."

Vrátil se ke stolu obžaloby a posadil se. Kretzler a Langvviserová se k němu naklonili a šeptem se ho začali vyptávat, ale Bosch jim neodpovídal.

„Počkejme, co se bude dít.“

Během dalších pěti minut se ani jednou nepodíval ke stolu obhajoby. Slyšel tlumený hovor a šeptání, ale nerozuměl, co si povídají. Soudní síň se začala plnit diváky a novináři.

Od stolu obhajoby nepřišel nikdo.

Přesně v devět hodin se otevřely dveře za soudní stolicí a soudce Houghton po schodech došel na své místo. Posadil se a pohlédl jak ke stolu obžaloby, tak ke stolu obhajoby.

„Dámy a pánové, jste připraveni pro porotu?"

„Ano, Vaše Ctihodnosti," řekl Kretzler.

Od stolu obhajoby nebylo slyšet nic. Houghton pohlédl tím směrem, na tváři zvědavý úsměv.

„Pane Fowkkesi? Mohu zavolat porotu?"

Nyní se Bosch opřel dozadu, aby se mohl za Langwiserovou a Kretzlerem podívat ke stolu obhajoby. Fowkkes seděl na židli celý schoulený, v takové pozici ho před tím u soudu nikdo neviděl. Opíral se loktem o postranní opěradlo židle, ruku měl zvednutou vzhůru. V prstech držel pero a kýval s ním sem a tam a zdálo se, že je hluboko ponořen do pochmurných myšlenek. Jeho klient seděl křečovitě vedle něj, obličej vysunutý dopředu.

„Pane Fowkkesi? Čekám na vaši odpověď."

Fowkkes se konečně podíval na soudce. Velice zvolna se zvedl ze židle a došel před soudce.

„Vaše Ctihodnosti, můžeme na chvíli přistoupit k poradě?"

Soudcův pohled byl současně zvědavý i otrávený. U soudu bylo zvykem podat si žádost o neveřejné konzultace do půl deváté, aby se mohlo rokovat a dohadovat v pracovně soudce a neubírat tak čas, který je vyhrazen soudnímu přelíčení.

„To nelze projednat před soudem, pane Fowkkesi?"

„Ne, Vaše Ctihodnosti. Ne v tuto chvíli."

„Tak dobře. Přistupte blíže."

Houghton pokynul oběma rukama právníkům, aby přistoupili, vypadalo to, jako když dává znamení nákladnímu autu, jak má couvat.

Právníci přišli k soudní stolici, postavili se po straně a dali se soudcem hlavy dohromady. Z místa, kde seděl, viděl Bosch jejich obličeje a nepotřeboval slyšet, co si šeptají. Fowkkes byl v obličeji popelavě šedý a po jeho několika slovech se zdálo, že Kretzler a Langwiserová začínají růst. Langwiserová se dokonce podívala na Bosche a v jejích očích mohl číst jedno slovo: vítězství.

Otočil se a pohlédl na obžalovaného. Čekal. David Storey se pomalu otočil a jejich oči se naposledy setkaly. Bosch se neusmál. Nemrkal. Neudělal nic, jen opětoval upřený pohled. Nakonec to byl Storey, kdo uhnul pohledem, sklopil oči a podíval se na své ruce složené v klíně. Bosch ucítil podivné chvění v kůži na hlavě. Podobný pocit zažil už dříve, když někdy zahlédl záblesk tváře monstra, která bývá normálně skrytá.

Porada u soudní stolice skončila a oba žalobci rychle šli zpět ke svému stolu, v jejich chůzi a na tvářích se jim zračilo vzrušení. J. Reason Fowkkes se naopak šoural pomalu ke stolu obhajoby.

„To je všechno, Fowkkesi," řekl polohlasně Bosch.

Langwiserová stiskla Boschovi rameno, když si sedala.

„Dozná se," zašeptala vzrušeně. „Ke Krementzové a Lopezové. Když jste tam šel, řekl jste jim následné, nebo souběžné rozsudky?"

„Neuvedl jsem ani jedno."

„Dobrá. Právě jsme se dohodli na souběžných, ale teď půjdeme do kanceláře soudce a ještě to dojednáme. Nejdřív ale potřebujeme formálně obvinit Storeyho z vraždy Lopezové. Chcete tam jít a zatknout ho?"

„Mně je to jedno. Jestli chcete, abych to udělal..."

Bosch věděl, že je to jenom právní formalita. Storey již ve vazbě byl.

„Zasloužíte si to, Harry. Chceme, abyste u toho byl.“

„Dobrá."

Soudce udeřil kladívkem a vyzval osazenstvo soudní síně k pozornosti. Všichni reportéři v oddělení vyhrazeném médiím se naklonili kupředu. Věděli, že přijde něco velkého.

„Jednání je přerušeno do deseti hodin," oznámil soudce. „Zástupci obou stran půjdou se mnou do mé pracovny."

Vstal a rychle sestoupil po třech schodech ke dveřím vzadu za svým stolem, dříve než stačil soudní úředník zvolat: „Všichni povstanou."

Kapitola 46

McCaleb nešel na Přicházející vlnu, i když z ní všichni detektivové a soudní technici dávno odešli. Od časného odpoledne až do tmy byla loď obležena novináři a štáby televizních stanic. Spojení přestřelky na palubě se zatčením Tafera a náhlé doznání viny Davida Storeyho učinily loď středem zájmu, který během dne rychle narůstal. Všechny místní televizní stanice i celostátní kanály natáčely své reportéry stojící na nábřeží. Přicházející vlna se žlutou policejní páskou nataženou přes dveře salonu tvořila pozadí jejich reportáží.

McCaleb se schovával většinu dne ve člunu Buddyho Lockridgee, zůstával v podpalubí, a když se potřeboval podívat průzorem ven a zjistit, co se děje, nasazoval si jeden z Buddyho rybářských klobouků. Ti dva už spolu zase mluvili. Hned jak odešel od výslechu u šerifa, vrátil se McCaleb ještě před příjezdem novinářů do přístavu, vyhledal Buddyho a omluvil se mu, že ho podezíral z toho, že vyzradil průběh vyšetřování novinám. Buddy se mu zase na oplátku omluvil za to, že použil Přicházející vlnu — a McCalebovu kabinu - jako místo pro své rande s erotickou masérkou. Také mu vysvětlil, že nechtěl, aby o něm Graciela smýšlela ještě hůře než doposud.

Během skrývání se na lodi sledovali na Buddyho malé televizi s dvanáctipalcovou obrazovkou nejnovější vývoj událostí. Channel 9, který živě přenášel Storeyho proces, přinesl také poslední zprávy ze soudní síně ve Van Nuys a ze šerifova Star Center.

McCaleb byl udiven a téměř omráčen událostmi dne. David Storey se náhle ve Van Nuys doznal ke dvěma vraždám a současně byl Městským soudem pro Los Angeles obviněn ze zosnování vraždy Gunna. Filmový režisér se vyhnul rozsudku smrti v prvních dvou případech, ale ještě mu tento rozsudek bude hrozit v Gunnově případu, pokud neučiní další doznání prokurátorovi a výměnou nezíská mírnější trest.

Televizní zprávy z tiskové konference ve Star Center zabíraly především Jaye Winstonovou. Po šerifovi odpovídala na otázky novinářů, byla obklopena pohlaváry z LAPD i FBI a přečetla prohlášení shrnující události dne z hlediska vyšetřování. McCalebovo jméno bylo mnohokrát zmíněno v rozhovorech o průběhu vyšetřování a o následné přestřelce na Přicházející vlně. Winstonová se o něm také zmínila, když mu na konci tiskové konference vyslovila své díky. Uvedla, že to byla jeho dobrovolná pomoc, která jí pomohla uzavřít celý případ.

O Boschovi se také hodně mluvilo, ale na žádné tiskové konferenci se neobjevil. Pouze poté, co byl David Storey ve Van Nuys prohlášen vinným a vyslechl si své rozsudky, ukázaly kamery Bosche, jak se i s oběma žalobci ocitl při odchodu ze soudní síně v obležení reportérů. Ale na jiném kanálu uviděl McCaleb krátký šot, jak si Bosch razí cestu mezi novináři a televizními kamerami, a aniž by zareagoval na jejich jedinou otázku, prodral se k nouzovému východu a zmizel na únikovém schodišti.

Jediný novinář, který zastihl McCaleba, byl Jack McEvoy, který znal číslo jeho mobilního telefonu. McCaleb s ním krátce hovořil, ale odmítl komentovat, co se událo v kapitánské kajutě na Přicházející vlně a jak blízko smrti se ocitl. Jeho myšlenky, týkající se těchto chvil, byly příliš osobní a věděl, že se s nimi nikdy nesvěří žádnému novináři.

McCaleb také zatelefonoval Graciele a informoval ji o tom, co se stalo, dříve než to uvidí v televizních zprávách. Řekl jí, že se zřejmě nedostane domů dříve než následující den, protože si byl jistý, že dav reportérů bude sledovat loď dlouho do noci. Řekla, že je ráda, že je po všem a že se vrátí domů. Z jejího hlasu vycítil, jak hodně je ještě stresovaná, a věděl, že ji z toho bude muset dostat, až se vrátí na ostrov.

Později během dne měl možnost nepozorovaně vyklouznout z Buddyho lodi, když pozornost smečky novinářů upoutala nějaká činnost na přístavním parkovišti. Losangeleská policie odtahovala starý Lincoln Continental, který použili bratři Teferové předchozí noc, když přijeli do přístavu zabít McCaleba. Zatímco štáby reportérů sledovaly a filmovaly banální zaháknutí a odtažení auta, McCaleb měl možnost se dostat do svého cherokee, aniž by ho kdokoli zpozoroval. Nastartoval auto a vyjel z parkoviště před odtahovým vozem. Nesledoval ho ani jeden novinář.

Když se dostal k Boschovu domu, byla už úplná tma. Hlavní dveře byly otevřené jako při jeho poslední návštěvě, dveře se sítí proti komárům byly zavřené. McCaleb zaklepal na dřevěný rám a podíval se skrz síť do temnoty domu. Uvnitř svítilo jediné světlo - lampa na čtení - v obývacím pokoji. Slyšel hudbu a napadlo ho, že je to stejné CD s Art Pepperem, které hrálo během jeho poslední návštěvy. Bosche ale neviděl.

McCaleb se otočil ode dveří a zkontroloval ulici; když se otočil nazpět, polekal se, protože Bosch již stál u síťových dveří. Uvolnil zástrčku a otevřel. Měl na sobě stejné šaty, v jakých ho McCaleb viděl v televizních novinách. V ruce spuštěné podél boku držel láhev piva Anchor Steam.

„Terry. Pojď dál. Myslel jsem si, že je to třeba nějaký reportér. To mě dovede pořádně otrávit, když za mnou vlezou až do domu. Mělo by existovat nějaké místo, kam by nesměli."

„Jo. Vím, co myslíš. Byla jich plná loď. Musel jsem jim zdrhnout."

McCaleb prošel kolem Bosche do vstupní chodby a vstoupil do obývacího pokoje.

„Takže když pomineme novináře, jak to jde, Harry?"

„Nikdy to nebylo lepší. Pro náš tým to byl dobrý den. Jak se daří tvému krku?"

„Bolí to jako čert. Ale jsem naživu."

„To je to nejdůležitější. Chceš pivo?"

„Jo, to by bylo fajn."

Mezitím, co šel Bosch pro pivo, McCaleb vyšel na zadní terasu.

Bosch měl osvětlení na terase zhasnuté, takže se vzdálená světla města zdála ještě zářivější. McCaleb slyšel všudypřítomný hukot dálnice z průsmyku dole. Reflektory aut osvětlovaly oblohu ze tří různých míst v údolí. Bosch vyšel ven a podal mu pivo.

„Bez sklenice, že?"

„Bez sklenice."

Dívali se do noci a chvíli pili pivo mlčky. McCaleb přemýšlel o tom, jak říct to, co chtěl říct. Pořád na tom ještě pracoval.

„Poslední věc, kterou dělali, když jsem odcházel, byla, že odtahovali Taferovo auto," poznamenal po určité době.

Bosch pokývl hlavou.

„A co loď? S ní už skončili?"

„Jo, už jsou hotovi."

„Je tam zmatek? Vždycky za sebou nechají nepořádek."

„Asi ano. Nebyl jsem uvnitř. S tím si budu dělat starost až zítra."

Bosch opět pokýval hlavou. McCaleb si pořádně loknul piva a postavil láhev na zábradlí. Měl už dost. Šlo mu zpátky do krku a cítil pálení v dutinách.

„Jsi v pořádku?" zeptal se Bosch.

„Jo, je mi fajn." Otřel si ústa hřbetem ruky. „Harry, přišel jsem ti říct, že už nebudu tvým kamarádem."

Bosch se začal smát, ale pak přestal.

„Cože?"

McCaleb se na něj podíval. Boschovy oči byly skryty ve tmě. Zachytilo se na nich trochu odraženého světla a McCaleb viděl, jak se ty špendlíkové hlavičky dívají na něj.

„Měl ses ráno zdržet trochu déle, když Jaye vyšetřovala Tafera."

„Neměl jsem čas."

„Zeptala se ho na toho lincolna a on jí řekl, že to bylo jeho tajné auto. Řekl, že ho používal, když měl nějakou práci a nechtěl zanechat žádnou stopu. Mělo ukradenou poznávací značku. A registrace byla falešná."

„To dává smysl, když chlap jako on má auto na špinavou práci."

„Tobě to nedochází, že ne?“

Bosch dopil své pivo. Opíral se lokty o zábradlí. Otrhával nálepku z láhve a pouštěl malé útržky dolů do temnoty.

„Ne, nedochází mi to, Terry. Proč mi neřekneš, o čem tu vlastně mluvíš?"

McCaleb pozdvihl láhev s pivem, ale pak ji opět položil, aniž by se napil.

„Jeho přihlášené auto, se kterým jezdí každý den, je Mercedes čtyři-třicet C—L—K. To je ono, na které dostal pokutu. Za parkování před poštou, když posílal peníze složenkou."

„Dobrá, ten chlap má dvě auta. Jedno tajné a jedno veřejné. Co to znamená?"

„To znamená, že jsi věděl něco, co jsi neměl vědět."

„O čem to mluvíš? Co jsem věděl?"

„Včera večer jsem se tě zeptal, proč jsi přišel na moji loď. Řekl jsi, že jsi viděl Taferův lincoln a usoudil jsi, že je něco v nepořádku. Jak jsi to věděl, že ten lincoln byl jeho?"

Bosch dlouho mlčel. Díval se do noci a pak kývl hlavou.

„Zachránil jsem ti život," řekl.

,A já zase tobě."

„Tak jsme si kvit. Nech to být, Terry."

McCaleb zavrtěl hlavou. Měl pocit, že má v žaludku sevřenou pěst, která tlačí vzhůru do hrudi a snaží se zasáhnout jeho nové srdce.

„Myslím, že jsi znal ten lincoln a věděl jsi, že pro mne znamená trable, protože jsi pozoroval Tafera již dříve. Možná tu noc, kdy ten lincoln použil. Možná tu noc, kdy sledoval Gunna a připravoval se ho sejmout. Možná tu noc, kdy ho oddělal. Ty jsi mi zachránil život, protože jsi něco věděl, Harry."

McCaleb se na chvíli odmlčel, aby poskytl Boschovi šanci něco říct na svoji obranu.

„To je spousta možná, možná, Terry."

Jo, spousta možná a jeden dohad. Hádám, že jsi to nějak věděl nebo sis to domyslel; když se tenkrát dal Tafero dohromady se Storeym, že tě budou chtít dostat při procesu. Tak jsi sledoval Tafera a věděl jsi, že si vzal na mušku Gunna. Věděl jsi, co se chystá, a dopustil jsi, aby se to stalo."

McCaleb se znovu dlouze napil piva a položil láhev zpátky na zábradlí.

„Byla to nebezpečná hra, Harry. Málem tě dostali. Ale myslím, že kdybych se u toho neobjevil já, vymyslel by sis jiný způsob, jak to zařídit, aby se to obrátilo proti nim."

Bosch stále hleděl do temnoty a neříkal nic.

„Doufám jenom, že jsi to nebyl ty, kdo dal Taferovi tip, že Gunn byl tu noc v base. Harry, řekni mi, že jsi mu nevolal ty. Řekni mi, že jsi jim nepomohl ho dostat ven, aby ho potom mohli zabít."

Bosch stále mlčel. McCaleb kývl.

„Jestli chceš někomu blahopřát, Harry, tak jen sobě."

Bosch sklopil oči a díval se dolů do tmy pod terasou. McCaleb ho pozorně sledoval a viděl, jak pomalu zavrtěl hlavou.

„Děláme, co musíme udělat," pronesl tiše Bosch. „Někdy máš na vybranou. Někdy nemáš žádnou volbu, zbývá pouze nevyhnutelnost. Vidíš, jak se něco děje, víš, že je to špatné, ale svým způsobem je to také správné."

Na dlouho se odmlčel, McCaleb vyčkával.

„Já jsem mu netelefonoval," dodal Bosch.

Otočil se a podíval se na McCaleba. McCaleb znovu viděl světélkující body v černi jeho očí.

„Tři lidé - tři zrůdy - zmizeli."

„Ale ne takhle. My to tak neděláme."

Bosch kývl.

„A co tvoje hra, Terry? Jak ses prodral kolem jeho malého brášky k němu do kanclu. Jako kdybys nevěděl, že tím spustíš nějaký průser. Tím drobným tahem jsi odstartoval celou akci, a ty to víš."

McCaleb cítil na tváři, jak mu z Boschova upřeného pohledu začíná být horko. Neodpověděl. Nevěděl, co má říct.

„Ty jsi měl svůj vlastní plán, Terry. Tak kde je tu nějaký rozdíl?"

„Nějaký rozdíl? Jestli ho nevidíš, tak jsi úplně zkažený. Jsi ztracený."

„Jo, dobrá, možná že jsem ztracený, ale možná jsem se nalezl. Budu o tom muset přemýšlet. Ale do té doby, co kdybys teď zkrátka šel domů? Vrať se zpátky na svůj malý ostrov ke své malé holčičce. Schovej se za to, co si myslíš, že vidíš v jejích očích. Předstírej, že svět není takový, jaký víš, že je."

McCaleb kývl hlavou. Řekl vše, co chtěl říct. Odstoupil od zábradlí, nechal stát pivo a kráčel ke dveřím. Ale Bosch ho zasáhl dalšími slovy, když vcházel do domu.

„Myslíš si, že když ji pojmenuješ po dívce, o kterou nikdo nestál nebo kterou nikdo nemiloval, že tu ztracenou dívku můžeš nahradit? No, to se tedy mýlíš, člověče. Jen si běž domů a pokračuj ve snění."

McCaleb zaváhal ve dveřích a podíval se dozadu.

„Sbohem, Harry."

„Jo, sbohem."

McCaleb prošel domem. Když šel kolem židle, u které svítila lampa na čtení, viděl, že na opěradle židle leží vytisknutý profil, který na Bosche sám vypracoval. Kráčel dál. Když prošel hlavními dveřmi, zavřel je za sebou.

Kapitola 47

Bosch stál opřen složenýma rukama o zábradlí, s hlavou skloněnou dolů. Přemýšlel o slovech McCaleba, vyřčených i napsaných. Byly jako horké střepiny šrapnelu pronikající jeho tělem i duší. Přímo hmatatelně cítil, jak mu rozervávají útroby. Měl pocit, jako když ho uvnitř něco sevřelo a teď ho to vtahuje do černé díry, kde bude roztříštěn na biliony částeček a rozplyne se v prázdnotě.

„Co jsem to udělal?" šeptal. „Co jsem to provedl?"

Narovnal se a uviděl láhev na zábradlí, nálepku strženou. Popadl ji a hodil ji, jak nejdále mohl do tmy. Byl schopen sledovat její let, protože se na hnědém skle odráželo měsíční světlo. Láhev explodovala na skalnaté stráni dole v keřích.

Uviděl McCalebovo nedopité pivo, popadl ho, natáhl ruku dozadu a chtěl ho hodit až na dálnici. Potom se ale zarazil, postavil láhev zpátky na zábradlí a vrátil se do domu.

Popadl vytisknutý profil z opěradla židle a začal trhat obě stránky. Šel do kuchyně, pustil vodu a hodil roztrhané kousky papíru do dřezu. Zapnul drtič odpadků a postrčil kousky papíru k otvoru, kudy odtékala voda. Čekal, dokud podle zvuku nepoznal, že papír byl rozmělněn na kaši a odplaven. Vypnul drtič odpadků a jenom sledoval, jak voda mizí v ústí odpadu trubky.

Pomalu zvedl oči a podíval se kuchyňským oknem ven do Cahuenského průsmyku. Světla Hollywoodu se třpytila v úžině, zrcadlový odlesk hvězd všech existujících galaxií. Přemýšlel o všem špatném, co se tam vyskytovalo. O městě, kde bylo více špatnosti než dobroty. O městě, kde se pod vámi mohla otevřít země a vcucnout vás do temnoty. O městě ztraceného světla. O svém městě. To vše tam bylo, a přesto tam stále ještě bylo místo, kde mohl začít znovu. Jeho město. Město druhé šance.

Bosch kývl hlavou a sklonil se. Zavřel oči, ponořil ruce do vody a pak si je přitiskl k rozpáleným tvářím. Voda byla chladivá a osvěžující. Pocítil, jak se mu do těla vlévá nová síla. Přesně takhle si představoval, že by měl vypadat každý křest, počátek druhé životní šance.

Kapitola 48

Pořád ještě tam byl cítit spálený střelný prach. McCaleb stál v kapitánské kajutě a rozhlížel se kolem. Na zemi ležely poházené gumové rukavice a různé úlomky. Černý prášek, používaný při snímání otisků prstů, byl všude a na všem. Dveře vedoucí do kajuty byly pryč, stejně tak dveřní zárubeň, vyříznutá rovnou ze stěny. Na chodbě byl vyjmut celý jeden dřevěný panel. McCaleb tam došel a podíval se dolů na podlahu, na místo, kde zemřel mladší bratr Tafera, zasažen střelami, které na něj McCaleb vystřelil. Krev zaschla do hnědé skvrny a navždy poskvrnila světlé a tmavé dřevěné pruhy podlahy. Navždy tam zůstane a bude mu ho připomínat.

Když zíral na krvavou skvrnu, v duchu si znovu vybavoval jednotlivé výstřely, které vypálil na toho muže, obrazy v jeho mysli se pohybovaly mnohem pomaleji než ve skutečnosti. Přemýšlel o tom, co mu řekl Bosch tam na terase. O tom, že dopustil, aby ho mladší bratr sledoval. Uvažoval o své vlastní vině. Byla snad jeho vina menší než Boschova? Každý z nich způsobil, že se věci daly do pohybu. Ke každé akci existuje stejně velká opačná reakce. Nevstoupíte do temnoty, aniž by temnota nevstoupila do vás.

„Děláme to, co musíme udělat," pronesl nahlas.

Šel nahoru do salonu a podíval se dveřmi na parkoviště. Pořád ještě tam byli novináři se svými vozy. Proplížil se sem. Zaparkoval na konci přístaviště, potom si půjčil loďku od jakéhosi člunu, aby se mohl dostat k Přicházející vlně. Vyšplhal se na palubu a vlezl do lodi, aniž by ho kdokoli uviděl.

Všiml si, že všechny přenosové vozy měly vysunuté vysílací antény a jejich posádky se připravovaly na vysílání zpráv v jedenáct hodin, kamery nastavené tak, aby měly Přicházející vlnu opět v záběru. McCaleb se usmál a zapnul telefon. Stiskl tlačítko rychlé volby a ozval se mu Buddy Lockridge.

„Buddy, to jsem já. Poslouchej, jsem tu na lodi a potřebuju se dostat domů. Mohl bys pro mne něco udělat?"

„Musíš fakt odjet dnes večer? Myslíš to vážně?"

„Jo, a od tebe bych něco potřeboval. Až uslyšíš, že jsem nastartoval pentas, přijeď sem a odvaž mě. Udělej to fofrem. O zbytek se postarám."

„Chceš, abych jel s tebou?"

„Ne, já to zvládnu sám. V pátek chytni Express a přijeď sem. Máme na sobotu ráno objednávku na jednu vyjížďku."

„Dobrá, Terrore. V rádiu jsem slyšel, že dnes v noci bude klidné moře a žádná mlha, ale stejně buď opatrnej."

McCaleb vypnul telefon a došel ke dveřím salonu. Většina novinářů a posádek přenosových vozů byla něčím zaměstnána a nikdo nesledoval loď, protože se již přesvědčili, že je prázdná. Odsunul dveře a vyšel na palubu. Zavřel dveře a pak rychle vylezl po žebříku na můstek. Otevřel zip igelitového závěsu, který chránil můstek, a vklouzl dovnitř. Rychle se přesvědčil, že obě rychlostní páky byly nastavené na neutrál, stiskl sytič a vsunul klíč do zapalování.

Otočil klíčem a startéry začaly hlasitě kvílet. Ohlédl se a závěsem z umělé hmoty uviděl, jak se všichni novináři obrátili k lodi. Motory konečně naskočily, pohnul rychlostními pákami, vytočil motory do obrátek, aby se rychle zahřály. Znovu se otočil a uviděl Buddyho, jak se blíží k zádi lodi. Pár reportérů spěchalo za ním dolů do přístavu po přístavním můstku.

Buddy rychle odvázal dvě lana na zádi a hodil je do kokpitu. Pak přešel dopředu k lanu na přídi. McCaleb ho ztratil z dohledu, ale uslyšel, jak volá: „Hotovo!"

McCaleb zařadil rychlost a vyjel z kotviště. Když zatáčel na plavební dráhu, otočil se a uviděl Buddyho, stojícího na přístavním můstku, a za ním skupinku novinářů.

Když se dostal z dosahu kamer, odepnul zip závěsu a sundal ho. Na můstek vnikl chladný vzduch a obklopil jej. Pohledem zkontroloval polohu červených bójí, které označovaly okraje dráhy, a nastavil kurz lodi. Díval se podél bójí dopředu do tmy, ale nic neviděl. Zapnul radar a spatřil to, co před ním ukrývala temnota. Na obrazovce radaru se zřetelně rýsoval ostrov.

O deset minut později, když opustil přístav, vyndal z kapsy mobilní telefon a stiskl tlačítko rychlého vytáčení domů. Věděl, že je na volání již pozdě a že možná vzbudí děti. Graciela se ohlásila šeptem.

„Promiň, to jsem já."

„Terry, jsi v pořádku?"

„Ano. Vracím se domů."

„Jedeš lodí teď v noci?"

McCaleb o té otázce chvíli přemýšlel.

„Nic se mi nestane. Vidím ve tmě."

Graciela neodpověděla. Měla schopnost poznat, kdy říkal něco jiného, než myslel.

„Můžeš rozsvítit světlo na verandě?" poprosil ji. „Budu se jím řídit, až přijedu blíž."

Vypnul telefon a přidal plyn. Příď se zvedla z vody a pak se ustálila v nové pozici. Minul poslední bóji, byla od něj asi patnáct metrů nalevo. Nyní měl správný kurz. Přibývající měsíc byl vysoko na obloze přímo před ním a na hladině se blýskal pruh tekutého stříbra, který ho vedl domů. Pevně se držel kormidla a přemýšlel o tom okamžiku, kdy si doopravdy myslel, že zemře. Vzpomínal si na obraz své dcerky, který se mu zjevil a utěšil ho. Po tvářích mu začaly stékat slzy. Vítr, který se zvedal z hladiny, mu je brzy na obličeji vysušil.

…KONEC…