Mickey Haller – Zrušený rozsudek

Michael Connelly

(2011)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Mickey Haller je známý losangelský advokát, ale tentokrát ho šéf státního zastupitelství osloví se zvláštní nabídkou: aby se v jistém mediálně sledovaném případu ujal role žalobce. Haller dlouho váhá, ale nakonec se nechává přesvědčit – mimo jiné i proto, že ho dráždí osoba obžalovaného. Jason Jessup byl před čtyřiadvaceti lety usvědčen z vraždy dvanáctileté dívky. Nejvyšší soud však nyní na základě analýzy DNA tento rozsudek zrušil a Jessup se až do nového procesu ocitl na svobodě. Navíc se stal miláčkem médií, prodává autorská práva na knihy i filmy a všude se stylizuje do role oběti justiční zvůle. Haller je však stále přesvědčen o jeho vině, a proto dělá maximum, aby navzdory nepříznivým okolnostem dosáhl Jessupova opětovného odsouzení. Najde si nejlepšího možného vyšetřovatele, detektiva Bosche, a rve se o každý důkaz, o každou svědeckou výpověď. Zároveň však bohužel zjišťuje, že v mašinérii státního zastupitelství neběží vše tak, jak si původně představoval, a že spravedlnost musí mnohdy ustoupit politickým zájmům. A navíc se zdá, že i Jason Jessup uskutečňuje jakýsi vlastní tajuplný plán.

Michael Connelly

Z anglického originálu THE REVERSAL, vydaného nakladatelstvím Little, Brown and Co., New York 2010,

přeložil Jiří Kobělka

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Zárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v září 2011

ISBN 978-80-7303-640-9

Copyright © 2010 by Hieronymus, Inc.

Traslation © 2011 by Jiří Kobělka

Cover design © 2011 by DOMINO

Shannon Byrneové s mnoha díky

DÍL JEDNA

ULIČKA HANBY

1

Úterý 9. února, 13.43

Když jsem naposledy jedl ve Water Grillu, seděl jsem naproti klientovi, který chladnokrevně a vypočítavě zavraždil manželku a jejího milence, v obou případech výstřelem do obličeje. Mé služby si zajistil nejen proto, abych ho hájil u soudu, ale abych ho i plně očistil a obnovil jeho dobré jméno na veřejnosti. Tentokrát jsem u stolu seděl s někým, na koho jsem si musel dávat ještě větší pozor. Stoloval jsem s Gabrielem Williamsem, šéfem losangeleského okresního státního zastupitelství.

Bylo svěží odpoledne uprostřed zimy. Kromě Williamse seděl naproti mně i jeho personální šéf – čti politický poradce – Joe Ridell. Schůzka byla naplánovaná na půl druhou odpoledne, kdy už je většina právníků bezpečně zpátky v soudní budově, takže nehrozilo, že se do světa začnou zbytečně šířit informace o koketování státního zástupce s příslušníkem temné sféry. Čímž jsem míněn já, Mickey Haller, obhájce zatracených.

Water Grill byl na oběd v centru velmi vhodný. Měli tu chutné jídlo a příjemnou atmosféru, stoly byly dobře oddělené od sebe, takže umožňovaly soukromou konverzaci, a vinný lístek hravě překonával drtivou většinu podniků v centru. Byl to lokál, kde si host nesvléká sako a kde mu číšník pokládá na klín černý ubrousek, aby se s tím nemusel obtěžovat sám. Státní zástupce s pobočníkem si objednali na účet daňových poplatníků martini, zatímco já zůstal u bezplatné vody z kohoutku, kterou restaurace nabízela. Williams si dvakrát lokl a sezobl jednu olivu, než se dostal k vysvětlení důvodu, proč se tu ukrýváme před světem.

„Mám pro vás návrh, Mickey.“

Přikývl jsem. Tohle mi Ridell řekl už ráno, když mi volal, aby si se mnou tenhle oběd dohodl. Já se schůzkou souhlasil a pak jsem se sám chopil telefonu a pokusil se o zmíněném návrhu získat co nejvíc zákulisních informací. Jenže ani moje první bývalá manželka, která pracovala ve službách státního zástupce, nevěděla, o co jde.

„Jsem jedno ucho.“ řekl jsem. „Nestává se každý den, aby sám státní zástupce dával člověku návrh. Vím, že se to nemůže týkat žádného z mých klientů – ti by se takové pozornosti nejvyššího zdaleka netěšili. A navíc mám momentálně jen pár případů. Časy jsou zlé.“

„Ano, máte pravdu,“ odpověděl Williams. „Žádného vašeho stávajícího klienta se to netýká. Mám jeden případ a chtěl bych, abyste se ho ujal.“

Znovu jsem přikývl. Už jsem to chápal. Advokáty všichni nenávidí, dokud je sami nepotřebují. Nevěděl jsem, jestli má Williams děti, ale určitě si o mně zjistil, že mladistvé nedělám. Takže jsem odhadoval, že půjde o jeho manželku. Nejspíš něco ukradla v obchodě nebo řídila pod vlivem a on bude chtít, abych to pomohl zamést pod koberec.

„Koho sebrali?“ zeptal jsem se.

Williams pohlédl na Ridella a oba se na sebe usmáli.

„Ne, nic takového,“ řekl státní zástupce. „Můj návrh zní jinak. Rád bych si vás najal, Mickey. Chci, abyste pracoval pro státní zastupitelství.“

Po Ridellově telefonátu mě napadaly nejrůznější varianty, ale možnost, že si mě někdo bude chtít najmout jako státního zástupce, mezi nimi nefigurovala. Víc než dvacet let jsem byl plnoprávným členem advokátní komory. Během této doby se u mě ve vztahu k státním zástupcům a policistům vyvinula podezíravost a nedůvěra, která možná nebyla tak silná jako podezíravost a nedůvěra vůči gangsterům v Nickerson Gardens, ale rozhodně dosáhla takové úrovně, že mi spolehlivě bránila ve vstupu do jejich řad. Stručně a jasně řečeno oni neměli zájem o mě a já jsem neměl zájem o ně. S výjimkou mé bývalé manželky, o níž jsem se už zmiňoval, a nevlastního bratra, který pracoval jako detektiv losangeleské policie, mi mohli být všichni ukradení. A Williams zvlášť. Byl to především politik a teprve pak státní zástupce.

O to byl nebezpečnější. V počátcích své právnické kariéry se sice krátkou dobu živil jako řadový státní zástupce, ale pak dvacet let působil jako advokát zastupující skupiny bojující za občanská práva. Na post šéfa okresního státního zastupitelství kandidoval jako člověk zvenčí a do funkce ho vynesla přílivová vlna antipolicejních a antiprokurátorských nálad. A tak jsem už od chvíle, co se mi na klíně ocitl ubrousek, přistupoval k tomuhle podivnému obědu s maximální obezřetností.

„Pracovat pro vás?“ zeptal jsem se. „A co bych přesně dělal?“

„Byl byste speciální státní zástupce. Na jednorázovou dohodu. Chci, abyste převzal případ Jasona Jessupa.“

Dlouze jsem se na Williamse zadíval. Nejprve jsem si myslel, že se nahlas rozesměju. Že je to nějaký chytře vymyšlený vtip. Pak jsem ale pochopil, že to tak být nemůže. Kvůli vtipu vás nikdo nepozve do Water Grillu.

„Vy chcete, abych trestně stíhal Jessupa? Podle toho, co jsem slyšel, na něm není co stíhat. Ten případ je kachna bez křídel. Zbývá už jen ji zastřelit a sežrat.“

Williams zavrtěl hlavou způsobem, kterým jako by chtěl o něčem přesvědčit nikoliv mě, nýbrž sám sebe.

„Na příští úterý připadá výročí té vraždy,“ řekl. „Chystám se oznámit, že máme v úmyslu Jessupa znovu stíhat. A chtěl bych, abyste na té tiskové konferenci stál vedle mě.“

Zaklonil jsem se na židli a podíval se na ně. Značnou část svého dospělého života jsem strávil v soudních síních, kde jsem se snažil odhadnout, co se honí hlavou porotcům, soudcům, svědkům a státním zástupcům. Myslím, že jsem v tom byl nakonec velice dobrý. U toho stolu jsem se však ve Williamsovi ani v jeho podržtaškovi, kteří seděli sotva metr ode mě, ani trochu nevyznal.

Jason Jessup byl usvědčený vrah dítěte, jenž strávil ve vězení téměř čtyřiadvacet let. Minulý měsíc však kalifornský Nejvyšší soud jeho usvědčení zvrátil a poslal případ zpět losangeleskému státnímu zastupitelství, aby budto obnovilo proces, anebo stáhlo obžalobu. K tomuto zvratu došlo po dvacet let trvající právní bitvě vedené převážně z Jessupovy cely jeho vlastním perem. Jessup si sám psal odvolání, návrhy, stížnosti i veškerá další právní zpochybnění, která ho jako právníka-samouka napadla, avšak u státních ani federálních soudů nikdy nepochodil. Nakonec si však získal pozornost právnické organizace s názvem Projekt genetické spravedlnosti. Ta jeho případ převzala a nakonec si vymohla příkaz ke genetickému testování spermatu nalezeného na šatech dítěte, z jehož uškrcení byl Jessup usvědčen.

K Jessupově odsouzení došlo dříve, než se analýza DNA začala u trestních soudů používat. Když byla o mnoho let později konečně provedena, zjistilo se, že sperma na šatech nepatřilo Jessupovi, nýbrž jinému, neznámému muži. A přestože soudy v minulosti opakovaně Jessupovo odsouzení potvrzovaly, tato nová informace převážila misku vah na Jessupovu stranu. Až nakonec Nejvyšší soud státu Kalifornie s poukazem na výsledky rozboru DNA a další nesrovnalosti v důkazech a vedení procesu rozsudek zvrátil.

Víc jsem toho o Jessupově případu v podstatě nevěděl a i tyto informace jsem získal převážně z novinových článků a advokátské šuškandy. A ačkoliv jsem neznal celý obsah nálezu Nejvyššího soudu, četl jsem některé pasáže v Los Angeles Times a bylo mi jasné, že jde o ožehavé rozhodnutí, které nepřímo dává za pravdu Jessupově vytrvalému poukazování, že je nevinný a že policie i státní zastupitelství jeho případ zfušovaly. Nemůžu říct, že mě jako advokáta netěšil pohled na to, jak sdělovací prostředky cupují po tomto rozhodnutí státní zastupitelství na kusy. Klidně to označte za škodolibost věčně poraženého. A bylo úplně jedno, že tenhle případ nebyl můj nebo že současná garnitura na státním zastupitelství neměla s Jessupovým případem z roku 1986 vůbec nic společného – trestní advokáti vítězí proti státnímu zastupitelství tak zřídka, že nás úspěch kolegů a porážka establishmentu vždy naplňuje společnou radostí.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu bylo oznámeno minulý týden, čímž začala plynout šedesátidenní lhůta, během které muselo státní zastupitelství zahájit nový proces, nebo Jessupa propustit. Připadalo mi, že od rozhodnutí neuplynul jediný den, kdy by Jessup nebyl ve zprávách. Poskytoval četné rozhovory po telefonu nebo i osobně v San Quentinu, opakovaně hlásal svou nevinu a kydal špínu na policii a státní zástupce, kteří ho do vězení dostali. Během svého boje si získal podporu několika hollywoodských celebrit a profesionálních sportovců a také už stihl podat žalobu na město i okres, v níž požadoval miliony dolarů jako odškodnění za mnoho dlouhých let nespravedlivého věznění. V dnešní době nekonečných mediálních cyklů neměl o obecenstvo nouzi a směle toho využíval k budování statusu lidového hrdiny. Bylo jasné, že až nakonec vyjde z vězení, bude i on celebritou.

Měl jsem o jeho případu málo podrobných informací, ale z toho, co jsem věděl, jsem měl pocit, že je to nevinný muž, který musel čtvrt století snášet ústrky, a proto si zaslouží vše, co z nového vývoje dokáže vytřískat. Zároveň jsem o případu věděl dost na to, aby mi bylo jasné, že pokud DNA hovoří pro Jessupa, je obžaloba v podstatě prohraná a snaha soudit jej v obnoveném procesu se jeví jako ukázka politického masochismu, která mi k mozkovému trustu Williams and Ridell příliš neseděla.

Leda…

„Víte snad něco, co já nevím?“ zeptal jsem se. „A co neví Los Angeles Times?“

Williams se samolibě usmál a naklonil se přes stůl.

„Jessup s pomocí toho sdružení právníků dosáhl jen konstatování, že DNA nalezená na šatech oběti nepatřila jemu,“ prohlásil. „A jako autor stížnosti se už nemusel zabývat otázkou, komu vlastně patřila.“

„A tak jste ji do databáze vložili vy.“

Williams přikývl.

„Vložili. A vypadlo nám jméno.“

Nic dalšího nedodal.

„A kdo to tedy byl?“

„To vám nebudu říkat, dokud se toho případu neujmete. Do té doby jde o důvěrnou informaci. Ale rozhodně věřím, že naše zjištění umožní zvolit u soudu takovou taktiku, která dokáže neutralizovat otázku DNA a ponechat zbytek případu – a důkazů – v podstatě nedotčený. Tehdy nebyla DNA k jeho usvědčení zapotřebí. Takže se bez ní obejdeme i teď. Stejně jako v roce 1986 totiž věříme, že Jessup zmíněný trestný čin skutečně spáchal, a já bych zanedbával své povinnosti, kdybych neusiloval o jeho usvědčení bez ohledu na vyhlídky vítězství, potenciální politické dopady a postoj veřejnosti k tomuto případu.“

Williams to řekl tak, jako by se nedíval na mě, nýbrž do televizních kamer.

„Tak proč ho tedy nestíháte sami?“ zeptal jsem se. „Proč se obracíte na mě? Pracuje pro vás tři sta schopných právníků. Napadá mě jeden, kterého jste uklidili na pobočku ve Van Nuys a který by tenhle případ bral všemi deseti. Proč se obracíte na mě?“

„Protože státní zastupitelství tuhle žalobu vést nemůže. Určitě už jste četl nebo slyšel, z čeho nás osočují. Na tom případu je kaňka a je úplně jedno, že ani jeden ze státních zástupců, kteří byli tehdy u toho, už pro mě nepracuje. Prostě potřebuju přivést člověka zvenčí, někoho nezávislého, kdo ten případ povede u soudu. Někoho…“

„Od toho je tu přece ministerstvo spravedlnosti,“ řekl jsem. „Jestli potřebujete nezávislého žalobce, obraťte se na ně.“

Ve skutečnosti jsem ho jen popichoval a všichni u stolu to věděli. Možnost, že by Gabriel Williams požádal kalifornské ministerstvo spravedlnosti, aby se vložilo do případu, nepřicházela v úvahu. Ministerský post byl v Kalifornii voleným úřadem a všichni političtí experti ve městě ho pokládali za příští Williamsovu zastávku na cestě do guvernérské vily nebo nějaké jiné vysoké funkce. Předat potenciálnímu politickému soupeři případ, který by se dal bez ohledu na neaktuálnost použít proti němu, bylo to poslední, co by byl Williams ochoten udělat. V politice, v soudní síni ani v životě člověk nedává protivníkovi do ruky hůl, kterou by pak od něj mohl dostat naloženo.

„Na ministerstvo spravedlnosti se v tomto případě neobrátíme,“ řekl Williams věcným tónem. „Proto chci vás, Mickey. Jste známý a uznávaný advokát. Myslím, že veřejnost uvěří, že budete v této záležitosti nestranný, a proto také uvěří a bude akceptovat usvědčení, jehož v tomto případě dosáhnete.“

Zatímco jsem na Williamse upřeně hleděl, dostavil se ke stolu číšník, aby přijal naši objednávku. Williams ho poslal pryč, aniž ze mě spustil oči.

„Nevěnoval jsem tomu případu moc velkou pozornost,“ řekl jsem. „Kdo Jessupa obhajuje? Těžko by se mi šlo proti kolegovi, kterého dobře znám.“

„Momentálně má jen právníka z Projektu genetické spravedlnosti a občanskoprávního zástupce. Trestního advokáta si nenajal, protože docela upřímně očekává, že ten případ pustíme.“

Přikývl jsem. Další překážka prozatím padla.

„Jenže ho čeká velké překvapení,“ pokračoval Williams. „Přivezeme ho sem a budeme ho soudit znovu. On to udělal, Mickey, a víc toho vědět nepotřebujete. Ta dívka je pořád mrtvá a to musí být pro jakéhokoliv státního zástupce to hlavní. Vezměte ten případ. Udělejte něco pro společnost a pro sebe. Kdo ví, třeba se vám to zalíbí a budete u téhle práce chtít zůstat. V takovém případě se touto možností rozhodně budeme zabývat.“

Sklopil jsem oči ke lněnému ubrusu a zamyslel se nad jeho posledními slovy. Na okamžik mi před očima bezděčně vytanul obraz mé dcery, jak sedí v soudní síni a dívá se, jak tentokrát nezastupuji obžalovaného, nýbrž Lid. Williams mluvil dál, protože si neuvědomoval, že už jsem se rozhodl.

„Vaši sazbu vám očividně zaplatit nemůžeme, ale jestli ten případ vezmete, tak to asi stejně nebudete dělat pro peníze. Mohu vám poskytnout kancelář a sekretářku. A mohu vám poskytnout kompletní soudně kriminalistické zázemí. To nejlepší z každého…“

„Já nechci kancelář na státním zastupitelství. Potřebuju být nezávislý i v tomhle. Musím mít naprostou volnost v jednání. Už žádné obědy. Oznámíme to a vy mě pak necháte na pokoji. O postupu v případu budu rozhodovat já.“

„Dobrá. Používejte tedy vlastní kancelář, pouze v ní nesmíte uchovávat důkazy. A rozhodovat se samozřejmě budete sám.“

„A jestli to vezmu, vyberu si i svého zástupce a taky vyšetřovatele z řad LAPD. Lidi, kterým můžu věřit.“

„Vaším zástupcem bude člověk ze zastupitelství, anebo někdo zvenčí?“

„Na tohle budu potřebovat někoho od vás.“

„V tom případě předpokládám, že se bavíme o vaší bývalé ženě.“

„Přesně tak – pokud to vezme. A jestli ten případ dovedeme k Jessupovu usvědčení, přestěhujete ji z Van Nuys zpátky do centra na závažné trestné činy, kam patří.“

„To se lehko řekne, ale…“

„Takové jsou podmínky. Berte, nebo nechte být.“

Williams pohlédl na Ridella a já viděl, jak tenhle údajný podržtaška téměř nepatrně kývl.

„No dobrá.“ řekl státní zástupce a otočil se zpátky ke mně. „V tom případě s tím asi budu souhlasit. Vyhrajte, a ona se vrátí. Dohodnuto.“

Natáhl ruku přes stůl a já mu ji podal. On se usmál a já ne. „‚Lid zastupuje Mickey Haller‘,“ deklamoval. „Zní to docela hezky.“

Lid zastupuje… Měl jsem z toho mít dobrý pocit. Měl jsem z toho mít pocit, že se podílím na něčem vznešeném a správném. Ale místo toho se mě zmocnila neblahá předtucha, že jsem ve svém nitru překročil nějakou zapovězenou linii.

„Báječně,“ řekl jsem.

2

Pátek 12. února, 10.00

Harry Bosch přistoupil k hlavní přepážce Okresního státního zastupitelství, které sídlilo v sedmnáctém patře Budovy trestních soudů. Sdělil recepční své jméno a řekl, že má v deset hodin schůzku se šéfem úřadu Gabrielem Williamsem.

„Vaše schůzka se koná v zasedací místnosti A,“ oznámila mu recepční, když se podívala na počítačový monitor před sebou. „Projdete dveřmi, dáte se doprava a půjdete až na konec chodby. Pak znovu doprava a zasedací místnost A najdete na levé straně. Na dveřích visí cedulka. Už vás očekávají.“

Ozval se bzučák, dveře ve zdi obložené dřevem se otevřely a Bosch vstoupil dovnitř. Přemýšlel, proč recepční použila množné číslo. Od včerejšího odpoledne, kdy mu přišlo ze sekretariátu státního zastupitelství předvolání, si mamě lámal hlavu, čeho se může týkat. Od státního zastupitelství se očekávala diskrétnost, ale nějaké informace obvykle přece jen prosákly ven. V tomto případě však Bosch ani nevěděl, že se má schůzky účastnit víc osob.

Absolvoval předepsanou trasu, došel ke dveřím označeným cedulí ZASEDACÍ MÍSTNOST A, zaklepal a uslyšel zevnitř ženský hlas: „Vstupte.“

Vešel dovnitř a uviděl ženu, která osamoceně seděla u stolu pro osm lidí a před sebou měla rozprostřené dokumenty, spisy, fotografie a notebook. Boschovi připadala povědomá, ale nedokázal ji okamžitě zařadit. Byla atraktivní, měla tmavé kudrnaté vlasy, pronikavé oči, které ho po vstupu bedlivě sledovaly, a příjemný, téměř zvědavý úsměv. Jako by věděla něco, co on neví. Na sobě měla standardní kostým státní zástupkyně v tmavě modré barvě. Harry ji sice nedokázal zařadit, ale předpokládal, že je to místopředsedkyně okresního státního zastupitelství.

„Detektiv Bosch?“

„To jsem já.“

„Pojďte dál a posadte se.“

Bosch si odsunul židli a usedl naproti ženě. Na stole zahlédl fotografii z místa činu zachycující dětské tělo v otevřené popelnici. Byla to holčička a měla na sobě modré šaty s dlouhými rukávy. Byla bosá a ležela na hromadě stavební suti a jiného odpadu. Bílé okraje snímku chytaly nažloutlý tón. Fotka byla očividně stará.

Žena zakryla fotografii spisem a podala Boschovi přes stůl ruku.

„Myslím, že se ještě neznáme,“ řekla. „Jmenuji se Maggie McPhersonová.“

Bosch to jméno znal, ale nedokázal si vzpomenout, ze kterého případu.

„Jsem místopředsedkyně okresního státního zastupitelství,“ pokračovala žena, „a budu druhou žalobkyní v soudním stíhání Jasona Jessupa. Prvním žalobcem je…“

„Jasona Jessupa?“ skočil jí do řeči Bosch. „Vy s tím případem půjdete k soudu?“

„Ano, půjdeme. Příští týden to hodláme oznámit a já vás musím požádat, abyste to do té doby držel v tajnosti. Omlouvám se, že náš první žalobce má trochu zpož…“

Vtom se otevřely dveře a Bosch se otočil. Do místnosti vstoupil Mickey Haller. Bosch se zarazil a pak se podíval ještě jednou. Ne proto, že by Hallera nepoznal. Byli nevlastní bratři, takže s tím Harry neměl problém. Hallerova přítomnost na státním zastupitelství však nedávala vůbec žádný smysl. Mickey byl advokát specializovaný na trestní právo. V zasedací místnosti zastupitelství se vyjímal zhruba stejně dobře jako kočka v psinci.

„Já vím,“ začal Haller. „Teď si určitě kladeš otázku, co má tohle sakra znamenat.“

Usmál se, přesunul se po bok McPhersonové a začal si odtahovat židli. V tu chvíli si Bosch vzpomněl, odkud ženino jméno zná.

„Vy dva…,“ začal. „Vy jste byli manželé, ne?“

„Přesně tak,“ řekl Haller. „Osm báječných let.“

„Takže jak to je: ona Jessupa stíhá a ty ho obhajuješ? Není to střet zájmů?“

Hallerův úsměv přerostl v nevázaný úšklebek.

„Střet zájmů by to byl jen v případě, že bychom stáli proti sobě, Harry. Tak to ale není. Stíháme ho oba. Společně. Já jsem první žalobce a Maggie druhý. A chceme, abys nám dělal vyšetřovatele.“

Bosch byl totálně zmatený.

„Moment. Ty přece nejsi státní zástupce. Tohle vůbec…“

„Jsem jmenovaný nezávislý žalobce, Harry. Všechno je to legitimní. Kdyby nebylo, tak bych tady neseděl. Půjdeme po Jessupovi a chceme, abys nám pomáhal.“

Bosch si odsunul židli a pomalu se posadil.

„Podle toho, co jsem slyšel, se už tomu případu pomoct nedá. Ledaže byste mi řekli, že Jessup ten test DNA nějak zmanipuloval.“

„Ne, to vám netvrdíme,“ vzala si slovo McPhersonová. „Provedli jsme vlastní testy a porovnání. Původní výsledky byly správné. DNA na šatech oběti nepatřila jemu.“

„Což ovšem neznamená, že jsme ten případ prohráli,“ dodal Haller rychle.

Bosch přesunul pohled z McPhersonové na Hallera a pak zase zpátky. Zjevně mu něco unikalo.

„Takže komu ta DNA patřila?“ zeptal se.

McPhersonová před odpovědí úkosem pohlédla na bývalého manžela.

„Nevlastnímu otci oběti,“ řekla. „Ten mezitím zemřel, ale my se domníváme, že existuje vysvětlení, proč se na šatech jeho dcery našlo jeho sperma.“

Haller se naléhavě naklonil přes stůl.

„Vysvětlení, které ponechává dost prostoru k tomu, abychom Jessupa z vraždy té dívky usvědčili znovu.“

Bosch se na okamžik zamyslel a pak mu před očima bleskl obraz vlastní dcery. Věděl, že na světě existují některé druhy zla, které je třeba vykořenit bez ohledu na obtíže. Vrah dítěte figuroval v tomto seznamu na prvním místě.

„Dobrá,“ řekl. „Jdu do toho.“

3

Úterý 16. února, 13.00

Okresní státní zastupitelství disponovalo tiskovým sálem, který neprošel modernizací od doby, kdy se v něm konaly tiskovky k případu Charlese Mansona. Umouněné zdi obložené dřevem a schlíplé vlajky v rohu sloužily jako pozadí při dobré tisícovce tiskových konferencí a zašlý vzhled sálu ostře kontrastoval se skutečnou mocí a silou tohoto úřadu. Státní zástupce nikdy netahal za kratší konec v ničem, co dělal, avšak navenek se zdálo, že zastupitelství nemá peníze ani na to, aby si pořádně vymalovalo.

K oznámení o dalším postupu v Jessupově případu se však toto prostředí hodilo dobře. Možná vůbec poprvé za dobu existence tohoto svatostánku spravedlnosti totiž státní zastupitelství skutečně za kratší konec tahalo. Rozhodnutí o opětovném procesu s Jasonem Jessupem s sebou neslo četné nástrahy a reálnou pravděpodobnost nezdaru. Když jsem tedy stál v čele sálu vedle Gabriela Williamse a naproti šiku videokamer, oslnivých světel a reportérů, konečně mi došlo, jak příšerné chyby jsem se dopustil. Moje rozhodnutí ujmout se případu v naději, že si získám přízeň své dcery, bývalé manželky i sebe samotného, mělo skončit s katastrofálními následky. Bylo jasné, že shořím jako papír.

Alespoň se mi však nabízela vzácná příležitost sledovat to všechno z první řady. Zástupci sdělovacích prostředků se sem sjeli proto, aby si vyslechli konec příběhu. Státní zastupitelství bezpochyby ohlásí, že Jasona Jessupa znovu soudit nebude. Samotný šéf úřadu se možná neomluví, ale přinejmenším prohlásí, že nejsou důkazy. A že obžaloba na muže, který strávil tak dlouhou dobu ve vězení, ve skutečnosti nic nemá. Případ se uzavře a Jessup bude v očích zákona i veřejnosti konečně svobodný a nevinný.

Média se málokdy nechají hromadně uvést v omyl, a když se to stane, obvykle to nenesou dobře. V tomto případě navíc nebylo pochyb, že Williams udělal ze všech novinářů hlupáky. Během uplynulého týdne jsme s maximální diskrétností sestavovali tým a přezkoumávali důkazy, které byly dosud k dispozici. Nakonec se ven nedostalo ani slovo, což bylo v dějinách Budovy trestních soudů zřejmě vůbec poprvé. A přestože jsem si po vstupu do sálu všiml prvních náznaků podezíravosti ve tvářích reportérů, kteří mě poznali, nakonec to byl Williams, kdo bez otálení přistoupil k řečnickému pultu obsypanému mikrofony a digitálními rekordéry a zasadil novinářům knokaut.

„Jednoho nedělního rána na den přesně před čtyřiadvaceti lety byla dvanáctiletá Melissa Landyová unesena ze zahrady rodinného domu v Hancock Parku a brutálně zavražděna. Vyšetřování rychle vedlo k odhalení podezřelého jménem Jason Jessup. Podezřelý byl zatčen, usvědčen a odsouzen k doživotnímu žaláři bez možnosti podmínečného propuštění. Kalifornský Nejvyšší soud nicméně toto usvědčení před dvěma týdny zvrátil a postoupil zpět mému úřadu. A já jsem nyní přišel oznámit, že se Státní zastupitelství okresu Los Angeles rozhodlo Jasona Jessupa ve věci smrti Melissy Landyové opětovně soudit. Obžaloba z únosu a vraždy stále platí. Můj úřad hodlá pana Jessupa soudně stíhat ještě jednou, a to v plné míře, kterou mu zákon umožňuje.“

Odmlčel se, aby svému oznámení dodal patřičnou váhu.

„Jak víte, Nejvyšší soud shledal, že první soudní stíhání – k němuž samozřejmě došlo více než dvacet let předtím, než na státní zastupitelství nastoupilo současné vedení – vykazovalo jisté nesrovnalosti. Abychom se vyhnuli politickým střetům a případnému zdání nevhodného postupu ze strany mého úřadu, pověřil jsem vedením případu nezávislého zvláštního žalobce. Muže, který teď stojí po mé pravici, mnozí z vás znáte. Michael Haller působí už dvacet let jako renomovaný losangeleský advokát. Je to nezaujatý a uznávaný člen advokátní komory. Mé jmenování přijal a k dnešnímu datu přebírá zodpovědnost za případ. Můj úřad zastává názor, že soudní pře se mají vést u soudu, nikoliv v médiích. Přesto jsme s panem Hallerem ochotni odpovědět vám na několik otázek, pokud se nebudou tykat konkrétních aspektů a důkazů souvisejících s případem.“

Novináři na nás sborově začali pokřikovat dotazy. Williams zvedl ruce, aby zjednal klid v sále.

„Jeden po druhém, prosím. Začněme třeba vámi.“

Ukázal na ženu sedící v první řadě. Nedokázal jsem si vzpomenout, jak se jmenuje, ale věděl jsem, že pracuje v Timesech. Williams zjevně znal své priority.

„Kate Saltersová z Los Angeles Times.“ řekla žena ochotně. „Můžete nám říct, jak jste dospěli k rozhodnutí, že budete Jasona Jessupa znovu stíhat, když ho DNA z tohoto zločinu očistila?“

Než jsme vešli do sálu, řekl mi Williams, že se oznámení i veškerých dotazů ujme sám a já mám odpovídat pouze v případě, že se na mě výslovně obrátí. Chtěl mi tím sdělit, že v tomhle představení bude hlavní hvězdou on. Já však byl rozhodnutý dát od počátku jasně najevo, že tenhle případ je můj.

„Odpovím vám,“ řekl jsem a naklonil jsem se k pultu s mikrofony. „Test DNA provedený lidmi z Projektu genetické spravedlnosti dospěl pouze k závěru, že tělesné tekutiny nalezené na šatech oběti nepatřily Jasonu Jessupovi. Nevyloučil však možnost, že Jessup tento trestný čin skutečně spáchal. To je rozdíl. Test DNA poskytl pouze dodatečné informace, které bude porota muset vzít v úvahu.“

Napřímil jsem se a zachytil Williamsův pohled typu „neser mě“.

„Čí DNA to tedy byla?“ vykřikl někdo.

Williams se rychle předklonil, aby mohl odpovědět sám.

„Na otázky o důkazech nebudeme prozatím odpovídat.“

„Mickey, proč ten případ berete?“

Otázka přišla ze zadní části sálu, z prostoru za světly, takže jsem jejího autora neviděl. Opět jsem přistoupil k mikrofonům a vytočil tělo tak, že Williams musel udělat krok zpátky.

„Dobrá otázka,“ řekl jsem. „Rozhodně je pro mě nezvyklé ocitnout se takříkajíc na druhé straně barikády. Domnívám se však, že toto je případ, kvůli němuž stojí za to hranici překročit. Jsem služebník zákona a hrdý člen kalifornské advokátní komory. Skládáme přísahu, že budeme usilovat o spravedlnost a čestnost a přitom dodržovat ústavu i zákony této země a tohoto státu. A jednou z našich povinností je přijmout spravedlivou kauzu bez ohledu na to, co bude znamenat pro nás osobně. A tato kauza je právě taková. Někdo se musí brát za Melissu Landyovou. Prohlédl jsem si v tomto případu důkazy a domnívám se, že stojím na správné straně zákona. Měřítkem je existence důkazu vylučujícího jakékoliv důvodné pochybnosti. A já jsem přesvědčen, že zde takový důkaz existuje.“

Williams ke mně přistoupil, položil mi ruku na rameno a jemně mě odtáhl od pultíku.

„V otázce důkazů nechceme zacházet do dalších podrobností,“ řekl rychle.

„Jessup už strávil ve vězení dvacet čtyři let,“ pokračovala Saltersová. „Bude-li výsledkem cokoliv menšího než opětovné usvědčení z vraždy prvního stupně, pravděpodobně bude trest nižší než doba, kterou si už odseděl, takže se dostane na svobodu. Pane Williamsi, opravdu stojí za námahu a výdaje snažit se toho člověka znovu soudit?“

Než stačila dopovědět otázku, bylo mi jasné, že mezi ní a Williamsem funguje tajná úmluva. Saltersová mu nahrávala na smeče a Williams je spolehlivě proměňoval tak, aby ve zprávách o jedenácté a v zítřejších novinách vypadal dobře a spravedlivě. Ona za to měla bezpochyby získávat důvěrné informace o důkazech a strategii obžaloby. V tu chvíli jsem znovu dospěl k závěru, že tohle je můj případ, můj proces a moje dohoda.

„Na tom vůbec nezáleží,“ vyhrkl jsem hlasitě z boku.

Všechny pohledy se upřely na mě. Dokonce i Williams se otočil.

„Můžete mluvit do mikrofonů, Mickey?“

Byl to stejný hlas za světly jako předtím. Jeho majitel věděl, že mi říkají Mickey. Znovu jsem se přitočil k mikrofonům a odstavil tělem Williamse jako vysoké křídlo chystající se k doskoku.

„Vražda dítěte je zločin, který musí být v plné míře vyšetřen bez ohledu na to, jaké jsou možnosti nebo rizika. Žádná záruka vítězství v tomto případu neexistuje. V mém rozhodnutí to však žádnou roli nehrálo. Rozhodující byla otázka důvodných pochybností a tu, domnívám se, překonáme. Celkový souhrn důkazů podle našeho přesvědčení prokáže, že zmíněný muž tento strašlivý zločin skutečně spáchal, a nezáleží na tom, kolik od té doby uplynulo času nebo jak dlouho už je ve vězení. Je nutné ho stíhat.

Mám dceru, která je jen o málo starší, než byla Melissa… Víte, lidé zapomínají, že během prvního procesu požadoval stát trest smrti, avšak porota se vyslovila proti němu a soudce nakonec uložil doživotní trest. To bylo tehdy, zatímco dnes je situace jiná.

V tomto případu budeme znovu usilovat o trest smrti.“

Williams mi opět položil ruku na rameno a odtáhl mě od mikrofonů.

„Pokusme se nepředbíhat,“ řekl rychle. „Můj úřad se zatím nerozhodl, zda bude požadovat trest smrti. To přijde až později. Pan Haller tu však prohlásil jednu velice důležitou a velice smutnou věc. V naší společnosti neexistuje horší zločin než vražda dítěte. Všichni tedy musíme dělat vše, co je v našich silách a možnostech, abychom v případu Melissy Landyové dosáhli spravedlnosti. Děkuji vám za účast.“

„Počkejte!“ zavolal jeden reportér z prostřední části sálu. „A co Jessup? Kdy ho sem přivezete k procesu?“

Williams obepjal oběma rukama pultík v nenuceném gestu, které mě mělo odstavit od mikrofonů.

„Pana Jessupa si dnes ráno převzala losangeleská policie a momentálně ho dopravuje ze San Quentinu sem. Bude umístěn do věznice v centru a případ bude normálně pokračovat. Nejvyšší soud sice zvrátil jeho usvědčení, avšak obžaloba proti němu nadále platí. Nic dalšího pro tuto chvíli nemáme.“

Státní zástupce odstoupil a ukázal mi ke dveřím. Počkal, až k nim zamířím a budu bezpečně daleko od mikrofonů, dohnal mě a ve dveřích mi zašeptal do ucha.

„Jestli to uděláte ještě jednou, na místě vás vyhodím.“

Otočil jsem se a během chůze se na něj podíval.

„Co až udělám? Až odpovím na otázku předem přichystanou pro vás?“

Vyšli jsme na chodbu, kde už čekal Ridell s tiskovým mluvčím zastupitelství, chlápkem jménem Fernandez. Williams mě však nasměroval na druhou stranu a znovu šeptem promluvil.

„Odchýlil jste se od scénáře. Jestli to uděláte znovu, tak jsme spolu skončili.“

Zastavil jsem a otočil se, takže do mě Williams téměř narazil.

„Heledte, já nejsem vaše loutka,“ řekl jsem. „Jsem nezávislý žalobce, pamatujte si to. Jestli se ke mně budete chovat jinak, tak vám tenhle horký brambor nakonec zůstane v holé ruce.“

Williams mě jen probodával pohledem. Očividně jsme spolu nenašli společnou řeč.

„A co to bylo za kecy o trestu smrti?“ zeptal se mě. „Za prvé ještě tak daleko nejsme a za druhé jste neměl svolení něco takového říkat.“

Williams byl vyšší a urostlejší než já. Nyní zaplnil tělem můj osobní prostor a tlačil mě ke zdi.

„Tahle věta se donese k Jessupovi a nasadí mu do hlavy brouka,“ řekl jsem. „A on pak při troše štěstí přistoupí na dohodu a stáhne i své občanskoprávní žaloby. Ušetří vám to spoustu peněz. O to tu přece ve skutečnosti jde, ne? O peníze. Když ho soud usvědčí, žádné občanskoprávní žaloby se konat nebudou. A vy a město ušetříte pár milionů.“

„To s tím vůbec nesouvisí. Tady jde o spravedlnost a vy jste mi měl říct, co máte v úmyslu. Nemůžete takhle obcházet vlastního šéfa.“

Jeho fyzické zastrašování se velmi rychle vyčerpalo. Položil jsem mu dlaň na prsa a odstrčil ho od sebe.

„No jo, ale vy nejste můj šéf. Já žádného nemám.“

„Opravdu ne? Už jsem vám řekl, že bych vás odsud mohl okamžitě vyrazit.“

Ukázal jsem přes chodbu na dveře do tiskového sálu.

„Jo, to by vypadalo opravdu dobře. Vyhodit nezávislého žalobce, kterého jste si sám právě najal. Neudělal tohle i Nixon během toho svinčíku kolem Watergate? Opravdu si tím pomohl. Tak co kdybysme se tam rovnou vrátili a řekli jim to? Jsem si jistý, že tam ještě pár kamer bude.“

Williams zaváhal, protože si uvědomil, v jaké je situaci. Tentokrát jsem dotlačil ke zdi já jeho, aniž jsem se vůbec pohnul. Kdyby mě vyhodil, vypadal by jako naprostý a nevolitelný pitomec a on to věděl. Znovu se ke mně naklonil, ztlumil hlas ještě víc a adresoval mi nejotřepanější výhrůžku, jaká se v přímých konfrontacích používá.

„Neserte mě, Hallere“

„V tom případě se vy neserte do mého případu. Tohle není součást předvolební kampaně a nejde tady o peníze. Tohle je vražda, šéfe. Jestli chcete mít to usvědčení, tak mi jděte z cesty.“

Hodil jsem mu kostičku, když jsem ho oslovil „šéfe“. Williams semkl ústa do tenké čárky a dlouze se na mě zadíval.

„Takže abychom si rozuměli…,“ řekl nakonec.

Přikývl jsem.

„Jo, myslím, že si rozumíme.“

„Než budete o případu mluvit s novináři, požádáte můj úřad o souhlas. Rozumíte?“

„Jasně.“

Státní zástupce se otočil a odešel chodbou pryč. Jeho suita ho následovala. Já zůstal na chodbě a sledoval jsem jejich odchod. Faktem bylo, že jsem vůči žádnému aspektu práva neměl větší výhrady než k trestu smrti. Nešlo o to, že bych nikdy neměl klienta, kterého nakonec popravili, nebo že v mých případech nebyl trest smrti nikdy ani v sázce. Prostě jsem jen věřil myšlence, že osvícená společnost nezabíjí vlastní členy.

To mi ovšem nebránilo, abych hrozbu trestem smrti použil k většímu okořenění případu. Když jsem nyní osamoceně stál na chodbě před tiskovým sálem, napadlo mě, že ze mě nakonec bude lepší žalobce, než jsem si původně myslel.

4

Úterý 16. února, 14.43

Obvykle to byl nejlepší moment vyšetřování. Jízda do centra se spoutaným podezřelým na zadním sedadle. Nic lepšího neexistovalo. Konečnou odměnou bylo samozřejmě pachatelovo usvědčení – sedět v soudní síni ve chvíli, kdy se čte rozsudek, a sledovat šok a pak zmrtvělé oči odsouzeného. Jízda do cely však byla ještě lepší, bezprostřednější a osobnější. Tenhle okamžik si Bosch odjakživa vychutnával. Honička skončila a případ postupně změnil charakter z neúnavně dynamického vyšetřování k odměřenému tempu trestního a soudního stíhání.

Tentokrát to však bylo jinak. Jízda trvala dlouhé dva dny a Bosch si nevychutnával vůbec nic. Včera odjeli s parťákem Davidem Chuem do Corta Maděry, ubytovali se v jednom motelu na dálnici 101 a přespali tam. Ráno pak odjeli do San Quentinu, předložili soudní příkaz k vydání Jasona Jessupa do rukou losangeleské policie, naložili vězně a vyrazili s ním na zpáteční jízdu do Los Angeles. Dvakrát sedm hodin jízdy s parťákem, který mluvil příliš. Jedenkrát sedm hodin jízdy s podezřelým, který mluvil málo.

Momentálně se nacházeli na vrcholku San Femando Valley a od městské věznice v centru Los Angeles je dělila poslední hodina jízdy. Bosche z dlouhého času stráveného za volantem bolela záda a pravý lýtkový sval měl ztuhlý, jak neustále držel nohu na plynu. Služební auto nemělo tempomat.

Chu se nabídl, že bude řídit, ale Bosch to odmítl. Jeho parťák totiž až nábožně dodržoval předepsanou rychlost, a to i na dálnici, a Bosch by tak musel snášet bolest zad a s ní spojenou podrážděnost ještě další hodinu.

Zamlkle tedy seděl za volantem a přemýšlel o případu, který jako by běžel pozpátku. Bosch ho měl na stole teprve pár dní, ještě ani nedostal příležitost seznámit se se všemi skutečnostmi, a přitom už měl na zadním sedadle zatčeného podezřelého. Připadalo mu tedy, že tento podivný případ začal zatčením, přičemž vyšetřování bude zahájeno teprve ve chvíli, kdy se Jessup ocitne v cele.

Podíval se na hodinky a věděl, že plánovaná tisková konference už bezpochyby skončila. Původně měl v plánu sejít se ve čtyři hodiny s Hallerem a McPhersonovou a znovu probrat okolnosti případu. Teď mu však bylo jasné, že to kvůli Jessupovi nestihne. Navíc se ještě potřeboval zastavit v archivu losangeleské policie a vyzvednout si dvě krabice, které tam na něj čekaly.

„Co se děje, Harry?“

Bosch pohlédl na Chua.

„Nic se neděje.“

V přítomnosti podezřelého se Bosch nehodlal o ničem vybavovat. Navíc byli s Chuem parťáci teprve necelý rok, což byla příliš krátká doba na to, aby Chu začal správně číst Boschovo chování. Harry zkrátka nechtěl parťákovi přiznat, že přesně odhadl jeho duševní rozpoložení.

Místo něj promluvil ze zadního sedadla Jessup a byla to jeho první slova od Stocktonu, kde požádal o přestávku na toaletu.

„Děje se to, že nemá nic v rukách. Děje se to, že dobře ví, že celá tahle záležitost je totální nesmysl, a on by s ní nejradši neměl nic společnýho.“

Bosch se na něj podíval ve zpětném zrcátku. Jessup seděl v lehkém předklonu, protože měl pouta připevněná k řetězu, který je spojoval s druhým párem pout na kotnících. Měl oholenou hlavu, což běžně dělali vězni, kteří se snažili zastrašit druhé. Bosch tipoval, že v Jessupově případě tahle taktika pravděpodobně fungovala.

„Já myslel, že nechceš mluvit, Jessupe. Odvolal ses na právo nevypovídat.“

„Jo, to je fakt. Prostě zavřu klapačku a počkám na svýho právníka.“

„Ten je v San Francisku, tak aby ses ho dočkal.“

„Zrovna někomu volá. Genetická spravedlnost má svý lidi po celý zemi. Na tohle jsme byli připravení.“

„Vážně? Tak vy jste byli připravení? Chceš říct, že sis ten mobil zabalil proto, žes předpokládal přeložení? Anebo sis spíš myslel, že pojedeš domů?“

Na tohle neměl Jessup odpověď.

Bosch najel na dálnici 101, která vedla přes Cahuenga Pass a Hollywood do centra.

„Jak ses vlastně s lidmi z Projektu genetické spravedlnosti našel, Jessupe?“ pokusil se Harry znovu o konverzaci. „Oslovil jsi ty je, anebo přišli oni za tebou?“

„Přes webovky, člověče. Poslal jsem to odvolání a oni viděli, jaký zhůvěřilosti se v mým případu staly. Ujali se mě, a tak jsem tady. Jestli si myslíte, že tenhle případ vyhrajete, tak jste totálně cákli. Jednou se vám podařilo mě převálcovat, grázlové. Ale podruhý se to nestane. Do dvou měsíců bude po ptákách. Seděl jsem čtyřiadvacet let. Co jsou pro mě dva měsíce navíc? Akorát to zvedne cenu mejch nakladatelskejch práv. Nejspíš bych měl za tohle vám i státnímu zástupci poděkovat.“

Bosch se znovu podíval do zrcátka. Za normálních okolností měl upovídané podezřelé nejraději. Většinou mluvili tak horlivě, že je to dostalo rovnou do vězení. Jessup však byl příliš chytrý a příliš mazaný. Pečlivě volil slova, vyhýbal se diskusi o samotném případu a nehodlal udělat chybu, které by Bosch mohl využít.

Harry teď ve zpětném zrcátku viděl, že se Jessup dívá z okna. Nedalo se posoudit, nač myslí. Jeho oči vypadaly mrtvé. Těsně nad výstřihem košile mu byl vidět horní okraj vězeňského tetování. Zdálo se, že je to nějaké slovo, ale s jistotou to Bosch nevěděl.

„Vítej v L. A., Jessupe,“ řekl Chu, aniž se otočil. „Nějakou dobu ses sem nepodíval, co?“

„Naser si, ty žlutej kreténe,“ odsekl Jessup. „Tohle už brzo skončí a já budu venku na pláži. Pořídím si dlouhý surfařský prkno a pěkně se svezu na vlnkách.“

„S tím nepočítej, vrahu,“ pokračoval Chu. „Půjdeš tak akorát do prdele. Držíme tě za koule.“

Bosch věděl, že se Chu snaží vyprovokovat reakci, nějaké usvědčující přeřeknutí. Jeho pokus však vyzněl amatérsky a Jessup byl příliš chytrý na to, aby mu na tuhle fintu skočil.

Harryho už tenhle slovní ping-pong unavoval, přestože předtím jeli šest hodin v téměř absolutním mlčení. Zapnul autorádio a zachytil konec zprávy o tiskové konferenci na státním zastupitelství. Rychle zesílil zvuk, aby zprávu slyšel i Jessup a aby byl Chu zticha.

„Williams a Haller se odmítli vyjádřit k samotným důkazům, ale naznačili, že analýza DNA na ně nezapůsobila tolik jako na Nejvyšší soud. Haller připustil, že DNA nalezená na šatech oběti skutečně nepatřila Jessupovi. Dodal však, že toto zjištění nezbavuje Jessupa podezření, že vraždu skutečně spáchal. Haller je známý advokát a jako žalobce v případu vraždy bude vystupovat vůbec poprvé. Dnes dopoledne nepůsobil dojmem, že má jakékoliv pochybnosti. ‚V tomto případu budeme znovu usilovat o trest smrti/ prohlásil.“

Bosch ztlumil zvuk a podíval se do zrcátka. Jessup stále hleděl z okna.

„Tak co ty na to, Jessupe? Chce ti cvaknout do žíly šťávu.“

Jessup odpověděl unaveným tónem.

„Akorát dělá ramena. Navíc už v tomhle státě nikoho nepopravujou. Víte, jak si dneska žijou odsouzenci na smrt? Maj celu jenom pro sebe a v televizi se můžou dívat, na co chtěj. A taky maj lepší přístup k telefonu, jídlo a víc návštěv. Do prdele, vždyť já vlastně doufám, že do toho půjde. Ale nakonec to stejně bude jedno. Tohle jsou totiž jenom kecy. Všechno jsou to jenom kecy. Jde tu akorát o prachy.“

Poslední věta dlouho visela ve vzduchu, než se Bosch konečně chytil.

„O jaké prachy?“

„O moje prachy. Dobře sleduj, člověče, uvidíš, že za mnou přijdou s návrhem. Řek mně to můj právník. Budou chtít, abych přistoupil na jejich dohodu a přiznal vinu, a oni mně pak vyměří trest ve výši toho, co jsem si už odseděl. Hlavně když mně nebudou muset platit žádný odškodný. Tak to zkrátka je a vy dva jste jenom poslíčci. Přiblblá kurýrní služba.“

Bosch mlčel a přemýšlel, jestli to může být pravda. Jessup každopádně žaloval město a okres o miliony. Bylo možné, že opětovný proces je jen politický tah, který má úřadům ušetřit peníze?

Město i okres odváděly určitou část peněz do zvláštního fondu určeného k hrazení prohraných žalob. V takových případech totiž porotci s oblibou předepisovali firemním molochům a státním úřadům nechutně vysoká odškodnění poškozených. A pokud by nějaká porota uvěřila, že zkorumpovaní státní zástupci a policisté na čtyřiadvacet let uvěznili nevinného člověka, bylo by odškodnění víc než velkorysé. Vyloučit se nedala ani osmimístná částka, která by mohla být pro město i okres zničující, i kdyby si účet nakrásně rozdělily.

Pokud by však na Jessupa zatlačili a donutili ho podepsat dohodu, v jejímž rámci by přiznal vinu a získal za to svobodu, pak by občanskoprávní žaloba nepřipadala v úvahu. A spolu s ní by se rozplynula i autorská práva na knihu a film, se kterými Jessup počítal.

„Docela logický, ne?“ dodal Jessup.

Bosch se podíval do zrcátka a uvědomil si, že ho Jessup celou dobu upřeně pozoroval. Přesunul pohled zpátky na silnici.

V kapse ucítil vibrování telefonu, a tak vytáhl přístroj ze saka.

„Mám to vzít, Harry?“ zeptal se Chu.

Chtěl mu tím připomenout, že telefonování během jízdy je zakázáno. Bosch si ho nevšímal a přijal hovor. Byl to poručík Gandle.

„Harry, jste někde blízko?“

„Sjíždíme ze sto jedničky.“

„Fajn. Akorát jsem tě chtěl varovat. U vjezdu se šikujou novináři. Tak se hled učesat.“

„Jasně, ale možná vystrčím před kamery parťáka.“

Bosch pohlédl na Chua, ale nic dalšího mu nevysvětlil.

„To je jedno,“ odpověděl Gandle. „Jak to bude dál?“

„Odvolal se na právo nevypovídat, takže ho prostě zavřeme do cely. Já se pak budu muset vrátit na válečný štáb a promluvit si s žalobci. Mám na ně pár otázek.“

„Harry, mají toho chlapa v hrsti, nebo ne?“

Bosch pohlédl ve zpětném zrcátku na Jessupa. Vězeň se opět díval z okna.

„To já nevím, poručíku. Až to zjistím, řeknu ti to.“

O pár minut později vjeli na parkoviště za věznicí. Bylo tam několik televizních kamer a reportéři již vytvořili špalír na rampě vedoucí ke vchodu do věznice. Chu se napřímil.

„Ulička hanby, Harry.“

„Jo. Zajdi tam s ním sám.“

„Pojdme oba.“

„Né, já zůstanu tady.“

„Víš to jistě?“

„Vím to jistě. Akorát mi pak nezapomeň přinést pouta.“

„Dobrá, Harry.“

Parkoviště bylo přeplněné dodávkami zpravodajských štábů s vysílači vysunutými do maximální výšky. Prostor před rampou však zůstal prázdný. Bosch do něj vjel a zaparkoval.

„Takže jsi připravený, Jessupe?“ zeptal se Chu. „Můžeš začít prodávat vstupenky.“

Jessup neodpověděl. Chu vystoupil a otevřel mu zadní dveře.

Následnou podívanou pozoroval Bosch z bezpečí policejního vozu.

5

Úterý 16 února, 16.14

Skutečnost, že jsme byli kdysi s Maggií McPhersonovou manželé, měla obrovskou výhodu v tom, že jsem se s ní nikdy nemusel utkat před soudem. Naše manželství totiž vytvořilo potenciální střet zájmů, který mě nejednou ušetřil profesní porážky a ponížení z její strany. Maggie byla bezesporu nejlepší státní zástupkyně, na jakou jsem kdy v této branži narazil, a ne nadarmo si vysloužila přezdívku Maggie McTerorsonová.

Nyní jsme poprvé měli být u soudu členy téhož týmu a sedět u stejného stolu. V tom, co se mi zpočátku jevilo jako dobrý nápad – nemluvě o potenciálním přínosu pro Maggii –, se však už nyní začínaly projevovat slabiny a nedostatky. Maggie se těžko smiřovala s rolí druhé žalobkyně. A měla pro to dobrý důvod. Byla to profesionální státní zástupkyně. Během své kariéry dostala za mříže desítky zločinců – od drogových dealerů a drobných zlodějíčků až po násilníky a vrahy. Já jsem sice také absolvoval desítky soudních procesů, ale nikdy ne v roli žalobce. Maggie tak nyní měla dělat stafáž úplnému nováčkovi a nenesla toto vědomí dobře.

Seděli jsme v zasedací místnosti A a na velkém stole před sebou jsme měli rozložené spisy. Williams mi sice řekl, že můžu případ vést ze své nezávislé kanceláře, ale momentálně by toto řešení nebylo praktické. Kromě domácí pracovny jsem totiž žádnou kancelář neměl. K tomuto účelu mi sloužilo hlavně zadní sedadlo mého Lincolnu Town Car, které se však pro případ Lid versus Jason Jessup ani trochu nehodilo. Moje manažerka případů mi sice zařizovala dočasnou kancelář v centru, ale tam jsme se mohli přestěhovat až za několik dní. A tak jsme zatím seděli tady, klopili oči a vnímali rostoucí napětí.

„Maggie,“ řekl jsem, „pokud jde o stíhání padouchů, ochotně přiznám, že se ti vůbec nemůžu rovnat. Jenže pokud jde o politiku a stíhání padouchů, nezbývá mi než konstatovat, že tvoji nadřízení udělali prvního žalobce ze mě. Tak to prostě je a my se s tím můžeme a nemusíme smířit. Já tu práci vzal a vyžádal si tebe. Ale jestli si myslíš, že to…“

„Prostě se mi nelíbí představa, že ti budu v celém tomhle případu nosit aktovku,“ pronesla Maggie.

„To přece nebudeš. Hele, tiskové konference a vnější zdání je jedna věc, ale já plně předpokládám, že budeme fungovat jako rovnocenný tým. Ty budeš mít na vyšetřování stejně velký podíl jako já, pravděpodobně ještě větší. A ani u soudu by to nemělo být jinak. Vymyslíme strategii a společně ji zrealizujeme. Ale musíš mi trochu věřit. Já se v soudní síni vyznám. Akorát budu tentokrát sedět u opačného stolu.“

„A v tom se právě mýlíš, Mickey. Jako obhájce máš zodpovědnost jen za jednoho člověka. Za svého klienta. Ovšem když jsi státní zástupce, reprezentuješ lid a to je mnohem větší závazek. Proto se tomu říká důkazní břemeno.“

„To je jedno. Jestli si myslíš, že bych tuhle práci neměl dělat, fajn, ale já nejsem ten, u koho by sis na to měla stěžovat. Zajdi za svým šéfem a promluv si s ním. Jenže jestli z tohohle případu vykopne mě, vykopne zároveň i tebe a ty se budeš muset vrátit do Van Nuys a tvrdnout tam až do konce kariéry. Tohle opravdu chceš?“

Maggie neodpověděla, což byla sama o sobě odpověď.

„No tak jo,“ řekl jsem. „Zkusme to teda nějak vyřešit, aniž si navzájem vjedeme do vlasů. Měj na paměti, že já tady nejsem proto, abych si počítal usvědčení a šplhal po kariérním žebříčku. Bude to pro mě ‚jednou a dosť. Takže nám jde oběma o totéž. Ano, budeš mi muset pomáhat. Ale zároveň tím budeš pomáhat sama…“

Začal mi vibrovat telefon, který jsem nechal ležet na stole. Číslo na displeji jsem neznal, ale přesto jsem hovor přijal, abych nemusel dál diskutovat s Maggií.

„Haller.“

„Ahoj, Micku, jak jsem si vedl?“

„Kdo volá?“

„Sticks.“

Sticks byl videoreportér na volné noze, který dodával záběry místním zpravodajským kanálům a někdy i těm celostátním. Znal jsem ho tak dlouho, že jsem už ani nevěděl, jak se jmenuje jménem.

„Kdy jak sis vedl, Sticksi? Mám práci.“

„Na té tiskovce přece. Pěkně jsem ti nahrával.“

Uvědomil jsem si, že člověkem, který mi v tiskovém sále za světly pokládal otázky, byl právě on.

„Jo, jo, vedl sis dobře. Díky za to.“

„A ty na mě za to v tomhle případu budeš myslet, jo? Dáš mi hlášku, jestli se pro mě něco objeví. Něco exkluzivního.“

„Jo, nemusíš se bát, Sticksi. Myslím na tebe. Ale teď už musím končit.“

Zavěsil jsem a položil telefon zpátky na stůl. Maggie právě něco psala do notebooku. Zdálo se, že její chvilková nespokojenost pominula, a já trochu váhal, jestli ji mám znovu pokoušet.

„To byl jeden chlápek, který pracuje pro televizní stanice. V nějaké fázi by pro nás mohl být užitečný.“

„Ale my nechceme nic dělat pokoutně. Obžaloba se řídí mnohem vyššími etickými principy než obhajoba.“

Zavrtěl jsem hlavou. Tuhle při jsem nemohl vyhrát.

„To jsou jenom fráze a já navíc nemluvím o ničem pokout…“

V tu chvíli se otevřely dveře a dovnitř vešel Harry Bosch. Dveře otevřel zády, protože nesl dvě velké krabice.

„Omlouvám se za zpoždění,“ řekl.

Položil krabice na stůl. Poznal jsem, že ta větší pochází z důkazního archivu. V té menší jsem tušil policejní spis z původního vyšetřování.

„Trvalo jim tři dny, než tu krabici se spisy našli. Místo v šestaosmdesátém regálu ležela v pětaosmdesátém.“

Podíval se na mě, pak na Maggii a zase na mě.

„Uniklo mi něco? Ve válečném štábu vypukla válka?“

„Bavili jsme se o taktice vedení případu a ukazuje se, že máme rozdílné názory.“

„No to se podívejme.“

Bosch se posadil na židli na konci stolu. Poznal jsem, že má ještě něco na srdci. Zvedl z krabice víko, vytáhl tři spisy a položil je na stůl. Nato krabici přesunul ze stolu na podlahu.

„Víš, Micku, když už tady ventilujete své názorové rozdíly…, myslím, žes mi taky měl pár věcí říct, než jsi mě do téhle telenovely zatáhl.“

„Co tím myslíš, Harry?“

„Například to, že v celé téhle zatracené záležitosti nejde o vraždu, nýbrž o peníze.“

„O čem to mluvíš? O jaké peníze?“

Bosch na mě jen civěl a neodpovídal.

„Ty myslíš tu Jessupovu žalobu?“ zeptal jsem se.

„Přesně tak,“ řekl Bosch. „Dneska na zpáteční cestě jsem měl s Jessupem zajímavou diskusi. Přinutila mě k zamyšlení, takže mi nakonec blesklo hlavou, že jestli toho chlapa dotlačíme k dohodě, tak ta jeho žaloba na město a okres padá, protože člověk, který se přizná k vraždě, už nemůže nikoho žalovat a tvrdit, že to na něj ušili. Takže bych rád věděl, co tady doopravdy děláme. Snažíme se dostat člověka podezřelého z vraždy k procesu, anebo se jen pokoušíme ušetřit městu a okresu pár milionů babek?“

Všiml jsem si, jak Maggie strnula, neboť ji zřejmě napadlo totéž.

„To si snad děláš legraci,“ řekla. „Jestli je tohle…“

„Moment, moment,“ skočil jsem jí do řeči. „Hlavně se nenechme unést. Já osobně si myslím, že to tak není. Netvrdím, že mě to taky nenapadlo, ale Williams se ani slovem nezmínil, že v tomto případě bude usilovat o dohodu. Řekl mi, že mám případ dovést do procesu. A o tom, že na proces nakonec dojde, je přesvědčený právě z důvodu, o kterém ses teď zmínil: Jessup nikdy na žádnou dohodu nepřistoupí, protože by z toho pro něj sice koukala svoboda, ale ne balík peněz. Žádná kniha, žádný film, žádné odškodné od města. Jestli ty peníze chce, bude muset jít do procesu a vyhrát.“

Maggie pomalu pokývala hlavou, jako by zvažovala platnost argumentu. Bosche to však zjevně neuspokojilo.

„Ale jak můžeš vědět, co má Williams za lubem?“ zeptal se. „Jsi člověk zvenčí. Mohl tě do toho zatáhnout, nasměrovat tě tam, kam potřebuje, a pak se posadit a dívat se, jak se v tom rácháš.“

„Má pravdu,“ ozvala se Maggie. „Vždyť Jessup ani nemá obhájce. Jen co si ho obstará, začne mluvit o dohodě.“

Zvedl jsem ruce v uklidňujícím gestu.

„Heledte, na té dnešní tiskovce jsem nadhodil, že budeme požadovat trest smrti. Udělal jsem to jen proto, abych viděl, jak Williams zareaguje. On to nečekal a na chodbě si mě podal. Řekl mi, že o těchto věcech nerozhoduju já. Odpověděl jsem mu, že to byla jen strategie a že chci, aby Jessup začal přemýšlet o dohodě. A Williamse to zarazilo. Nečekal to. Kdyby už dřív uvažoval o dohodě jen proto, aby zabránil občanskoprávní žalobě, byl bych to na něm poznal. V lidech umím číst dobře.“

Poznal jsem, že jsem Bosche stále nepřesvědčil.

„Vzpomínáš si na ty dva chlapy z Hongkongu, kteří si tě loni chtěli odvézt prvním letadlem do Číny? Odhadl jsem je správně a skoulel to s nimi ke tvé spokojenosti.“

Boschův výraz konečně změkl. Narážka na Hongkong mi posloužila jako připomínka, že je mým dlužníkem a já si teď jeho dluh vybírám,

„No dobrá,“ řekl. „Takže co uděláme?“

„Předpokládejme, že Jessup půjde do procesu. Jakmile si obstará právníka, budeme to vědět jistě. Ale připravovat se na to začneme už teď, protože kdybych ho měl zastupovat já, odmítl bych se zříct zrychleného řízení. Pokusil bych se zkrátit obžalobě čas na přípravu a přinutit ji, aby vyložila karty na stůl“

Podíval jsem se na hodinky, které je datum.

„Takže jestli se nepletu, zbývá nám do procesu osmačtyřicet dní. Do té doby musíme udělat spoustu práce.“

Podívali jsme se na sebe a několik okamžiků jsme všichni mlčeli, než jsem předal taktovku bývalé manželce.

„Maggie strávila velkou část minulého týdne s obžalovacím spisem. Harry, je mi jasné, že notná část toho, co jsi právě přinesl, se s jeho obsahem bude hodně překrývat. Ale co kdybychom začali tím, že nám Maggie zrekapituluje případ tak, jak byl v šestaosmdesátém prezentován u procesu? Myslím, že tím získáme dobrý přehled o tom, na co se musíme zaměřit tentokrát.“

Bosch souhlasně kývl a já vyzval gestem exmanželku, ať začne. Maggie si před sebe přisunula notebook.

„Dobrá, takže na úvod pár základních informací. Protože obžaloba požadovala trest smrti, byla nejdelší fází procesu volba porotců. Vyžádala si skoro tři týdny. Proces samotný trval sedm dní, načež se porota tři dny radila o úvodním verdiktu. Rozhodování o trestu smrti zabralo další dva týdny. Nicméně sedmidenní sled svědeckých výpověďí a argumentů, to je podle mě na hrdelní zločin dost málo. Všechno jako by bylo jasné jako facka. A obhajoba…, totiž, obhajoba jako by vůbec nebyla.“

Podívala se na mě, jako bych byl za chabou obhajobu obžalovaného zodpovědný já, přestože jsem v šestaosmdesátém ještě ani neměl hotovou právnickou fakultu.

„Kdo byl jeho advokát?“ zeptal jsem se.

„Charles Barnard,“ odpověděla Maggie. „Ověřovala jsem to na advokátní komoře. U opětovného procesu nebude. Podle jejich záznamů v devadesátém čtvrtém zemřel. Státní zástupce Gary Lintz je už taky dlouho mrtvý.“

„Na žádného z nich si nevzpomínám. A kdo byl soudce?“

„Walter Sackville. Dávno je v důchodu, ale vzpomínám si na něj. Býval tvrdý.“

„Taky jsem se s ním v pár případech potkal,“ podotkl Bosch. „Nenechal se opít rohlíkem, žádnou z protistran.“

„Pokračuj,“ vybídl jsem Maggii.

„Takže verze obžaloby zněla zhruba takhle: Rodina Landyových – to znamená naše oběť Melissa, které bylo v té době dvanáct let, její třináctiletá sestra Sára, matka Regina a otčím Kensington – bydlela v Hancock Parku na Windsor Boulevard. Dům stál asi jeden blok severně od Wilshire Boulevard a taky v blízkosti kostela Trojjediné sjednocené Boží církve, která v té době dokázala přilákat na své dvě nedělní bohoslužby zhruba šest tisíc lidí. Aby se věřící dostali do kostela, parkovali po celém Hancock Parku. Tedy až do chvíle, kdy starousedlíky začalo unavovat, že je jejich čtvrť každou neděli ucpaná a nedá se v ní zaparkovat, a obrátili se na městskou radnici. Nakonec si vymohli, že o víkendech bylo parkování v celé čtvrti vyhrazeno pouze pro osoby s trvalým bydlištěm. Pokud chtěl někdo parkovat na ulici, musel mít za oknem nálepku, což platilo i pro Windsor Boulevard. Tím se otevřel prostor pro odtahové služby najaté městem, které v neděli dopoledne číhaly v ulicích jako žraloci. Jakékoliv auto bez nálepky rezidenta za čelním sklem bylo lovnou zvěří. Nemilosrdně ho odtáhli. Což nás přivádí k našemu podezřelému Jasonu Jessupovi.“

„Jezdil s odtahovým vozem.“ prohlásil jsem.

„Přesně tak. Pracoval jako řidič pro odtahovou službu s názvem Aardvark Towing. Chytře vymyšlený název, který firmu spolehlivě řadil do popředí seznamu ve Zlatých stránkách – tedy v době, kdy ještě lidi Zlaté stránky používali.“

Pohlédl jsem na Bosche a podle jeho reakce poznal, že on Zlaté stránky používá místo internetu dodnes. Maggie si toho nevšimla a pokračovala.

„V osudné ráno měl Jessup v Hancock Parku službu. Rodina Landyových právě kopala na zahradě za domem bazén. Kensington Landy byl hudebník, který skládal filmovou hudbu, a v té době se mu vedlo docela dobře. Kopali tedy bazén, což znamenalo, že měli na zahradě velkou díru a kolem ní hromady hlíny. Rodiče si nepřáli, aby si tam holčičky hrály. Pokládali to za nebezpečné a toho rána byly navíc dcery ve svátečních šatech. Dům měl velký pozemek i vepředu, a tak otčím dívkám řekl, aby si pár minut hrály venku, než všichni společně odjedou do kostela. Starší Sára dostala příkaz hlídat Melissu.“

„Chodili do Trojjediné církve?“ zeptal jsem se.

„Ne, jezdili do kostela Nejsvětějšího srdce v Beverly Hills. Holky byly venku jen asi patnáct minut. Matka se nahoře stále strojila a otčím, který měl na dcery rovněž dohlížet, se uvnitř díval na televizi. Na ESPN, nebo co to tehdy měli, právě dávali souhrn sportovních výsledků z předchozího večera. A tak na holky zapomněl.“

Bosch zavrtěl hlavou a já přesně věděl, co teď cítí. Neodsuzoval nedbalého otce, ale chápal, jak se taková věc může přihodit, a pociťoval hrůzu jako každý rodič, který ví, jak tragické důsledky může mít i drobné opomenutí.

„Po nějaké době zaslechl křik,“ pokračovala Maggie. „Vyběhl ze dveří a zastihl před domem starší dceru Sáru. Křičela, že nějaký muž unesl Melissu. Otčím vyběhl na ulici a začal se rozhlížet, ale nikde nikoho neviděl. Po dívce jako by se slehla země.“

Na tomto místě se moje bývalá manželka odmlčela, aby se trochu vzpamatovala. Všichni tři lidé v místnosti měli malou dceru a dokázali pochopit, jak hlubokou jizvu tento okamžik navždy zanechal ve všech členech rodiny Landyových.

„Zavolali policii, a ta reagovala rychle.“ pokračovala Maggie. „Koneckonců to byl Hancock Park. První hlášení hlídkám vydali za pár minut. A ihned na místo vyslali detektivy.“

„Takže se tohle všechno stalo za denního světla?“ zeptal se Bosch.

Maggie přikývla.

„Došlo k tomu asi v deset čtyřicet. Landyovi se chystali na bohoslužbu o jedenácté.“

„A viděl to i někdo jiný?“

„Musíš mít na paměti, že to byl Hancock Park. Všude samé živé ploty, spousta zdí, spousta soukromí. Tamní obyvatelé se umějí odříznout od světa. Takže nikdo nic neviděl a nikdo nic neslyšel až do chvíle, kdy Sára začala křičet, a to už bylo pozdě.“

„A kolem domu Landyových se táhla zed, nebo živý plot?“

„Na severní a jižní straně měli skoro dvoumetrový živý plot, ale na straně sousedící s ulicí ne. V té době panovala hypotéza, že Jessup jel s odtahovým vozem kolem, všiml si, že je holčička sama na zahradě, a pak už jednal impulzivně.“

Několik okamžiků jsme všichni mlčky seděli a přemýšleli o tísnivé vrtkavosti osudu. Kolem nějakého domu jede právě nějaké auto. Řidič zahlédne nějakou dívku, samotnou a zranitelnou. A během jediného okamžiku ho napadne, že by ji mohl unést a mohlo by mu to projít.

„A jak ho tedy dopadli?“ prolomil nakonec ticho Bosch.

„Detektivové se dostavili na místo činu za necelou hodinu. Hlavní detektiv se jmenoval Doral Kloster a jeho parťák Chad Steiner. Oba jsem ověřovala. Steiner je mrtvý, zatímco Kloster je v důchodu a má poslední stadium Alzheimerovy choroby. K ničemu už by nám nebyl.“

„Sakra,“ ulevil si Bosch.

„Každopádně tam dorazili rychle a rychle taky jednali. Vyslechli Sáru a ta jim sdělila, že únosce byl oblečený jako popelář. Další výslech odhalil, že tento popis podle ní znamená, že pachatel měl na sobě špinavou kombinézu, v jakých jezdí pracovníci městských komunálních služeb. Prý zaslechla na ulici popelářské auto, ale neviděla ho přes keř, za kterým byla ukrytá, protože si se sestrou zrovna hrály na schovávanou. Háček byl v tom, že se to stalo v neděli. A v neděli se odpadky neodvážejí. Naštěstí to slyšel její otčím, dal si dvě a dvě dohromady a zmínil se vyšetřovatelům, že v neděli dopoledne jezdí po ulici sem a tam odtahové vozy. Tahle stopa byla nakonec ze všech nejslibnější. Detektivové si obstarali seznam odtahových služeb pracujících pro město a začali je objíždět.

V koridoru kolem Wilshire Boulevard jezdily tři odtahovky. Jednou z nich byla i Aardvark Towing, kde bylo detektivům řečeno, že ve zmíněné oblasti pracují tři jejich vozy. Detektivové si předvolali řidiče a jedním z nich byl Jessup. Druzí dva se jmenovali Derek Wilbem a William Clinton – ale bez obav, nebyl to ten budoucí prezident. Detektivové je jednoho po druhém vyslechli, ovšem na jejich výpověďích se jim nezdálo nic podezřelého. Ověřili si jejich záznamy a zjistili, že Jessup s Clintonem jsou čistí, zatímco Wilbern byl o dva roky dřív zatčen za pokus o znásilnění, ale nepodařilo se ho usvědčit. Tohle by za normálních okolností stačilo k tomu, aby ho odvezli do centra a nechali ho Sárou identifikovat mezi několika osobami, ale ta holčička se pořád pohřešovala a na formality nebyl čas – identifikaci by takhle narychlo zorganizovat nestihli.“

„Takže ho pravděpodobně odvezli zpátky do toho domu.“ řekl Bosch. „Nic jiného jim nezbývalo. Nesměli se zastavit.“

„Přesně tak. Kloster ovšem věděl, že se pohybuje na tenkém ledě. Možná by ta dívka identifikovala Wilberna správně, ale u soudu by to projel, protože by obhajoba namítla, že jeho otázky byly nepatřičně sugestivní – třeba jako: ‚Je tohle ten chlap?‘ A tak udělal druhou nejlepší věc. Naložil všechny tři řidiče i v kombinézách do auta a odvezl je k domu Landyových. Všichni tři byli běloši mezi dvaceti a třiceti lety a všichni měli na sobě firemní kombinézu. Kloster v zájmu rychlosti nedodržel předepsaný postup, poněvadž doufal, že ještě stihne najít tu dívku živou. Sára měla pokoj v prvním patře v přední části domu. Kloster ji tam zavedl a řekl jí, ať se dívá z okna na ulici. Přes žaluzie. Pak zavolal vysílačkou parťákovi, který vyvedl všechny tři řidiče ze dvou hlídkových vozů a nechal je stát na chodníku. Sára však neidentifikovala Wilberna. Místo toho ukázala na Jessupa a řekla, že to byl on.“

Maggie se zadívala do dokumentů před sebou a zkontrolovala chronologii vyšetřování. Teprve pak znovu promluvila.

„K identifikaci došlo v jednu hodinu. To je opravdu rychlá práce. V tu dobu se dívka pohřešovala něco přes dvě hodiny. Zmáčkli Jessupa, ale vůbec nic z něj nedostali. Všechno popřel. Pracovali na něm dál, ale k ničemu to nevedlo, až jim po nějaké době přišlo hlášení. V popelnici za divadlem El Rey na Wilshire se našlo tělo dívky. Bylo to asi deset bloků od Windsor Boulevard a od domu Landyových. Jako příčina smrti bylo později stanoveno uškrcení rukama. Dívka nebyla znásilněna a v ústech ani v krku se nenašly žádné stopy spermatu.“

Na tomto místě Maggie svou rekapitulaci přerušila. Podívala se na Bosche a pak na mě, vážně pokývala hlavou a na chvíli se pietně odmlčela.

6

Úterý 16. února, 16.48

Bosch se na ni rád díval a poslouchal, jak mluví. Poznal, že se jí tenhle případ už teď dostal pod kůži. Maggie McTerorsonová. Samozřejmě že jí tak říkali. Ještě důležitější však bylo, že tak o sobě uvažovala i ona sama. Bosch s ní na případu pracoval necelý týden, ale po první hodině společného jednání mu to bylo jasoé. McPhersonová znala tajemství své práce. Věděla, že v ní nejde o kodexy a procedury. Věděla, že nejde o právní vědu a strategii. Ze všeho nejhlavnější pro ni bylo umět uchopit temné stránky, které na světě existují, a vložit je do vlastního nitra. Přijmout je za své a ukovat z nich v niterném ohni něco ostrého a silného – něco, co člověk může chytit do ruky a začít s tím bojovat.

Nelítostně.

„Jessup požádal o právníka a nic dalšího neřekl,“ pokračovala v rekapitulaci. „Zpočátku vyšetřovatelé stavěli případ na identifikaci provedené starší sestrou a na důkazech nalezených v Jessupově odtahovém voze. Ve štěrbině mezi sedadly se našly tři vlasy oběti. Na tomto místě ji pravděpodobně škrtil.“

„A na oběti samotné se nenašlo nic?“ zeptal se Bosch. „Od Jessupa ani z toho auta?“

„Nic, co by se dalo použít u soudu. Tu DNA našli až o dva dny později, když prohlíželi dívčiny šaty. Přesněji řečeno to byly šaty její starší sestry – Melissa si je toho dne půjčila. Na lemu vepředu se našla jedna malá stopa spermatu. Pochopitelně byl odebrán a otestován vzorek, ale pro účely trestního stíhání se v té době DNA nepoužívala. Krevní skupina byla stanovena jako A plus, což je u člověka druhý nejběžnější typ – má ho třicet čtyři procent populace. Jessup měl stejnou skupinu, jenže to stačilo jen k tomu, aby byl zařazen do okruhu možných podezřelých. Státní zástupce se nakonec rozhodl, že tento argument u soudu vůbec nepoužije, protože by tím dal obhajobě příležitost poukázat před porotou na fakt, že jen v okrese Los Angeles žije s touto krevní skupinou víc než milion mužů.“

Bosch si všiml, že McPhersonová opět zavadila pohledem o svého bývalého muže. Jako by za obezličky a vykrucování všech obhájců na světě mohl právě on. Harry začínal chápat, proč jim to v manželství neklapalo.

„Je úžasné, jak daleko jsme se dostali.“ poznamenal Haller. „Dneska už se dá celá obžaloba i obhajoba postavit výlučně na DNA.“

„Budu pokračovat,“ řekla McPhersonová. „Státní zástupce měl jako důkaz ty vlasy a taky očitého svědka. Navíc mohl prokázat, že Jessup měl k vraždě příležitost – znal okolí a dopoledne před vraždou v inkriminované oblasti pracoval. Pokud šlo o motivaci, detektivové zkoumali Jessupovu minulost a zjistili, že ho v mládí fyzicky týral otec a že Jessup vykazoval známky psychopatického chování. Spousta těchto věcí vyplavala na povrch v době, kdy se jednalo o tom, jestli mu dají trest smrti. Jenže – a řeknu to dřív, než se toho chytíš, Hallere – mu nikdy žádnou trestnou činnost neprokázali.“

„A říkalas, že oběť nebyla pohlavně zneužita?“ zeptal se Bosch.

„Nenašly se žádné důkazy o penetraci nebo sexuálním napadení. Samotná vražda však měla bezpochyby sexuální motiv. Vynecháme-li to sperma, pak to byl klasický zločin z touhy po kontrole. Pachatel na okamžik získal absolutní kontrolu ve světě, kde toho jinak kontroloval jen velmi málo. Jednal impulzivně. To sperma nalezené na jejích šatech tehdy zapadalo do stejné rovnice. Převládla hypotéza, že Jessup nad tou dívkou po vraždě masturboval, načež po sobě sice uklidil, ale nedopatřením nechal na jejích šatech malou stopu spermatu. Skvrna působila dojmem, že byla na látku přenesena z jiného zdroje. Nebyla to kapka. Spíš šmouha.“

„Ta nejnovější identifikace DNA to pomáhá vysvětlit,“ poznamenal Haller.

„Možná ano,“ odpověděla McPhersonová. „Ale nové důkazy si nechme na později. Momentálně se bavíme o tom, co měli a co věděli v roce 1986.“

„Dobře. Pokračuj.“

„Z hlediska důkazů je to všechno, ale z hlediska vedení obžaloby ne. Dva měsíce před procesem zatelefonoval vyšetřovatelům člověk, který seděl v okresní věznici na cele vedle Jessupa. A ten…“

„Vězeňský práskač,“ skočil jí do řeči Haller. „Nikdy jsem nepotkal žádného, který by mluvil pravdu, a nikdy jsem nepotkal státního zástupce, který by je přesto nepoužíval.“

„Můžu pokračovat?“ dotázala se McPhersonová podrážděně.

„Buď tak hodná,“ odvětil Haller.

„Jmenoval se Felix Turner a byl to mnohonásobný drogový delikvent, který byl v okresní věznici tak často, že z něj udělali zřízence, protože znal denní režim stejně dobře jako dozorci. Mimo jiné donášel jídlo vězňům v traktu s nejpřísnější ostrahou. A později vyšetřovatelům sdělil, že mu Jessup prozradil podrobnosti, které mohl znát jenom vrah. Vyšetřovatelé ho vyslechli a Turner skutečně znal pár detailů, které nikdy nebyly zveřejněny. Například že oběť měla vyzuté boty, že nebyla pohlavně zneužita nebo že se pachatel utřel do jejích šatů.“

„A oni mu uvěřili a udělali z něj klíčového svědka,“ poznamenal Haller.

„Uvěřili mu a nechali ho vypovídat u soudu. Nebyl to sice hvězdný svědek, ale jeho výpověď byla důležitá. Nicméně o čtyři roky později vyšel na první stránce Timesů velký článek o Felixu Turnerovi zvaném „Hořák“ – profesionálním vězeňském práskači, který během sedmi let vypovídal ve prospěch obžaloby v šestnácti různých případech a vysloužil si za to podstatná zmírnění obžaloby, snížení délky trestů a taky další požitky, například soukromou celu, dobré zaměstnání nebo velká kvanta cigaret.“

Bosch si na tento skandál vzpomínal. Počátkem devadesátých let otřásl státním zastupitelstvím a vynutil si změny ve využívání vězeňských informátorů jako svědků u soudu. Byl to jeden z mnoha šrámů, které místní bezpečnostní a soudní složky v devadesátých letech utržily.

„Ty novinové články Turnera zdiskreditovaly. Odhalily totiž, že využíval služeb soukromého vyšetřovatele, který venku shromaždoval informace o trestných činech a pak mu je předával.

Možná si vzpomínáte, že jeho případ tehdy vyvolal změny ve způsobu nakládání s informacemi získanými uvnitř vězeňského systému.“

„Jenže to je pořád málo,“ namítl Haller. „S využíváním vězeňských práskačů jste měli úplně skoncovat.“

„Mohli bychom se soustředit na náš případ?“ řekla McPhersonová, kterou exmanželovy moralistické poznámky zjevně začínaly unavovat.

„Jasně,“ odpověděl Haller. „Soustřeďme se na případ.“

„Fajn. V době, kdy Timesy s tím článkem přišly, už byl Jessup dávno usvědčený a seděl v San Quentinu. Samozřejmě podal odvolání, ve kterém nařkl policii a státní zastupitelství ze zneužití úřední moci. Ničeho ovšem nedosáhl – všechny odvolací komise vždy rychle dospěly k závěru, že použití Turnera jako svědka bylo sice nepřípadné, ale jeho vliv na porotu rozhodně nebyl takový, aby byl býval mohl zvrátit verdikt v Jessupův neprospěch. Na jeho usvědčení by prý bohatě stačily ostatní důkazy.“

„A tím to skončilo,“ prohlásil Haller. „Dali na to razítko a šmytec.“

„Zajímavé je, že rok po tom článku v Timesech našli Felixe Turnera zavražděného v západním Hollywoodu,“ řekla McPhersonová. „Případ se nikdy nevyřešil.“

„Jestli chcete slyšet můj názor, tak si o to koledoval,“ dodal Haller.

Po jeho poznámce se diskuse přerušila. Bosch využil pauzy k tomu, aby vrátil téma k důkazům a položil otázky, které ho v souvislosti s případem napadly.

„Jsou ty vlasy oběti ještě k dispozici?“

McPhersonové chvíli trvalo, než pustila Felixe Turnera z hlavy a vrátila se k důkazům.

„Ano, pořád je máme,“ odpověděla. „Případ je čtyřiadvacet let starý, ale neustále do něj někdo šťoural. V tom nám Jessup a ta jeho vězeňská právničina pomohli. Ustavičně sepisoval nějaké přípisy a odvolání. Díky tomu se důkazy předložené u soudu zachovaly. Samozřejmě mu to zároveň umožnilo získat analýzu DNA ze vzorku těch šatů, ale my teď díky tomu máme k dispozici veškeré důkazy a budeme je moct použít. On ovšem od prvního dne tvrdil, že ty vlasy mu do auta nastrčila policie.“

„Myslím, že jeho obhajoba u obnoveného procesu se nebude příliš lišit od toho, čím se oháněl během prvního procesu a v odvoláních.“ řekl Haller. „Že ho ta holka mylně identifikovala v návodném prostředí a od toho okamžiku už byli všichni podjatí. A že když se pak policie ocitla v takové důkazní nouzi, až to bilo do očí, nastrčila mu do odtahového vozu vlasy oběti. V šestaosmdesátém to sice na porotu moc nezapůsobilo, jenže to bylo ještě před zmlácením Rodneyho Kinga a výtržnostmi ve dvaadevadesátém, před případem O. J. Simpsona, rampartským skandálem a všemi ostatními kontroverzemi, se kterými se od té doby policie potýkala. Dnes už porota téhle obhajobě nejspíš dopřeje sluchu.“

„Jaké tedy máme šance?“ zeptal se Bosch.

Haller před odpovědí pohlédl přes stůl na McPhersonovou.

„Podle toho, co zatím víme,“ řekl, „si myslím, že bych měl větší šanci na úspěch, kdybych stál na druhé straně barikády.“

Bosch viděl, jak se McPhersonové zatemnil zrak.

„No, tak v tom případě by sis měl možná přelézt zpátky.“

Haller zavrtěl hlavou.

„Ne, uzavřel jsem dohodu. Možná to byla špatná dohoda, ale já ji dodržím. Kromě toho se nestává tak často, abych se ocitl na straně moci a práva. Třeba si na to zvyknu – i když to bude v prohrané kauze.“

Usmál se na exmanželku, ale ona jeho úsměv neopětovala.

„A co ta sestra?“ dotázal se Bosch.

McPhersonová na něj rychle přesunula pohled.

„Ta svědkyně? To je náš druhý problém. Jestli je naživu, tak je jí dneska sedmatřicet. Najít ji bude potíž. Její rodiče nám v tom nepomohou. Biologický otec zemřel, když jí bylo sedm. Matka spáchala tři roky po Melissině smrti na jejím hrobě sebevraždu. A otčím se propil až k selhání jater a před šesti lety zemřel během čekání na transplantaci. Pověřila jsem jednoho z našich vyšetřovatelů, aby ji rychle proklepl v počítači, ale stopa po Sáře Landyové se ztrácí v San Francisku zhruba v době otčímovy smrti. Ve stejném roce jí vypršel podmíněný trest, který dostala za držení zakázaných látek. Podle záznamů se dvakrát vdala a rozvedla a nesčetněkrát byla zatčena za drogy a drobné delikty. A pak, jak už jsem řekla, se někam vypařila. Buď zemřela, anebo začala sekat dobrotu. I kdyby si totiž změnila jméno, otisky prstů by ji prozradily, pokud by ji v uplynulých šesti letech opět sebrala policie. Jenže v záznamech nic není.“

„Jestli ji neseženeme, tak podle mě kloudnou obžalobu nesestavíme,“ řekl Haller. „Budeme potřebovat skutečného živého člověka, abychom mohli ukázat prstem přes čtyřiadvacetileté časové údobí a prohlásit, že to udělal Jessup.“

„Souhlasím,“ přitakala McPhersonová. „Ona je klíč. Bude zapotřebí, aby porota slyšela, jak jim Sára Landyová říká, že se jako dívka nespletla. Že si byla jistá tehdy a jistá si je i dnes. Jestli ji nedokážeme najít a přimět ji k tomu, zůstanou nám v podstatě jen vlasy oběti a nic víc. Zatímco oni budou mít k dispozici DNA, která všechno trumfne.“

„A my shoříme jako papír,“ dodal Haller.

McPhersonová neodpověděla, protože nebylo potřeba.

„Nebojte se,“ řekl Bosch. „Já ji najdu.“

Oba právníci se na něj podívali. Na plané sliby nebyla vhodná doba. On to však myslel vážně.

„Jestli je naživu,“ upřesnil Harry, „najdu ji.“

„Fajn,“ řekl Haller. „Bude to tvoje hlavní priorita.“

Bosch vytáhl klíčenku, otevřel malý kapesní nůž, který k ní měl připevněný, a rozřízl jím červenou pečeť na krabici s důkazy. Neměl tušení, co bude obsahovat. Důkazy předloženými před čtyřiadvaceti lety u soudu stále disponovalo státní zastupitelství. Krabice tedy obsahovala jiné důkazní položky, které u soudu předloženy nebyly.

Bosch vytáhl z kapsy gumové rukavice, nasadil si je a krabici otevřel. Nahoře ležel papírový sáček obsahující šaty oběti. To bylo překvapení. Bosch až dosud předpokládal, že se šaty u soudu objevily, i kdyby jen kvůli tomu, aby se porotcům zahrálo na city.

Po otevření krabice se z ní do místnosti vylinul zatuchlý zápach. Bosch uchopil šaty za ramínka a zvedl je do vzduchu. Všichni tři mlčeli. Bosch držel v rukou oděv, který měla dívka na sobě ve chvíli, kdy byla zavražděna. Šaty měly modrou barvu a vepředu tmavě modrou mašli. Z předního lemu někdo vystřihl asi patnácticentimetrový čtvereček, který zřejmě obsahoval skvrnu od spermatu.

„Proč jsou ty šaty tady?“ zeptal se Bosch. „Copak je nepředložili u soudu?“

Haller mlčel. McPhersonová se předklonila, bedlivě se na šaty podívala a snažila se najít odpověď.

„Myslím… Podle mě s nimi nevyrukovali kvůli tomu vystřiženému místu. Kdyby ty šaty ukázali, obhajoba by se ptala, proč na nich kus látky chybí. A tím by přišla řeč na krevní skupinu. A tak se obžaloba rozhodla, že se do toho během předkládání důkazů nebude pouštět. Pravděpodobně spoléhali na fotografie z místa činu, kde je oběť v těchto šatech zachycena. Přenechali tento důkaz obhajobě, ale ta ho nikdy nepoužila.“

Bosch šaty složil a vrátil je na stůl. V krabici ležel také pár černých bot z lakované kůže. Harrymu se zdály velmi malé a smutné. Byl ty i druhý papírový sáček, který obsahoval spodní prádlo a ponožky oběti. Doprovodná laboratorní zpráva konstatovala, že všechny svršky byly řádně ohledány, ale nenašly se na nich žádné důkazy v podobě tělesných tekutin, vlasů nebo vláken.

Igelitový sáček ležící na dně krabice pak obsahoval stříbrný náhrdelník s plastovým přívěskem. Bosch si přívěsek prohlédl a poznal na něm Medvídka Pú. V dalším sáčku se nacházel náramek tvořený bleděmodrými korálky na pružné niti.

„To je všechno,“ prohlásil.

„Měli bychom to poslat na kriminalistiku, ať se na to znovu podívají,“ prohlásila McPhersonová. „Člověk nikdy neví. Technologie udělaly za posledních čtyřiadvacet let dost velký pokrok.“

„Zařídím to,“ řekl Bosch.

„Mimochodem,“ pokračovala McPhersonová, „kde se našly ty boty? Na fotkách z místa činu je oběť na nohou nemá.“

Bosch se podíval na zprávu přilepenou zevnitř na víku.

„Podle toho, co tady píšou, je našli pod tělem. Musely jí spadnout v autě, možná ve chvíli, kdy ji pachatel škrtil. Po činu je hodil do popelnice a pak za nimi přihodil tělo.“

Důkazy obsažené v krabici evokovaly obrazy, které u všech členů obžalovacího týmu vyvolaly nesmírně zasmušilou náladu.

Bosch začal pečlivě vracet všechny položky do krabice. Úplně nakonec do ní uložil sáček s náhrdelníkem.

„Kolik bylo vaší dceři, když si přestala hrát s Medvídkem Pú?“ zeptal se.

Haller s McPhersonovou se na sebe podívali. Haller se zdržel odpovědi.

„Pět nebo šest.“ řekla McPhersonová. „Proč?“

„Myslím, že u mé dcery to bylo podobné. Ovšem téhle dívce bylo dvanáct, a přesto měla Medvídka Pú na náhrdelníku. Zajímalo by mě proč.“

„Možná kvůli někomu, od koho ho dostala,“ řekl Haller. „Hayley – to je naše dcera – pořád nosí náramek, který jsem jí koupil asi před pěti lety.“

McPhersonová se na něj podívala, jako by chtěla jeho tvrzení napadnout.

„Nenosí ho celou dobu,“ dodal Haller rychle. „Ale čas od času si ho vezme. Když si ji vyzvedávám, tak ho někdy mívá. Třeba ten náhrdelník daroval Melisse její biologický otec.“

Počítač Maggie McPhersonové tlumeně cinkl a státní zástupkyně si přečetla přijatý e-mail. Než promluvila, několik okamžiků hleděla na monitor.

„Tohle je zpráva od Johna Rivase, který má na starosti odpolední obžaloby na oddělení sto. Jessup už má trestního advokáta a John pracuje na tom, aby ho dostal na rozpis slyšení o kauci. Přijede posledním autobusem z městské věznice.“

„Kterého advokáta si vzal?“ zeptal se Haller.

„To se ti bude líbit. Ten případ bere bez nároku na odměnu Clive Royce. Doporučili ho lidi z Genetické spravedlnosti.“

Bosch to jméno znal. Royce přezdívaný „Filuta Clive“ byl právnická celebrita a miláček médií, který si nikdy nenechal ujít příležitost postavit se před kameru a říct všechno to, co u soudu říct nesměl.

„Samozřejmě že ho bere bez nároku na odměnu,“ řekl Haller. „I tak se mu to totiž vyplatí. Cliveovi záleží jen na televizních šotech a novinových titulcích.“

„Nikdy jsem proti němu nestála,“ řekla McPhersonová. „Nemůžu se dočkat.“

„Dostal se Jessup na ten rozpis?“

„Zatím ne. Ale Royce jedná s příslušným úředníkem. A Rivas chce vědět, jestli to má vyřídit za nás. Postavil by se proti kauci.“

„Ne, ujmeme se toho sami.“ řekl Haller. „Jedeme.“

McPhersonová zavřela víko notebooku ve stejném okamžiku, kdy Bosch zavřel víko důkazní krabice.

„Chceš jet taky?“ zeptal se ho Haller. „Prohlédnout si nepřítele?“

„Nezapomeň, že jsem s ním právě strávil sedm hodin.“

„Já myslím, že Mickey nemluvil o Jessupovi,“ poznamenala McPhersonová.

Bosch přikývl.

„I tak se toho vzdám,“ řekl. „Odvezu tyhle věci na vědeckou vyšetřovačku a pustím se do pátrání po naší svědkyni. Dám vám vědět, až ji najdu.“

7

Úterý 16. února, 17.30

Oddělení sto byla největší soudní síň v celé Budově trestních soudů, která byla vyhrazená pro dopolední a odpolední obžalovací soudy. Ty fungovaly jako jakési spojené chřtány, jimiž do místní soudní mašinerie proudilo krmivo. Všechny osoby obviněné z trestného činu musely do čtyřiadvaceti hodin stanout před soudcem a v případě Budovy trestních soudů k tomu byla zapotřebí rozlehlá soudní síň s velkou galerií, kam se mohli posadit příbuzní a přátelé obviněných. Ti v soudní síni absolvovali své první veřejné vystoupení po zatčení, kdy ještě jejich blízcí netušili, jak zdlouhavá, zničující a trnitá cesta obviněnému právě začíná. U obžalovacího soudu nebylo neobvyklé, že se na galerii sešli mamka, taťka, manželka, švagrová, tetička, strýček, a dokonce i jeden nebo dva sousedé, aby svorně vyjádřili obviněnému podporu a rozhořčili se nad jeho zatčením. Když o osmnáct měsíců později případ konečně doklopýtal k závěrečnému vyměřování trestu, mohl obžalovaný mluvit o štěstí, když byla v soudní síni přítomna alespoň jeho matka.

Také druhá strana ohrádky byla obvykle přeplněná, v tomto případě právníky všeho druhu. Prošedivělí veteráni, znudění veřejní obhájci, úlisní zástupci právnických sdružení, ostražití státní zástupci i mediální dravci, ti všichni seděli pospolu ve vyhrazeném prostoru nebo stáli u skleněné příčky oddělující obviněné od zbytku světa a šuškali si cosi s klienty.

Celému tomuto mraveništi velel soudce Malcolm Firestone, který seděl se sklopenou hlavou a vystrčenými ostrými rameny, jejichž špičky měl rok co rok blíž u uší. Černý talár jim propůjčoval zdání složených křídel, takže celkově působil Firestone dojmem supa, který netrpělivě čeká, až bude moci začít hodovat na krvavé mršině soudního systému.

Firestone měl na starosti odpolední várku, která začínala ve tři hodiny a běžela tak dlouho do večera, dokud nepřišly na řadu všechny osoby uvedené v rozpisu. V důsledku toho byl soudce rád, když jednání odsýpalo. Na oddělení sto musel člověk jednat rychle, jinak hrozilo, že ho soudce semele a vyplivne. Spravedlnost se tu měnila v montážní linku s běžícím pásem, který se nikdy nezastaví. Firestone chtěl jet domů. Advokáti chtěli jet domů. Všichni chtěli jet domů.

Když jsem vstoupil s Maggií do soudní síně, okamžitě jsem si všiml televizních kamer, které se právě instalovaly uvnitř dvoumetrové ohrádky nalevo, přímo naproti prosklenému výklenku, kam po šesti vpouštěli obviněné. Tentokrát mi nesvítily do očí reflektory, takže jsem si všiml, že je v ohrádce také Sticks a právě uvnitř rozkládá stativ. Když mě uviděl, kývl na mě a já jeho gesto opětoval.

Maggie mi poklepala na rameno a otočila mě k muži, který seděl u stolu obžaloby se třemi dalšími právníky.

„Ten na konci je Rivas.“

„Dobrá. Zajdi s ním promluvit a já se zatím nahlásím u soudního sluhy.“

„Nemusíš se hlásit, Hallere. Jsi přece žalobce.“

„Jo, supr. Úplně jsem zapomněl.“

Zamířili jsme ke stolu obhajoby a Maggie mě představila Rivasovi. Bylo to právní škvrně, které zřejmě teprve před několika málo lety vystudovalo některou prestižní právnickou fakultu. Odhadoval jsem, že si tady kroutí předepsané roky, hraje firemní politiku a nemůže se dočkat, až se posune na kariérním žebříčku o stupínek výš a vypadne z díry zvané obžalovací soud. V jeho očích mi rozhodně neprospělo, že jsem přešel na druhou stranu barikády a sebral jejich úřadu nejšťavnatější ze současných případů. Z jeho řeči těla jsem vycítil ostražitost. Stál jsem zkrátka na nesprávné straně. Byl jsem liška v kurníku. A bylo mi jasné, že než slyšení skončí, jeho podezíravost vůči mé osobě se potvrdí.

Vlažně jsme si podali ruce a já se rozhlédl po Clivu Royceovi. Seděl u zábradlí a bavil se o něčem s mladou ženou – zřejmě se svou spolupracovnicí. Nakláněli se k sobě a společně nahlíželi do otevřeného spisu obsahujícího tlustou hromádku dokumentů. Přistoupil jsem k nim a natáhl ruku.

„Clive Royce řečený ‚Zmocněnec‘. Jak se vede, starý brachu?“

Royce zvedl hlavu a jeho kvalitně opálenou tvář ihned zbrázdil úsměv. Jako dokonalý gentleman nejprve vstal a teprve pak přijal mou pravici.

„Mickey, jak se vede? Mrzí mě to, ale zdá se, že v tomto případu budeme stát proti sobě.“

Věděl jsem, že ho to skutečně mrzí, ale ne zase tolik. Royce si vybudoval kariéru na tom, že si vybíral vyhrané případy. Neriskoval by bezplatné zastupování klienta a soustavnou pozornost médií, pokud by nebyl přesvědčen, že z toho pro něj kouká další vítězství a bezplatná reklama. Vzal případ proto, aby ho vyhrál, a za jeho úsměvem se skrývaly ostré zuby.

„To mě taky. A ty se určitě postaráš o to, abych hořce litoval dne, kdy jsem přeběhl na druhou stranu.“

„No, myslím, že tady oba plníme veřejnou službu, ne? Ty pomáháš okresnímu státnímu zástupci a já jsem zas vzal Jessupa na sekeru.“

Přestože strávil polovinu ze svých padesáti let ve Spojených státech, mluvil Royce stále s britským přízvukem. Propůjčovalo mu to auru kulturnosti a distingovanosti, která kontrastovala s jeho praxí hájit lidi obžalované z nejohavnějších zločinů. Dnes měl na sobě gabardénový oblek s vestou, v jehož látce se táhla sotva patrná bílá nitka. Opálenou lysou hlavu měl dokonale hladkou a jeho černě obarvená bradka byla do posledního vousu upravená.

„I tak se na to dá pohlížet,“ řekl jsem.

„Ale kde jsem nechal vychování? Mickey, toto je moje spolupracovnice Denise Graydonová. Bude mi pomáhat s obhajobou pana Jessupa.“

Graydonová vstala a pevně mi podala ruku.

„Těší mě,“ řekl jsem.

Rozhlédl jsem se kolem sebe, abych zjistil, jestli někde poblíž nestojí Maggie, abych ji případně taky představil, ale moje bývalá žena se právě skláněla u stolu obžaloby nad Rivasem.

„Tak co?“ zeptal jsem se Royce. „Dostal jsi svého klienta na rozpis?“

„Ano, dostal. Přijde na řadu jako první ve druhé skupině. Už jsem s ním mluvil a budeme připraveni podat návrh na propuštění na kauci. Ale napadlo mě, jestli bychom si nemohli jít na chodbu promluvit, když máme ještě pár minut času.“

„Jistě Clive. Pojďme hned.“

Royce řekl asistentce, aby počkala v sále a přišla pro nás, až bude do skleněné kukaně vpuštěna druhá várka obviněných. Následoval jsem Royce z branky a společně jsme zamířili uličkou vedoucí mezi přeplněnými řadami galerie k východu.

„Nemáš chuť na šálek čaje?“ zeptal se Royce, když jsme se ve zdraví ocitli na chodbě.

„Myslím, že na to není čas. Co se děje, Clive?“

Royce si založil ruce na prsou a zvážněl.

„Musím ti říct, Micku, že nemám zájem tě ztrapňovat. Jsi můj přítel a kolega z advokátní komory. Ale tady ses ocitl v situaci, která se nedá vyhrát, chápeš? Co s tím budeme dělat?“

Usmál jsem se a rozhlédl se po přeplněné chodbě. Nikdo nám nevěnoval pozornost.

„Chceš snad říct, že tvůj klient chce přiznat vinu výměnou za zkrácení trestu?“

„Právě naopak. V této věci se o nějakém přiznání viny vůbec nebudeme bavit. Okresní státní zástupce se rozhodl špatně a je naprosto zřejmé, o jaký manévr se tady pokouší a že tě přitom využívá jako pěšce. Musím tě upozornit, že pokud trváš na opakování procesu s Jasonem Jessupem, nakonec se jen ztrapníš. Jako tvůj kolega jsem pokládal za potřebné ti to říct.“

Než jsem stačil odpovědět, vyšla ze soudní síně Graydonová a rychle k nám zamířila.

„Někdo z první skupiny není připraven, takže Jessupa posunuli dopředu a právě ho předvolali.“

„Hned jsme tam,“ řekl Royce.

Asistentka zaváhala a pak si uvědomila, že si Šéf přeje, aby se vrátila do sálu. Prošla tedy dveřmi zpátky a Royce znovu upřel pozornost na mě. Promluvil jsem dřív, než mě stačil předběhnout.

„Cením si tvé kolegiality a ohleduplnosti, Clive. Ale jestli si tvůj klient přeje proces, dostane proces. My budeme připraveni a uvidíme, kdo se ztrapní, a kdo poputuje zpátky do vězení.“

„No výborně. Na tenhle souboj se už těším.“

Následoval jsem ho zpátky do sálu. Soud už běžel, a když jsem procházel uličkou, zahlédl jsem na konci jedné z plně obsazených řad Lornu Taylorovou, mou manažerku případů a druhou bývalou manželku. Naklonil jsem se k ní a zašeptal.

„Ahoj, co tady děláš?“

„Musela jsem se přijet podívat na ten velký okamžik.“

„Ale jak ses o tom vůbec doslechla? Sám jsem to zjistil před patnácti minutami.“

„KNX zřejmě taky. Byla jsem zrovna v centru a sháněla kancelářské prostory, když v rádiu hlásili, že Jessup osobně vystoupí u soudu. A tak jsem rovnou přijela.“

„Díky za to, Lorno. Jak ti jde hledání? Opravdu musím z tohohle baráku vypadnout. Brzy.“

„Po téhle akci mám ještě tři prohlídky. To bude stačit. Zítra ti oznámím definitivní kandidáty, dobře?“

„Jo, to bude…“

Soudní sluha ohlásil Jessupovo jméno.

„Hele, musím dopředu. Promluvíme si později.“

„Nandej jim to, Mickey!“

Usedl jsem vedle Maggie na prázdné místo u stolu obžaloby. Rivas se mezitím přesunul k řadě sedaček u branky, zatímco Royce stál u prosklené kukaně a šeptal si cosi s klientem. Jessup měl na sobě standardní vězeňský oděv v podobě oranžové kombinézy a působil klidně a zdrženlivě. Na všechno, co mu Royce šeptal, reagoval kýváním hlavy. Působil na mě mladistvěji, než jsem čekal. Zřejmě jsem si myslel, že léta strávená ve vězení si na něm vyžádají daň. Věděl jsem, že je mu osmačtyřicet, ale on nevypadal na víc než na čtyřicet. Dokonce ani neměl vězeňskou sinalost. Byl bledý, to ano, ale jeho kůže vypadala zdravě, zejména vedle přehnaně opáleného Royce.

„Kam jsi šel?“ zašeptala Maggie. „Už jsem si myslela, že to budu muset zvládnout sama.“

„Jen jsem se venku bavil s obhajobou. Máš po ruce tu obžalobu? Kdybych ji náhodou musel číst do záznamu.“

„Obžalobu nebudeš muset opakovat. Stačí, když vstaneš a prohlásíš, že podle tvého názoru hrozí u Jessupa útěk a že je nebezpečný pro společnost. A on…“

„Jenže já si nemyslím, že u něj hrozí útěk. Jeho advokát mi právě řekl, že jsou připraveni jít do procesu a o žádnou dohodu nemají zájem. On chce peníze a ty získá jedině tak, že se nedá zviklat, půjde do procesu – a vyhraje ho.“

„Takže?“

Maggie působila ohromeně. Sklopila oči do spisů seřazených před sebou.

„Maggie, tvůj styl je o všechno se hádat a nikomu v ničem neustoupit. Jenže já si myslím, že v tomhle případě to fungovat nebude. Mám svou strategii a…“

Moje bývalá žena se otočila a naklonila se ke mně blíž.

„V tom případě nechám tebe, tvou strategii i toho tvého lysého kumpána z advokátní komory, ať si to řešíte sami.“

Odsunula si židli, vstala a sebrala ze země kufřík.

„Maggie…“

Rázně prošla brankou a zamířila k zadnímu východu. Sledoval jsem její odchod a věděl jsem, že se mi tento vývoj sice nelíbí, ale zároveň si potřebuji vymezit hranice našeho profesního vztahu.

Sluha znovu vyvolal Jessupovo jméno a Royce se do záznamu představil. Poté jsem se postavil já a pronesl jsem slova, jichž bych se od sebe nikdy nenadál.

„Lid zastupuje Michael Haller.“

Dokonce i soudce Firestone zvedl na bidýlku hlavu a podíval se na mě přes okraj brýlí na čtení. Pravděpodobně to bylo po mnoha týdnech poprvé, co se v jeho soudní síni událo něco neobvyklého. Kovaný trestní advokát náhle zastupuje lid.

„Takže, pánové, toto je obžalovací soud a já tady mám poznámku, podle níž chcete projednávat kauci.“

Jessup byl před čtyřiadvaceti lety obžalován z vraždy a únosu. Nejvyšší soud sice jeho usvědčení zvrátil, ale nezbavil ho tím zároveň obžaloby. To byl úkol pro státní zastupitelství. Formálně vzato byl tedy Jessup stále obžalován z obou trestných činů a jeho čtyřiadvacet let staré prohlášení o nevině zůstávalo v platnosti. Případu tak nyní musela být přidělena soudní síň a soudce.

O kauci se obvykle začalo diskutovat až posléze, ovšem v tomto případě se Jessup snažil jednání uspíšit, když Royceovým prostřednictvím oslovil Firestonea.

„Ctihodnosti,“ řekl Royce, „můj klient už byl před čtyřiadvaceti lety obžalován. A tak bychom dnes rádi prodiskutovali možnost propuštění na kauci a bezodkladně dovedli tento případ do procesu. Pan Jessup čekal na svobodu a spravedlnost velice dlouho. Nemá v úmyslu zříkat se práva na zrychlené řízení.“

Věděl jsem, že Royce tento krok udělá, protože bych ho na jeho místě udělal i já. Každý člověk obžalovaný z trestného činu má nárok na zrychlený proces. Soudní pře se nejčastěji zdržují na žádost nebo se souhlasem obhajoby, když obě strany chtějí mít víc času na přípravu. Royce však zvolil nátlakovou taktiku a v jejím rámci nehodlal zrychlené řízení bojkotovat. Vzhledem k tomu, že případ i důkazy byly čtyřiadvacet let staré a hlavní svědkyni zatím obžaloba nedokázala vypátrat, bylo nejen moudré, ale i veskrze logické dostat protistranu do časové tísně. Hodiny přitom začaly tikat hned ve chvíli, kdy Nejvyšší soud zrušil původní usvědčení. Lid měl od této chvíle šedesát dní na to, aby postavil Jessupa před obnovený soud. Dvanáct z nich už uplynulo.

„Mohu ten případ postoupit asistentovi k přidělení soudce,“ prohlásil Firestone. „Byl bych raději, kdyby se otázkou kauce zabýval až on.“

Royce si před odpovědí chvíli sumíroval myšlenky. Přitom zlehka vytočil tělo tak, aby na něj kamery lépe viděly.

„Ctihodnosti, můj klient byl čtyřiadvacet let nespravedlivě vězněn. To nejsou jen moje slova, to je názor Nejvyššího soudu tohoto státu. A nyní ho vytáhli z vězení a přivedli sem, aby mohl ještě jednou podstoupit proces. To vše je součást širšího plánu, který nemá nic společného se spravedlností, a naopak všechno společné s penězi a politikou. Cílem je vyhnout se zodpovědnosti za nehorázné odebrání svobody nevinnému člověku. Odkládat nápravu do dalšího slyšení a do dalšího dne by znamenalo pokračovat ve výsměchu spravedlnosti, jímž Jason Jessup přes dvě desítky let trpěl.“

„No dobrá.“

Firestone působil rozčileně a otráveně. Na běžícím pásu se zasekla součástka. Měl před sebou rozpis, na němž odhadem figurovalo přes pětasedmdesát jmen, a toužil ho co nejrychleji zúřadovat, aby mohl před osmou zasednout doma k večeři. Royceova žádost o plnou diskusi o otázce, zda by měl být Jessup během čekání na proces propuštěn na svobodu, by jeho tempo neskutečně zpomalila. Největší překvapení dnešního dne však na Firestonea i Royce teprve čekalo. Věděl jsem, že pokud dnes soudce tu večeři nestihne, nebude to kvůli mně.

Royce požádal soudce o nulovou kauci, tedy o Jessupovo propuštění „na čestné slovo“. Z jeho strany to však byl jen pokusný balónek – rozhodně očekával, že pokud se mu vůbec podaří dosáhnout Jessupova propuštění, bude to spojeno se složením určité finanční částky. Lidé obžalovaní z vraždy se na nulovou kauci nepropouštějí. Ve vzácných případech, kdy je jim vůbec nějaká kauce stanovena, se její hodnota obvykle pohybuje velmi vysoko. Otázka, zda Jessup dokáže vybrat prostřednictvím svých stoupenců, díky nakladatelským a filmovým smlouvám, o nichž údajně vyjednával, dostatečně vysokou částku, přitom nebyla pro tuto diskusi podstatná.

Royce uzavřel svou žádost tvrzením, že u Jessupa žádný útěk nehrozí – použil přitom naprosto stejný argument, s jakým jsem já před chvílí vyrukoval na Maggii. Jessup opravdu neměl zájem utíkat. Jeho jediným zájmem bylo svést vítěznou bitvu o očištění svého jména po čtyřiadvaceti letech nespravedlivého věznění.

„Pan Jessup nemá v tuto chvíli žádný jiný cíl než setrvat zde a jednou provždy dokázat, že je nevinný a že zaplatil úděsně vysokou cenu za omyly a přehmaty tohoto okresního státního zastupitelství.“

Během celého Royceova proslovu jsem sledoval Jessupa v prosklené kukani. Věděl, že ho zabírají kamery, a tak zachovával pózu spravedlivého rozhořčení. Přes veškerou snahu však nedokázal skrýt vztek a nenávist v očích. Po čtyřiadvaceti letech vězení se v nich obě emoce natrvalo uhnízdily.

Firestone si cosi zapsal a požádal mě o reakci. Vstal jsem a počkal, až se na mě soudce podívá.

„Prosím, pane Hallere,“ vybídl mě.

„Ctihodnosti, za předpokladu, že pan Jessup předloží dokumenty o svém bydlišti, nemá stát proti propuštění na kauci v tuto chvíli námitek.“

Firestone na mě dlouho upřeně hleděl, neboť mu došlo, že se moje reakce diametrálně liší od toho, co očekával. Tlumené zvuky v soudní síni ještě víc utichly, když si všichni právníci v sále uvědomili důsledky mé odpovědi.

„Rozuměl jsem vám správně, pane Hallere?“ řekl Firestone. „Vy nemáte námitek proti tomu, aby byla osoba obžalovaná z vraždy propuštěna na nulovou kauci?“

„Přesně tak, Ctihodnosti. Plně očekáváme, že se pan Jessup k procesu dostaví. Jinak přijde o peníze, které z toho pro něj koukají.“

„Ctihodnosti!“ vykřikl Royce. „Protestuji proti tomu, aby pan Haller zamořoval záznam svými zaujatými poznámkami, které jsou určeny výhradně zde přítomným médiím. Můj klient nemá v tomto okamžiku žádný jiný cíl než…“

„Rozumím, pane Royci,“ skočil mu do řeči Firestone. „Ale domnívám se, že i vy sám jste před chvílí hodně hrál pro kamery. Takže to nechme být. Nemá-li tedy obžaloba námitek, propustím pana Jessupa na nulovou kauci, jakmile poskytne soudnímu vykonavateli dokumenty o svém bydlišti. Od toho okamžiku nesmí pan Jessup bez svolení soudu, jemuž bude jeho případ přidělen, opustit okres Los Angeles.“

Firestone pak předal celý případ asistentovi, který mu měl přidělit soudce a soudní síň. Konečně nás měl soudce Firestone z krku. Mohl opět nahodit běžící pás a stihnout doma večeři. Sebral jsem spisy, které mi Maggie nechala ležet na stole, a vzdálil jsem se. Royce se vrátil na své místo u zábradlí a začal ukládat spisy do kožené aktovky. Jeho mladá asistentka mu při tom pomáhala.

„Tak jaké to bylo, Micku?“ zeptal se mě.

„Myslíš dělat žalobce?“

„Ano, změnit dres.“

„Po pravdě řečeno se to zas tolik neliší. Dneska to byla ryze procedurální záležitost.“

„Dají ti to pěkně sežrat, žes nechal mého klienta odejít po svých.“

„Jestli v sobě nemají špetku velkorysosti, tak ať si naserou. Ale ty dej pozor, aby Jessup nic nevymňoukl, Clive. Jestli něco provede, tak od nich doopravdy dostanu co proto. A on taky.“

„V tomhle problém nevidím. Postaráme se o něj. Jessup teď bude tvoje nejmenší starost.“

„Jak to myslíš, Clive?“

„Nemáš v rukou moc důkazů, nemůžeš vypátrat hlavní svědkyni a ta DNA tvou obžalobu spolehlivě udusí. Jsi kapitánem na Titaniku, Mickey, a do téhle role tě dostal Gabriel Williams. Skoro by mě zajímalo, co na tebe má.“

Ze všech věcí, které mi řekl, mi vrtala hlavou jediná otázka: Odkud ví o naší nezvěstné svědkyni? Samozřejmě jsem se ho na to nezeptal a stejně tak jsem nereagoval na jeho popíchnutí, že by na mě státní zástupce mohl něco mít. Prostě jsem se choval tak, jako se chovají všichni ti přehnaně sebevědomí žalobci, proti nimž jsem v minulosti stál.

„Vyřid svému klientovi, ať si ten pobyt na svobodě pořádně užije, Clive. Protože jen co padne nový rozsudek, poputuje Jessup zpátky do vězení.“

Royce se jen usmál a s cvaknutím zavřel aktovku. Změnil téma.

„Kdy se můžeme pobavit o nálezech?“

„O těch se můžeme pobavit, kdykoliv budeš mít chuť. Spis začnu sestavovat zítra ráno.“

„Fajn. Pojdme se spojit co nejdřív, Micku, ano?“

„Jak říkám: kdykoliv, Clive.“

Royce zamířil ke stolu soudního asistenta – s největší pravděpodobností proto, aby dohodl podmínky klientova propuštění na svobodu. Prošel jsem brankou, vyhledal Lornu a ze soudní síně jsme vyšli společně. Na chodbě na mě čekal malý hlouček reportérů a kameramanů. Reportéři na mě pokřikovali, proč jsem nevznesl proti kauci námitku. Když jsem jim odpověděl, že to nebudu komentovat, a šel jsem si po svých, opět se otočili ke dveřím a čekali, až z nich vyjde Royce.

„Já nevím, Mickey.“ svěřila se mi Loma. „Jak podle tebe bude na tu nulovou kauci reagovat okresní státní zástupce?“

Právě když mi tu otázku položila, začal mi v kapse pípat telefon. Uvědomil jsem si, že jsem si ho v soudní síni zapomněl vypnout. Byla to chyba, která mě mohla přijít pěkně draho – podle toho, nakolik shovívavý byl Firestone k vyrušování elektronickými přístroji během jednání soudu.

Podíval jsem se na displej a řekl Lorně: „To nevím, ale myslím, že to brzy zjistím.“

Zvedl jsem telefon, aby i ona viděla na displeji slova „Okresní státní zastupitelství“.

„No tak to vezmi. Já zatím poběžím. Opatruj se, Mickey.“

Políbila mě na tvář a zamířila k výtahům. Přijal jsem hovor a zjistil, že jsem hádal správně. Byl to Gabriel Williams.

„Hallere, co to sakra děláte?“

„Co myslíte?“

„Jeden z mých lidí mi řekl, že jste právě nechal Jessupa pláchnout na nulovou kauci.“

„To je pravda.“

„Takže se vás ptám znovu: Co to sakra děláte?“

„Podívejte, já…“

„Ne, vy podívejte. Nevím, jestli jste se snažil vyhovět některému ze svých kumpánů z advokátní komory, anebo jste prostě jen pitomý, ale vraha nemůžete nikdy nechat pustit na svobodu. Rozumíte mi? Takže se teď vraťte do soudní síně a požádejte o nové slyšení o kauci.“

„Ne, to neudělám.“

Tíživé ticho trvalo nejméně deset vteřin.

„Slyšel jsem vás teď dobře, Hallere?“

„Já nevím, co jste slyšel, Williamsi, ale nebudu se nikam vracet a o nic žádat. Musíte pochopit jednu věc. Hodil jste mi na krk případ, který se ze všeho nejvíc podobá pytlíku hoven, a já si s ním musím poradit, jak nejlíp umím. I to málo důkazů, které máme k dispozici, je čtyřiadvacet let staré. Protistrana nám s tou DNA udělala do případu pořádnou díru a nám zbyla akorát svědkyně, kterou nemůžeme najít. Tohle všechno mi říká, že musím nasadit veškeré metody, abych z toho případu něco uplácal.“

„A jak to souvisí s tím, že jste toho chlapa nechal pustit z vězení?“

„Copak to nechápete, člověče? Jessup si odseděl čtyřiadvacet let. A rozhodně to pro něj nebyla vyšší dívčí. Ať byl při nástupu trestu jakýkoliv, tak teď je horší. Když bude venku, určitě něco zvorá. A jestli něco zvorá, je to pro nás jen plus.“

„Takže jinými slovy jeho pobytem na svobodě vědomě ohrožujete veřejnost.“

„Ne, protože vy se obrátíte na losangeleskou policii a přimějete ji, aby toho chlapa sledovala. Díky tomu nikdo nepřijde k úrazu a policie bude moct zasáhnout a sebrat ho ihned poté, co provede nějakou nepředloženost.“

Znovu se rozhostilo ticho, během něhož jsem však tentokrát slyšel v pozadí tlumené hlasy. Domyslel jsem si, že Williams hovoří se svým poradcem Joem Ridellem. Když se mi opět ozval, zněl jeho hlas přísně, ale vytratilo se z něj rozhořčení.

„Dobrá, řeknu vám, co od vás chci. Kdykoliv vás napadne nějaký podobný krok, obrátíte se s ním nejdřív na mě. Rozumíte?“

„To neudělám. Chtěl jste nezávislého žalobce? No tak ho máte. Berte, nebo nechte být.“

Opět nastala chvíle ticha, po níž Williams bez dalšího slova zavěsil. Zaklapl jsem telefon a několik okamžiků sledoval, jak Clive Royce vychází ze soudní síně a noří se do davu reportérů a kameramanů. Jako ostřílený expert chviličku počkal, až všichni zaujmou místo a zaostří objektivy, a teprve poté jim adresoval první z mnoha – jak se později ukázalo – improvizovaných, ale pečlivě formulovaných tiskových prohlášení.

„Myslím, že se okresní státní zastupitelství bojí porážky,“ začal.

Věděl jsem, že řekne právě to. Zbytek jsem slyšet nepotřeboval. Odešel jsem.

8

Středa 17. února, 9.48

Někteří lidé nechtějí být nalezeni. Přijímají protiopatření. Zametají za sebou stopy větvičkou, aby zmátli případné pronásledovatele. Anebo prostě utíkají a je jim jedno, jaké stopy po sobě zanechávají. Důležité je, že je jim v patách minulost a oni před ní musí neustále prchat.

Jakmile si Bosch prohlédl práci vyšetřovatele ze státního zastupitelství, trvalo mu pouhé dvě hodiny, než zjistil současné jméno a adresu jejich nezvěstné svědkyně Sáry, starší sestry Melissy Landyové. Sára za sebou stopy nezametala. Pouze se držela při zdi a byla neustále v pohybu. Vyšetřovatel ze státního zastupitelství, který ztratil stopu v San Francisku, udělal chybu v tom, že nepátral zpětně. Díval se jen dopředu a tam narazil na slepou uličku.

Bosch začal stejně jako jeho předchůdce, tedy zadáním Sářina jména a data narození – 14. dubna 1972 – do počítače. Sada vyhledávacích algoritmů mu pak poskytla bezpočet odkazů na místa, kdy Sářin život narazil na hranice zákona a společnosti.

Na prvním místě figurovala zatčení za drogové delikty v letech 1989 a 1990 – Odbor péče o dítě v obou případech postupoval diskrétně a s porozuměním. To se však již nedalo říci o Odboru péče o mladistvé, který se podobným obviněním zabýval koncem roku 1991 a v roce 1992 ještě dvakrát. Sára dostala podmínku a absolvovala odvykací léčbu, po níž následovalo několik let, kdy za sebou nezanechala vůbec žádné digitální stopy. Další hledání poskytlo Boschovi řadu adres v Los Angeles počátkem devadesátých let. Vesměs šlo o okrajové čtvrti, kde bylo zřejmě nízké nájemné a snadno dostupné drogy. Sářinou oblíbenou zakázanou látkou byl krystalický metamfetamin neboli pervitin, který zabíjí mozkové buňky po miliardách.

Zde stopa Sáry Landyové – dívky, která se skrývala za křovím a dívala se, jak si vrah odnáší její mladší sestru – končila.

Bosch otevřel první spis, který vytáhl z krabice, a podíval se na Sářinu informační kartu svědka. Našel číslo jejího sociálního pojištění a zadal je spolu s datem narození do vyhledávače. Vypadla mu dvě nová jména: Sára Edwardsová s nejstarším záznamem z roku 1991 a Sára Wittenová od roku 1997. Když si ženy změní pouze příjmení, obvykle to ukazuje na manželství a vyšetřovatel státního zastupitelství podle své zprávy skutečně vypátral záznamy o dvou sňatcích hledané svědkyně.

Také pod jménem Edwardsová byla Sára několikrát zatčena, z toho dvakrát za majetkové trestné činy a jednou za provozování prostituce. Mezi jednotlivými zatčeními však byl natolik dlouhý časový rozestup a Sářin příběh byl možná natolik smutný, že ji i tentokrát neposlali ani v jednom případě do vězení.

Bosch se proklikal vězeňskými fotografiemi připojenými k záznamům o zatčeních. Zachycovaly mladou ženu, která mění účes i barvu vlasů, ale v očích má vždy raněný a vzdorovitý výraz. Na jednom snímku byla patrná tmavě fialová modřina pod levým okem a otevřené boláky po celé čelisti. Fotografie nejlépe vystihovaly Sářin příběh, tuto sestupnou spirálu drog a zločinu. Svědčily o vnitřním zranění, které se nikdy nezhojilo, o pocitu viny, jejž se nikdy nepodařilo utlumit.

U jména Sára Wittenová zůstaly důvody zatčení totožné, změnilo se pouze jejich místo. Sára si zřejmě uvědomila, že státním zástupcům a soudcům, kteří se k ní opakovaně chovali shovívavě – s největší pravděpodobností na základě toho, co se při čtení podkladů před procesem dozvěděli o jejím životě –, pomalu dochází trpělivost. Přestěhovala se tedy do San Franciska a znovu se začala střetávat se zákonem. Jejími nejčastějšími prohřešky byly drogy a drobná kriminalita, tedy věci, které jdou často ruku v ruce. Bosch si znovu prohlédl policejní fotografie a spatřil ženu, která vypadala podstatně starší – hádal by jí čtyřicet let, přestože jí nebylo ještě ani třicet.

V roce 2003 si Sára poprvé odseděla delší čas ve vězení, když se přiznala k držení drog a byl jí za to vyměřen trest šestiměsíčního odnětí svobody v okresní věznici v San Mateu. Podle záznamů tam pobyla čtyři měsíce a pak absolvovala vězeňskou odvykací léčbu. Byla to poslední zmínka o Sáře v systému. Od té doby nebyla v žádném z padesáti států Unie zatčena osoba nesoucí její jméno nebo číslo sociálního pojištění a žádná taková osoba nepožádala ani o vydání řidičského průkazu.

Bosch vyzkoušel několik dalších digitálních fíglů, které se naučil během práce na oddělení otevřených nevyřešených případů, kde detektivové povýšili internetové hledání na umělecký žánr, ale žádnou stopu neobjevil. Sára se někam vypařila.

Harry tedy nechal počítač počítačem, vytáhl z krabice ostatní spisy a začal si prohlížet jednotlivé dokumenty. Hledal v nich jakékoliv stopy, které by mu mohly pomoci při pátrání po Sáře. Fotokopie Sářina rodného listu, kterou ve spisu objevil, byla z tohoto hlediska neocenitelná. Bosch si totiž vzpomněl, že Sára bydlela v době sestřina zavraždění s matkou a otčímem.

Rodný list byl vystaven na jméno Sára Ann Gleasonová. Bosch tedy zadal toto jméno do počítače a připsal Sářino datum narození. Tentokrát nenašel žádný záznam o spáchání trestného činu, ale místo toho objevil protokol o vydání řidičského průkazu ve státě Washington před šesti lety a poté záznam o prodloužení jeho platnosti před pouhými dvěma měsíci. Bosch klikl na fotku a spatřil Sáru. I když se zprvu neubránil pochybnostem a musel si snímek dlouho prohlížet. Přísahal by totiž, že Sára Ann Gleasonová vypadá čím dál mladší.

Vyvodil si z toho závěr, že Sára skoncovala s bezperspektivním životem. Že našla něco, co ji změnilo. Možná se vyléčila. Možná se jí narodilo dítě. Něco však rozhodně obrátilo její život k lepšímu.

Bosch zadal její jméno do jiného vyhledávače a získal informace od poskytovatelů komunálních služeb a satelitního signálu. Jimi uváděná adresa se shodovala s adresou na Sářině řidičském průkazu. Bosch si byl jistý, že ji našel. Port Townsend. Otevřel Google, zadal do vyhledávače zmíněné město a po chvíli už se díval na mapu poloostrova Olympic v severozápadním cípu státu Washington. Sára Landyová si třikrát změnila jméno a uchýlila se do nejodlehlejšího výběžku pevninské části Spojených států, ale on ji přesto našel.

Telefon zazvonil ve chvíli, kdy po něm sahal. Byl to poručík Stephen Wright, velitel Sekce zvláštního vyšetřování LAPD.

„Chtěl jsem vám jen říct, že jsme před patnácti minutami zahájili Jessupovo monitorování. Bude na tom dělat celá jednotka a každé ráno vám budeme posílat záznamy o sledování. Kdybyste potřeboval něco dalšího nebo se chtěl někdy zúčastnit výjezdu, zavolejte mi.“

„Děkuji vám, poručíku. Zavolám.“

„Doufejme, že se něco semele.“

„Bylo by to hezké.“

Bosch ukončil hovor a rovnou zavolal Maggii McPhersonové.

„Mám pár věcí. Za prvé ti chci říct, že sledovačka už je pověšená na Jessupovi. Můžeš to sdělit Gabrielu Williamsovi.“

Zdálo se mu, že se státní zástupkyně před odpovědí krátce zasmála.

„Paradoxní, co?“

„Jo. Třeba nakonec Jessupa zabijí a my si s procesem vůbec nebudeme muset lámat hlavu.“

Sekce zvláštního vyšetřování byla elitní sledovací jednotka, která existovala déle než čtyřicet let, přestože měla vyšší míru zabití ve službě než kterákoliv jiná jednotka na policejním oddělení, a to včetně speciálního zásahového týmu. Sloužila k utajenému monitorování predátorů na nejvyšším stupni potravního řetězce – osob podezřelých z násilných trestných činů, u nichž bylo zřejmé, že ve své činnosti neustanou, dokud je policie nepřistihne při činu a nezastaví. Agenti této jednotky byli mistři sledovacích technik

– obvykle vyčkávali, až se monitorovaná osoba začne dopouštět nového trestného činu, a v tom okamžiku zasáhli a zneškodnili ji, často se smrtelnými následky.

Paradox, o kterém se McPhersonová zmínila, spočíval ve skutečnosti, že než Gabriel Williams úspěšně kandidoval na funkci okresního státního zástupce, působil jako advokát bojující za občanská práva. V několika případech přitom podal na losangeleskou policii žalobu právě kvůli tomu, že agenti sekce zvláštního vyšetřování zastřelili podezřelého – tvrdil, že jednotka záměrně používá strategie, které mají podezřelé vyprovokovat ke smrtelné konfrontaci s policií. Dokonce zašel tak daleko, že když oznamoval podání žaloby kvůli incidentu, při němž agenti SZV zastřelili před fastfoodem Tommy’s čtyři lupiče, označil jednotku za „popravčí četu“. Táž popravčí četa byla tedy nyní nasazena v šachové partii, která měla Williamsovi pomoci vyhrát spor s Jasonem Jessupem a zajistit mu další politický vzestup.

„Budou tě informovat o jeho aktivitách?“ zeptala se McPhersonová.

„Každé ráno mi pošlou záznam o sledování. A zavolají mi, když se stane něco pozitivního.“

„Výborně. Zjistils ještě něco? Mám trochu naspěch. Dělám teď na jednom svém dřívějším případu a za chvíli mi začíná slyšení.“

„Jo, našel jsem tu naši svědkyni.“

„Ty jsi geniální! Kde je?“

„Nahoře ve státě Washington, v nejsevernějším výběžku poloostrova Olympic. V městečku s názvem Port Townsend. Používá své rodné jméno Sára Ann Gleasonová a zdá se, že už asi šest let vede spořádaný život.“

„To je pro nás dobré.“

„Možná ne.“

„Jak to, že ne?“

„Připadá mi, že se většinu svého života snažila uniknout tomu, co se stalo tu neděli v Hancock Parku. Jestli to konečně překonala a vede v tom Port Townsendu spořádaný život, možná nebude mít zájem jitřit staré rány, chápeš?“

„Ani kvůli sestře ne?“

„Možná ne. Je to už dvacet čtyři let.“

McPhersonová dlouze mlčela a pak konečně odpověděla.

„To je cynický pohled na svět, Harry. Kdy se tam plánuješ vydat?“

„Co nejdřív to půjde. Ale musím to nějak zařídit s dcerou. Když jsem jel do San Quentinu pro Jessupa, bydlela u kamarádky. Nedopadlo to moc dobře a já teď musím znovu odjet.“

„Tak to mě mrzí. Chci tam jet s tebou.“

„Myslím, že to zvládnu.“

„Já vím, že to zvládneš. Ale možná by bylo dobré, kdybys měl vedle sebe ženu a navíc státní zástupkyni. Stále víc si totiž myslím, že ona bude klíčem k celému případu a že ji předvoláme jako svědkyni. Takže i náš přístup k ní bude velmi důležitý.“

„Já se svědky jednám asi třicet let. Myslím, že…“

„Zajdu na cestovní, ať nám vyřídí všechno potřebné. Budeme tam moct odjet spolu a probrat strategii.“

Bosch se odmlčel. Poznal, že se mu nepodaří McPhersonovou přesvědčit.

„Jak myslíš.“

„Fajn. Řeknu o tom Mickeymu a zajdu na to cestovní. Nechám rezervovat zítřejší ranní let. Zítra mám volno. Není to na tebe moc brzy? Strašně nerada bych čekala do příštího týdne.“

„Zařídím si to.“

Bosch měl původně i třetí důvod, proč McPhersonové volá, ale nyní se rozhodl, že si ho nechá pro sebe. Její přístup k cestě do státu Washington v něm vyvolal nechuť diskutovat s ní o svých vyšetřovacích krocích.

Zavěsili a Bosch se přistihl, že bubnuje prsty o hranu stolu a přemýšlí, co řekne Ráchel Wallingové.

Po chvíli vytáhl mobilní telefon a zavolal jí. Její číslo měl stále uležené v paměti. K jeho překvapení se mu okamžitě ozvala. Bosch spíš očekával, že se podívá na displej, uvidí jeho jméno a nechá sepnout hlasovou schránku. Jejich vztah už dávno skončil, ale zanechal za sebou stopu, která byla stále plná intenzivních pocitů.

„Ahoj, Harry.“

„Ahoj, Ráchel. Jak se máš?“

„Dobře. A ty?“

„Moc dobře. Volám ti kvůli jednomu případu.“

„Samozřejmě. Harry Bosch nikdy nepoužívá oficiální kanály. Vždycky jde nejkratší cestou k cíli.“

„V téhle věci oficiální kanály neexistují. A ty víš, že ti volám proto, že ti věřím a víc než cokoliv jiného respektuju tvůj názor. Kdybych použil oficiální kanály, spojili by mě s nějakým profilovačem v Quantiku, který by byl jen odosobněným hlasem v telefonu. A hlavně by se mi pak dva měsíce s ničím neozval. Takže co bys dělala na mém místě ty?“

„No…, pravděpodobně totéž.“

„A kromě toho nechci, aby se do toho federálové oficiálně zapojovali. Jde mi jen o tvůj názor a radu, Ráchel.“

„Co je to za případ?“

„Myslím, že se ti bude líbit. Je to čtyřiadvacet let stará vražda dvanáctileté dívky. V té době za ni zavřeli jednoho člověka a my ho teď musíme znovu soudit. Napadlo mě, že profil zločinu by státnímu zástupci možná pomohl.“

„Není to ten Jessupův případ, o kterém se píše v novinách?“

„Přesně ten.“

Věděl, že Wallingovou bude ten případ zajímat. Slyšel to v jejím hlase.

„No tak dobrá, přines mi, co máš. Kolik času mi na to můžeš dát? Chodím taky do práce, víš?“

„Tentokrát nemusíš spěchat. Ne jako u toho případu z Echo Parku. Zítra budu zřejmě mimo město. Možná i déle. Takže si myslím, že si ten spis můžeš nechat několik dní. Pořád bydlíš na starém místě nad kinem Million Dollar?“

„Pořád.“

„Dobrá, přivezu ti ten spis.“

„Budu doma.“

9

Středa 17. února, 15.18

Zadržovací cela vedle oddělení 124 ve dvanáctém patře Budovy trestních soudů byla prázdná až na mého klienta jménem Cassius Clay Montgomery. Ten seděl mrzutě na lavici v rohu, a přestože viděl, že se vracím, nevstal.

„Omlouvám se za zpoždění.“

Montgomery neřekl nic. Vůbec na můj příchod nereagoval.

„No tak, Cashi. Vždyť stejně nemůžeš nikam odejít. Takže co záleží na tom, jestli čekáš tady, nebo v okresní věznici?“

„V base maj televizi,“ zadrmolil a konečně se na mě podíval.

„Dobrá, no tak jsi zmeškal Oprah Winfreyovou. Můžeš přijít sem, ať nemusím o našich záležitostech hulákat přes celou místnost?“

Můj klient vstal a přistoupil k mřížím. Já stál na opačné straně, za červenou čarou vymezující metrovou bezpečnostní zónu.

„Je úplně fuk, jestli budete o našich věcech hulákat. Stejně tu už nezbyl nikdo, kdo by nás slyšel.“

„Už jsem ti řekl, že se omlouvám. Mám perný den.“

„Jo, a já jsem jenom bezvýznamnej negr, kterej nemůže konkurovat možnosti bejt v telce a dělat tam ramena.“

„Co to má jako znamenat?“

„Viděl jsem vás ve zprávách, chytráku. Tak vy jste teďka žalobce? Co je tohle za svinstvo?“

Přikývl jsem. Mého klienta pochopitelně znepokojovala spíš obava, že jsem převlékl kabát, než fakt, že musel čekat až do dnešního posledního slyšení,

„Hele, můžu ti jen říct, že jsem tu práci přijal s výhradami. Nejsem žalobce. Jsem obhájce. I tvůj obhájce. Jenže oni za tebou tu a tam přijdou a něco po tobě chtějí. A těžko se jim odmítá.“

„A co teda bude se mnou?“

„Nic s tebou nebude. Pořád jsem tvůj advokát, Cashi. A čeká nás závažné rozhodnutí. Tohle slyšení bude krátké a příjemné. Soudkyně stanoví datum procesu a bude to vyřízeno. Jenže státní zástupce pan Hellman tvrdí, že jeho nabídka pro tebe platí jen do dnešního dne. Jestli dneska řekneme soudkyni Champagneové, že jsme ochotni jít do procesu, tak ta nabídka padá a my opravdu půjdeme do procesu. Přemýšlel jsi o tom ještě?“

Montgomery si opřel hlavu mezi dvě mříže a neřekl nic. Uvědomil jsem si, že se nedokáže rozhodnout. Bylo mu sedmačtyřicet a už dnes měl za sebou devět let života ve vězení. Tentokrát byl obžalovaný z ozbrojené loupeže a přepadení s těžkým ublížením na zdraví a hrozil mu pořádný flastr.

Podle policie se vydával za zákazníka na drogovém trhu v chudinském sídlišti Rodia Gardens. Avšak místo aby zaplatil, vytasil pistoli a poručil dealerovi, aby mu vydal veškeré zboží a tržbu. Dealer se mu začal po pistoli sápat a ze zbraně vyšla rána, která zasáhla dealera – člena gangu Crips jménem Darnell Hicks – tak nešťastně, že skončil nadosmrti na vozíku.

Jak bylo na podobných místech obvyklé, nikdo s vyšetřovateli nespolupracoval. Dokonce i Hicks uvedl, že si nepamatuje, co se stalo – svým mlčením v podstatě vyjádřil přesvědčení, že jeho kolegové z gangu vezmou spravedlnost do vlastních rukou. Vyšetřovatelé přesto dokázali připravit solidní podklady pro obžalobu. Našli automobil mého klienta na záznamu z videokamery umístěné na okraji sídliště, vypátrali ho a zjistili, že se krev na dveřích vozu shoduje s krví oběti.

Nebyly to příliš silné argumenty, ale stačily na to, aby mohla obžaloba vyrukovat s nabídkou. Pokud by na ni Montgomery přistoupil, byl by odsouzen na tři roky, z čehož by si dva a půl roku pravděpodobně musel odsedět. Kdyby však zariskoval, ale na konci procesu byl usvědčen, podle zákona by ho čekalo nejméně patnáct let ve vězení. Přitěžující okolnosti v podobě těžkého ublížení na zdraví a použití střelné zbraně při spáchání loupežného přepadení byly potenciálně smrtící. A já z vlastní zkušenosti věděl, že soudkyně Champagneová se s ozbrojenými zločinci nepáře.

Doporučil jsem tedy klientovi, aby nabídku vzal. Byla to pro mě naprosto jasná věc, ovšem já nebyl ten, kdo si bude muset ty tři roky odsedět. Montgomery se nemohl rozhodnout. Nešlo mu ani tak o samotný trest. Obával se spíš toho, že Hicks je členem Crips a tento pouliční gang má své lidi s dlouhými prsty ve všech věznicích ve státě. I tříletý trest tak pro něj mohl být trestem smrti. Montgomery si nebyl jistý, jestli by z vězení vyvázl živý.

„Nevím, co ti mám říct,“ řekl jsem. „Je to dobrá nabídka. Státní zástupce nechce jít v této věci do procesu. Nechce posílat na svědeckou lavici oběť, která u soudu vystoupit nechce a navíc by mohla případu spíš uškodit než mu prospět. Takže šel tak nízko, že už to níž nejde. Ale záleží na tobě. Je to tvoje rozhodnutí. Měls na něj dva týdny a teď se musíš vyjádřit. Za pár minut na nás přijde řada.“

Montgomery se pokusil zavrtět hlavou, ale čelo měl zaklesnuté mezi dvěma mřížemi.

„Co to znamená?“ zeptal jsem se.

„To znamená, že hovno. Copak ten případ nemůžem vyhrát, člověče? Jste tedka přece žalobce. To za mě nemůžete ztratit slovo?“

„To jsou dvě různé věci, Cashi. Nic podobného udělat nemůžu. Musíš se rozhodnout sám. Vzít tři roky, anebo jít do procesu. A jak už jsem ti říkal, rozhodně můžeme u soudu s lecčím kouzlit. Nemají zbraň a oběť navíc nechce mluvit – na druhou stranu mají jeho krev na dveřích tvého auta a taky mají videozáznam, na kterém krátce po střelbě odjíždíš z Rodie. Můžeme se to pokusit sehrát tak, jak jsi mi řekl, že se to seběhlo. Že to byla sebeobrana. Přijel sis tam koupit metamfetamin, on uviděl tvoje bankovky a pokusil se obrat on tebe. Porota by tomu mohla uvěřit, zvlášť když ten chlap nebude vypovídat. A mohla by tomu uvěřit, i když vypovídat bude, protože ho tolikrát donutím odvolat se na pátý dodatek, že než odejde od svědecké lavice, budou si myslet, že je to AI Capone.“

„Kdo je to AI Capone?“

„Děláš si ze mě srandu, co?“

„Ne, vážně, kdo je to?“

„To je jedno, Cashi. Takže jak se rozhodneš?“

„Budete v pohodě, když půjdem do procesu?“

„Já budu v pohodě. Ale ta propast je vážně velká.“

„Jaká propast?“

„Propast mezi tím, kolik ti momentálně nabízejí, a tím, kolik můžeš dostat, když u soudu prohrajeme. Bavíme se tu minimálně o dvanáctiletém rozdílu, Cashi. To je strašně moc času na to, aby se s ním dalo hazardovat.“

Montgomery odstoupil od mříží. Na obou stranách čela se mu táhly rovnoběžné otisky. Oběma rukama uchopil mříže.

„Tři roky, nebo patnáct… Potíž je v tom, že já odtamtud nevylezu tak jako tak. Oni maj v každý base zabijáky. Ale tady v okresní věznici je pevnej řád, všichni jsou oddělení a důkladně zavření. Tady je mně oukej.“

Přikývl jsem. Problémem však bylo, že jakýkoliv rozsudek delší než jeden rok si musel odsouzenec odsedět ve státním vězení. Okresní věznice sloužily jen jako zadržovací cely pro osoby čekající na proces nebo odsouzené na méně než jeden rok.

„Dobrá, v tom případě asi půjdeme do procesu.“

„Asi jo.“

„Tak hezky seď. Za chvíli si pro tebe přijdou.“

Suše jsem zaklepal na dveře soudní síně a sluha je otevřel. Soud právě zasedal a soudkyně Champagneová vedla poradu o vývoji jakéhosi případu. Všiml jsem si, že u zábradlí sedí státní zástupce Philip Hellman a vydal jsem se k němu, abychom projednali další postup. S Hellmanem to byla moje první zkušenost a prozatím mi připadal mimořádně rozumný. Rozhodl jsem se, že naposledy otestuji hranice jeho rozumnosti.

„Mickey, slyšel jsem, že jsme teď kolegové,“ uvítal mě s úsměvem.

„Dočasně,“ odvětil jsem. „Nemám v plánu udělat si z toho kariéru.“

„Prima, já taky nestojím o konkurenci. Takže jak naložíme s tímhle případem?“

„Myslím, že rozhodnutí necháme na porotě.“

„Mickey, no tak, vždyť jsem nesmírně velkorysý. Nemůžu přece…“

„Ne, to máte pravdu. Jste neskutečně velkorysý, Phile, a já si toho vážím. Můj klient to taky oceňuje. Jenže on bohužel na tu nabídku přistoupit nemůže, poněvadž jakýkoliv trest, který ho dostane do státního vězení, se pro něj rovná trestu smrti. Oba víme, že ho Crips sejmou.“

„Tak za prvé: já to nevím. A za druhé: jestli si to opravdu myslí, tak se možná neměl pokoušet Crips okrádat a postřelit jednoho z jejich lidí.“

Souhlasně jsem kývl.

„To je dobrá poznámka, ale můj klient stále tvrdí, že šlo o sebeobranu. Že vaše oběť tasila jako první. Takže asi půjdeme do procesu a vy budete muset žádat porotu o spravedlnost pro oběť, která o ni nestojí. A která předstoupí před soud jen v případě, že ji k tomu donutíte, a pak stejně prohlásí, že si na nic nevzpomíná.“

„Možná si opravdu nevzpomíná. Koneckonců toho muže postřelili.“

„Jo, a možná vám to porota zbaští, zvlášť když ho nechám, ať se trochu vybarví. Například se ho zeptám, čím se živí. Podle toho, co zjistil můj vyšetřovatel Cisco, prodává drogy od dvanácti let a na ulici ho poslala vlastní máma.“

„Mickey, tohle už jsme přece probírali. Takže co chcete? Začínám mít sto chutí říct: „Dobrá, serem na to a jdem do procesu.“

„Co chci? Chci se postarat o to, abyste si nepokazil začátek své oslnivé kariéry.“

„Cože?“

„Podívejte, vy jste mladý státní zástupce. Víte, jak jste mi před chvílí řekl, že nestojíte o konkurenci? Tak určitě nestojíte ani o to zaknihovat hned na začátku kariéry prohru. Prostě byste to rád nějak rozumně vyřídil. Takže vám řeknu, co chci. Rok v okresní věznici a odškodnění. Jeho výši si můžete stanovit sám.“

„Děláte si ze mě srandu?“

Hellman to řekl příliš hlasitě a soudkyně se na nás podívala. Státní zástupce pokračoval velmi tichým hlasem.

„Děláte si ze mě srandu, sakra?“

„Vůbec ne. Když se nad tím zamyslíte, Phile, je to dobré řešení. Vyhovuje všem.“

„Jo, a co řekne soudkyně Judy, až jí to předložím? Oběť je nadosmrti na vozíku. Pod tohle se soudkyně nepodepíše.“

„Požádáme ji o konzultaci a oba jí to vysvětlíme. Řekneme jí, že Montgomery chce jít do procesu a odvolat se na sebeobranu, přičemž stát se staví k obžalobě rezervovaně, poněvadž oběť nespolupracuje a je vysoce postaveným členem zločinecké organizace. Než se Champagneová stala soudkyní, pracovala jako státní zástupkyně. Pochopí to. A pravděpodobně bude mít víc sympatií pro Montgomeryho než pro vaši oběť, která prodávala drogy.“

Hellman se nadlouho zamyslel. Slyšení před Champagneovou skončilo a soudkyně vyzvala sluhu, aby předvedl Montgomeryho. Byl to poslední případ dnešního dne.

„Teď, nebo nikdy, Phile,“ ponoukl jsem žalobce.

„Dobrá, udělejme to tak,“ řekl Hellman nakonec.

Vstal a zamířil ke stolu obžaloby.

„Ctihodnosti,“ začal, „ještě než přivedou obžalovaného, mohli bychom se o případu poradit ve vaší pracovně?“

Ostřílená soudkyně Champagneová, která všechno zažila nejméně třikrát, svraštila obočí.

„Do záznamu, pánové?“

„To zřejmě nebude nutné,“ prohlásil Hellman. „Rádi bychom prodiskutovali podmínky mimosoudního vyřízení případu.“

„V tom případě beze všeho. Pojdme.“

Soudkyně sestoupila ze stolce a zamířila do své pracovny. Vyrazili jsme s Hellmanem za ní. Když jsme přišli k brance vedle stolku soudního sluhy, naklonil jsem se k mladému státnímu zástupci a zašeptal mu do ucha.

„Získá Montgomery odpočet za předchozí trest, že jo?“

Hellman se zarazil a otočil se ke mně.

„To si snad…“

„Jen jsem žertoval,“ řekl jsem rychle.

Rezignovaně jsem zvedl ruce. Hellman se zamračil, otočil se zpátky a vyrazil do soudkyniny pracovny. Prostě jsem si říkal, že za pokus to stojí.

10

Úterý 18. února, 7.18

Byla to tichá snídaně. Madeline Boschová se nimrala lžičkou v cereáliích, ale do žaludku se jí dařilo strčit jen velmi málo. Bosch věděl, že jeho dcera není naštvaná kvůli tomu, že odjíždí a bude přes noc mimo domov. Stejně tak ji neštvalo, že nepojede s ním. Věřil, že pro jeho dceru jsou jeho nečetné služební cesty vítaným zpestřením a odpočinkem. Důvodem její mrzutosti byl spíš režim, který jí Bosch na dobu své nepřítomnosti stanovil. Madeline bylo čtrnáct, ale chovala se, jako by jí bylo čtyřiadvacet, a kdyby si mohla vybrat, ze všeho nejraději by jednoduše zůstala sama doma. Jako druhou možnost by si vybrala pobyt u nejlepší kamarádky, která bydlela na stejné ulici, a jako úplně poslední možnost by si zvolila přítomnost paní Bambroughové ze školy u nich doma.

Bosch věděl, že se o sebe Maddie rozhodně dokáže postarat sama, ale on sám k tomu ještě nedospěl. Bydleli spolu teprve pár měsíců a stejných pár měsíců ji dělilo od smrti její matky. Bosch zkrátka nebyl připraven poskytnout jí volnost, třebaže ho ona sama vášnivě ujišťovala, že už připravená je.

Konečně Harry odložil lžíci a promluvil.

„Hele, Maddie, je pracovní den, a když jsi naposledy zůstala u Rory, byly jste obě celou noc vzhůru, druhý den jste zaspaly většinu výuky a naštvaly tím rodiče i všechny své učitele.“

„Už jsem ti řekla, že se to nebude opakovat.“

„Ale já si prostě myslím, že by bylo dobré s tím ještě chvíli počkat. Řeknu paní Bambroughové, že mi nevadí, když Rory přijde za tebou, pokud se nezdrží přes půlnoc. Můžete si spolu třeba napsat úkoly.“

„Jasně, to ona bude chtít určitě přijít, když zjistí, že mě tu dozoruje zástupkyně ředitele. Děkuju pěkně, táto.“

Bosch se musel soustředit, aby se nerozesmál. Tahle záležitost mu připadala strašlivě jednoduchá v porovnání s tím, čím Madeline musela projít v říjnu, když u něj začala bydlet. Stále docházela na pravidelnou terapii a zdálo se, že jí hodně pomohla vyrovnat se s matčinou smrtí. Otázka, kdo bude dceru během jeho nepřítomnosti hlídat, byla oproti těmto hlubším problémům úplná banalita.

Podíval se na hodinky. Byl čas jet.

„Jestli už jsi ty vločky dojedla, tak dej misku do dřezu. Musíme vyrazit.“

„Cereálie, tati. Tohle nejsou vločky. Formuluj přesně.“

„Tak promiň. Už jsi dojedla ty cereálie?“

„Ano.“

„Fajn. Tak jedem.“

Bosch vstal od stolu, vrátil se do svého pokoje a sebral z postele příruční brašnu. Cestoval nalehko, protože očekával, že se zdrží nanejvýš jednu noc. A když budou mít štěstí, mohli by stihnout i noční let domů.

Vyšel z pokoje a viděl, že Maddie stojí u dveří s batůžkem přehozeným přes rameno.

„Připravená?“

„Ne, já tu stojím jen tak pro zdraví.“

Přistoupil k ní a políbil ji na temeno dříve, než před ním stačila ucuknout. Přesto to zkusila.

„Mám tě.“

„Tatííí!“

Bosch zamkl dveře a položil si brašnu na zadní sedadlo mustanga.

„Máš klíč, jo?“

„Ano!“

„Jenom se ujišťuju.“

„Můžem už jet? Nechci přijet pozdě.“

Mlčky začali sjíždět z kopce. Když dorazili ke škole, spatřil Bosch v odstavném pruhu Sue Bambroughovou – pomáhala pomalejším dětem z aut a posílala je do učeben, aby před školou nevázla doprava.

„Takže jako obvykle, Maddie: volej mi, posílej zprávy, videa, zkrátka mi dávej vědět, jestli jsi v pohodě.“

„Vystoupím si tady.“

Madeline otevřela dveře dřív, než dojeli k zástupkyni ředitele. Vystoupila a natáhla se dozadu pro batůžek. Bosch čekal na znamení, že je všechno v pořádku.

„Dávej na sebe pozor, táto.“

Všechno bylo v pořádku.

„Ty taky, puso.“

Maddie zabouchla dveře. Bosch stáhl okénko a dojel k Sue Bambroughové, která se do něj naklonila.

„Ahoj, Sue. Je malinko naštvaná, ale do večera ji to přejde. Řekl jsem jí, že za ní může přijít Aurora Smithová, ale nesmí se zdržet dlouho do večera. Kdo ví, třeba spolu budou psát úkoly.“

„Ona to zvládne, Harry.“

„Nechal jsem na kuchyňské lince šek a taky nějaké peníze v hotovosti, kdybyste něco potřebovaly.“

„Díky, Harry. Ale dej mi, prosím tě, vědět, jestli to bude vypadat, že se tam zdržíš déle než jednu noc. Já s tím problém nemám.“

Bosch se podíval do zpětného zrcátka. Chtěl se ještě na něco zeptat, ale nechtěl zdržovat lidi za sebou.

„Copak je, Harry?“

„Eh, poslyš, cereálie jsou něco jiného než vločky? Je to chyba, když jim tak řekneš?“

Sue se pokusila zakrýt úsměv.

„Jestli tě opravuje, tak je to úplně přirozené. Neber si to osobně. My se jim tady snažíme něco vtloukat do hlavy a oni pak přijdou domů a chtějí si to zkusit na někom jiném. Ano, technicky vzato nejsou cereálie a vločky jedno a totéž. Ale vím, jak jsi to myslel.“

Bosch přikývl. Někdo ve frontě za ním zatroubil – Bosch pochopil, že některý rodič potřebuje rychle vysadit dítě a spěchat do práce. Poděkoval Sue mávnutím ruky a odjel.

Maggie McPhersonová mu včera večer telefonovala a oznámila mu, že z Burbanku nic neletí, takže mají rezervovaný přímý let z losangeleského letiště LAX. Pro Bosche z toho vyplývalo, že se bude muset brutálně prodírat ranní dopravní špičkou. Bydlel na kopci přímo nad dálnicí Hollywood Freeway, která mu však při cestě na letiště nebyla nic platná. Místo toho musel sjet po Highland do Hollywoodu a pak odbočit na La Cienaga. Tato silnice vedla přes ropná pole kousek od Baldwin Hills, kde se zužovala a Bosch kvůli tomu ztratil časovou rezervu. Nakonec se mu podařilo odbočit na La Tijera, ale když dorazil na letiště, byl nucen zaparkovat v drahé podzemní garáži blízko letištní haly, protože už neměl čas dojet k ní z levného parkoviště autobusem.

U přepážky vyplnil formuláře určené pro členy policejních složek a agent letištní ostrahy ho provedl přes bezpečnostní kontrolu. Ke stojánce se Bosch dostal ve chvíli, kdy už do letadla nastupovali poslední cestující. Rozhlédl se po McPhersonové, a když ji nikde neviděl, usoudil, že už sedí uvnitř.

Nastoupil do letadla, absolvoval úvodní formality, zamířil do kokpitu, ukázal policejní odznak a podal si ruku se členy posádky. Teprve pak zamířil dozadu. Měli s McPhersonovou místa v řadě u nouzového východu a od sebe je dělila středová ulička. Státní zástupkyně už seděla na sedadle a v ruce držela vysoký kelímek s kávou. K letu se evidentně dostavila včas.

„Už jsem si myslela, že to nestihneš,“ řekla.

„Bylo to o vlas. Jak ty ses sem dostala tak brzy? Taky máš přece dceru.“

„Nechala jsem ji včera večer u Mickeyho“

Bosch přikývl.

„První řada za nouzovým východem, hezké. Kdo vám ty letenky obstarává?“

„Máme dobrou agentku. Proto jsem to chtěla vyřídit sama. Ale pošleme za tebe LAPD účet.“

„Jo, tak to hodně štěstí.“

Bosch si uložil brašnu do prostoru nad sedadly, aby si mohl natáhnout nohy. Když si sedal a zapínal si bezpečnostní pás, všiml si, že McPhersonová má před sebou dva tlusté spisy. On si nevytáhl nic. Vyšetřovací spisy měl sice v brašně, ale neměl chuť se jim teď věnovat. Vytáhl si ze zadní kapsy kalhot zápisník a naklonil se přes uličku, aby se McPhersonové na něco zeptal, jenže v tu chvíli k němu přišla letuška, sklonila se k němu a zašeptala.

„Vy jste ten detektiv, vidte?“

„Eh, ano. Máte s tím nějaký…“

Než stačil dokončit oblíbenou formulku Drsného Harryho, sdělila mu letuška, že mu vyhradili neobsazené sedadlo v první třídě.

„No, to je od vás i od kapitána milé, ale myslím, že to nemůžu přijmout.“

„Je to zdarma. To se…“

„Ne, o to nejde. Ale já cestuji s touto dámou. Je to moje nadřízená a já – totiž my zkrátka spolu musíme probrat vyšetřování. Ona je státní zástupkyně, abyste rozuměla.“

Letušce chvíli trvalo, než jeho vysvětlení pochopila. Pak přikývla a zamířila zpět do přední části letadla, aby informovala nadřízené.

„A já myslela, že kavalíři už vymřeli,“ poznamenala McPhersonová. „Vzdal ses místa v první třídě, abys mohl sedět vedle mě.“

„Vlastně jsem jí měl říct, ať na to místo posadí tebe. To by bylo skutečné kavalírství“

„Pozor, ona se vrací.“

Bosch se podíval do uličky. Usměvavá letuška znovu mířila k nim.

„Přesadili jsme pár lidí, takže máme místo pro vás oba. Pojďte za mnou.“

McPhersonová vyrazila dopředu, Bosch si vytáhl ze zavazadlového prostoru brašnu a vydal se za ní. Státní zástupkyně se za ním ohlédla, usmála se a řekla: „Můj rytíř lesku zbavený.“

„Jasně,“ utrousil Bosch.

Měli dvě místa vedle sebe v první řadě. McPhersonová si vybrala sedadlo u okna. Jen co se usadili, odstartovalo letadlo k tříhodinovému letu do Seattlu.

„Poslyš,“ řekla McPhersonová, „Mickey mi říkal, že se naše dcery nikdy nesetkaly.“

Bosch přikývl.

„Jo, myslím, že by bylo třeba to změnit.“

„To rozhodně. Prý jsou stejně staré, a když jste porovnali jejich fotky, zjistili jste, že jsou si i podobné.“

„Ano, trochu mi připomínáš její mámu. Máš stejnou barvu, jako měla ona.“

Barvu a vervu, pomyslel si Bosch. Vytáhl telefon, zapnul ho a ukázal McPhersonové Maddiinu fotografii.

„To je pozoruhodné,“ souhlasila McPhersonová. „Klidně by to mohly být sestry.“

Během následujících slov se Bosch díval na dceřinu fotku.

„Byl to pro ni těžký rok. Ztratila mámu a přestěhovala se přes oceán. Všechny kamarádky nechala v Hongkongu. Takže ji nechávám, ať si zvolí vlastní tempo.“

„O důvod víc, aby poznala svou zdejší rodinu.“

Bosch pouze přikývl. Během posledního roku přijal bezpočet telefonátů, v nichž ho jeho nevlastní bratr vyzýval, aby se i s dcerami sešli. Nebyl si však jistý, zda váhá kvůli obavám ze vztahu mezi sestřenicemi, nebo spíš ze vztahu mezi nevlastními bratry.

McPhersonová vycítila, že se toto téma vyčerpalo, a tak si sestavila stolek a položila na něj spisy. Bosch vypnul telefon.

„Takže teď budeme pracovat?“ zeptal se.

„Trochu. Chci být připravená.“

„Kolik jí toho chceš předem prozradit? Říkal jsem si, že se budeme bavit jen o té identifikaci. Ověříme si ji a zjistíme, jestli bude ochotná znovu svědčit u soudu.“

„Takže o té DNA vůbec mluvit nebudeme?“

„Přesně tak. Protože její ‚ano‘ by se pak mohlo změnit v ‚ne‘.“

„Ale neměla by vědět, co všechno na ni čeká?“

„Nakonec ano. Je to už dlouho. Proklepl jsem si ji. Má za sebou pár pádů a kotrmelců, ale vypadá to, že už je snad překonala. Až tam budeme, zřejmě se dozvíme víc.“

„Dobrá, takže to sehrajeme podle citu. A když budeme mít pocit, že jí tím neuškodíme, všechno jí řekneme.“

„Zavoláš jí ty.“

„Dobré na tom je, že to bude muset podstoupit jen jednou. Nemusí jezdit na předběžné slyšení ani na slyšení před velkou porotou. Jessup absolvoval v šestaosmdesátém celou předprocesní přípravu a tu Nejvyšší soud nezvrátil. Takže půjdeme přímo do procesu. Budeme ji potřebovat jen jednou.“

„To je fajn. A ptát se jí budeš ty.“

„Ano.“

Bosch přikývl. Předpokládal, že McPhersonová je lepší žalobkyně než Haller. Koneckonců to byl Hallerův první případ. Harry měl radost, že nejdůležitějšího svědka si při procesu vezme na starost ona.

„A co já? Kdo z vás si vezme do parády mě?“

„Myslím, že o tomhle jsme ještě nerozhodli. Mickey očekává, že Jessup bude nakonec vypovídat. Vím, že na to čeká. Ale o tom, kdo si vezme tebe, jsme se zatím nebavili. Odhaduju, že budeš před porotou hodně citovat ze svědeckých výpověďí z prvního procesu.“

McPhersonová zavřela spis a zdálo se, že tím s prací skončila.

Zbytek letu strávili nenucenou konverzací o dcerách a listováním v časopisech zastrčených v kapsách sedadel. V Seattlu přistáli načas, vyzvedli si v půjčovně auto a zamířili na sever. Řízení se ujal Bosch. Auto bylo vybaveno satelitní navigací, ale asistentka ze státního zastupitelství poskytla McPhersonové také podrobný plán trasy do Port Townsendu. Dojeli do Seattlu a pak se trajektem přeplavili přes Pugetův záliv. Na trajektu vystoupili z auta a odebrali se na palubu na kávu. Našli si volný stůl vedle řady oken a Bosch se upřeně zadíval na krajinu. V tu chvíli ho McPhersonová překvapila postřehem.

„Ty nejsi šťastný, že ne, Harry?“

Bosch na ni pohlédl a pokrčil rameny.

„Ten případ je divný. Je čtyřiadvacet let starý a my začínáme tím, že pustíme pachatele z vězení, místo aby to bylo naopak. Ne že bych byl kvůli tomu nešťastný, ale je to prostě divné.“

McPhersonová se napůl usmála.

„Ale já nemluvila o případu. Mluvila jsem o tobě. Jsi nešťastný člověk.“

Bosch se podíval na kávu, kterou držel oběma rukama na stole. Ne kvůli tomu, že trajekt houpal, ale spíš proto, že mu byla zima a káva ho zevnitř i zvenčí zahřívala.

„Jo tak,“ poznamenal.

Následovalo dlouhé ticho. Bosch si nebyl jistý, do jaké míry by se měl před touto ženou odhalit. Znal ji teprve týden, a ona už mu sdělovala, jaký z něj má pocit.

„Momentálně nemám čas být šťastný.“ řekl nakonec.

„Mickey mi řekl všechno, co pokládal za vhodné – o Hongkongu i o tom, co se stalo tvé dceři.“

Bosch přikývl. Věděl, že Maggie nezná celý příběh. Neznal ho nikdo kromě Madeline a jeho.

„Jo,“ řekl. „Prožila tam pár špatných chvil. A v tom to zřejmě vězí. Myslím, že jestli dokážu učinit svou dceru šťastnou, budu šťastný i já. Ale nejsem si jistý, kdy to bude.“

Zvedl hlavu, podíval se na McPhersonovou a našel v jejích očích jen účast. Usmál se.

„Jo, měli bychom naše sestřenice seznámit,“ řekl, aby řeč nestála.

„Rozhodně.“

11

Čtvrtek 18. února, 13.30

Deník Los Angeles Times přinesl o prvním dnu Jasona Jessupa na svobodě po čtyřiadvaceti letech obsáhlý článek. Reportér a fotograf se s ním sešli za svítání na Venice Beach, kde si osmačtyřicetiletý propuštěný odsouzenec vyzkoušel svou oblíbenou činnost z dětství: surfování. Během několika prvních jízd působil na vypůjčeném prkně nervózně, ale brzy se na něm dokázal postavit a svézt se na vlně. Jessupova fotografie, jak s roztaženýma rukama a obličejem obráceným k obloze stojí na prkně a klouže po hladině, byla titulním snímkem na první straně. Zřetelně ukazovala, co dokáže dvacet let zvedání vězeňských činek: Jessup měl po celém těle pevné provazce svalů. Působil štíhle a pružně.

Další zastávku na cestě z pláže představovala restaurace In-N-Out ve Westwoodu, kde si dal Jessup hamburgery s hranolky a spoustou kečupu. Po obědě zamířil do reprezentativní kanceláře Clivea Royce v centru města, kde se zúčastnil dvouhodinového jednání s baterií právníků, kteří ho zastupovali v trestních i občanskoprávních věcech. Na tuto schůzku neměli reportéři Timesů přístup.

Odpoledne strávil Jessup sledováním filmu s názvem Prokletý ostrov v čínském kině v Hollywoodu. Koupil si tak velký kelímek s popcornem, že by se z něj zasytila čtyřčlenná rodina, a do posledního zrnka ho snědl. Poté se vrátil do Venice, kde mu kamarád ze střední školy, se kterým kdysi surfoval, pronajal pokoj v bytě u pláže. Den zakončil grilováním na pláži s hrstkou stoupenců, kteří nikdy nezakolísali ve víře v jeho nevinu.

Seděl jsem u stolu a bedlivě si prohlížel barevné Jessupovy fotografie, jež zdobily dvě vnitřní strany v sešitu A. Timesy se případu věnovaly se vší vervou, což ostatně dělaly od začátku, protože na konci Jessupovy cesty k úplné svobodě bezpochyby větřily novinářská ocenění. Dostat z vězení nevinného člověka byl novinářský Olymp a Timesy se zoufale snažily připsat si za Jessupovo propuštění zásluhu,

Největší fotografie zachycovala Jessupovu nevázanou radost nad červeným plastovým táckem, který před ním ležel na stole v In-N-Out. Tácek obsahoval dvojité menu s hranolky, které se topily v kečupu a rozteklém sýru. Titulek hlásal:

Proč se usmívá?

12.05 – Jessup si dává své první dvojité menu za 24 let.

„O tomhle jsem snil celou věčnost!“

Ostatní snímky byly opatřeny podobně rozpustilými titulky a zachycovaly Jessupa s kelímkem popcornu v kině, s lahví piva na grilování, při objímání starého kámoše ze střední školy, při průchodu skleněnými dveřmi s nápisem ADVOKÁTNÍ KANCELÁŘ ROYCE A PARTNEŘI. Tón článků ani popisků pod fotografiemi ani v nejmenším nenaznačoval, že Jason Jessup je jen tak mimochodem stále obžalovaný z vraždy dvanáctileté dívky.

Reportáž pojednávala spíš o tom, že si Jessup užívá svobodu, ale stále si nemůže naplánovat budoucnost, protože se ještě nedořešily jeho právní záležitosti. Napadlo mě, že označovat obžalobu z únosu a vraždy a blížící se soudní proces za „právní záležitosti“ je hezký eufemismus.

Měl jsem noviny rozložené na stole, který mi Lorna pronajala spolu s novou kanceláří na Broadwayi. Sídlili jsme teď v prvním patře Bradburyho domu, pouhé tři bloky od Budovy trestních soudů.

„Myslím, že by sis měl něco pověsit na zdi.“

Zvedl jsem hlavu. Ve dveřích stál Clive Royce. Recepcí prošel bez ohlášení, protože jsem poslal Lornu pro oběd naproti do Philippe’s. Royce ukázal na prázdné stěny mé dočasné kanceláře. Zavřel jsem noviny a zvedl titulní stránku.

„Právě jsem si objednal velký plakát naší celebrity na surfařském prkně. Pověsím si na zeď ten.“

Royce přistoupil ke stolu, zvedl noviny a prohlédl si snímek na první straně, jako by ho viděl poprvé, přestože jsme oba věděli, že to není pravda. Bezpochyby se při psaní článku výrazně angažoval a jeho odměnou byla fotografie zachycující vchod do jeho advokátní kanceláře včetně dobře čitelného nápisu na skle.

„Ano, odvedli dobrou práci, co říkáš?“

Podal mi noviny zpátky.

„To asi ano, pokud se rád díváš na vysmáté vrahy.“

Royce neodpověděl, a tak jsem pokračoval.

„Já vím, co děláš, Clive, protože bych to na tvém místě dělal taky. Ale jen co nám přidělí soudce, požádám ho, aby ti v tom zabránil. Nedopustím, abys už teď ovlivňoval potenciální porotce.“

Royce se zamračil, jako bych naznačoval něco absolutně nepatřičného.

„Máme svobodu tisku, Micku. Nemůžeš kontrolovat média. Ten člověk právě vyšel z vězení, a ať se ti to líbí nebo ne, je to téma na článek.“

„Jasně, a ty jim můžeš nabízet exkluzivitu výměnou za reklamu. Za reklamu, která může nasadit potenciálnímu porotci do hlavy brouka. Cos naplánoval na dnešek? Nebude Jessup spolumoderovat ranní blok na Kanálu 5? Anebo zasedne v porotě soutěže o nejlepší chilli?“

„Upřímně řečeno ho dneska zvali do NPR, ale já projevil zdrženlivost. Odmítl jsem je. Nezapomeň říct soudci i tohle.“

„No podívejme, tak tys doopravdy odmítl veřejnoprávní rozhlas? Bylo to proto, že lidi, kteří poslouchají NPR, se obvykle dokážou vyvázat z porotcovské povinnosti, anebo proto, že už máš pro něj něco lepšího?“

Royce se znovu zamračil a zatvářil se, jako bych ho nabodl na kůl bezúhonnosti. Rozhlédl se po místnosti, sebral od Maggiina stolu židli a postavil ji naproti mně. Usedl na ni, zkřížil nohu přes nohu, upravil si sako a konečně promluvil.

„Pověz mi, Micku: opravdu si tvůj šéf myslí, že když tě posadí do jiné budovy, budou lidi myslet, že jsi nezávislý na jeho vůli? Děláte si z nás legraci, vid?“

Usmál jsem se na něj. Jeho snaha dostat se mi pod kůži nemohla fungovat.

„Ještě jednou ti opakuju, Clive, že v této věci žádného šéfa nemám. Pracuji nezávisle na Gabrielu Williamsovi.“

Ukázal jsem na místnost.

„Přestěhoval jsem se ze soudní budovy sem a všechna rozhodnutí související s případem budou učiněna od tohoto stolu. Ovšem momentálně nejsou moje rozhodnutí zas tak důležitá. Rozhodnout se teď musíte vy, Clive.“

„A o čempak? O mimosoudním vyřízení, Micku?“

„Přesně tak. Dneska mám pro tebe speciální nabídku, která ale platí jen do pěti hodin. Jestli tvůj kluk přizná vinu, nebudu žádat trest smrti a oba přenecháme vyměření trestu na soudci. Člověk nikdy neví, třeba Jessup dostane přesně tolik, kolik si už odseděl.“

Royce se srdečně usmál a zavrtěl hlavou.

„Mocné v tomhle městě by to dozajista potěšilo, ale obávám se, že s tebou musím nesouhlasit, Micku. Můj klient pořád nemá o přiznání viny absolutně žádný zájem. A to se nezmění. Skutečně jsem doufal, že už v téhle fázi pochopíš, jak je zbytečné hnát tu věc do procesu, a jednoduše stáhneš obžalobu. Tenhle případ nemůžeš vyhrát, Micku. Stát v téhle věci musí ohnout záda a ty jsi bohužel ten blázen, který se dobrovolně nabídl, že si to nechá nacpat do zadku.“

„No, myslím, že to se teprve uvidí, ne?“

„To jistě ano.“

Otevřel jsem prostřední zásuvku stolu a vytáhl z ní zelený plastový obal s počítačovým diskem. Podal jsem ho Royceovi.

„Nečekal jsem, že si pro něj přijdeš sám, Clive. Myslel jsem, že pro něj pošleš vyšetřovatele nebo nějakého asistenta. Pracuje jich pro tebe hromada, ne? Spolu s tím publicistou na plný úvazek.“

Royce si disk pomalu převzal. Na obalu bylo napsáno NÁLEZY OBHAJOBY I.

„Nejsi trošku povýšený? Vždyť jsi byl ještě před dvěma týdny jedním z nás, Micku. Oblíbeným členem advokátní komory.“

Kajícně jsem přikývl. Royce trefil hřebíček na hlavičku.

„Promiň, Clive. Asi mi ta úřední moc začíná lézt na mozek.“

„Omluva se přijímá.“

„A promiň, žes pro to musel jezdit až sem. Jak už jsem ti řekl do telefonu, k dnešnímu ránu toho víc nemáme. Vesměs jsou to jen staré spisy a protokoly. Nebudu dělat s nálezy kejkle, Clive.

Vím, jak mě štvalo, když mi to prováděli druzí. Takže až něco seženu, pošlu ti to. Ale momentálně toho víc nemám.“

Royce poklepal diskem o okraj stolu.

„Ani seznam svědků?“

„Ten tam je, ale v podstatě se neliší od seznamu z osmdesátého šestého. Přidal jsem tam jen svého vyšetřovatele a vyškrtl pár jmen – rodiče a další lidi, kteří už nežijí.“

„Bezpochyby jsi vyškrtl i Felixe Turnera.“

Usmál jsem se jako kočka Šklíba.

„Toho už díkybohu na svědeckou lavici nepředvoláš.“

„Jo, je to škoda. Tuhle příležitost nacpat ho státu do chřtánu bych si doopravdy vychutnal.“

Věděl jsem, že Royce lidmi jako Turner opovrhuje, což jsem coby dlouholetý obhájce rozhodně chápal. Při opětovném procesu se však jakékoliv aspekty původního přelíčení neprobíraly. Noví porotci se tak nemohli dozvědět, co všechno při prvním procesu vyšlo najevo. To znamenalo, že využití prolhaného vězeňského informátora státním zastupitelstvím současné obžalobě neublíží, přestože šlo o vskutku ohavný prokurátorský hřích.

Rozhodl jsem se Royceovu poznámku nekomentovat.

„Do konce týdne bych měl mít pro tebe druhý disk.“

„Ano, už se nemůžu dočkat, s čím přijdeš.“

Jeho sarkasmus mi neunikl.

„Ale nezapomeň na jednu věc, Clive. Nálezy se vyměňují oběma směry. Jestli prošvihneš třicetidenní lhůtu, půjdeme s tím za soudcem.“

Pravidla o výměně důkazů předepisovala, aby každá ze stran předala protistraně své nálezy a zjištění nejpozději třicet dnů před začátkem procesu. Zmeškání této lhůty mohlo vést k sankcím a otevíralo dveře k odložení procesu, neboť soudce mohl poskytnout poškozené straně víc času na přípravu.

„Ano, ale i ty zřejmě chápeš, že jsme takový vývoj událostí neočekávali,“ odpověděl Royce. „V důsledku toho je naše obhajoba teprve v plenkách. Ovšem ani já na tebe nebudu šít žádnou boudu, Micku. V brzké době ti pošlu disk – tedy pokud objevíme něco, co stojí za předání.“

Věděl jsem, že pokud obhajoba nezvolí taktiku rozsáhlé obrany, mívá obvykle v praxi jen málo nálezů. Přesto jsem si poslední poznámku neodpustil, poněvadž jsem Royceovi příliš nevěřil. U takto starého případu by totiž mohl odněkud vyhrabat svědka, který Jessupovi potvrdí alibi, nebo použít jiný nečekaný tah. A já chtěl být o všem dopředu informovaný.

„To jsem ti vděčný,“ řekl jsem.

Koutkem oka jsem zahlédl, že do kanceláře vchází Lorna. Nesla dva hnědé pytlíky, z nichž jeden obsahoval můj sendvič s francouzským dresinkem.

„Pardon, nevěděla jsem, že…“

Royce se otočil na židli.

„Á, nádherná Lorna. Jak se máte, drahá?“

„Ahoj, Clive. Vidím, že disk už jste si převzal.“

„Jistě. Děkuji vám, Lorno.“

Všiml jsem si, že Royceův anglický přízvuk a formální chování bývají v některých situacích výraznější, zejména v přítomnosti atraktivních žen. Přemýšlel jsem, jestli to advokát dělá vědomě.

„Nesu tady dva sendviče, Clive,“ prohlásila Lorna. „Nedal byste si jeden?“

Pro velkorysost si Lorna nezvolila vhodný okamžik.

„Myslím, že Clive už se chystá k odchodu,“ řekl jsem rychle.

„Ano, drahá, už musím jít. Ale děkuji vám za nanejvýš laskavou nabídku.“

„Kdybys mě potřeboval, budu vedle, Mickey,“ řekla Lorna, vrátila se na recepci a zavřela za sebou dveře. Royce se otočil zpátky ke mně a tlumeným hlasem řekl:

„Téhle holky ses měl držet, Micku. Byla to tvoje opatrovnice. Ovšem v tom, jak jsi spojil síly s první paní Hallerovou, abyste společně připravili nevinného člověka o dlouho zaslouženou svobodu, je cosi krvesmilného, nemáš ten dojem?“

Zvedl jsem hlavu a dlouze se na něj mlčky díval.

„Chtěls ještě něco, Clive?“

Zvedl disk.

„Myslím, že tohle by pro dnešek mohlo stačit.“

„Fajn. A teď se musím vrátit k práci.“

Vyprovodil jsem ho z recepce a zavřel za ním dveře. Otočil jsem se a pohlédl na Lornu.

„Je to zvláštní pocit, vid?“ řekla. „Stát na téhle straně – na straně obžaloby.“

„Ano.“

Lorna zvedla jeden pytlík se sendvičem.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ řekl jsem. „Čí sendvič jsi mu chtěla dát: můj, anebo svůj?“

Vážně se na mě podívala a pak nasadila provinilý úsměv.

„Řekla jsem to jen ze zdvořilosti, chápeš? Myslela jsem, že bychom se pak spolu mohli rozdělit.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Můj sendvič s francouzským dresinkem nikdy nikomu nenabízej. A už vůbec ne zástupci obhajoby.“

Vytrhl jsem jí pytlík z ruky.

„Děkuji vám, drahá,“ pronesl jsem se svým nejlepším britským přízvukem.

Lorna se zasmála a já se vrátil do kanceláře, abych se najedl.

12

Čtvrtek 18. únoro, 15.31

Když Bosch s McPhersonovou vyjeli v Port Townsendu z trajektu, zapnuli si navigaci a zamířili na adresu uvedenou na řidičském průkazu Sáry Ann Gleasonové. Trasa vedla přes malou viktoriánskou vesničku u moře do ještě venkovštější oblasti s rozlehlými a izolovanými usedlostmi. Sára Gleasonová bydlela v malém domku s dřevěným obložením, který se vymykal viktoriánské architektuře nedalekého města. Detektiv a státní zástupkyně vyšli na terasu a zaklepali na dveře. Nikdo se neozval.

„Možná je v práci nebo tak,“ prohlásila McPhersonová.

„Možné to je.“

„Můžeme odjet do města, ubytovat se a po páté hodině se sem vrátit.“

Bosch se podíval na hodinky. Uvědomil si, že právě skončila škola a Maddie se zřejmě vrací domů se Sue Bambroughovou. Odhadoval, že dcera drží před zástupkyní ředitele bobříka mlčení.

Sestoupil z terasy a zamířil k rohu domu.

„Kam jdeš?“

„Podívat se dozadu. Počkej tam.“

Sotva Bosch odbočil za roh, viděl, že necelých sto metrů od domu stojí další budova. Byla to stodola nebo garáž bez oken. Nápadné na ní bylo, že měla komín. Harry viděl, jak se nad ním tetelí teplo, ale ze dvou černých trubek trčících nad úrovní střechy nestoupal žádný kouř. Před zavřenými dveřmi garáže parkovala dvě osobní auta a jedna dodávka.

Bosch stál a díval se na budovu tak dlouho, že to McPhersonová nakonec nevydržela a rovněž se vynořila zpoza rohu.

„Co tě tak…?“

Bosch ji zvednutím ruky umlčel a ukázal na vedlejší budovu.

„Co to je?“ zašeptala McPhersonová.

Než stačil Bosch odpovědět, jedny dveře do garáže se pootevřely a vyšel z nich mladík v dlouhé černé zástěře oblečené na šatech. Sundal si těžké rukavice sahající po lokty, aby si mohl zapálit cigaretu.

„Sakra,“ odpověděla si McPhersonová šeptem na vlastní otázku.

Bosch zacouval zpátky za roh, aby nebyl tak nápadný. Přitáhl k sobě i McPhersonovou.

„Ve všech jejích zatčeních hrál roli metamfetamin,“ zašeptal.

„No to je skvělé,“ reagovala McPhersonová. „Naše hlavní svědkyně je vařička pervitinu“

Mladý kuřák se otočil, protože ho zřejmě někdo zevnitř zavolal. Odhodil cigaretu, zašlápl ji a vrátil se dovnitř. Přivřel za sebou dveře, ale ty se zastavily asi patnáct centimetrů od zárubně.

„Jdeme,“ řekl Bosch.

Vyrazil k domku, ale McPhersonová mu položila ruku na paži.

„Počkej, co to povídáš? Musíme zavolat policii v Port Townsendu a přivolat zálohy, ne?“

Bosch se na ni chvíli mlčky díval.

„Když jsme projížděli městem, viděla jsem policejní stanici,“ dodala státní zástupkyně, jako by chtěla Bosche ujistit, že zálohy už ochotně čekají.

„Když zavoláme zálohy, tak s námi nebudou příliš spolupracovat, protože jsme se neobtěžovali se jim po příjezdu do města ohlásit,“ řekl Bosch. „Zatknou ji a naše svědkyně pak bude čekat na proces za drogové delikty. Jaký to podle tebe udělá na Jessupovu porotu dojem?“

McPhersonová neodpověděla.

„Řeknu ti, jak to uděláme,“ dodal Harry. „Ty zůstaneš tady a já to půjdu proklepnout. Jsou tu tři auta, což zřejmě znamená tři vařiče. A když usoudím, že to nezvládnu, zavoláme posily.“

„Pravděpodobně jsou ozbrojení, Harry. Dej si…“

„Pravděpodobně ozbrojení nejsou. Prověřím to, a když to bude vypadat na komplikaci, zavoláme do Port Townsendu.“

„Tohle se mi nelíbí.“

„Mohlo by to hrát v náš prospěch.“

„Cože? Jak to?“

„Přemýšlej o tom. A čekej na moje znamení. Jestli se něco zvrtne, nasedni do auta a zmiz odsud.“

Podal jí klíče od auta a ona je zdráhavé převzala. Poznal, že McPhersonová přemýšlí o jeho slovech. O prospěchu, který by jim to mohlo přinést. Kdyby totiž přistihli svědkyni v kompromitující situaci, mohli by získat potřebnou páku a zajistit si její spolupráci a svědeckou výpověď.

Bosch nechal McPhersonovou u domu a vyrazil po příjezdové cestě vysypané rozdrcenými lasturami ke stodole. Nepokoušel se skrývat, protože se nedalo vyloučit, že vařiči mají hlídku. Strčil si ruce do kapes, aby vyvolal dojem, že nepředstavuje žádnou hrozbu – že se jen ztratil a chce se zeptat na cestu.

Na lasturové drti se navíc nemohl pohybovat zcela tiše. Když se však přiblížil, zjistil, že ve stodole hraje velmi hlasitá hudba. Byl to nějaký rock’n’roll, ale skupinu Bosch nepoznal. Kytarista vybrnkával těžkou melodii a k tomu duněly bicí. Harryho vrátila hudba v čase, jako by tuhle skladbu slyšel už hodně dávno, možná ve Vietnamu.

Nacházel se asi pět metrů od vchodu, když se pootevřené dveře otevřely o další metr a z domu opět vyšel stejný mladík jako před chvílí. Zblízka Bosch odhadl jeho věk na zhruba jednadvacet let. Sotva se objevil, uvědomil si Bosch, že mohl očekávat, že se mladík po chvíli vrátí, aby pokračoval v kouření. Teď už však bylo pozdě a mladík si ho všiml.

V jeho tváři se však nezračil ani stín pochybností či znepokojení. Zvědavě se na Bosche podíval a začal vyklepávat z měkké krabičky cigaretu. Vydatně se potil.

„Vy parkujete před domem?“ zeptal se.

Bosch se zastavil tři metry od něj a vytáhl ruce z kapes. Neohlédl se k domu a raději mladíka upřeně pozoroval.

„Ano, je to problém?“ zeptal se.

„Ne, ale většina lidí prostě přijede rovnou ke stodole. Sára je o to obvykle žádá.“

„Aha, tak to mi neřekla. Je tady?“

„Jo, je uvnitř. Pojďte dál.“

„Určitě?“

„Jo, pro dnešek už jsme skoro skončili.“

Bosch začínal chápat, že se stal součástí nějakého omylu. Ohlédl se a viděl, jak McPhersonová vykukuje zpoza rohu domu. Situace se nevyvíjela úplně nejlépe, ale on se přesto otočil a zamířil do otevřených dveří.

Sotva se ocitl uvnitř, pohltilo ho horko. Vnitřek stodoly připomínal kovářskou výheň, což nebylo tak daleko od pravdy. První, čeho si Bosch všiml, byly totiž otevřené dveře obrovské pece, v níž oranžově žhnuly plameny.

Asi dva a půl metru od zdroje žáru stál další mladík a jedna starší žena. Také oni měli na sobě zástěry a tlusté rukavice. Muž držel v ruce dlouhé železné kleště a přidržoval velký kus roztaveného skla na konci železné tyče. Žena sklo opracovávala pomocí dřevěného špalku a kombinaček.

Nebyli to vařiči pervitinu, ale skláři. Žena měla na tváři ochrannou svářečskou kuklu. Bosch ji pod ní nepoznal, ale byl si docela jistý, že se dívá na Sáru Ann Gleasonovou.

Vyšel ze dveří a kývl na McPhersonovou. Gestem jí dal najevo, že je všechno v pořádku, ale nebyl si jistý, zda to státní zástupkyně na takovou dálku pozná, a tak na ni zamával, ať jde za ním.

„Co se děje?“ zeptal se kuřák.

„Říkal jste, že tohle je Sára Gleasonová?“ odpověděl Bosch.

„Jo, to je ona.“

„Potřebuju s ní mluvit.“

„Tak to budete muset počkat, až tenhle kousek dodělá. Nemůže přestat, když je sklo měkké. Děláme na něm už skoro čtyři hodiny.“

„Jak dlouho to ještě potrvá?“

„Možná hodinu. Ale zřejmě byste si s ní mohl povídat u práce. Chcete si taky nechat něco vyrobit?“

„To je v pořádku, myslím, že počkáme.“

McPhersonová dojela v autě z půjčovny ke stodole a vystoupila. Bosch jí otevřel dveře a v tichosti jí vysvětlil, že si udělali nesprávný obrázek o situaci. Řekl jí, že ve stodole stojí ve skutečnosti sklářská pec, a nastínil jí další postup až do chvíle, kdy si s Gleasonovou budou moci promluvit o samotě. McPhersonová zavrtěla hlavou a usmála se.

„Co by se stalo, kdybychom tam byli bývali vtrhli se zálohami?“

„Asi bychom rozbili nějaké sklo.“

„A měli bychom našňupnutou svědkyni.“

McPhersonová vystoupila z auta a Bosch se natáhl po spisu, který nechal ležet na palubní desce. Strčil si ho pod paži a zakryl ho sakem, aby se s ním mohl nepozorovaně pohybovat.

Znovu vstoupili do výrobny a zjistili, že už na ně Gleasonová čeká – rukavice měla sundané a štítek svářečské kukly vysunutý nahoru, takže jí bylo vidět do tváře. Kuřák jí zřejmě řekl, že přijeli potenciální zákazníci, a Bosch zpočátku neučinil nic, čím by tento omyl uvedl na pravou míru. Nechtěl prozrazovat důvod jejich návštěvy, dokud se Sárou nebudou sami.

„Já jsem Harry a tohle je Maggie. Promiňte, že jsme sem takhle vpadli.“

„Ne, to je v pořádku. Jsme rádi, když mají lidé možnost vidět, co tady děláme. Jenže momentálně máme rozdělaný jeden projekt a musíme ho dokončit. Takže tu beze všeho zůstaňte a dívejte se a já vám přitom můžu trochu popsat, čím se tu zabýváme.“

„To by bylo skvělé.“

„Ale musíte se držet trochu dál. Sklo je opravdu velmi horké.“

„To není problém.“

„Odkud jste? Ze Seattlu?“

„Ne, přijeli jsme až z Kalifornie. Jsme docela daleko od domova.“

Pokud zmínka o rodném státě Sáru znepokojila, nedala to ničím najevo. Sklopila štítek kukly, čímž zakryla úsměv, nasadila si rukavice a opět se pustila do práce. Následujících čtyřicet minut sledovali Bosch s McPhersonovou, jak Gleasonová a její dva pomocníci dokončují skleněné dílo. Gleasonová doplnila jejich vizuální zážitek výkladem, během něhož jim vysvětlila, že každý ze tří členů týmu má jiné povinnosti. Jeden z mladíků byl foukač a druhý dutař, zatímco Gleasonová byla jejich předák. Právě vyráběli stodvaceticentimetrový list vinné révy, který měl tvořit součást větší skulptury. Dílo si do svého vestibulu objednala firma ze Seattlu s názvem Rainier Wine.

Gleasonová jim také popsala, jak se její sklářská činnost vyvíjela. Po třech letech učení u jednoho uměleckého skláře v Seattlu si prý teprve předloni otevřela vlastní ateliér. Pro Bosche to byla užitečná informace. Se zájmem poslouchal, jak Sára mluví o sobě, a sledoval ji při práci s měkkým sklem. Líbilo se mu, jak pomocí hrubých nástrojů manipuluje s nádherným a křehkým materiálem, jehož žhavě rudá barva však zároveň prozrazuje nebezpečí.

Žár z pece byl dusivý a Bosch i McPhersonová si museli svléknout saka. Gleasonová jim vysvětlila, že teplota v peci dosahuje přes 1250 stupňů, a Bosch musel žasnout, jak mohou skláři trávit tolik hodin tak blízko u pece. Malý otvor, do něhož skulpturu opakovaně strkali, aby ji rozehřáli a mohli na ni přidávat další vrstvy, žhnul jako vstupní brána do pekla.

Když práce skončila a umělecké dílo putovalo do chladicí pece, požádala Gleasonová pomocníky, aby před odjezdem domů v ateliéru uklidili. Poté řekla Boschovi s McPhersonovou, ať na ni počkají v kanceláři, než se umyje a převlékne.

Kancelář fungovala také jako odpočinková místnost. Zařízení bylo skrovné – stůl a čtyři židle, spisová skříň, převlékací skříňky a malá kuchyňka. Na stole ležel šanon s fotografiemi skleněných děl, která už ateliér vyrobil. McPhersonová si snímky prohlédla a zdálo se, že ji několik kousků uchvátilo. Bosch vytáhl spis, který měl ukrytý pod sakem, a položil ho na stůl.

„Musí být hezké, když člověk dovede z ničeho vytvářet krásné věci.“ prohlásila McPhersonová. „Taky bych to chtěla umět.“

Bosch se pokusil vymyslet odpověď, ale než ho něco napadlo, vstoupila do kanceláře Sára Gleasonová. Objemná kukla, zástěra i rukavice zmizely a Sára náhle působila drobnější, než Bosch očekával. Měla jen něco málo přes sto padesát centimetrů a Harry pochyboval, že váží víc než čtyřicet kilogramů. Věděl, že trauma prožité v dětství někdy zpomaluje růst. Nebylo tedy divu, že Sára vypadala jako žena v dětském těle.

Její kaštanové vlasy teď nebyly stažené do culíku, ale volně jí splývaly z ramenou a lemovaly obličej s tmavě modrýma očima a vyčerpaným výrazem. Sára měla na sobě džíny, dřeváky a černé tričko s nápisem Death Cab. Po vstupu do kanceláře okamžitě zamířila k ledničce.

„Dáte si něco? Žádný alkohol tu nemám, ale jestli chcete něco chlazeného…“

Bosch i McPhersonová odmítli. Harry si všiml, že Sára nechala dveře kanceláře otevřené. Slyšel, jak někdo v ateliéru zametá. Vstal, přistoupil ke dveřím a zavřel je.

Gleasonová se otočila od ledničky s lahví vody v ruce. Viděla, jak Bosch zavírá dveře, a v její tváři se okamžitě objevil bojácný výraz. Bosch zvedl ruku, aby ji uklidnil, a současně druhou rukou sáhl pro policejní odznak.

„Všechno je v pořádku, paní Gleasonová. Jsme z Los Angeles a jen si s vámi potřebujeme soukromě promluvit.“

Otevřel náprsní tašku s odznakem a ukázal jí ho.

„Co to znamená?“

„Já se jmenuji Harry Bosch a toto je Maggie McPhersonová. Pracuje jako žalobkyně na okresním státním zastupitelství v L. A.“

„Proč jste lhali?“ zeptala se Gleasonová zlostně. „Tvrdili jste, že si chcete objednat nějaké sklo.“

„Ne, nic takového jsme netvrdili. To jen váš pomocník předpokládal, že jsme zákazníci. My jsme nikdy neřekli, proč jsme tady.“

Gleasonová byla evidentně ve střehu a Bosch měl pocit, že to vzal za špatný konec a že promarnili příležitost zajistit si ji jako hlavní svědkyni. Poté však Gleasonová udělala krok vpřed, sebrala mu z ruky náprsní tašku a prohlédla si odznak i policejní průkaz na protější straně. Bylo to dost neobvyklé počínání – za celou dlouhou policejní kariéru se Bosch s podobným gestem setkal nanejvýš pětkrát. Viděl, jak Gleasonová upírá pohled na průkaz, a poznal, že si všimla rozdílu mezi tím, jak se jí představil, a jménem uvedeným na policejní legitimaci.

„Říkal jste Harry Bosch?“

„Harry je zkratka.“

„Hieronymus Bosch. Dali vám jméno podle toho malíře?“

Bosch přikývl.

„Máma měla jeho obrazy ráda.“

„Já je mám taky rád. Myslím, že toho věděl dost o vnitřních démonech. Proto ho měla vaše matka ráda?“

„Jo, snad ano.“

Gleasonová mu podala odznak zpátky a Bosch vycítil, že se do jejího nitra opět vrací klid. Okamžik úzkosti a obav pominul díky malíři, jehož jméno Bosch nosil.

„A co ode mě chcete? V L. A. jsem přes deset let nebyla.“

Boschovi neuniklo, že pokud jim Sára nelže, tak do města nepřijela ani v době, kdy byl její otčím smrtelně nemocný.

„Chceme si jen promluvit,“ řekl. „Můžeme se posadit?“

„O čem promluvit?“

„O vaší sestře.“

„O mé sestře? To snad…, podívejte, musíte mi říct, o co tady…

„Vy to nevíte, že ne?“

„Co nevím?“

„Posaďte se a my vám to řekneme.“

Gleasonová se nakonec přesunula k jídelnímu stolu a posadila se. Vytáhla z kapsy krabičku cigaret a jednu si zapálila.

„Promiňte,“ řekla. „Tenhle zlozvyk mi ještě zůstal. A když jste se tu navíc takhle objevili – potřebuju si dát čouda.“

Následujících deset minut se Bosch s McPhersonovou střídali ve vyprávění a společně Sáře sdělili zkrácenou verzi Jessupovy cesty ke svobodě. Gleasonová nedávala najevo téměř žádnou reakci. Žádné slzy, žádné pohoršení. Dokonce se ani neptala na podrobnosti o testu DNA, který dostal Jessupa z vězení. Vysvětlila jen, že s nikým v Kalifornii neudržuje žádné styky, nemá televizi a nikdy nečte noviny. Prý ji tohle všechno odvádí od práce a také od boje se závislostí.

„Budeme ho soudit znovu, Sáro,“ řekla McPhersonová. „A přijeli jsme za vámi, protože potřebujeme vaši pomoc.“

Bosch viděl, jak se Sára uzavírá do sebe a začíná odhadovat důsledky všeho, co jí právě sdělili.

„Je to už dávno,“ řekla nakonec. „Copak si nevystačíte s tím, co jsem uvedla během prvního procesu?“

McPhersonová zavrtěla hlavou.

„Nevystačíme, Sáro. Noví porotci nesmějí ani vědět, že se nějaký předchozí proces konal, protože by to mohlo ovlivnit jejich nazírání na důkazy. Začali by být vůči obžalovanému podjatí a snížila by se pravděpodobnost, že ho shledají vinným. Takže se to dělá tak, že v případech, kdy jsou svědkové z prvního procesu mrtví nebo duševně nezpůsobilí, čteme jejich původní výpověď do záznamu, aniž porotě prozradíme, odkud pochází. V opačných případech, jako je ten váš, ovšem potřebujeme, aby se svědek dostavil k soudu a vypovídal.“

Nebylo zřejmé, zda Gleasonová Maggiinu odpověď vůbec vnímá. Seděla totiž a upřeně hleděla kamsi do dálky. Dokonce, ani když promluvila, se její oči z duševního výletu nevrátily.

„Celý život se snažím na ten den zapomenout. Zkoušela jsem různé věci, abych ho dostala z hlavy. Brala jsem drogy, abych kolem sebe vytvořila velkou neproniknutelnou bublinu. Dělala jsem… To je jedno, zkrátka jde o to, že vám asi nebudu příliš nápomocná.“

Než stačila McPhersonová odpovědět, vložil se do rozhovoru Bosch.

„Něco vám povím,“ řekl. „Pojďme se prostě pár minut bavit o tom, na co si dokážete vzpomenout, dobře? A když to nepůjde, tak to prostě nepůjde. Vy jste byla oběť, Sáro, a my vám nechceme vůbec nic vyčítat.“

Chvíli čekal, zda Gleasonová odpoví, ale ta jen mlčky hleděla do lahve s vodou na stole před sebou.

„Takže začneme tím dnem,“ pokračoval Bosch. „Momentálně nepotřebuju, abyste znovu prožívala ty strašlivé chvíle sestřina únosu, ale vzpomínáte si, jak jste Jasona Jessupa identifikovala policii?“

Gleasonová pomalu přikývla.

„Vzpomínám si, že jsem se dívala přes okno. Nahoře. Trochu mi naklopili žaluzie, abych viděla ven. Oni si mě neměli všimnout. Myslím ti muži. Jessup byl ten v čepici. Přinutili ho, aby si ji sundal, a v tu chvíli mi bylo jasné, že je to on. Na to si vzpomínám.“

Zmínka o čepici Bosche povzbudila. Nevzpomínal si, že by o ní četl v protokolech o případu nebo o ní slyšel od Maggie McPhersonové, ale to, že si na ni Gleasonová vzpomněla, bral jako dobré znamení.

„Jaká čepice to byla?“ zeptal se.

„Baseballová kšiltovka,“ řekla Gleasonová. „Modrá.“

„Se znakem Dodgers?“

„To si nejsem jistá. Myslím, že jsem v té době tyhle věci neznala.“

Bosch kývl a sedl si k Sáře blíž.

„Myslíte si, že kdybych vám ukázal řadu fotografií, poznala byste mezi nimi muže, který vaši sestru unesl?“

„To jako v jeho dnešní podobě? Pochybuju“

„Ne, v dnešní podobě ne,“ vzala si opět slovo McPhersonová. „Potřebujeme, abyste během procesu potvrdila jeho tehdejší identifikaci. Ukázali bychom vám snímky z té doby.“

Gleasonová zaváhala a pak kývla.

„Jasně. Přese všechno, co jsem se sebou během těch let prováděla, se mi nepodařilo na jeho obličej zapomenout.“

„Dobrá, tak schválně.“

Zatímco Bosch otevíral na stole spis, Gleasonová si od první cigarety připálila druhou.

Spis obsahoval šest černobílých policejních fotografií mužů téhož věku, postavy a barvy pleti. Ve výběru byla zařazena i Jessupova fotografie z roku 1986. Harry věděl, že právě nastal klíčový okamžik případu.

Snímky byly seřazené ve dvou řadách po třech. Jessupův portrét se nacházel uprostřed spodní řady.

„Nemusíte nikam spěchat,“ ubezpečil Sáru Bosch.

Gleasonová se napila vody a odsunula láhev bokem. Naklonila se nad stůl a svěsila hlavu na třicet centimetrů od snímků. Identifikace jí netrvala dlouho. Bez váhání ukázala na Jessupa.

„Kéž bych na něj dokázala zapomenout,“ řekla. „Jenže to nejde. Pořád se skrývá někde v zákoutí mé mysli. Někde ve stínu.“

„Máte nějaké pochybnosti o snímku, který jsme vám vybrali?“ zeptal se Bosch.

Gleasonová se naklonila nad fotografie, ještě jednou si je prohlédla a zavrtěla hlavou.

„Ne. Byl to on.“

Bosch pohlédl na McPhersonovou, která zlehka kývla. Identifikace byla přesvědčivá a její zadání nestranné. Jediné, co chybělo, byl jakýkoliv náznak emocí na straně Sáry Gleasonové. Čtyřiadvacet let z ní však zřejmě vysálo veškerou negativní energii. Harry vytáhl pero a podal je Gleasonové.

„Napsala byste pod snímek, který jste vybrala, svoje iniciály a dnešní datum, prosím?“

„Proč?“

„Jako potvrzení, že jste Jessupa identifikovala. U procesu to pomůže posílit obžalobu.“

Bosch si všiml, že se Sára nezeptala, zda vybrala správnou fotku. Nebylo to zapotřebí a Bosch to chápal jako další potvrzení, že si svědkyně pamatuje Jessupa správně. Bylo to další dobré znamení. Gleasonová vrátila Boschovi pero, ten zavřel spis a odsunul ho stranou. Znovu se podíval na McPhersonovou. Teď přišlo to nejtěžší. Předem se dohodli, že Maggie na tomto místě rozhodne, zda vytáhnou otázku DNA hned, nebo zda s tím počkají, až si Gleasonovou spolehlivěji zajistí jako svědkyni obžaloby.

McPhersonová se rozhodla nečekat.

„Sáro, je tu i druhá věc, kterou s vámi musíme prodiskutovat. Už jsme vám řekli o DNA, která odsouzenému zajistila nový proces a také svobodu, o níž doufáme, že bude pouze dočasná.“

„Ano.“

„Vypracovali jsme profil DNA, porovnali ho s kalifornskou databází a vypadla nám shoda. Sperma na šatech, které měla vaše sestra na sobě, patřilo vašemu otčímovi.“

Bosch Sáru bedlivě pozoroval. V její tváři ani v očích se nemihl jediný stín překvapení. Tato informace pro ni nebyla nová.

„V roce 2004 začal stát odebírat všem osobám podezřelým ze závažných trestných činů stěry a testovat je na DNA. V tomtéž roce byl váš otec zatčen za ujetí z místa nehody, která si vyžádala raněné. Přejel stopku a srazil…“

„Otčím.“

„Co prosím?“

„Řekl jste ‚váš otec‘. Ale on nebyl můj otec. Byl to můj otčím.“

„Moje chyba. Omlouvám se. Každopádně se DNA Kensingtona Landyho objevila v databázi a zjistilo se, že se shoduje se vzorkem odebraným z šatů vaší sestry. Nepodařilo se však stanovit, jak dlouho sperma na šatech v době nálezu bylo. Mohlo na nich ulpět v den vraždy, týden předtím nebo možná i měsíc před vraždou.“

Sára přepnula na autopilota. Fyzicky byla přítomná, ale duchem nikoliv. Její oči se upíraly do prázdna, kamsi daleko za zdi místnosti.

„Máme na to hypotézu, Sáro. Při pitvě vaší sestry se zjistilo, že ji vrah ani nikdo jiný před osudným dnem pohlavně nezneužil. A taky víme, že šaty, které měla na sobě, shodou okolností patřily vám a Melissa si je toho rána půjčila, protože se jí líbily.“

McPhersonová se odmlčela, ale Sára neřekla nic.

„Během procesu budeme muset vysvětlit přítomnost toho spermatu na šatech. Pokud ho vysvětlit nedokážeme, bude porota předpokládat, že sperma patřilo pachateli a že pachatelem byl váš otčím. Pak ten případ prohrajeme a Jessup coby skutečný pachatel se dostane natrvalo na svobodu. A to si určitě nepřejete, vidte, Sáro? Existují lidé, kteří zastávají názor, že čtyřiadvacet let ve vězení je za vraždu dvanáctileté dívky dostatečně dlouhá doba. Nechápou, o co nám jde. Ale já vás chci ubezpečit, že podobný názor nezastávám, Sáro. Ani zdaleka ne.“

Sára Gleasonová zpočátku neodpověděla. Bosch očekával slzy, ale ty se nedostavily a on si začal klást otázku, zda traumata a zvrhlosti jejího pozdějšího života neotupily emoce prožité v dětství. Anebo se možná v jejím drobném těle ukrývala netušená vnitřní síla. Ať to bylo jakkoliv, když konečně promluvila, hovořila suchým a bezvýrazným tónem, který kontrastoval s procítěným obsahem sdělení.

„Víte, co jsem si vždycky myslela?“ zeptala se.

McPhersonová se předklonila.

„Co, Sáro?“

„Že ten muž zabil toho dne tři lidi. Moji sestru, potom moji matku… a pak mě. Ani jedna z nás mu neunikla.“

Nastalo dlouhé mlčení. McPhersonová pomalu zvedla ruku a položila ji Gleasonové na paži, aby jí poskytla útěchu tam, kde žádná útěcha nebyla možná.

„Je mi to líto, Sáro,“ zašeptala.

„Jasně,“ odpověděla Gleasonová. „Řeknu vám všechno.“

13

Čtvrtek 18. února, 20.15

Mé dceři se už teď stýskalo po matčině kuchařském umění – a to byla Maggie pryč teprve den. Právě když jsem házel její napůl snědený sendvič do odpadkového koše a přemýšlel, jak jsem ksakru mohl takhle zkazit zapečený sýr, vytrhlo mě z myšlenek zvonění mobilního telefonu. Byla to Maggie, která chtěla vědět, jak s dcerou válčíme.

„Řekni mi něco pozitivního,“ začal jsem místo pozdravu.

„Můžeš trávit večer s naší nádhernou dcerou.“

„Ano, to je pozitivní. Akorát že má výhrady k tomu, co vařím. A teď mi řekni nějakou další pozitivní věc.“

„Naše hlavní svědkyně je v pohodě. Bude vypovídat.“

„Provedla identifikaci?“

„Provedla.“

„Řekla ti o té DNA něco a zapadá to do naší teorie?“

„Řekla a zapadá to.“

„A přijede sem a je ochotná to u soudu všechno vypovědět?“

„Ano.“

Cítil jsem, jak mi tělem projíždí dvanáctivoltový výboj.

„Tak to je hodně pozitivních věcí, Maggie. Není v tom náhodou taky nějaký zádrhel?“

„Totiž…“

Cítil jsem, jak mi Maggiino zaváhání bere vítr z plachet. Za chvíli se dozvím, že Sára Gleasonová je stále závislá na drogách nebo má jiný problém, který mi zabrání použít ji u soudu jako svědkyni.

„Co totiž?“

„No, protistrana bude samozřejmě její výpověď zpochybňovat, ale ona je docela neprůstřelná. Přežila tragédii a je to na ní znát. Vlastně jí chybí jen jedna věc: emoce. Hodně toho v životě zažila, a tak dnes působí trochu vyhaslým dojmem – citově vyhaslým. Žádné slzy, žádný smích, zkrátka naprostá bezvýraznost.“

„S tím se dá přece pracovat. Můžeme ji vytrénovat.“

„To jo, ale musíme si počínat opatrně. Já netvrdím, že její současný projev je v něčem špatný. Akorát chci říct, že působí trochu jako leklá ryba. Všechno ostatní je fajn. Myslím, že se ti bude líbit, a taky si myslím, že nám pomůže dostat Jessupa zpátky do vězení.“

„Tak to je fantastické, Maggie. Vážně. A pořád jsi ochotná vzít si ji u soudu do parády ty?“

„Jasně, beru si ji na starost.“

„Royce se do ní pustí kvůli tomu metamfetaminu – ztráta paměti a podobně. Její životní styl… Budeš muset být připravená úplně na všechno.“

„Budu. To znamená, že tobě zbudou Bosch a Jessup. Pořád si myslíš, že bude vypovídat?“

„Jessup? Ano, musí. Clive ví, že tohle porotě udělat nemůže

– po čtyřiadvaceti letech rozhodně ne. Takže počítám s tím, že si vezmu jeho a Bosche.“

„U Harryho aspoň nemusíš mít strach, že za sebou vleče nějaký průšvih.“

„Přinejmenším žádný, o kterém by Clive zatím věděl.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, že chytráka Clivea Royce bys neměla podceňovat. Vy státní zástupci to děláte pořád. Máte přehnané sebevědomí a to vás činí zranitelnými.“

„Děkuji ti, pane Opatrný. Budu si to pamatovat.“

„Jaký byl dneska Bosch?“

„Jako Bosch. Co nového u tebe?“

Podíval jsem se do kuchyňských dveří. Hayley seděla na gauči a na konferenčním stolku měla rozložené domácí úkoly.

„Tak například už máme soudkyni. Breitmanová z oddělení sto dvanáct.“

Maggie o tomto jmenování chvíli přemýšlela.

„Řekla bych, že to není vítězství pro žádnou stranu,“ prohlásila nakonec. „Breitmanová stojí přesně uprostřed. Nikdy nebyla státní zástupkyní, nikdy nebyla advokátkou. Je to prostě jen kvalitní a solidní právní expertka. Myslím, že žádná strana u ní nebude zvýhodněná.“

„Fíha, soudkyně, která bude nestranná a spravedlivá. To jsou mi věci.“

Maggie neodpověděla.

„Už stanovila první termín jednání. Ve středu v osm ráno u sebe, než začnou pracovat soudy. Dokážeš z toho něco vyčíst?“

Znamenalo to, že se soudkyně chce poprvé sejít se zástupci obou stran k prodiskutování případu u sebe v pracovně – neformálně a mimo objektivy televizních kamer.

„Podle mě je to dobré. Zřejmě chce stanovit pravidla pro komunikaci s médii a proceduru. Připadá mi, že z procesu nehodlá dělat humbuk.“

„Taky jsem si to myslel. Máš ve středu volno, abys tam mohla být?“

„Musím se podívat do diáře, ale myslím, že ano. Snažím se vyčistit si stůl a nechat si jen tenhle případ.“

„Dneska jsem předal Royceovi první várku nálezů. Vesměs tam byly jen materiály z prvního procesu.“

„No, mohl jsi s tím počkat až do konce třicetidenní lhůty.“

„To ano, ale jaký by to mělo smysl?“

„Smyslem je strategie. Čím dřív mu nálezy předáš, tím víc času bude mít na to, aby se na ně připravil. On se nás přitom snaží dostat do časové tísně tím, že se nezříká zrychleného procesu. Takže ty bys mu měl tu časovou tíseň oplatit tím, že mu nevyložíš karty na stůl až do chvíle, kdy to bude absolutně nutné.“

„U příští várky na to budu pamatovat. Ale v těchhle nálezech byly jen základní věci.“

„Byla Sára Gleasonová na seznamu svědků?“

„Ano, ale pod jménem Sára Landyová – tak jako v osmdesátém šestém. A místo adresy jsem uvedl naši kancelář. Clive neví, že jsme ji našli.“

„Musíme to před ním tajit tak dlouho, dokud to půjde. Nechci, aby ji někdo obtěžoval nebo aby se cítila ohrožená.“

„Cos jí řekla ohledně účasti na procesu?“

„Řekla jsem jí, že ji u soudu pravděpodobně budeme potřebovat dva dny. Plus cesta.“

„A nebudě to pro ni problém?“

„No…, má vlastní firmu, kterou založila teprve předloni. Dělá teď na jednom velkém projektu, ale jinak prý moc zakázek nemá. Takže bych řekla, že ji do Kalifornie dostaneme, kdykoliv budeme chtít.“

„Jste pořád v Port Townsendu?“

„Ano, asi před hodinou jsme s ní skončili. Dali jsme si večeři a ubytovali se v hotelu. Byl to dlouhý den.“

„A vracíte se tedy zítra?“

„Plánovali jsme to. Jenže letadlo nám letí až ve dvě. A navíc musíme plout trajektem – i na letiště je to dost dlouhá cesta.“

„Dobrá, zavolej mi ráno před odjezdem. Jen pro případ, že mě ohledně té svědkyně ještě něco napadne.“

„Dobře.“

„Psali jste si poznámky?“

„Ne, říkali jsme si, že by ji to mohlo vyplašit.“

„A nahrávali jste ji?“

„Taky ne, ze stejného důvodu.“

„Dobře. Chci z téhle schůzky uvést do nálezů jen absolutní minimum. Vyřid Boschovi, ať nic nesepisuje. Můžeme Royceovi okopírovat tu sadu šesti fotek, ze kterých Jessupa identifikovala, ale jinak nic.“

„Jasně. Řeknu to Harrymu.“

„Kdy? Dneska večer, nebo zítra?“

„Co to má jako znamenat?“

„Nic, pusť to z hlavy. Ještě něco?“

„Ano.“

Připravil jsem se. Moje malicherná žárlivost se před chvílí na malý okamžik vydrala na povrch.

„Chtěla bych teď popřát dceři dobrou noc.“

„Aha,“ řekl jsem a tělem mi projela úleva. „Dám ti ji.“

Odnesl jsem telefon Hayley.

„Volá máma.“

DÍL DVA

LABYRINT

14

Úterý 23. února, 20.45

Oba pracovali mlčky. Bosch seděl na jednom konci jídelního stolu, jeho dcera na druhém. On měl před sebou první dávku sledovacích záznamů SZV, ona domácí úkoly, učebnice a notebook. Seděli blízko u sebe, ale jinak k sobě moc blízko neměli. Jessupův případ začal Boschovi zabírat téměř všechen čas, během něhož se snažil vypátrat staré svědky a najít nové. S dcerou byl v posledních dnech dost málo. Maddie zdědila po obou rodičích schopnost udržovat v sobě zášť a stále nepřekousla domnělou křivdu, že musela strávit noc pod dohledem zástupkyně ředitele školy, do které chodila. Za trest se s Harrym dodnes nebavila a ve čtrnácti letech byla na uražené chování expert.

Záznamy SZV představovaly pro Bosche další zdroj frustrace. Ne kvůli obsahu, ale kvůli tomu, jak pozdě se k němu dostávaly. Ze sekce zvláštního vyšetřování chodily byrokratickými kanály na oddělení loupeží a vražd a odtud k Boschovu nadřízenému, kde tři dny ležely v přihrádce, než mu je někdo konečně hodil na stůl. Výsledkem bylo, že měl teď Harry před sebou záznamy z prvních tří dnů sledování Jasona Jessupa a díval se na ně s tříaž šestidenním zpožděním. Celý proces byl zkrátka příliš pomalý a Bosch věděl, že s tím bude muset něco udělat.

Obsahem záznamů byly stručné popisy pohybu sledované osoby podle data, času a místa. Většina položek obsahovala pouze jednořádkové sdělení. Spolu se záznamy obdržel Bosch také sadu doprovodných fotografií, ale většina jich byla pořízena z velké vzdálenosti, aby se sledovací agenti vyhnuli odhalení. Jessup se na těchto zrnitých snímcích pohyboval po městě jako svobodný muž.

Bosch si přečetl zprávy a rychle si udělal závěr, že Jessup už teď vede dva různé životy: jeden veřejný a jeden soukromý.

Během dne koordinoval své aktivity se sdělovacími prostředky a velmi veřejným způsobem se opětovně seznamoval se životem mimo vězeňskou celu. Učit se znovu řídit auto, vybírat si z jídelního lístku, uběhnout pět kilometrů a nemuset se přitom točit pořád dokola… V noci se však vynořil jiný Jason Jessup. Protože netušil, že ho stále sledují cizí oči a kamery, vydával se ve vypůjčeném autě na výpravy po městě. Navštívil všechna možná zákoutí: bary, striptýzové kluby, byt prostitutky.

Boschovi však nejvíc vrtala hlavou jiná Jessupova aktivita. Během čtvrté noci na svobodě odjel Jessup na Mulholland Drive, klikatou silnici vedoucí po hřebeni pohoří Santa Monica, které dělí město na dvě poloviny. Ve dne i v noci se odtud nabízejí některé nejúchvatnější pohledy na město. Nebylo tedy překvapivé, že Jessup zamířil právě na tuto silnici. Z tamních vyhlídek byla krásně vidět mihotavá světla na severní i jižní straně L. A. a tato majestátní panoramata dodávala člověku sílu. I Bosch na tato místa v minulosti jezdíval.

Jessup však neměl namířeno na žádnou vyhlídku. Místo toho zaparkoval auto vedle silnice u vjezdu do Franklin Canyon Parku. Vystoupil, obešel bránu a vklouzl do uzavřeného parku.

Pro tým SZV to představovalo problém, jelikož park byl prázdný a hrozilo nebezpečí, že pokud se pozorovatelé dostanou příliš blízko, Jessup si jich všimne. Zpráva o Jessupově pobytu v parku tak byla stručnější než většina položek v záznamech:

20/02/10-01.12. Subjekt pronikl do Franklin Canyon Parku. Zahlédnut v oblasti piknikových stolků, severovýchodní cíp, Blind Man Trek.

20/02/10 – 02.34. Subjekt odchází z parku, pokračuje západně po Mulholland Drive na dálnici 405 a pak na jih.

Poté se Jessup vrátil do bytu ve Venice a zůstal tam až do rána.

Záznam byl doplněný infračervenou fotografií zachycující Jessupa v parku. Sledovaný seděl ve tmě u piknikového stolku. Prostě tam jen tak seděl.

Bosch položil fotku na stůl a podíval se na dceru. Byla levák stejně jako on. Vypadalo to, že právě ve cvičebnici řeší nějaký matematický problém.

„Co je?“

Po matce zdědila radar.

„Eh, máš tam zapnuty internet?“

„Ano, co potřebuješ?“

„Můžeš mi otevřít nějakou mapu Franklin Canyon Parku? Je to u Mulholland Drive.“

„Počkej, až to dodělám.“

Bosch trpělivě čekal, až Maddie dokončí výpočet nějakého matematického problému, o němž věděl, že se o světelné roky vymyká jeho chápání. Poslední čtyři měsíce žil ve strachu, že ho dcera požádá, aby jí pomohl s úkoly. Dávno totiž překonala jeho schopnosti a vědomosti. V tomto ohledu jí neměl co nabídnout, a tak se jí snažil poskytovat oporu v jiných oblastech, mezi nimiž nejvýrazněji figurovaly všímavost a ochrana vlastní osoby.

„Můžem?“

Maddie odložila tužku a přitáhla si před sebe počítač. Bosch se podíval na hodinky. Bylo skoro devět.

„Tady.“

Maddie posunula notebook po stole a natočila k němu displej.

Park byl rozlehlejší, než si Bosch myslel – rozprostíral se jižně od Mulholland Drive a západně od Coldwater Canyon Boulevard. Legenda v rohu obrazovky vysvětlovala, že rozloha parku činí 245 hektarů. Bosch si až dosud neuvědomil, že se v této lukrativní části Hollywood Hills nachází tak velké veřejné prostranství. Všiml si, že na mapě je vyznačeno několik turistických stezek a piknikových ploch. Plocha v severovýchodním cípu parku se rozkládala nedaleko stezky s názvem Blinderman Trail. Bosch předpokládal, že autor záznamu omylem tuto stezku přejmenoval na „Blind Man Trek“.

„Na co to potřebuješ?“

Bosch se na dceru podíval. Byl to její první pokus o konverzaci za poslední dva dny. Tuto šanci nesměl propást.

„Sledujeme jednoho člověka. Konkrétně sekce zvláštního vyšetřování. Jsou to naši experti na sledovací operace a momentálně monitorují toho chlapa, kterého před pár dny pustili z vězení. Kdysi dávno zabil holčičku. A teď z nějakého důvodu zašel do tohohle parku, posadil se k piknikovému stolku a jen tak seděl.“

„No a? Copak tohle lidi v parcích nedělají?“

„No jo, jenže tohle bylo uprostřed noci. Park byl zavřený, ale on tam vnikl… a potom tam jenom tak seděl.“

„A nevyrůstal třeba někde v okolí? Možná se jen díval na místa, kde vyrůstal.“

„Myslím, že ne. Zjistili jsme, že vyrůstal v okrese Riverside. Do L. A. jezdil občas surfovat, ale žádnou spojitost s Mulholland Drive jsem u něj nevypátral.“

Bosch si mapu ještě jednou prohlédl a zjistil, že do parku vede jeden vchod shora a druhý zdola. Jessup si vybral horní vchod. Byla to pro něj zajížďka, pokud však neměl namířeno konkrétně na tuto piknikovou plochu a na Blinderman Trail.

Bosch přisunul notebook zpátky k dceři a znovu se podíval na hodinky.

„Už s tím budeš hotová?“

„Mám ještě jeden příklad.“

„Fajn. Musím si rychle zavolat.“

Mobilní číslo na poručíka Wrighta bylo uvedeno ve sledovacích záznamech. Bosch očekával, že Wright bude doma a jeho telefonát mu nepřijde právě vhod, ale přesto se rozhodl mu zavolat. Vstal a odešel do obývacího pokoje, aby nerušil Maddii u posledního příkladu. Rychle vyťukal poručíkovo číslo.

„Wright, SZV.“

„Poručíku, tady je Harry Bosch.“

„Co se děje, Boschi?“

Wright nepůsobil otráveně.

„Omlouvám se, že vás ruším doma. Chtěl jsem jen…“

„Já nejsem doma, Boschi. Jsem s tím vaším chlapem.“

Bosche to překvapilo.

„Děje se něco?“

„To ne, ale noční služba je prostě zajímavější.“

„A kde je teď?“

„V jednom baru na Venice Beach. Jmenuje se Townhouse. Znáte ho?“

„Už jsem tam byl. Je sám?“

„Ano i ne. Přišel sám, ale poznali ho. Nemůže si tam ani sám zaplatit panáka a nejspíš už má kolem sebe pár barových šlapek.

Jak říkám, v noci je to zajímavější. Proč mi voláte? Chcete se přijet podívat?“

„To ani ne. Spíš se potřebuju zeptat na pár věcí. Dívám se na vaše záznamy a ze všeho nejdřív by mě zajímalo, jestli bych je nemohl dostávat rychleji. Momentálně mám před sebou záznamy staré tři dny nebo i víc. A druhá věc je ten Franklin Canyon Park. Co mi můžete říct o jeho tamní zastávce?“

„O které?“

„On tam byl dvakrát?“

„Už třikrát. Po první návštěvě před čtyřmi dny se tam zastavil ještě i včera a předevčírem.“

Tato informace byla pro Bosche nanejvýš fascinující – především proto, že neměl tušení, jak si ji vysvětlit.

„A co v těch posledních dvou případech dělal?“

Maddie vstala od jídelního stolu a přešla do obývacího pokoje. Posadila se na gauč a poslouchala Boschovu stranu konverzace.

„Totéž, co dělal první noc,“ odpověděl Wright. „Vkradl se dovnitř, zamířil na stejnou piknikovou plochu a tam se posadil, jako by na něco čekal.“

„Na co?“

„To řekněte vy mně, Boschi.“

„Kéž bych to věděl. Chodil tam každou noc ve stejnou dobu?“

„Zhruba v rozmezí půl hodiny.“

„A pokaždé tam vešel z Mulholland Drive?“

„Přesně tak. Pronikl dovnitř a zamířil pokaždé na stejnou stezku vedoucí na piknikovou plochu.“

„Kladu si otázku, proč tam nejde protějším vchodem. Bylo by to pro něj jednodušší.“

„Možná rád jezdí po Mulholland Drive a dívá se na světla pod sebou.“

Byla to dobrá poznámka a Bosch se nad ní musel zamyslet.

„Poručíku, mohli by mi vaši lidi zavolat, až tam půjde příště? Je mi jedno, kolik bude hodin.“

„Říct jim to můžu, ale určitě tam nebudete moct jít za ním a dostat se do jeho blízkosti. Bylo by to příliš riskantní. Nechceme naši operaci prozradit.“

„To chápu, ale ať mi přesto zavolají. Prostě to chci vědět. A co teda ty záznamy? Existuje nějaký způsob, jak bych je mohl dostávat dřív?“

„Jestli chcete, můžete si pro ně každé ráno přijet na SZV. Asi jste si všiml, že každý záznam pokrývá časový interval od šesti večer do šesti večer. A k dispozici je do sedmi ráno následujícího dne.“

„Dobrá, poručíku, uděláme to tak. Díky za informace.“

„Hezký večer.“

Bosch zaklapl telefon a přemýšlel, proč jezdí Jessup do Franklin Canyon Parku a co tam dělá.

„Tak co říkal?“ zeptala se Maddie.

Bosch zaváhal a zhruba posté si položil otázku, zda by jí měl o svých případech tolik říkat.

„Můj podezřelý byl prý v tom parku i včera a předevčírem. A pokaždé se tam jen tak posadil a čekal.“

„Na co?“

„To nikdo neví.“

„Možná chce být jenom někde, kde je úplně sám a nikdo ho neruší.“

„Možná.“

Bosch o tom však pochyboval. Věřil, že téměř za vším, co Jessup dělá, se skrývá nějaký plán. Bylo třeba jen zjistit jaký.

„Už mám ty úkoly hotové,“ řekla Maddie. „Chceš se dívat na Ztracené?“

Pomalu se spolu prokousávali disky obsahujícími prvních pět řad tohoto televizního seriálu. Hlavními hrdiny bylo několik lidí, kteří přežili ztroskotání letadla na dosud nezmapovaném ostrově v jižním Pacifiku. Boschovi dělalo problémy pamatovat si od epizody k epizodě dějovou linku, ale díval se také, protože jeho dcera byla tímto seriálem naprosto uchvácená.

Momentálně však neměl na televizi čas.

„Dobrá, tak na jednu epizodu,“ rozhodl. „Pak už musíš jít do postele a já se musím vrátit do práce.“

Maddie se usmála. Jeho odpověď ji potěšila a zdálo se, že Boschovy rodičovské prohřešky jsou načas zapomenuty.

„Tak to zapni.“ řekl Bosch. „A připrav se, že mi budeš muset připomínat, o co tam jde.“

O pět hodin později seděl Bosch v proudovém letadle, které se otřásalo divokými turbulencemi. Jeho dcera neseděla na volném sedadle vedle něj, nýbrž na protější straně uličky. Natahovali se přes uličku, aby se mohli chytit za ruce, ale otřesy letadla jejich spojení neustále hatily. Bosch nedokázal uchopit dceru za ruku.

Právě když se vytočil na sedadle, aby viděl, jak se ocas letadla odtrhává a letí někam pryč, probudil ho bzučivý zvuk. Bosch natáhl ruku k nočnímu stolku a popadl telefon. Když přijímal hovor, s námahou se snažil najít hlas.

„Tady Bosch.“

„Tady je Shipley, SZV. Prý vám máme volat.“

„Jessup je v tom parku?“

/Jo, v parku je, ale dneska večer v jiném.“

„Ve kterém?“

„Ve Fryman Canyon, taky kousek od Mulholland Drive.“

Bosch Fryman Canyon znal. Nacházel se asi deset minut jízdy z Franklin Canyonu.

„A co tam dělá?“

„Prostě se jen prochází po jedné ze stezek. Stejně jako v předchozím parku. Projde stezku a posadí se. A pak už nic nedělá. Jen si chvíli posedí, zvedne se a jde pryč.“

„Dobře.“

Bosch se podíval na svítivá čísla na hodinách. Byly přesně dvě ráno.

„Přijedete za náma?“ zeptal se Shipley.

Bosch pomyslel na dceru, která spala ve svém pokoji. Věděl, že by mohl odjet a vrátit se dřív, než se Maddie probudí.

„Totiž… ne, mám tady dceru a nemůžu ji tu nechat.“

„Jak je libo.“

„Kdy vám končí služba?“

„Asi v sedm.“

„Zavoláte mi pak ještě?“

„Jak si přejete.“

„Chtěl bych, abyste mi každé ráno po skončení služby zavolal a řekl mi, kde byl.“

„Eh…, jistě, to by šlo. Můžu se vás na něco zeptat? Ten chlap zavraždil holčičku, že?“

„Ano.“

„A jste si tím jisty? Nemáte vůbec žádné pochybnosti?“

Bosch si vzpomněl na rozhovor se Sárou Gleasonovou.

„Nemám žádné pochybnosti.“

„Fajn, tak jo, to je dobré vědět.“

Bosch chápal, co tím chce Shipley říct. Hledal u něj ujištění. Kdyby si okolnosti vyžádaly použít proti Jessupovi smrtící sílu, bylo dobré vědět, na koho a kvůli čemu budou agenti střílet. Nic dalšího nebylo třeba dodávat.

„Díky, Shipley,“ řekl Bosch. „Budeme ve spojení.“

Ukončil hovor a opět položil hlavu na polštář. Vzpomněl si na sen o letadlu. O tom, jak se natahoval k dceři, ale nedokázal ji chytit za ruku.

15

Středa 24. února, 8.15

Soudkyně Dianě Breitmanová nás přivítala ve své pracovně a nabídla nám konvici s kávou a tácek s koláčky, což bylo u soudce trestního soudu neobvyklé. Kromě soudkyně jsem byl přítomen já, moje druhá žalobkyně Maggie McPhersonová a Clive Royce – ten sice postrádal sekundanta, ale nikoliv svou troufalost. Požádal soudkyni, zda by místo kávy nemohl dostat čaj.

„Tak to je milé,“ začala soudkyně, když jsme všichni seděli u jejího stolu a před sebou jsme měli hrníčky a šálky. „Zatím jsem neměla příležitost setkat se s kterýmkoliv z vás ve své soudní síni. Takže jsem si říkala, že by nebylo špatné začít poněkud neformálně v mé pracovně. Bude-li to nezbytné, vždy odtud můžeme přejít do soudní síně a zahájit protokolované jednání.“

Usmála se, ale nikdo z nás ji nenapodobil.

„Na úvod bych ráda řekla, že mám hlubokou úctu k dekoru soudní síně,“ pokračovala Breitmanová. „A trvám na tom, aby toto dekorum zachovávali i právníci, kteří přede mnou vystupují. Očekávám, že tento proces bude duchaplným soubojem důkazů a fakt o případu. Naopak nebudu trpět jakékoliv teatrální výstupy nebo překračování mezí zdvořilosti a právní vědy. Doufám, že jsem se vyjádřila jasně.“

„Ano, Ctihodnosti,“ odpověděla Maggie, zatímco Royce a já jsme přikývli.

„Dobrá, a teď si promluvme o přístupu k médiím. Sdělovací prostředky budou nad tímto případem kroužit jako vrtulníky, které sledovaly O. J. Simpsona i během jízdy po dálnici. To je naprosto zřejmé. Už teď tu mám žádosti od tří místních televizí, jednoho dokumentaristy a tvůrců pořadu Dateline NBC. Ti všichni chtějí natáčet celý průběh procesu. Já v tom sice nevidím problém, pokud bude zajištěna náležitá ochrana porotců, ale obávám se nestandardních aktivit, k nimž bude zákonitě docházet mimo soudní síň. Máte v tomto ohledu nějaké podněty?“

Chvíli jsem počkal, a když nikdo nepromluvil, vzal jsem si slovo.

„Paní soudkyně, domnívám se, že vzhledem k povaze tohoto případu – tedy opakování procesu po čtyřiadvaceti letech – bylo mediální pozornosti už teď přespříliš a budeme mít potíže najít dvanáct lidí a dva náhradníky, ke kterým informace o případu doposud neprosákly. Chci říct, že náš obžalovaný si vesele surfuje na titulní stránce Timesů a na zápasech Lakers sedí hned za postranní čarou. Jak máme za této situace vybrat nestrannou porotu? Sdělovací prostředky s notným přispěním pana Royce vykreslují obžalovaného jako ubohého, perzekvovaného a nevinného muže, přestože nemají sebemenší tušení, jaké důkazy proti němu stojí.“

„Námitka, Ctihodnosti,“ řekl Royce.

„Tady nemůžeš vznášet námitky,“ řekl jsem. „Tohle není soudní slyšení.“

„Býval jsi přece obhájce, Micku. Kam se poděl tvůj respekt k presumpci neviny?“

„Jessupa už jednou usvědčili.“

„V procesu, který nejvyšší soud tohoto státu označil za frašku. Na tomhle chceš stavět?“

„Poslyš, Clive, já jsem advokát a princip presumpce neviny se uplatňuje u soudu, ne v talk-show Larryho Kinga.“

„My jsme u Larryho Kinga nebyli – zatím.“

„Vidíte, o co mi jde, paní soudkyně? On chce…“

„Pánové, prosím vás!“ řekla Breitmanová.

Chvíli čekala, dokud neměla jistotu, že naše výměna názorů vyhasla.

„Toto je typická situace, ve které potřebujeme najít rovnováhu mezi právem veřejnosti na informace a pojistkami, které nám zaručí nezaujatou porotu, nerušený proces a spravedlivý výsledek.“

„Ale, Ctihodnosti,“ řekl Royce rychle, „nemůžeme přece sdělovacím prostředkům bránit ve zkoumání tohoto případu. Svoboda tisku je základním stavebním kamenem americké demokracie. A kromě toho odkazuji vaši pozornost k samotnému rozhodnutí, které opakování procesu umožnilo. Nejvyšší soud nalezl vážné nedostatky v důkazech a pokáral okresní státní zastupitelství za pochybný způsob, jímž mého klienta stíhalo. A vy teď hodláte sdělovacím prostředkům zakázat, aby se na tento případ zaměřily?“

„Ale prosím vás.“ řekla odmítavě Maggie. „My přece nechceme médiím zakazovat, aby se něčím zabývala, a při vší úctě k vaší vzletné obraně svobody tisku jde tady o něco jiného. Vy se totiž prostřednictvím předprocesní manipulace s médii očividně snažíte ovlivnit výběr porotců.“

„To absolutně není pravda!“ zaúpěl Royce. „Ano, reaguji na žádosti sdělovacích prostředků. Ale nesnažím se cokoliv ovlivňovat. Ctihodnosti, tohle je…“

Od stolu soudkyně se ozvalo ostré prásknutí: Breitmanová totiž popadla z ozdobné sady kladívko a prudce jím udeřila do dřevěné psací desky.

„Uklidněme se, prosím,“ řekla. „A zdržme se osobních útoků. Jak jsem už naznačila, musíme najít zlatou střední cestu. Nejsem nakloněná tomu, aby se novinářům nasazoval náhubek, ale pokud budu mít pocit, že právníci vystupující u mého soudu nejednají zodpovědně vůči projednávanému případu, bez váhání jim nařídím zákaz komunikace. Zpočátku ponechám na vás, abyste si vymezili hranice rozumné a zodpovědné interakce se sdělovacími prostředky. Ale rovnou vás varuji, že pokud tyto hranice překročíte, budou důsledky okamžité a mohou mít nepříznivý dopad i na vaše zájmy v projednávaném případu. Bez varování. Překročíte meze a je konec.“

Odmlčela se a čekala na reakci. Nikdo však nic neřekl. Breitmanová tedy vrátila kladívko do speciálního držáku vedle zlatého pera. Její hlas opět nabral přátelský tón.

„Dobrá,“ řekla. „Takže si snad rozumíme.“

Nato soudkyně vyjádřila přání přesunout se k záležitostem týkajícím se samotného procesu a prvním tématem mělo být datum jeho zahájení. Chtěla vědět, zda jsou obě strany ochotné přikročit k procesu v původním termínu, tedy za necelých šest týdnů. Royce znovu zopakoval, že se jeho klient nezříká možnosti zrychleného řízení.

„Obhajoba bude připravena pátého dubna začít, ovšem za předpokladu, že obžaloba nebude pokračovat v kejklování s nálezy.“

Zavrtěl jsem hlavou. Tomuhle člověku se nezavděčím. Dal jsem si velmi záležet na tom, aby předávání nálezů běželo hladce, ale on se zřejmě rozhodl, že se mě pokusí před soudkyní vykreslit jako podvodníka.

„Kejklování?“ ohradil jsem se. „Paní soudkyně, já už první spis s nálezy panu Royceovi předal. Ovšem jak víte, předávání nálezů je oboustranné a obžaloba od pana Royce až dosud neobdržela nic.“

„Předal mi spis s nálezy z původního procesu, paní soudkyně, doplněný o seznam svědků z roku 1986. To je v naprostém rozporu s duchem a pravidly předávání nálezů.“

Breitmanová se na mě podívala a já viděl, že se Royceovi podařilo zabodovat.

„Je to pravda, pane Hallere?“ zeptala se.

„To sotva. Ctihodnosti, z původního seznamu svědků některá jména zmizela a jiná na něm naopak přibyla. Kromě toho jsem předal…“

„Jedno jméno,“ skočil mi do řeči Royce. „Přidal tam jedno jméno a navíc je to jeho vlastní vyšetřovatel. Opravdu převratná informace – jako by mi nebylo předem jasné, že si předvolá za svědka vlastního vyšetřovatele.“

„No, ale to je jediné nové jméno, které mám zatím k dispozici.“

Maggie se po hlavě vrhla do naší rozmíšky.

„Ctihodnosti, obžaloba je povinna předat protistraně veškeré získané materiály třicet dní před procesem. Pokud správně počítám, zbývá do procesu čtyřicet dní. Pan Royce si tady stěžuje na dobrou víru na straně obžaloby, která mu materiály s nálezy předala ještě dříve, než ji k tomu zavazuje zákon. Zdá se, že u pana Royce je každý dobrý skutek po zásluze potrestán.“

Soudkyně zvedla ruku, aby zastavila další komentáře, a podívala se na kalendář visící na zdi nalevo od jejího stolu.

„Myslím, že to je od paní McPhersonové dobrá poznámka,“ řekla. „Vaše stížnost je předčasná, pane Royci. Protistrany si mají vyměnit veškeré nálezy do pátého března, což je tento pátek. Bude-li váš problém přetrvávat i pak, probereme tuto otázku znovu.“

„Ano, Ctihodnosti,“ řekl Royce pokorně.

Chtělo se mi chytit Maggii za ruku, zvednout ji do vzduchu a vyhlásit vítěze, ale nepokládal jsem to za vhodné. I tak bylo příjemné získat proti Cliveu Royceovi alespoň jeden bod.

Po diskusi o několika dalších rutinních předprocesních záležitostech jednání skončilo a my jsme vyšli ze soudkyniny pracovny do její soudní síně. Na chvíli jsem se tam zastavil, abych si neformálně pohovořil s asistentkou soudkyně. Zas tak dobře jsem se s ní neznal, ale nechtěl jsem vycházet ze soudní síně s Roycem. Měl jsem strach, že se přestanu kontrolovat, což by byla přesně voda na jeho mlýn.

Jakmile Royce prošel dvojitými dveřmi v zadní části soudní síně, ukončil jsem rozhovor s asistentkou a po Maggiině boku jsem zamířil k východu.

„Pěkně jsi mu nakopala do zadku, Maggie McTerorsonová,“ řekl jsem jí. „Verbálně.“

„To je úplně jedno, pokud mu do něj nenakopeme i u procesu.“

„Neboj, nandáme mu to. Ale chci, aby ses toho předávání nálezů ujala ty. Běž a dělej přesně to, co státní zástupci dělají. Všechno protokoluj a zařazuj do nálezů. Dej mu tolik podkladů, že se absolutně nezorientuje, co a proč je důležité.“

Maggie se usmála, otočila se a zády otevřela dveře.

„Začínáš být v obraze.“

„To doufám.“

„A co Sára? Royce určitě zjistí, že jsme ji našli, a jestli je chytrý, nebude na naše nálezy čekat. Jeho lidi už po ní nejspíš pátrají. A ona se vypátrat dá. Harry to dokázal.“

„S tím toho moc nenaděláme. A když už jsme u Harryho, kde je dneska ráno?“

„Volal mi, že musí prověřit pár věcí. Pak se nám ozve. Ale neodpověděl jsi mi na otázku o Sáře. Co bychom…“

„Řekneme jí, že ji možná navštíví ještě někdo další, někdo, kdo pracuje pro obhajobu, ale že pokud nechce, nemusí s nikým mluvit.“

Vyšli jsme na chodbu a zamířili doleva k výtahům.

„Jenže jestli s nimi Sára nebude mluvit, Royce si bude stěžovat soudkyni. Ona je klíčový svědek, Mickey.“

„No a? Pokud nebude chtít mluvit, tak ji k tomu soudkyně nedonutí. A Royce zatím ztratí čas na přípravu. Jestli na nás chce zkoušet triky, jako to právě předvedl před soudkyní, tak my je budeme používat taky. Co říkáš třeba na to, že bychom dopsali na seznam svědků všechny odsouzence, se kterými kdy Jessup seděl na cele? To by mělo jeho vyšetřovatele na chvíli uklidit z cesty.“

Maggie nasadila široký úsměv.

„Ty teda vážně začínáš být v obraze.“

Vtěsnali jsme se do přeplněného výtahu. Stáli jsme s Maggií tak blízko u sebe, že jsme se mohli políbit. Podíval jsem se jí do očí a řekl.

„To proto, že nechci prohrát.“

16

Středa 24. února, 8.45

Když vysadil dceru ve škole, otočil Bosch auto a zamířil po Woodrow Wilson Drive zpátky. Projel kolem svého domu, až se ocitl na „horní křižovatce“ s Mulholland Drive, jak tomuto místu říkali zdejší obyvatelé. Obě silnice byly dlouhé, klikaté a kopcovité. Protínaly se celkem dvakrát, v horní a dolní části hory, a proto se příslušným křižovatkám přezdívalo „horní“ a „dolní“.

Bosch odbočil doprava a jel po Mulholland Drive až ke křižovatce s Laurel Canyon Boulevard. Tam sjel ze silnice, vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo dispečera SZV, které mu dal Shipley. Dispečer se jmenoval Willman a měl přehled o aktuálním stavu veškerých sledovacích operací SZV. Tato jednotka mohla v kteroukoliv dobu pracovat na čtyřech až pěti samostatných případech. Každý z nich dostal krycí jméno, aby bylo zřejmé, o kterém se v danou chvíli hovoří, a aby ve vysílačkách nikdy nezazněla skutečná jména podezřelých. Bosch věděl, že Jessupovo sledování dostalo název Operace Retro, protože se týkalo starého případu a opakovaného procesu.

„Tady je Bosch z loupeží a vražd. Dělám hlavního vyšetřovatele v případu Retro. Chci získat informace o poloze podezřelého, protože za chvíli vjedu na jedno z jeho oblíbených míst a nerad bych tam na něj narazil.“

„Malý moment.“

Bosch slyšel, jak Willman odkládá telefon a žádá někoho vysílačkou o sdělení místa Jessupova aktuálního pobytu. Odpověd, kterou Harry slyšel ve sluchátku, byla tak praskavá, že musel počkat, až se mu na lince opět ozve dispečer.

„Retro je momentálně v kapse,“ ohlásil Willman záhy. „Předpokládají, že si dává dvacet.“

Výraz „v kapse“ znamenal, že je sledovaný doma.

„Tak to můžu být klidný.“ řekl Bosch. „Děkuji vám, seržante.“

„K službám.“

Bosch zaklapl telefon a opět nasměroval auto na Mulholland Drive. Projel několik zatáček a odbočil do Fryman Canyon Parku. Dnes ráno znovu hovořil se Shipleym, který mu po předání služby denní směně sdělil, že Jessup i dnes navštívil oba parky. Bosch hořel zvědavostí a jeho touhu zjistit, o co Jessupovi jde, ještě umocnila zpráva, že sledovaný v noci projel i kolem domu na Windsor Boulevard, kde kdysi bydlela rodina Landyových.

Fryman Canyon Park byl neupravený svažitý park se strmými stezkami, v jehož horní rovinaté části se kousek od Mulholland Drive rozprostírala parkovací plocha s vyhlídkou. Bosch už toto místo v rámci jiných vyšetřování navštívil a věděl, jak to na něm vypadá. Zastavil čelem na sever, takže se přímo před ním rozprostíralo údolí San Fernando Valley. Vzduch byl dnes docela čistý a panoráma Los Angeles bylo vidět až k pohoří San Gabriel na protější straně. Týden prudkých bouří, které skončily v lednu, pročistil oblohu a nový smog se v údolní pánvi teprve začínal hromadit.

Po několika minutách Bosch vystoupil a zamířil k lavičce, na které Jessup podle Shipleyho dvacet minut seděl a díval se na světla pod sebou. Harry se také posadil a podíval se na hodinky.

V jedenáct hodin měl schůzku se svědkem. Zbývalo mu něco přes hodinu času.

Seděl sice na stejném místě jako před ním Jessup, ale nepociťoval žádné vibrace a nedostal žádné vnuknutí, které by mu prozradilo, co podezřelý během svých četných návštěv obou horských parků prováděl. Nakonec se rozhodl, že se vrátí na Mulholland Drive a zkusí to ještě ve Franklin Canyon Parku.

Druhý park mu však nabídl víceméně totéž: přírodní oddechovou zónu uprostřed rušného velkoměsta. Harry našel piknikovou plochu, kterou znal ze zpráv SZV i z Shipleyho popisu, ale ani zde nepochopil, co sem Jessupa tak táhne. Našel i začátek stezky Blinderman Trail a kráčel po ní tak dlouho, až ho ze stoupání začaly bolet nohy. Otočil se a vrátil se na parkoviště – Jessupovo počínání mu stále vrtalo hlavou.

Na zpáteční cestě minul Bosch velký starý platan, kolem něhož se stezka vinula. U kmene mezi dvěma rameny obnaženého kořene si všiml malé hromádky zvláštní šedobílé hmoty. Přistoupil blíž a zjistil, že je to vosk. Někdo tu zapálil svíčku.

V celém parku visely cedule varující před kouřením a používáním otevřeného ohně, jelikož požáry představovaly největší ohrožení parku. Někdo však klidně zapálil pod stromem svíci.

Bosch chtěl zavolat Shipleymu a zeptat se ho, jestli to mohl v noci udělat Jessup, ale věděl, že by to od něj byl nesprávný krok. Shipleymu právě skončila služba a pravděpodobně doma spal. Harry se tedy rozhodl, že s telefonátem počká až do večera.

Rozhlédl se kolem stromu, zda tu neuvidí další stopy Jessupovy možné přítomnosti. Zdálo se mu, že na několika místech si pod stromem nedávno vyhrabalo noru nějaké zvíře. Žádné stopy po lidské aktivitě tu však neobjevil.

Když sešel ze stezky na mýtinu, kde se rozprostírala pikniková plocha, zahlédl opodál strážce parku. Muž právě nahlížel do odpadkového koše, z něhož sundal víko. Harry k němu zamířil.

„Pane strážce?“

Muž se zprudka otočil. Víko odpadkového koše stále držel v dostatečné vzdálenosti od těla.

„Ano, prosím!“

„Pardon, nechtěl jsem vás lekat. Zrovna…, zrovna jsem šel tamhle po té stezce. Roste tam takový velký strom – myslím, že je to platan – a vypadá to, že u něj někdo pálil svíčku. Chtěl jsem se zeptat…“

„Kde?“

„Nahoře na Blinderman Trail.“

„Ukažte mi to.“

„Totiž, já už se tam nahoru nechci vracet. Nemám na to správné boty. Je to ten velký strom uprostřed stezky. Určitě ho dokážete najít.“

„V parku se oheň zapalovat nesmí!“

Strážce vrátil víko na odpadkový koš a hlasitě jím bouchl, aby svá slova zdůraznil.

„Já vím. Proto jsem to taky hlásil. Ale chtěl jsem se vás zeptat, jestli ten strom není něčím výjimečný, že tam někdo udělal takovou věc.“

„Tady je každý strom výjimečný. Celý park je výjimečný.“

„Ano, to chápu. Ale mohl byste mi jenom říct…“

„Můžu vidět nějakou vaši legitimaci, prosím?“

„Co prosím?“

„Legitimaci. Chci, abyste se mi legitimoval. Muž v košili a kravatě, který se pochází po stezkách v ‚nesprávných botách‘, je mi trochu podezřelý.“

Bosch zavrtěl hlavou a vytáhl náprsní tašku s policejním odznakem.

„Jo, tady je moje legitimace.“

Otevřel ji a podržel ji před sebou, aby si strážce mohl prohlédnout policejní průkaz. Přitom si všiml jmenovky na strážcově uniformě a zjistil, že se jmenuje Brorein.

„Stačí?“ zeptal se. „Můžeme teď přejít k mým otázkám, strážce Broreine?“

„Já nejsem žádný strážce, ale zaměstnanec města,“ odpověděl Brorein. „Je tohle součást nějakého vyšetřování?“

„Ne, tohle je součást situace, kdy mi prostě odpovídáte na otázky o tom stromu nahoře na stezce.“

Bosch ukázal směrem, odkud přišel.

„Už chápete?“ zeptal se.

Brorein zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, ale tady jste na mém území a je mou povinností vás…“

„Ne, kamaráde, to vy jste na mém území. Ale díky za všechnu pomoc. Zmíním se o tom ve své zprávě.“

Bosch odstoupil od muže a zamířil zpět na mýtinu s parkovištěm. Brorein za ním zavolal.

„Pokud je mi známo, tak na tom stromu nic zvláštního není. Je to prostě strom, detektive Borshi.“

Bosch mávl rukou, aniž se ohlédl. Do seznamu věcí, které se mu na Broreinovi nelíbily, přidal i dyslexii.

17

Středa 24. února, 14.15

Mé úspěchy advokáta obhajoby se bez výjimky dostavovaly ve chvílích, kdy obžaloba nebyla na mé kroky připravená a nechala se jimi překvapit. Celá státní správa jede ve vyjetých kolejích a ani u stíhání osob podezřelých z porušení státních zákonů tomu není jinak. Jako novopečený žalobce jsem si vzal tuto zkušenost k srdci a v duchu si přísahal, že nepodlehnu uspokojení a nástrahám spojeným s rutinou. Slíbil jsem si, že budu dokonale připraven na fikané tahy Clivea Royce. Že je budu předvídat. Že o nich budu vědět dřív než Royce samotný. A že budu jako odstřelovač na stromě, který vyčkává a pak jeden po druhém zdálky dovedně zastřelí.

Plnění tohoto slibu vyžadovalo časté strategické schůzky s Maggií McTerorsonovou v mé nové kanceláři. Tématem dnešní odpolední diskuse byl přitom předpokládaný pilíř předprocesní obhajoby našeho soupeře. Věděli jsme, že Royce podá žádost o zamítnutí projednávání případu. Bylo to jasné jako facka. My jsme nyní diskutovali o důvodech, jimiž svou žádost podloží. Chtěl jsem být na všechny připravený. Říká se, že ve válce odstřelovač zneškodňuje nepřátelskou hlídku tak, že ze všeho nejdřív eliminuje velitele, radistu a zdravotníka. Pokud se mu to podaří, zbylí členové hlídky propadnou panice a rozutečou se. Právě v takový vývoj jsem doufal, jakmile Royce svou žádost podá. Chtěl jsem hbitě a razantně zasáhnout pomocí demoralizujících argumentů a odpovědí, které dají obžalovanému pádně najevo, že má problém. Kdyby se mi podařilo vyvolat v Jessupovi paniku, možná bychom opravdu do žádného procesu nemuseli. Možná bychom dosáhli mimosoudního vyřízení. Výměnou za přiznání viny. A přiznání viny se rovná usvědčení. Je to stejně dobrý výsledek jako vítězství v soudní síni.

„Podle mě bude mimo jiné argumentovat tím, že bez předběžného slyšení už není obžaloba platná,“ prohlásila Maggie. „Zabije tím dvě mouchy jednou ranou. Především požádá soudkyni o zamítnutí projednávání a v nejhorším případě z toho vytluče aspoň nové předběžné slyšení.“

„Jenže soud v tomhle případě zvrátil jen rozsudek,“ namítl jsem. „Případ se tím vrací k procesu a my budeme mít proces nový. Předběžné slyšení zpochybněno nebylo.“

„Ano, o to se opřeme.“

„Fajn, můžeš si to vzít na starost. Co dál?“

„Nebudu ti dál dávat podněty, jestli mi budeš dál házet na krk jejich přípravu. Tohle je už třetí věc, kterou jsi mi uložil, a jestli správně počítám, tak ty sis zatím vzal na starost jen jednu.“

„Dobrá, příští podnět si beru já bez ohledu na to, oč půjde. Co máš?“

Maggie se usmála a já si uvědomil, že jsem se právě chytil do pasti. Než však stačila stisknout spoušť, otevřely se dveře kanceláře a dovnitř bez zaklepání vstoupil Bosch.

„… a před knokautem mě zachránil až závěrečný gong,“ prohodil jsem. „Co nového, Harry?“

„Mám svědka, kterého byste podle mě měli vyslechnout. Myslím, že nám pomůže, a u prvního procesu ho nepoužili.“

„Kdo to je?“ zeptala se Maggie.

„Bill Clinton,“ odpověděl Bosch.

Nepoznal jsem v tom jménu nikoho, kdo by byl jakkoliv spojený s případem. Maggie však byla s podrobnostmi obeznámená lépe, a tak se rychle zorientovala.

„To je jeden z řidičů, kteří spolu s Jessupem jezdili s odtahovým vozem.“

Bosch na ni ukázal. „Přesně tak. Pracoval tehdy s Jessupem ve firmě Aardvark Towing. Dnes vlastní autodílnu na LaBrea, kousek od Olympic Boulevard. Jmenuje se Presidential Motors.“

„Jak jinak?“ řekl jsem. „A čím nám bude jako svědek nápomocný?“

Bosch ukázal ke dveřím.

„Posadil jsem ho tamhle k Lorně. Co kdybych vám ho přivedl a on vám to řekne sám?“

Podíval jsem se na Maggii, a když jsem u ní neviděl žádnou námitku, řekl jsem Boschovi, ať svědka přivede. Ještě než Harry odešel, oznámil nám tlumeným hlasem, že si Clintona prověřoval v databázích trestných činů a vyšel mu úplně čistý. Neměl žádný trestní záznam.

„Vůbec nic,“ dodal Bosch. „Ani nezaplacenou pokutu za špatné parkování.“

„Fajn,“ řekla Maggie. „Tak si poslechněme, co nám řekne.“

Bosch vyšel na recepci a vrátil se s drobným pětapadesátníkem v modrých pracovních kalhotách a košili s oválnou nášivkou nad náprsní kapsou. Na nášivce stálo jméno „Bill“. Vlasy měl pečlivě učesané a nenosil brýle. Všiml jsem si, že má pod nehty vazelínu, ale předpokládal jsem, že tahle drobnost se dá do vystoupení před porotou napravit.

Bosch sebral od zdi židli a postavil ji doprostřed kanceláře, naproti mému stolu.

„Co kdybyste se posadil sem, pane Clintone? Položíme vám několik otázek,“ řekl.

Clinton přikývl.

„Bez problémů. Momentálně ve firmě moc zakázek nemám.“

„A jaký typ práce vlastně děláte? Specializujete se na něco?“

„Jo, děláme restaurátorství. Většinou britská auta. Triumphy, MG, jaguary, sběratelské kousky.“

„Aha. A kolik dneska stojí takový Triumph TR250?“

Clinton se na mě podíval a byl překvapený, že znám jedno z aut, na která se specializuje.

„Podle toho, v jakém je stavu. Loni jsem prodal jednu krasotinku za pětadvacet. Ale skoro dvanáct jsem vrazil do restaurace. Je v tom spousta člověkohodin.“

Přikývl jsem.

„Míval jsem tenhle model na střední škole. Lituju, že jsem ho kdy prodal.“

„Vyráběli ho jen jeden rok. V šedesátém osmém. Proto je u sběratelů jeden z nejžádanějších.“

Přikývl jsem. Právě jsme probrali všechno, co jsem o tomhle autě věděl. Líbilo se mi jen proto, že mělo dřevěnou palubní desku a stahovací střechu. Jezdíval jsem v něm o víkendech do Malibu a bloumal po plážích pro surfaře, přestože jsem surfovat neuměl.

„Tak jo, zkusme se teď přesunout z osmašedesátého do šestaosmdesátého, ano?“

Clinton pokrčil rameny.

„Jak je libo.“

„Jestli vám to nevadí, paní McPhersonová si bude psát poznámky.“

Clinton pokrčil rameny ještě jednou.

„Takže začneme. Jak dobře si vzpomínáte na den, kdy byla Melissa Landyová zavražděna?“

Clinton rozpřáhl ruce.

„No, kvůli tomu, co se stalo, si to vybavuju docela dobře. Jak zabili tu malou holku a nakonec se ukázalo, že jsem dělal s chlápkem, který to měl na svědomí.“

„Muselo to být velmi traumatizující.“

„Jo, chvíli to ve mně bylo.“

„A pak jste to pustil z hlavy?“

„Ne, to zrovna ne…, ale přestal jsem o tom celou dobu přemýšlet. Založil jsem si firmu a tak.“

Přikývl jsem. Clinton mi připadal věrohodný a poctivý. Pro začátek to nebylo špatné. Podíval jsem se na Bosche a poznal jsem, že z Clintona vytáhl něco, co pokládá za trumfové eso. Chtěl jsem, aby se slova ujal on.

„Bille,“ navázal Bosch. „Povězte jim něco o tom, co se tehdy s firmou Aardvark Towing dělo. O tom, jak málo měla zakázek.“

Clinton přikývl.

„No jo, v té době jsme na tom moc dobře nebyli. Původně totiž schválili vyhlášku, že v bočních ulicích u Wilshire Boulevard se smí parkovat jen s nálepkou rezidenta. Všechny ostatní jsme měli odtahovat. Takže jsme tam vždycky v neděli ráno přijeli a odtahovali jsme auta, která kvůli bohoslužbě parkovala všude možně. Teda zpočátku. Majitelem byl nějaký pan Korish a odtahovali jsme tolik aut, že si musel najmout dalšího řidiče, a dokonce nám začal platit přesčasy. Bylo to legrační, protože stejnou smlouvu jako my dostalo i pár dalších odtahovek, a tak jsme se s nima přetahovali, kdo odtáhne víc aut. Jako bysme byli tým a hráli s nima nějaký zápas.“

Clinton se podíval na Bosche, aby se ujistil, že svou historku říká správně. Harry přikývl a vyzval ho, ať pokračuje.

„A pak to šlo všechno nějak na levačku. Lidi zmoudřeli a přestali tam parkovat. Někdo nám říkal, že v kostele dokonce začali ohlašovat: ‚Neparkujte severně od Wilshire‘. A tak jsme místo přebytku práce najednou začali mít nouzi o zakázky. Pan Korish nám pak oznámil, že musí srazit náklady a jeden z nás bude muset odejít – možná dokonce dva. Prohlásil, že bude sledovat, jak jsme výkonní, a podle toho se rozhodne.“

„Kdy vám to oznámil? Před tou vraždou, nebo po ní?“ zeptal se Bosch.

„Těsně před ní. Protože jsme u toho ještě byli všichni tři. Chápete, jako že v té době ještě nikoho nevyhodil.“

Znovu jsem se ujal slova a zeptal se ho, jak se šéfovo rozhodnutí projevilo na vztazích mezi řidiči.

„To víte, že to začalo být drsné. Všichni jsme byli kámoši, a najednou jsme se nesnášeli, protože jsme si chtěli udržet místo.“

„A jaký byl v té době Jason Jessup jako spolupracovník?“

„No, Jason byl největší křivák.“

„Ten tlak na něj doléhal?“

„Jo, protože byl na posledním místě. Pan Korish začal evidovat na tabuli počet našich odtahů a Jason jich měl nejmíň.“

„A byl z toho nešťastný?“

„Jo, dost nešťastný. Začal se chovat s prominutím jako kretén.“

„Vzpomínáte si, jak se choval v den vraždy?“

„Trochu jo. Jak už jsem řekl detektivu Boschovi, začal si dělat nárok na některé ulice. Prohlásil třeba, že Windsor Boulevard patří celý jemu. A taky Las Palmas a Luceme. A podobně. Řekli jsme mu s Derekem – to byl náš další řidič, že žádné takové pravidlo neplatí. A on na to: ‚Fajn, tak zkuste dát na některý z těch ulic auto na hák a uvidíte, co se bude dít.“

„Vyhrožoval vám.“

„Jo, dá se to tak říct. Rozhodně.“

„Vzpomínáte si, že konkrétně Windsor Boulevard figuroval mezi ulicemi, které si nárokoval?“

„Jo, vzpomínám si na to. Chtěl Windsor jen pro sebe.“

Toto všechno byly příznivé informace. Dávaly nahlédnout do stavu mysli obžalovaného. Věděl jsem však, že jestli je nepodpoří i Wilbem nebo Korish – pokud jsou vůbec naživu a schopni výpověďi –, bude trochu problém dostat je do soudního zápisu.

„Splnil někdy nějakým způsobem své hrozby?“ zeptala se Maggie.

„Ne,“ odpověděl Clinton. „Vyhrožoval nám totiž ve stejný den, co umřela ta holka. Takže ho zatkli a bylo po hrozbách. Nemůžu říct, že mě jeho odchod nějak zvlášť trápil. Pan Korish pak propustil i Dereka, protože mu lhal, že má čistý rejstřík. A já tam zůstal jako poslední Mohykán. Dělal jsem tam ještě čtyři roky – než jsem si našetřil dost peněz, abych si založil vlastní firmu.“

Typický příběh o úspěšném Američanovi. Počkal jsem, zda bude mít Maggie doplňující otázky, a když žádnou neměla, znovu jsem se ujal slova.

„Pane Clintone, mluvil jste před čtyřiadvaceti lety o těchto věcech s policií nebo státními zástupci?“

Clinton zavrtěl hlavou.

„To teda ne. Jasně, mluvil jsem s detektivem, který to měl tehdy na starosti. Ptal se mě na různé věci. Ale nikdy mě kvůli tomu nepředvolali před soud.“

Protože tě tehdy nepotřebovali, pomyslel jsem si. Zatímco já tě teď potřebuju.

„Jak můžete tak jistě vědět, že vám Jessup vyhrožoval právě v den vraždy?“

„Prostě vím, že to bylo tehdy. Pamatuju si na to, protože se nestává každý den, aby vám kolegu zatkli za vraždu.“

Pokýval hlavou, jako by tím chtěl dodat svým slovům důraz.

Pohlédl jsem na Bosche, abych se ujistil, jestli nám něco neuniklo. Harry si toho všiml a opět si vzal slovo.

„Bille, povězte jim, co jste mi říkal o tom, jak jste s Jessupem seděl v policejním autě. Cestou na Windsor Boulevard.“

Clinton přikývl. Dal se snadno vést, což jsem pokládal za další dobré znamení.

„No, oni si zpočátku mysleli, že to udělal Derek. Myslím jako policie. Měl záznam v rejstříku, lhal o něm a oni na to přišli. Takže z něj udělali podezřelého numero uno. Posadili ho na zadní sedadlo jednoho hlídkového vozu, zatímco mě s Jasonem šoupli do druhého.“

„Řekli vám, kam vás vezou?“

„Řekli, že na nás mají ještě pár otázek, takže jsme si mysleli, že jedeme na policejní stanici. V autě s náma seděli dva policisti a my slyšeli, jak se baví o tom, že se všichni zúčastníme nějaké identifikace. Jason se jich na to ptal a oni mu řekli, že o nic nejde

– že akorát potřebujou chlapy v kombinéze, protože chtějí zjistit, jestli jeden svědek dokáže identifikovat Dereka.“

Clinton se odmlčel a zvědavě začal přesouvat pohled mezi Boschem, mnou a Maggií.

„A co se tedy stalo?“ ponoukl jsem ho.

„No, Jason nejdřív těm dvěma poldům řekl, že nás nemůžou jenom tak sebrat a postavit do řady k identifikaci. A oni na to, že jenom plní rozkazy. Dojeli jsme teda na Windsor a zastavili před nějakým domem. Ti dva policajti vystoupili a začali se bavit s hlavním vyšetřovatelem, který tam stál s několika dalšími detektivy. Jason a já jsme se dívali z oken, ale žádného svědka jsme kolem sebe neviděli. A pak ten šéfdetektiv vešel do domu a už z něj nevyšel. Nevěděli jsme, co se děje, a v tu chvíli mi Jason řekl, že si chce půjčit moji čepici.“

„Vaši čepici?“ zeptala se Maggie.

„Jo, moji kšiltovku Dodgers. Nosil jsem ji na hlavě pořád a Jason mi řekl, že si ji potřebuje půjčit, protože poznává jednoho policajta, který stál před domem v době, kdy jsme tam přijeli. Prý se s tím poldou před časem chytl kvůli jednomu odtažení, a jestli ho ten chlap uvidí, kouká z toho průšvih. Takhle mi to vysvětlil a znova mě o tu kšiltovku požádal.“

„A co jste udělal?“ zeptal jsem se.

„No, nepřipadalo mi to důležité, protože jsem v tu chvíli nevěděl, co jsem se dozvěděl potom, jestli mi rozumíte. Tak jsem mu tu kšiltovku dal a on si ji nasadil. Když se pak pro nás policajti vrátili a nechali nás vystoupit z auta, nevšimli si, že už má tu kšiltovku on. Museli jsme vylézt a postavit se vedle Dereka. Stáli jsme tam a pak jeden policajt dostal hlášení vysílačkou – na to si vzpomínám –, otočil se a řekl Jasonovi, ať si tu kšiltovku sundá.

Jason poslechl, uběhlo pár minut a pak najednou všichni stáli kolem Jasona a nasazovali mu pouta, protože to prý neudělal Derek, ale on.“

Přesunul jsem pohled z Clintona na Bosche a pak na Maggii. Podle jejího výrazu jsem poznal, že pokládá historku s kšiltovkou za důležitou.

„A víte, co je legrační?“ zeptal se Clinton.

„Ne, copak?“

„Že mi tu kšiltovku nikdy nevrátil.“

Usmál se a já jeho úsměv opětoval.

„No, až bude po všem, budeme vám muset obstarat novou. Ale teď vám položím klíčovou otázku. Jste ochoten zopakovat všechno, co jste nám tady právě řekl, u soudu s Jasonem Jessupem?“

Clinton o tom několik vteřin přemýšlel a pak kývl.

„Jo, to bych mohl,“ řekl.

Vstal jsem, obešel jsem stůl a natáhl ruku.

„V tom případě to vypadá, že máme svědka. Mnohokrát vám děkuji, pane Clintone.“

Podali jsme si ruce a já pak kývl na Bosche.

„Měl jsem se tě zeptat, Harry, jestli jsme na něco nezapomněli.“

Bosch se rovněž postavil.

„Myslím, že ne. Zatím. Odvezu pana Clintona zpátky do dílny.“

„Výborně. Ještě jednou vám děkujeme, pane Clintone.“

Majitel autodílny se vztyčil.

„Říkejte mi Bill, prosím.“

„Budeme, slibuji. Budeme vám říkat Bille a k soudu půjdeme čile.“

Všichni se povinně zasmáli a Bosch vyvedl Clintona z kanceláře. Vrátil jsem se ke stolu a posadil se.

„Tak co říkáš na tu kšiltovku?“ zeptal jsem se Maggie.

„Dobře to do sebe zapadá,“ odpověděla. „Když jsme zpovídali Sáru, vzpomněla si, že detektiv Kloster volal vysílačkou z pokoje na ulici a řekl policistům, ať si Jessup sundá čepici. V tu chvíli ho Sára identifikovala. Harry pak prohlédl vyšetřovací spis a našel seznam věcí, které měl Jessup u sebe při zatýkání. Kšiltovka

Dodgers byla mezi nimi. Pořád se snažíme jeho věci vypátrat – po čtyřiadvaceti letech to jde dost těžko. Ale možná ta čepice putovala do San Quentinu. Každopádně platí, že i když ji neseženeme, pořád máme ten seznam.“

Přikývl jsem. Bylo to dobré z řady různých důvodů. Měli jsme svědky, kteří si své výpověďi navzájem bezděky potvrzovali, což vyvracelo případný argument obhajoby, že po tolika letech se vzpomínkám nedá věřit. A v neposlední řadě poskytovala Clintonova výpověď vhled do myšlenkových pochodů obžalovaného. Jessup věděl, že mu hrozí identifikace. Že ho někdo viděl, jak tu dívku unáší.

„Jasně, to je fajn,“ řekl jsem. „A co si myslíš o tom začátku – o tom, že mezi sebou soupeřili, protože jednoho z nich čekalo propuštění? A možná dokonce dva?“

„I tohle je dobré svědectví o Jessupově duševním rozpoložení. Byl pod tlakem a jednal zkratkovitě. Třeba je to klíč k celému případu. Možná bychom měli zařadit na seznam svědků i psychologa.“

Přikývl jsem.

„Říkalas Boschovi, ať Clintona najde a vyslechne?“

Maggie zavrtěla hlavou.

„Udělal to sám od sebe. V tomhle je dobrý.“

„Já vím. Jen bych si přál, aby mě trochu víc informoval o tom, co dělá.“

18

Čtvrtek 25. února, 11.00

Ráchel Wallingová se chtěla sejít v jakési kanceláři v jednom ze skleněných věžáků v centru. Bosch na uvedenou adresu dorazil a vyjel výtahem do třicátého třetího patra. Dveře do advokátní kanceláře Franco, Becerra & Itzuris byly zamčené a on musel zaklepat. Ráchel mu rychle otevřela a uvedla ho do luxusního apartmá s kancelářemi, kde však nebyli žádní právníci, sekretářky ani kdokoliv jiný. Nasměrovala ho do zasedací místnosti s velkým oválným stolem, na němž Bosch spatřil krabici se spisy, kterou před týdnem předal Ráchel. Vstoupili dovnitř a Bosch zamířil rovnou k panoramatickým oknům s výhledem na centrum města.

Nevzpomínal si, že by byl někdy v centru takhle vysoko. Dohlédl až na stadion Dodgers a ještě o kousek dál. Přelétl pohledem občanské centrum a spatřil prosklenou Policejní administrativní budovu, která se tyčila vedle redakce Los Angeles Times. Nato přesunul pozornost k Echo Parku a vzpomněl si na den, kdy tam zasahoval s Ráchel Wallingovou. Byli tehdy tým, ve více smyslech tohoto slova. Dnes mu to však připadalo strašně dávno.

„Kde to vlastně jsme?“ zeptal se, přestože se stále díval z okna a byl otočený zády k Ráchel. „Kde jsou všichni?“

„Žádní všichni“ nejsou. Tuhle kancelář jsme prostě použili při jedné operaci proti praní špinavých peněz. Takže je teď prázdná. Polovina téhle budovy je prázdná. Krize. Kdysi to bývala skutečná advokátní kancelář, jenže zkrachovala. Tak jsme si jejich prostory vypůjčili. Správa budovy byla za příspěvek od vlády vděčná.“

„To šlo o praní peněz z prodeje drog? Nebo zbraní?“

„Ty víš, že ti to nemůžu říct, Harry. Určitě se o tom za pár měsíců dočteš. A dáš si všechno dohromady.“

Bosch přikývl a vzpomněl si na název kanceláře na dveřích. Franco, Becerra & Itzuris. FBI. Chytré.

„Zajímalo by mě, jestli správcové budovy prozradí příštím nájemníkům, že tuhle kancelář před časem použili federálové k zneškodnění padouchů. Přátelé těch padouchů by sem někdy mohli přijít na návštěvu.“

Wallingová neodpověděla. Pouze Bosche vyzvala, ať se posadí ke stolu. Harry poslechl, a když si sedala naproti němu, bedlivě si ji prohlédl. Vlasy měla rozpuštěné, což bylo neobvyklé. Už ji takhle viděl, ale nikdy ne v práci. Tmavé lokny jí lemovaly obličej a poutaly pozornost k jejím tmavým očím.

„Nabídla bych ti něco k pití, ale firemní lednička je prázdná.“

„Jsem v pohodě.“

Wallingová otevřela krabici a začala z ní vytahovat spisy, které jí Bosch předal.

„Opravdu jsem ti za to vděčný, Ráchel,“ řekl Harry. „Doufám, že ti to příliš nenarušilo život.“

„Práce ne. Ta mě hodně bavila. Ale ty jsi mi narušil život, Harry, protože ses mi do něj vrátil.“

Tohle Bosch nečekal.

„Jak to myslíš?“

„Mám vztah s jedním mužem, kterému jsem o tobě řekla. O teorii jediné kulky, o tomhle všem. A on neměl zrovna radost, že po nocích pracuju pro tebe.“

Bosch si nebyl jistý, jak na to reagovat. Ráchel Wallingová vždy ukrývala ve věcech, které řekla, nějaký hlubší smysl. Netušil, zda se má i v tomto případě zamýšlet také nad jinými věcmi než nad tím, co nahlas vyslovila.

„Tak promiň,“ řekl nakonec. „Řeklas mu, že jde čistě o práci, že chci jenom znát tvůj profesionální názor? A že jsem se na tebe obrátil, protože ti můžu důvěřovat a protože jsi v tom nejlepší?“

„On ví, že jsem v tom nejlepší, ale na tom nezáleží. Tak se do toho pusťme.“

Otevřela spis.

„Moje bývalá žena je mrtvá,“ řekl Bosch. „Zabili ji loni v Hongkongu.“

Sám nevěděl, proč to takhle vyhrkl. Wallingová se na něj ostře podívala a on poznal, že o tom nevěděla.

„Proboha, to mě strašně mrzí.“

Bosch pouze přikývl – rozhodl se, že jí nebude líčit podrobnosti.

„A co tvoje dcera?“

„Bydlí teď se mnou. Zvládá to dobře, ale je to pro ni strašně těžké. Jsou to teprve čtyři měsíce.“

Ráchel pokývala hlavou a zdálo se, že trochu ztratila půdu pod nohama, když si uvědomila, co jí právě řekl.

„A co ty? Předpokládám, že pro tebe je to taky drsné.“

Bosch přikývl, ale nenapadala ho žádná správná slova. Měl teď dceru jen pro sebe, ale cena byla příliš vysoká. Uvědomil si, že sice toto téma nadnesl, ale teď o něm nemůže mluvit.

„Hele,“ řekl, „bylo to ode mě nedomyšlené. Sám nevím, proč jsem o tom začal mluvit. Zmínila ses o jediné kulce a já si vzpomněl, že jsem ti o ní vyprávěl. Můžeme se o tom pobavit jindy. Teda jestli chceš. Teď se vraťme k tomu případu. Můžeme?“

„Ano, jistě. Jen jsem myslela na tvou dceru. Že nejdřív přišla o mámu a pak se musela přestěhovat tak daleko od místa, které zná. Vím, že bydlení s tebou bude fajn, ale je to… docela změna.“

„To jo, ale ne nadarmo se říká, že děti si zvyknou na všechno. Už teď má spoustu kamarádek a ve škole jí to jde. Pro nás oba je to velká změna, ale myslím, že ona to zvládne dobře.“

„A jak to zvládneš ty?“

Bosch se na ni před odpovědí na chvíli upřeně zadíval.

„Já už jsem to zvládl. Mám dceru vedle sebe a to je ta nejlepší věc v mém životě.“

„Tak to je dobře, Harry.“

„To je.“

Wallingová odvrátila pohled a dokončila vytahování spisů a fotografií z krabice. Bosch viděl, jak se proměnila. Náhle zaujala ryze profesionální přístup – stala se z ní expertka FBI na profilování, která je připravena tlumočit svá zjištění. Bosch si sáhl do kapsy a vytáhl zápisník. Měl ho zastrčený ve skládacím koženém pouzdře s odznakem detektiva vyraženým na obalu. Otevřel ho a připravil se psát.

„Chci začít těmi fotkami.“ řekla Ráchel Wallingová.

„Dobře.“

Rozložila na stole čtyři fotografie těla Melissy Landyové v popelnici a otočila je k Boschovi. Do řady nad nimi pak přidala dva snímky z pitvy. Na fotografie mrtvého dítěte se Boschovi nikdy nedívalo lehko. Tyhle snímky však byly obzvlášť otřesné. Bosch si je dlouho prohlížel, než si uvědomil, že ho ze všeho nejvíc drásá umístění těla v popelnici. Jako by chtěl vrah odhozením oběti do popelnice vyjádřit nějaký názor nebo návdavkem urazit ty, kdo ji milovali.

„Co ta popelnice?“ zeptal se. „Myslíš, že tím chtěl pachatel něco sdělit?“

Wallingová se odmlčela, jako by se touto otázkou zaobírala poprvé.

„Chtěla jsem k tomu dojít odjinud. Podle mě to byla z jeho strany téměř spontánní volba. Nepatřilo to k jeho plánu. Potřeboval zkrátka místo, kde by se toho těla zbavil tak, aby nebylo na očích a okamžitě se nenašlo. Věděl o té popelnici za divadlem a použil ji. Byla to náhoda, ne poselství.“

Bosch přikývl. Předklonil se a napsal si do bloku poznámku, že se má na popelnici zeptat Clintona. Divadlo El Rey stálo na Wilshire Boulevard v místě, kam řidiči Aardvark Towing zajížděli. Ta popelnice jim mohla být povědomá.

„Promiň, nechtěl jsem začínat z nesprávného konce,“ řekl během psaní.

„Nevadí. Fotkami té dívky jsem chtěla začít z určitého důvodu – myslím si totiž, že tenhle zločin je už od začátku špatně pochopený.“

„Špatně pochopený?“

„Připadá mi, že původní vyšetřovatelé interpretovali místo činu tak, jak ho viděli, a pohlíželi na něj jako na výsledek pachatelova vražedného plánu. Tedy že se Jessup té dívky zmocnil, protože měl v plánu ji uškrtit a hodit do popelnice. Dokládá to mimo jiné profil zločinu, který detektivové sestavili a poslali ho na FBI a na kalifornské ministerstvo spravedlnosti kvůli srovnání s jinými doloženými zločiny.“

Wallingová otevřela spis a vytáhla z něj obsáhlý profil a formuláře, které před čtyřiadvaceti lety připravil detektiv Kloster.

„Detektiv Kloster se snažil najít podobné zločiny, které by případně mohl Jessupovi připsat. Žádné však neobjevil a tím to skončilo.“

Bosch původní spis několik dní studoval, takže věděl všechno, co mu teď Wallingová sdělovala. Nechal ji však nerušeně hovořit, protože měl pocit, že mu Ráchel odkryje nové obzory. Byla v tom její krása i umění. A vůbec nezáleželo na tom, že FBI nedokáže její talent odhalit a využít její schopnosti na maximum. On to vždy dokázal.

„Podle mě byl profil tohohle případu od úplného počátku mylný. K tomu musíš připočíst fakt, že databáze tehdy rozhodně nebyly tak propracované a rozsáhlé jako dnes. Celá interpretace zločinu byla nesprávná a pomýlená, takže není divu, že se s ní dostali do slepé uličky.“

Bosch kývl a zapsal si krátkou poznámku.

„Pokusila ses ten profil vypracovat znovu?“ zeptal se.

„V maximální možné míře. A vycházela jsem z těchhle fotek. Podívej se na její zranění.“

Bosch se naklonil přes stůl a prohlédl si první řadu fotografií. Žádných zranění si však nevšiml. Pachatel prostě tělo odhodil do téměř plné popelnice. V divadle právě zřejmě přestavovali hlediště nebo prováděli renovaci, jelikož popelnice obsahovala převážně stavební odpad. Piliny, kbelíky od barvy, dřevěné odřezky a odštěpky. Nechyběly ani malé kousky obložení a roztrhané mikrotenové krycí plachty. Melissa Landyová ležela na zádech poblíž jednoho rohu popelnice. Na jejím těle ani šatech neviděl Bosch jedinou kapku krve.

„O jakých zraněních se bavíme?“ zeptal se.

Wallingová vstala, aby se mohla naklonit k Boschovi, a špičkou pera ukazovala místa, na která chtěla Bosche upozornit. Opsala kroužek nad podlitinami na dívčině krku.

„Mluvím o zraněních krku,“ vysvětlila. „Když se podíváš na tu oválnou podlitinu na pravé straně krku, uvidíš na protější straně větší odpovídající podlitinu. To jasně dokazuje, že pachatel uškrtil oběť jednou rukou.“

Znovu naznačila perem, co má na mysli.

„Tady na pravé straně vidíš palec a nalevo čtyři prsty. Uškrcení jednou rukou. Jenže proč jednou rukou?“

Znovu se posadila a Bosch se opřel o židli. Informace, že Melissa byla uškrcena jednou rukou, pro něj nebyla nová. Obsahoval ji už Klosterův původní profil.

„Před čtyřiadvaceti lety se předpokládalo, že Jessup dívku škrtil pravou rukou a levou rukou přitom masturboval. Tato hypotéza stála na jedné věci – na spermatu odebraném z šatů oběti. Pocházelo od člověka se stejnou krevní skupinou, jakou měl Jessup, takže se předpokládalo, že patří jemu. Stíháš mě zatím sledovat?“

„Stíhám.“

„Fajn. Jenže my dneska víme, že to sperma nepatřilo Jessupovi, takže i ten základní profil nebo hypotéza o zločinu z šestaosmdesátého roku jsou nesprávné. Dalším dokladem je skutečnost, že Jessup je podle vzorku rukopisu pravák a studie prokázaly, že praváci téměř vždycky masturbují dominantní rukou.“

„Na to se dělají studie?“

„To by ses divil. Já se taky divila, když jsem si zapnula internet a začala je hledat.“

„Já věděl, že s internetem není něco v pořádku.“

Ráchel se usmála, ale téma diskuse ji ani trochu neuvádělo do rozpaků. Byla to pro ni jen běžná práce.

„Studie se dělají na všechno možné – včetně otázky, kterou rukou si lidé utírají zadek. Dokonce to pro mě bylo fascinující čtení. Hlavní ovšem je, že vyšetřovatelé to hned na začátku popletli. K téhle vraždě nedošlo během sexuálního aktu. A teď ti ukážu pár dalších fotek.“

Natáhla se přes stůl, sebrala fotografie, srovnala je do jediné hromádky a odložila stranou. Nato rozprostřela na stůl snímky kabiny odtahového vozu, s nímž Jessup v den vraždy jezdil. Auto mělo dokonce i jméno nastříkané na palubní desce.

„Takže v uvedený den jezdil Jessup s Matildou,“ poznamenala Wallingová.

Bosch si prohlédl trojici fotografií, které před ním rozprostřela. Kabina odtahového vozu byla pečlivě uklizená. Na palubní desce ležely úhledně srovnané mapy z nakladatelství Thomas Brothers

– GPS tehdy ještě nebyla – a na zpětném zrcátku viselo plyšové zvíře, v němž Bosch poznával mravenečníka coby symbol firmy Aardvark Towing. Držák nápojů ve středové konzole obsahoval kelímek z restaurace 7-Eleven a víko přihrádky zdobila nálepka s nápisem Zde nastavte zadek, stopařky.

Wallingová znovu uchopila pero a ukázala na jedno místo na jedné fotce. Byl to policejní skener umístěný pod palubní deskou.

„Zamýšlel se někdo nad tím, co to znamená?“

Bosch pokrčil rameny.

„Tehdy nevím. A co to znamená teď?“

„Jessup pracoval pro Aardvark Towing, což byla odtahová služba se smlouvou s městem. Jenže nebyla jediná. Mezi odtahovými službami panovala konkurence. A tak řidiči používali skenery, odposlouchávali policejní frekvence a reagovali na hlášení nehod a špatného parkování. Díky tomu získávali náskok před konkurencí. Háček je v tom, že tehdy skener používali všichni, všichni poslouchali policejní hlášení a všichni se snažili získat náskok před konkurencí.“

„Jasně. A co to teda znamená?“

„Podívejme se nejdřív na ten únos. Ze svědeckých výpovědí i všeho ostatního je naprosto zřejmé, že nešlo o zločin, který by pachatel pečlivě plánoval a pak trpělivě realizoval. Byl to zločin z náhlého popudu. Tohle původní vyšetřovatelé stanovili správně. Za chvilku se můžeme detailněji pobavit o motivačních faktorech, ale prozatím postačí, když řeknu, že něco zapříčinilo, že se Jessup začal chovat téměř nekontrolovatelným způsobem.“

„Myslím si, že jsem jeho motivační faktory odhalil,“ pronesl Bosch.

„Fajn, tak to si moc ráda poslechnu. Ale prozatím budeme předpokládat, že nějaký vnitřní tlak vyvolal u Jessupa nepotlačitelný impulz, takže unesl tu dívku, odvlekl ji do auta a odjel. Očividně nevěděl, že se v křoví ukrývá její sestra, která spustí poplach. Nacpal tedy dívku do auta a odjel, jenže za pár minut uslyšel v policejním skeneru, který měl v kabině, hlášení o únosu.

V tu chvíli na něj dolehla realita toho, co udělal a v jakém je průšvihu. Nikdy si nepředstavoval, že to půjde tak rychle. Vzpamatoval se a pochopil, že musí svůj plán přerušit a přejít do sebezáchovného modu. Potřeboval tu dívku zabít, aby ji eliminoval jako svědkyni, a pak ukrýt její tělo, aby se vyhnul zatčení.“

Bosch přikývl, neboť její teorii chápal.

„Takže chceš říct, že pachatel zločin v téhle podobě nezamýšlel.“

„Přesně tak. Opustil svůj původní plán.“

„Takže když šel Kloster na FBI, a začal hledal podobné případy, hledal úplně špatně.“

„Tak.“

„Ale mohl mít vůbec vrah nějaký plán? Sama jsi právě řekla, že to byl zločin z náhlého popudu. Uviděl příležitost a během pár vteřin jednal. Jaký plán v tom mohl být?“

„Naopak je víc než pravděpodobné, že měl nějaký složitý a vyčerpávající plán. Podobní vrazi mívají parafilii – pevně dané schéma dokonalého psychosexuálního prožitku. Fantazírují o něm do obrovských podrobností. A jak se dá očekávat, často v něm figuruje mučení a vražda. Tahle parafilie je součástí jejich každodenních fantazií a působí v nich tak dlouho, až se touha postupně změní v nutkání a to pak přeroste v nutnost jednat. Když pachatelé tuto linii překročí, může být samotný únos oběti zcela neplánovaný a improvizovaný, avšak vražedná sekvence nikoliv. Oběť se pak bohužel stane součástí schématu, které se ve vrahově mysli znovu a znovu odvíjelo.“

Bosch se podíval do zápisníku a uvědomil si, že si přestal psát poznámky.

„Dobře, ale ty tvrdíš, že tady se to nestalo,“ řekl. „Že vrah se od svého plánu odchýlil. Že uslyšel v policejním skeneru hlášení o únosu a to ho vrátilo z fantazie do reality. Uvědomil si, že policie možná utahuje smyčku. Proto oběť zabil a zbavil se jí – doufal, že se tak vyhne odhalení.“

„Přesně tak. A proto když se vyšetřovatelé pokoušeli porovnávat aspekty této vraždy s jinými, míchali jablka s hruškami. Nenašli nic, co by pachatelovu schématu odpovídalo, a proto věřili, že šlo o jednorázový zločin z příležitosti a náhlého popudu. Já si ale myslím, že tomu tak nebylo.“

Bosch odtrhl oči od fotografií a pohlédl na Ráchel.

„Podle tebe to udělal už předtím.“

„Podle mě je představa, že už se takto choval předtím, docela reálná. Nepřekvapilo by mě, kdybys zjistil, že měl prsty i v dalších únosech.“

„Bavíme se o událostech starých přes čtyřiadvacet let.“

„Já vím. A protože se Jessupa nepodařilo spojit s dalšími nevyřešenými vraždami, pravděpodobně se musíme zaměřit na případy pohřešovaných a uprchlých dětí. Na případy, kdy se vůbec nepodařilo identifikovat místo činu. Kdy se dívky nikdy nenašly.“

Bosch si vzpomněl na Jessupovy noční návštěvy parků u Mulholland Drive. Napadlo ho, že už možná ví, proč Jessup zapálil u kmene jednoho stromu svíci.

Vtom ho přepadla ještě otřesnější a děsivější myšlenka.

„Myslíš, že by takový člověk mohl tak starými zločiny přiživovat svou fantazii dodnes?“

„Samozřejmě že mohl. Seděl ve vězení, co jiného mu zbývalo?“

Bosch cítil, jak se ho zmocňuje naléhavost. Vyplývala ze stále přesvědčivější jistoty, že před sebou nemají ojedinělý případ vraždy. Pokud byla teorie Ráchel Wallingové správná, a Bosch neměl důvod o tom pochybovat, pak Jessup naplňoval své zvrácené fantazie opakovaně. Posledních čtyřiadvacet let byl sice odklizený do bezpečí, ale teď se opět volně pohyboval po městě. Bylo zřejmé, že zanedlouho začne být opět zranitelný vůči tlakům a nutkáním, které ho už dříve dohnaly k vražednému jednání.

Bosch rychle dospěl k rozhodnutí. Až Jessup příště pocítí neodolatelný tlak a přemůže ho nutkání zabíjet, bude Harry připraven ho zničit.

Znovu se vrátil do reality a uvědomil si, že se na něj Ráchel zvláštně dívá.

„Děkuji ti za tohle všechno, Ráchel,“ řekl. „Myslím, že už musím jít.“

19

Čtvrtek 4. března, 9.00

Bylo to jen slyšení o předprocesních návrzích, ale soudní síň byla přeplněná lidmi. Kromě hromady notorických návštěvníků soudních jednání a novinářů se dostavil i docela slušný počet právníků. Seděli jsme s Maggií u stolu obžaloby a znovu procházeli naše argumenty. Veškeré sporné otázky jsme už probrali před soudkyní Breitmanovou a sepsali písemně. Na tomto slyšení nám měla soudkyně položit dodatečné otázky a pak oznámit rozhodnutí. Cítil jsem stále silnější úzkost. Návrhy předložené Clivem Roycem byly vesměs docela rutinní a já s Maggií jsme na ně přesvědčivě reagovali. Byli jsme rovněž připravení podpořit své argumenty ústně, avšak na podobných slyšeních se občas stávaly nečekané věci. Nejednou se mi podařilo zasadit obžalobě při předprocesním slyšení bolestivý úder. A někdy může soudce při tomto slyšení rozhodnout tak, že je případ ještě před zahájením procesu v podstatě vyhraný nebo prohraný.

Zaklonil jsem se a rychle se ohlédl do soudní síně. Strojeně jsem se usmál na jednoho známého právníka v publiku, kývl jsem na něj a otočil se zpátky k Maggii.

„Kde je Bosch?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že sem nepřijde.“

„Proč ne? Minulý týden se nám úplně ztratil.“

„Na něčem pracuje. Včera mi volal a ptal se, jestli je nutné, aby tady byl. Řekla jsem, že ne.“

„Doufám, že pracuje na něčem, co souvisí s Jessupem.“

„Říkal, že ano – prý nám brzy přinese výsledky.“

„To by od něj bylo hezké. Proces začíná za čtyři týdny.“

Přemýšlel jsem, proč Bosch zavolal raději Maggii než mně, přestože jsem hlavní žalobce. Uvědomil jsem si, že jsem kvůli tomu na Maggii i na Bosche naštvaný.

„Poslyš, nevím, co se mezi vámi na tom vašem výletu do Port Townsendu stalo, ale on by měl volat mně.“

Maggie zavrtěla hlavou, jako by jednala s otravným dítětem.

„Hele, nemusíš se bát. On ví, že hlavní žalobce jsi ty. Nejspíš si myslí, že máš moc napilno, než abys měl čas poslouchat každodenní hlášení o tom, co dělá. A já zapomenu na to, cos právě řekl o Port Townsendu. Protentokrát. Ale jestli ještě jednou uděláš podobnou narážku, budeme mít spolu velký problém.“

„Dobrá, omlouvám se. Chtěl jsem jen…“

Vtom mou pozornost upoutal Jessup, který seděl s Roycem u stolu obhajoby na protější straně uličky. S úšklebkem mě pozoroval a já si uvědomil, že se na mě s Maggií díval, a možná nás dokonce i poslouchal.

„Omluv mě na vteřinku,“ řekl jsem.

Vstal jsem, zamířil ke stolu obhajoby a naklonil se nad obžalovaným.

„Chtěl jste něco, Jessupe?“

Než stačil Jessup říct jediné slovo, vložil se mezi nás jeho advokát.

„Nemluv s mým klientem, Micku,“ upozornil mě Royce. „Jestli se ho chceš na něco zeptat, zeptej se mě.“

V tu chvíli se Jessup usmál znovu – Royceova ochrana ho viditelně osmělila.

„Jenom se zase posaďte,“ řekl. „S váma se vůbec nebudu bavit.“

Royce zvedl ruku, aby ho umlčel.

„Já to vyřídím. Vy budte zticha.“

„Vyhrožoval mi. Měl byste si na to stěžovat soudkyni.“

„Řekl jsem, ať jste zticha a že to vyřídím sám.“

Jessup si založil ruce na prsou a opřel se o židli.

„Micku, máš nějaký problém?“ dotázal se Royce.

„Ne, nemám žádný problém. Akorát se mi nelíbí, jak na mě hledí.“

Vrátil jsem se ke stolu obžaloby a měl jsem na sebe vztek, že jsem se nechal takhle vyvést z míry. Posadil jsem se a podíval se na kameru nainstalovanou v ohrádce pro porotu. Soudkyně Breitmanová schválila natáčení procesu i předprocesních slyšení, avšak pouze prostřednictvím společné kamery, jejíž záběry pak mohou všechny televizní kanály i sítě převzít.

O několik minut později usedla soudkyně na stolec a zahájila slyšení. Procházeli jsme jednotlivé návrhy obhajoby a soudkyně většinou bez další diskuse rozhodovala v náš prospěch. Ze všeho nejdůležitější byl rutinní návrh obhajoby na zrušení procesu pro nedostatek důkazů, který soudkyně s minimálním komentářem zamítla. Když ji Royce požádal o slovo, odpověděla mu, že není nutné tuto otázku dál rozebírat. Byl to pořádný políček do tváře a já z něj měl velkou radost, přestože jsem předstíral, že je to naprosto běžná a nudná záležitost.

Jediným návrhem, o kterém chtěla soudkyně podrobněji diskutovat, byla Royceova neobvyklá žádost, aby si jeho klient směl během procesu zakrýt líčidlem tetování na krku a prstech. Argumentoval přitom tím, že jde o vězeňská tetování, k nimž Jessup přišel během nespravedlivého čtyřiadvacetiletého pobytu ve vězení. Kdyby si prý porotci tetování všimli, mohli by mít vůči obžalovanému předsudky. Jeho klient si chtěl proto zakrýt tetování líčidlem tělové barvy a Royce žádal soudkyni, aby obžalobě zakázala o něm před porotou hovořit.

„Musím přiznat, že jsem se s podobným návrhem ještě nikdy nesetkala.“ prohlásila soudkyně. „Kloním se k názoru žádosti vyhovět a zabránit obžalobě, aby na tuto skutečnost poukazovala, ale vidím, že obžaloba vznesla proti návrhu námitku, protože podle ní neobsahuje dostatek informací o charakteru a historii oněch tetování. Můžete nám toto téma trochu osvětlit, pane Royci?“

Clive Royce se vztyčil a oslovil soud ze svého místa za stolem obžaloby. Zvedl jsem hlavu a podíval se Jessupovi na ruce. Věděl jsem, že Royceovi nejvíc vadí tetování na Jessupových kloubech prstů. Malůvky na krku se daly do značné míry zakrýt pod košilí s límcem, kterou bude mít obžalovaný u procesu na sobě, ale ruce se daly zakrýt jen těžko. Jessup měl na čtyřech prstech každé ruky vytetované poselství FUCK THIS a Royce věděl, že se postarám o to, aby si porotci Jessupova vztahu ke světu všimli. Možná byl právě tento nápis hlavní překážkou Jessupova svědeckého vystoupení, protože Royce věděl, že si najdu cestu, jak porotu nepřímo nebo i konkrétně upozornit na skutečnost, že se obžalovaný „na to chce vysrat“.

„Ctihodnosti, obhajoba tvrdí, že ta tetování se na těle pana Jessupa objevila v době, kdy byl nespravedlivě vězněn, a jsou produktem tohoto trýznivého zážitku. Vězení je nebezpečné místo, paní soudkyně, a vězni přijímají různá opatření, aby se ochránili. Někdy tak činí i prostřednictvím tetování, jehož cílem je zastrašit nebo vyjádřit postoj, který odsouzenec ve skutečnosti nezastává nebo v něj nevěří. Kdyby porota tetování bez vědomí těchto skutečností spatřila, bezpochyby by měla vůči obžalovanému předsudky, a proto žádáme o shovívavost. Z tohoto hlediska je odpor vůči návrhu ze strany obžaloby evidentně jen zdržovací taktikou, přičemž obhajoba pevně stojí za svým rozhodnutím nebránit v tomto případu rychlému průchodu spravedlnosti.“

Maggie svižně vstala. Stanovisko k návrhu písemně vypracovala ona, takže bylo na ní, aby se k této otázce vyjádřila během předprocesního slyšení.

„Ctihodnosti, mohla bych požádat obhajobu o vysvětlení tohoto nařčení?“

„Moment, paní McPhersonová, ráda bych o to obhajobu požádala sama. Pane Royci, můžete své poslední prohlášení rozvést?“

Royce se zdvořile uklonil.

„Ano, samozřejmě, soudkyně Breitmanová. Obžalovaný již zahájil proces odstraňování tetování. To však nějakou dobu potrvá a do začátku přelíčení se to plně nestihne. Vznesením námitky proti naší obyčejné žádosti o použití líčidla se obžaloba snaží oddálit proces do chvíle, kdy bude mít můj klient tetování plně odstraněno. Jde o snahu podkopat režim zrychleného řízení, jehož se obhajoba k úžasu obžaloby od prvního dne odmítá zřeknout.“

Soudkyně přesunula pohled na Maggii McTerorsonovou. Byla řada na ní.

„Toto jsou pouhé smyšlenky obhajoby, vaše Ctihodnosti. Stát ani jednou nepožádal o odklad a nepostavil se proti žádosti obhajoby na zrychlený proces. Pravda je naopak taková, že obžaloba je na proces připravena. Tvrzení pana obhájce je proto nepodložené a pochybné. Skutečný důvod námitky proti tomuto návrhu je názor obžaloby, že by se obžalovanému nemělo umožňovat, aby se vydával za někoho jiného. Proces je hledání pravdy, a umožníme-li obžalovanému, aby pomocí líčidla skrýval své pravé já, pak to bude urážka hledání pravdy. Děkuji vám, Ctihodnosti.“

„Mohu reagovat, paní soudkyně?“ řekl okamžitě Royce, který se stále neposadil.

Breitmanová se na chvíli odmlčela a zapsala si k Maggiině řeči několik poznámek.

„To nebude nutné, pane Royci,“ řekla nakonec. „Už mám dostatek podkladů k rozhodnutí. Umožním panu Jessupovi, aby si tetování zakryl. Rozhodne-li se ve svůj prospěch vypovídat jako svědek, pak obžaloba nebude před porotou na tetování poukazovat.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti,“ řekla Maggie.

Posadila se, aniž dala jakkoliv najevo zklamání. Bylo to jen jedno rozhodnutí z mnoha a většina jich vyzněla v náš prospěch. Tato prohra se nedala označit jinak než za drobnou.

„Mám za to, že jsme tímto probrali vše,“ pokračovala soudkyně. „Má ještě některá ze stran nějaký návrh?“

„Ano, Ctihodnosti,“ řekl Royce a znovu vstal. „Obhajoba by chtěla předložit nový návrh.“

Vyšel od stolu obhajoby a předal výtisk nového návrhu nejprve soudkyni a poté i nám, přičemž měl samostatnou kopii jednostránkového návrhu pro mě i pro Maggii. Moje bývalá manželka četla rychle, což po ní zdědila i naše dcera, která kromě domácích úkolů stihla přečíst dvě knihy týdně.

„To jsou žvásty,“ zašeptala Maggie, než jsem vůbec stačil přečíst název návrhu.

Rychle jsem se však zorientoval. Royce žádal o rozšíření týmu obhájců o dalšího advokáta a zároveň navrhoval Maggiino vyloučení z týmu žalobců kvůli střetu zájmů. Navrhovaný nový právník se jmenoval David Bell.

Maggie se rychle otočila a prohlédla si publikum. Sledoval jsem její pohled a na konci druhé řady jsem skutečně zahlédl Davida Bella. Věděl jsem, jak vypadá, protože jsem ho vídal s Maggií v prvních měsících po rozpadu našeho manželství. Jednou jsem si přišel do jejího bytu vyzvednout dceru a dveře mi otevřel Bell.

Maggie se otočila zpátky a začala vstávat, aby oslovila soudkyni, ale já jí položil ruku na rameno a přinutil ji sedět.

„Já se toho ujmu,“ řekl jsem.

„Ne, počkej,“ zašeptala Maggie naléhavě. „Požádej o desetiminutovou přestávku. Potřebujeme si o tom promluvit.“

„Přesně to jsem chtěl udělat.“

Vstal jsem a oslovil soudkyni.

„Ctihodnosti, stejně jako vy jsme také my obdrželi tento návrh až teď. Můžeme si ho s sebou odnést a dodat naše stanovisko písemně, ale raději bychom ho probrali hned teď. Pokud nám soud dopřeje krátkou přestávku, myslím, že budeme připraveni reagovat.“

„Patnáct minut, pane Hallere? Čeká mě ještě jedna povinnost. Mohu ji vyřídit hned teď a pak se opět věnovat vám.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti.“

Znamenalo to, že musíme odejít od stolu, kde nás na patnáct minut vystřídá před soudkyní jiný státní zástupce. Odsunuli jsme spisy a Maggjin notebook na kraj stolu, abychom kolegovi udělali místo, vstali jsme a zamířili k zadním dveřím soudní síně. Když jsme procházeli kolem Bella, vyžádal si zvednutím ruky Maggiinu pozornost, ale moje bývalá manželka nevšímavě prošla kolem něj.

„Chceš jet nahoru?“ zeptala se mě, když jsme prošli dvojitými dveřmi. Myslela tím, že vyjedeme o několik pater vzhůru na státní zastupitelství.

„Nemáme čas čekat na výtah.“

„Můžeme jít po schodech. Jsou to jen tři patra.“

Prošli jsme dveřmi na oddělené schodiště, ale já pak Maggii chytil za paži.

„Můžeme to vyřídit tady,“ řekl jsem. „Pověz mi, co s tím Bellem uděláme.“

„Hajzl jeden. V životě nehájil trestní případ, natožpak vraždu.“

„Jo, určitě bys neudělala stejnou chybu dvakrát.“

Maggie se na mě významně podívala.

„Co to má jako znamenat?“

„Kašli na to, špatný vtip. Držme se tématu.“

Moje exmanželka si pevně založila ruce na prsou.

„Proradnější tah jsem v životě nezažila. Royce mě chce dostat z týmu, a tak se obrátil na Bella. A Bell…, nemůžu uvěřit, že by mi mohl něco takového udělat.“

„Jo, nejspíš to dělá proto, že z toho pro něj taky něco pěkného kouká. Asi jsme měli podobný krok očekávat.“

Tuto taktiku jsem jako obhájce sám párkrát použil, i když ne tak nápadně. Pokud se obhájci nelíbil soudce nebo státní zástupce, jednou z možností, jak ho vyloučit z případu, bylo přivést si do týmu někoho, kdo je s ním ve střetu zájmů. A protože má obžalovaný ústavně zaručené právo vybrat si obhájce podle své libosti, bývá to obvykle soudce nebo státní zástupce, kdo musí ze sporu odejít. Od Royce to byl fikaný tah.

„Chápeš, o co mu jde, že jo?“ řekla Maggie. „Snaží se tě izolovat. Ví, že jsem jediný člověk, kterému bys jako druhému žalobci důvěřoval, a snaží se ti mě sebrat. Dobře ví, že to beze mě prohraješ.“

„Díky za projevenou důvěru.“

„Ty víš, jak to myslím. V životě jsi nevystupoval v případu jako žalobce. Já jsem tu od toho, abych tě jím pomohla provést. Ale jestli mě Royce nechá vykopnout, kdo ti zůstane? Komu budeš věřit?“

Přikývl jsem. Měla pravdu.

„Dobrá, tak mi sděl fakta. Jak dlouho jsi s Bellem byla?“

„S ním? S ním jsem nebyla. Před sedmi lety jsme spolu krátkou dobu chodili. Netrvalo to déle než dva měsíce, a jestli tvrdí něco jiného, tak je to lhář.“

„Spočívá ten střet zájmů v tom, že jste spolu měli vztah, anebo v něčem jiném – v něčem, cos udělala nebo řekla, nebo v něčem, co díky tobě ví?“

„Nic takového. Prostě jsme spolu chodili, ale nikam to nevedlo.“

„Kdo to ukončil?“

Maggie se zarazila a sklopila oči k podlaze.

„On.“

Přikývl jsem.

„V tom případě je to střet zájmů. Může tvrdit, že k němu chováš zášť.“

„Jako že jsem zhrzená žena, jo? Vždyť je to úplný nesmysl. Vy chlapi jste…“

„Počkej, Maggie. Počkej. Já ti jen říkám, jak budou argumentovat oni. Netvrdím, že je to můj názor. Naopak chci…“

Dveře na schodiště se otevřely a vstoupil do nich státní zástupce, který nás v soudní síni během přestávky vystřídal. Vyrazil po schodech nahoru a já se podíval na hodinky. Uplynulo teprve osm minut.

„Šla do své pracovny,“ řekl nám státní zástupce. „Ještě máte čas.“

„Díky.“

Počkal jsem, až uslyším jeho kroky na horním odpočívadle, a teprve pak jsem tiše pokračoval.

„Dobrá, takže jakou obranu proti tomu zaujmeme?“

„Řekneš soudci, že je to evidentní pokus sabotovat obžalobu. Že si toho právníka najali výlučně proto, že měl se mnou kdysi vztah – ne proto, že může k obhajobě přispět čímkoliv odborným.“

Přikývl jsem.

„Fajn. A co dál?“

„Já nevím. Nemůžu přemýšlet… Prostě poukážeš na dlouhý časový odstup, absenci silného citového pouta, nulový dopad na profesionální úsudek i chování.“

„Jo, jo, jo…, a co ten Bell? Má nebo ví něco, na co bych si měl dát pozor?“

Maggie se na mě podívala jako na nějakého zrádce.

„Maggie, já prostě potřebuju vědět, že mě na konci tohohle překvapení nečeká další překvapení.“

„Dobrá, žádné překvapení není. Bell na tom musí být hodně špatně, když bere peníze jen za to, aby mě odstavil od případu.“

„Neboj, však my to zmáknem. Jdeme.“

Vrátili jsme se do soudní síně, a když jsme prošli brankou, kývl jsem na asistentku, že může přivolat soudkyni z pracovny. Avšak místo abych zamířil ke stolu obžaloby, vyrazil jsem k Royceovi, který seděl vedle svého klienta. Na druhé straně si už vedle Jessupa hověl David Bell. Naklonil jsem se Royceovi přes rameno a zašeptal tak hlasitě, že to musel slyšet i jeho klient,

„Až soudkyně vyjde, Clive, dám ti šanci ten návrh stáhnout. Jestli to neuděláš, tak tě za prvé před kamerou ztrapním, což zůstane navždy zachyceno na nahrávce, a za druhé stáhnu svou nabídku na propuštění s finančním vyrovnáním, kterou jsem tvému klientovi minulý týden dal. Natrvalo ji stáhnu.“

Díval jsem se, jak Jessup o pár centimetrů povytáhl obočí. O žádné nabídce svobody i peněz neslyšel. Nejspíš proto, že jsem mu žádnou nedal. Teď však bylo na Royceovi, aby svého klienta přesvědčil, že mu nic nezatajil. Hodně štěstí.

Royce se usmál, jako by ho moje slova potěšila. Nenuceně se zaklonil a hodil pero na blok. Bylo to zlatě zdobené pero Montblanc, které si takové zacházení nezasloužilo.

„S tebou si ještě užijeme zábavu, vid, Micku?“ řekl. „Tak já ti něco povím. Ten návrh nestáhnu a myslím, že kdybys mi někdy dal nějakou nabídku propuštění s finančním vyrovnáním, tak bych si to pamatoval.“

Můj trik tedy prohlédl. Teď ještě zbývalo přesvědčit klienta. Viděl jsem, že soudkyně již vyšla ze dveří pracovny a míří po třech schodech na soudní stolec. Naposledy jsem na Royce zašeptal.

„Ty peníze, které jsi zaplatil Bellovi, jsi vyhodil z okna.“

Vrátil jsem se ke stolu obžaloby a ani se neposadil. Soudkyně znovu zahájila jednání.

„Vracíme se k protokolovanému jednání v případu Kalifornie versus Jessup. Pane Hallere, chcete reagovat na poslední návrh obhajoby, anebo se vyjádříte písemně?“

„Ctihodnosti, obžaloba si přeje na toto…, na tento návrh reagovat ihned.“

„Takže prosím.“

Pokusil jsem se nasadit přesvědčivě rozhořčený tón.

„Paní soudkyně, nejsem o nic méně cynický než kdokoliv jiný, ale musím konstatovat, že mě taktika obhajoby reprezentovaná tímto návrhem překvapuje. Ve skutečnosti to totiž není žádný návrh. Je to docela obyčejný pokus podvrátit procesní systém tím, že se odepře lidu státu Kalif…“

„Ctihodnosti.“ skočil mi Royce do řeči a vymrštil se, „důrazně protestuji proti tomuto osočování, které se pan Haller snaží dostat do soudního i mediálního záznamu. Nejde zde o nic jiného než o průhlednou…“

„Pane Royci, budete mít možnost reagovat poté, co se pan Haller k vašemu návrhu vyjádří. Posadte se, prosím.“

„Ano, Ctihodnosti.“

Royce usedl a já se pokusil rozpomenout, kde jsem skončil.

„Pokračujte, pane Hallere.“

„Ano, Ctihodnosti. Jak víte, obžaloba předala v úterý obhajobě veškeré své nálezy. To, co vám nyní obhajoba předložila, je velmi neupřímný návrh pramenící z toho, že si pan Royce uvědomil, proti čemu ve skutečnosti stojí. Domníval se, že stát bude k tomuto případu přistupovat formálně. Teď ví, že tomu tak nebude.“

„Co to má ovšem společného s dotyčným návrhem, pane Hallere?“ zeptala se soudkyně netrpělivě.

„Všechno,“ odvětil jsem. „Slyšela jste někdy o podkopávání soudců? Tak pan Royce předvádí podkopávání žalobce. Prostudoval si naše nálezy a zjistil, že Margaret McPhersonová je pravděpodobně nejdůležitější součástí týmu žalobců. A tak místo aby se během procesu zaměřil na důkazy, pokouší se podkopat obžalobu rozštěpením týmu, který zmíněné důkazy připravil. Do procesu zbývají pouhé čtyři týdny a on se rozhodl zaútočit na mou druhou žalobkyni. Najal si právníka, který má malé nebo vůbec žádné zkušenosti s trestním právem, o obhajobě obžalovaného z vraždy nemluvě. Z jakého jiného důvodu by to dělal, paní soudkyně, než s cílem uměle vtáhnout do hry onen údajný střet zájmů?“

„Ctihodnosti?“

Royce byl opět na nohou.

„Pane Royci,“ zopakovala soudkyně, „už jsem vám řekla, že dostanete příležitost.“

Varovný tón v jejím hlase byl velmi dobře patrný.

„Ale Ctihodnosti, já přece nemohu…“

„Sednout!“

Royce se posadil a Breitmanová opět upřela pozornost na mě.

„Paní soudkyně, toto je cynický tah zoufalé obhajoby. Doufám, že obhajobě neumožníte překrucovat duch ústavy.“

Sotva jsem se posadil, Royce se vztyčil, jako bychom seděli na houpačce.

„Ještě moment, pane Royci,“ řekla soudkyně a zvednutím ruky advokáta vyzvala, aby se opět posadil. „Chci mluvit s panem Bellem.“

Tentokrát se postavil Bell. Byl dobře oblečený, měl světlé vlasy a narůžovělou kůži. V jeho očích jsem viděl obavy. Ať už oslovil on Royce nebo naopak, bylo jasné, že ho tento vývoj zaskočil. Neočekával, že bude muset stanout před soudkyní a vysvětlovat své postoje.

„Pane Belle, ještě jsem neměla to potěšení setkat se s vámi ve své soudní síni. Zabýváte se trestním právem, pane?“

„Eh, ne, madam, obvykle ne. Nicméně jsem advokát a ve více než třiceti procesech jsem stál v čele týmu obhájců. V soudní síni rozhodně nejsem nováček, Ctihodnosti.“

„Tak to ráda slyším. Kolik z těch procesů se týkalo obžaloby z vraždy?“

Rozjařené jsem sledoval, jak vývoj, který jsem uvedl do pohybu, nabírá vlastní dynamiku. Royce s mrtvolným výrazem přihlížel, jak se jeho plán tříští jako drahocenná váza.

„Vraždy jako takové se netýkal žádný z nich. Ale v několika případech šlo o smrt z nedbalosti.“

„To není totéž. Kolik trestněprávních procesů tedy máte za sebou, pane Belle?“

„Jak už jsem říkal, trestněprávní charakter neměl žádný z nich.“

„Čím přispějete k obhajobě pana Jessupa?“

„Ctihodnosti, přináším bohatou studnici procesních zkušeností, ale myslím si, že o můj životopis tady nejde. Pan Jessup má právo vybrat si právní zastoupení podle své libosti a…“

„V čem přesně spočívá střet zájmů zde s paní McPhersonovou?“

Bell se zatvářil zmateně.

„Rozuměl jste otázce?“ dotázala se soudkyně Breitmanová.

„Ano, Ctihodnosti. Střet zájmů spočívá v tom, že jsme měli intimní vztah a v tomto procesu bychom museli stát na opačných stranách sporu.“

„Byli jste manželé?“

„Ne, Ctihodnosti.“

„Kdy ten intimní vztah vznikl a jak dlouho trval?“

„Vznikl před sedmi lety a trval asi tři měsíce.“

„Udržoval jste od té doby s paní McPhersonovou kontakt?“

Bell upřel oči ke stropu, jako by tam hledal odpověď. Maggie se ke mně naklonila a zašeptala mi něco do ucha.

„Ne, Ctihodnosti,“ odpověděl konečně Bell.

Vstal jsem.

„Ctihodnosti, v zájmu plného odhalení pravdy budiž řečeno, že pan Bell posílal v uplynulých sedmi letech paní McPhersonové vánoční blahopřání. Ona však tuto zdvořilost neopětuje.“

V soudní síni se rozlehl smích. Soudkyně si toho nevšímala a dívala se na cosi před sebou. Zdálo se, že toho stále neslyšela dost.

„V čem spočívá ten střet zájmů, jehož se obáváte, pane Belle?“

„Totiž, paní soudkyně, takto před soudem se o tom těžko hovoří, ale já byl ten, kdo tehdy vztah s paní McPhersonovou ukončil, takže se obávám, že by z její strany mohla vůči mně přetrvávat záštiplná zaujatost. V tom je ten střet zájmů.“

Breitmanová mu to zjevně nebaštila a všichni v soudní síni to věděli. Začínalo být trapné tuhle podívanou byť jen sledovat.

„Paní McPhersonová,“ vyzvala soudkyně Maggii.

Ta si odsunula židli a postavila se.

„Přetrvává u vás nějaká zášť vůči panu Bellovi?“

„Ne, Ctihodnosti, tedy přinejmenším ne dodneška. Od toho vztahu jsem si polepšila.“

Z publika za sebou jsem uslyšel další zašumění, jak Maggiina poznámka ťala do živého.

„Děkuji vám, paní McPhersonová,“ řekla soudkyně. „Můžete se posadit. A vy také, pane Belle.“

Bell vděčně usedl na židli. Soudkyně se předklonila a věcným tónem promluvila do mikrofonu.

„Návrh se zamítá.“

Royce se okamžitě vztyčil.

„Vaše Ctihodnosti, nebyl jsem před rozhodnutím vyslechnut.“

„Byl to váš návrh, pane Royci. Předpokládám, že jste v něm uvedl všechno.“

„Ale rád bych reagoval na některé věci, které tady řekl pan Haller…“

„Pane Royci, já už jsem v této věci rozhodla. Nevidím potřebu další diskuse. Vy ano?“

Royce si uvědomil, že jeho porážka by mohla být ještě horší. Rozhodl se omezit ztráty.

„Děkuji vám, Ctihodnosti.“

Posadil se. Soudkyně ukončila slyšení, my si sbalili věci a zamířili k zadnímu východu. Ne ovšem tak rychle jako Royce. Advokát, jeho klient i předpokládaný budoucí spolupracovník vystřelili ze soudní síně jako muži, kteří v pátek večer musí chytnout poslední vlak. A tentokrát už se Royce neobtěžoval zastavovat na chodbě a klábosit se zástupci médií.

„Díky, žes mě podržel,“ řekla Maggie, když jsme došli k výtahům.

Pokrčil jsem rameny.

„Podržela ses sama. Ale myslelas to vážně, když jsi řekla, že sis od vztahu s Bellem polepšila?“

„Od vztahu s ním ano. Rozhodně.“

Podíval jsem se na ni, ale nedokázal jsem z jejího výrazu nic vyčíst. Dveře výtahu se otevřely a za nimi stál Harry Bosch.

20

Čtvrtek 4. března, 10.40

Bosch vyšel z výtahu a téměř vrazil do Hallera s McPhersonovou.

„Už je konec?“ dotázal se.

„Promeškals to.“ řekl Haller.

Bosch se rychle otočil a zatlačil do lemu výtahových dveří, aby se nestihly zavřít.

„Jedete dolů?“

„Máme to v plánu,“ odpověděl Haller tónem, který neskrýval otrávenost. „Mysleli jsme, že na to slyšení nepřijdeš.“

„Já na něj nepřišel. Přišel jsem za vámi dvěma.“

Sjeli výtahem dolů a Bosch je přesvědčil, aby ho pěšky doprovodili do Policejní administrativní budovy nacházející se o blok dál. Ve vestibulu je ohlásil jako návštěvu a společně vyjeli do čtvrtého patra, kde sídlilo oddělení loupeží a vražd.

„Tak tady jsem vůbec poprvé,“ pronesla McPhersonová. „Je tu ticho jako v pojišťovně.“

„Jo, myslím, že po přestěhování to tu dost ztratilo atmosféru,“ odvětil Bosch.

Policejní administrativní budova byla v provozu teprve šest měsíců. Měla v sobě cosi tichého a sterilního. Většině jejích nájemníků, včetně Bosche, se stýskalo po starém Parker Center, přestože se už tato budova prakticky rozpadala.

„Mám tady soukromou místnost,“ řekl Bosch a ukázal na dveře na protější straně místnosti detektivů.

Odemkl a všichni tři vstoupili do velké místnosti, v jejímž centru stál prostorný stůl, jaké bývají v zasedačkách. Jedna stěna byla celá prosklená a bylo z ní vidět do místnosti detektivů, avšak Bosch stáhl žaluzie, aby měli soukromí. Na protější zdi visela velká bílá tabule s řadou fotografií na horním okraji. Snímky zachycovaly mladé dívky a pod každým z nich bylo připsaných několik poznámek.

„Pracuju na tom nepřetržitě celý týden.“ řekl Bosch. „Nejspíš jste si už kladli otázku, kam jsem se poděl, a tak jsem si říkal, že je čas, abych vám ukázal, co jsem zjistil.“

McPhersonová se zastavila pouhých pár kroků za dveřmi a přimhouřila oči, čímž Boschovi odhalila svou marnivost. Zjevně byla krátkozraká, ale on ji nikdy neviděl v brýlích.

Haller přistoupil ke stolu, kde leželo několik spisových krabic vyzvednutých z archivu, odtáhl si židli a posadil se.

„Maggie,“ vybídl Bosch McPhersonovou. „Co kdyby sis sedla taky?“

McPhersonová konečně přestala hledět na snímky a vzala si z konce stolu židli.

„Je to to, co si myslím?“ zeptala se. „Všechny ty dívky vypadají jako Melissa Landyová.“

„No,“ řekl Bosch. „Podám vám k tomu výklad a závěry už si uděláte sami.“

On sám si židli nevzal. Obešel stůl, přistoupil k tabuli a začal mluvit.

„Mám jednu kamarádku. Kdysi se zabývala profilováním. Nikdy jsem…“

„Pro koho?“ zeptal se Haller.

„Pro FBI, ale co na tom záleží? Chci říct, že jsem nikdy nepoznal nikoho, kdo by byl na tohle lepší. A tak jsem ji krátce po převzetí tohohle případu neformálně požádal, aby se podívala na spisy, a ona mi vyhověla. Její závěr zněl tak, že policie v osmdesátém šestém interpretovala tu vraždu naprosto mylně. Tam, kde původní vyšetřovatelé viděli zločin z náhlého popudu a příležitosti, ona viděla něco jiného. Stručně řečeno viděla náznaky, že člověk, který zabil Melissu Landyovou, už možná vraždil předtím.“

„A je to tady,“ řekl Haller.

„Poslyš, já vážně nechápu, proč si tyhle poznámky neodpustíš,“ naježil se Bosch. „Zapojils mě do případu jako vyšetřovatele, a tak prostě vyšetřuju. Co kdyby sis teda nechal říct, co jsem zjistil? A pak si s tím nalož, jak chceš. Jestli to budeš pokládat za relevantní, tak s tím dál pracuj. Jestli ne, tak se na to vybodni. Já svoji práci odvedu tím, že vás na to upozorním.“

„Já se vůči tobě nechtěl nijak vymezovat, Harry. Jenom přemýšlím nahlas. Přemýšlím o všech věcech, které můžou zkomplikovat proces. A taky výměnu nálezů. Uvědomuješ si, že všechno, co nám říkáš, budeme muset předat Royceovi?“

„Jen za předpokladu, že to budete chtít použít.“

„Cože?“

„Já myslel, že znáš pravidla předávání nálezů líp než já.“

„Samozřejmě že je znám. Ale proč jsi nás teda na tuhle přednášku zval, když si myslíš, že bychom tvoje zjištění stejně neměli použít?“

„Co kdybys ho nechal, ať nám prostě řekne, co zjistil?“ vložila se mezi nás McPhersonová. „Třeba to pak pochopíme.“

„Dobrá, tak povídej,“ pronesl Haller. „Koneckonců jsem řekl jenom: „A je to tady“ což je naprosto běžná fráze naznačující překvapení z nečekaného vývoje událostí. Nic víc. Pokračuj, Harry. Buď tak hodný.“

Bosch se na chvíli zadíval na tabuli a pak se otočil zpět k dvoučlennému publiku a pokračoval.

„Takže ta moje kamarádka se domnívá, že Jessup zabil před Melissou Landyovou i jiné dívky a že se mu v těchto případech s největší pravděpodobností podařilo svůj zločin utajit.“

„A tak jsi začal pátrat,“ řekla McPhersonová.

„Přesně tak. Nezapomeňte, že původní vyšetřovatel Kloster nebyl žádný moula. I on po tom pátral. Problém byl v tom, že vycházel z nesprávného profilu. Měli sperma na šatech, uškrcení a tělo odhozené na přístupném místě. Kloster tedy hledal případy s podobným profilem, ale žádné nenašel. Konec příběhu, konec pátrání. Dospěli k závěru, že Jessup takhle ujel jen jednou, že si počínal nesmírně neorganizovaně a nedbale, a proto byl záhy dopaden.“

Harry se otočil a ukázal na řadu fotografií na tabuli za sebou.

„Já to vzal z jiného konce. Hledal jsem dívky, které se ztratily a nikdy se znovu neobjevily. Dívky hlášené jako uprchlice i možné oběti únosu. Jessup je z okresu Riverside, a tak jsem rozšířil okruh pátrání i na Riverside a losangeleské okresy. A protože mu bylo v době zatčení čtyřiadvacet, vrátil jsem se do doby, kdy mu bylo osmnáct, takže interval hledání zahrnoval roky osmdesát až osmdesát šest. Pokud jde o profil obětí, zúžil jsem okruh pátrání na bělošky ve věku od dvanácti do osmnácti let.“

„Proč jsi šel až na osmnáct?“ zeptala se McPhersonová. „Naší oběti bylo dvanáct.“

„Ráchel říkala – tedy ta specialistka říkala, že tihle lidé někdy ve výběru začínají ve své věkové a sociální skupině. Naučí se vraždit a teprve pak si začnou vybírat oběti podle své parafilie. Parafilie je…“

„Já vím, co to je,“ řekla McPhersonová. „Tohle všechno jsi dělal sám? Anebo ti pomáhala ta Ráchel?“

„Ne, ta mi jen vypracovala profil. Ale při sestavování tohohle seznamu mi pomáhal můj parťák. Bylo to těžké, protože ne všechny záznamy jsou úplné – zvlášť u případů, kdy policie nikdy nepřehodnotila hlášení o útěku na únos – a spousta podkladů byla odstraněna. Většina záznamů o útěcích z té doby je fuč.“

„Copak se tyhle věci nedigitalizovaly?“ zeptala se McPhersonová.

Bosch zavrtěl hlavou.

„V okrese Los Angeles ne. Když se všechno převádělo do digitální podoby, stanovily se priority a přednost dostaly záznamy o závažných trestných činech. Útěky se digitalizovaly jen v případě, že existovala možnost únosu. V okrese Riverside to bylo jinak. Měli tam méně případů, takže mohli digitálně archivovat všechno. Každopádně nám po zadání tohoto časového intervalu v těchto dvou okresech vypadlo dvacet devět případů. Jak jsem říkal, byly to vesměs nevyřešené případy. V každém z nich dotyčná dívka zmizela a už se nikdy nevrátila domů. Vytáhli jsme si o nich veškeré záznamy a většina jich neodpovídala kvůli svědeckým výpovědím nebo jiným nesrovnalostem. Těchhle osm případů jsme však vyloučit nemohli.“

Bosch se obrátil k tabuli a pohlédl na fotografie osmi usměvavých dívek. Po všech se dávno slehla země.

„Netvrdím, že ve všech těchto případech měl ve zmizení pohřešovaných dívek ze světa prsty Jessup, ale rozhodně je v tom mít mohl. A jak už si Maggie všimla, všechny se podobají Melisse Landyové i sobě navzájem. A mimochodem: podoba se týká i jejich tělesné konstituce. Jejich váha se od naší oběti liší maximálně o pět kilogramů a výška maximálně o pět centimetrů.“

Harry se otočil zpátky k publiku a zjistil, že McPhersonová i Haller fascinovaně hledí na fotografie.

„Pod každou fotkou jsem uvedl konkrétní údaje,“ pokračoval. „Fyzické znaky, datum a místo zmizení, zkrátka základní věci.“

„Znal Jessup některou z těch dívek?“ dotázal se Haller. „Existuje mezi ním a některou z nich jakákoliv spojitost?“

Bosch věděl, že toto je klíč k celému případu.

„Nic opravdu solidního – tedy nic, co by se mi zatím podařilo zjistit,“ řekl. „Nejpřesvědčivějším spojovacím článkem je prozatím tato dívka.“

Otočil se a ukázal na první snímek vlevo.

„První dívka. Valerie Schlicterová. Zmizela v roce 1981 ze stejné čtvrti v Riverside, kde Jessup vyrůstal. Jemu bylo v té době devatenáct a jí sedmnáct. Oba chodili na střední školu v Riverside, ale protože on záhy přerušil studium, zdá se, že se tam nemohli setkat. Každopádně ji tehdy považovali za uprchlici, protože měla problémy doma. Bydlela jen s matkou a bratrem a jednoho dne asi měsíc po maturitě jednoduše zmizela. Vyšetřování nikdy nepřerostlo z pátrání po pohřešované osobě v něco závažnějšího, a to převážně kvůli jejímu věku. Měsíc po zmizení jí totiž bylo osmnáct. Vlastně bych to ani nenazval vyšetřováním. Víceméně jen čekali, jestli se vrátí domů. Nevrátila.“

„A to je všechno?“

Bosch se otočil a pohlédl na Hallera.

„Prozatím ano.“

„V tom případě nebude s nálezy problém. Nic tady není. Neexistuje žádná spojitost mezi Jessupem a kteroukoliv z těchto dívek. Nejbližší shoda je u té dívky z Riverside, ale i ona byla o pět let starší než Melissa Landyová. Celé mi to připadá trochu přitažené za vlasy.“

Bosch měl pocit, že v Hallerově hlase zazněla úleva.

„No,“ řekl, „jenže tohle všechno má ještě jeden aspekt.“

Přistoupil ke krabicím na konci stolu, vytáhl jeden spis a položil ho před McPhersonovou.

„Jak víte, nechali jsme Jessupa po propuštění sledovat.“

McPhersonová otevřela spis a spatřila hromádku Jessupových fotografií pořízených během sledovací operace.

„Agenti zjistili, že se Jessup nechová běžným způsobem, a tak ho sledovali čtyřiadvacet hodin denně. Přitom zdokumentovali, že obžalovaný vede dva pozoruhodně odlišné životy. Na jedné straně veřejný život, který média interpretují jako jeho takzvanou cestu ke svobodě. Sem patří všechno možné, od úsměvů do kamer přes pojídání hamburgerů a surfování na Venice Beach až po kolečko vystoupení v talk-show.“

„Ano, to je nám plně známo,“ poznamenal Haller. „A většinu těchto věcí organizuje jeho advokát.“

„Ale pak je zde soukromá stránka jeho života,“ pokračoval Bosch. „Vysedávání po barech, noční jízdy městem a návštěvy konané uprostřed noci.“

„Jaké návštěvy?“ zeptala se McPhersonová.

Bosch sebral svou poslední vizuální pomůcku, totiž mapu pohoří Santa Monica, a rozložil ji před nimi na stole.

„Celkem devětkrát od svého propuštění odešel Jessup z bytu ve Venice a uprostřed noci odjel nahoru na Mulholland Drive. Tam vystoupil z auta a navštívil jeden nebo dva tamní přírodní parky za noc. Oblíbil si zejména Franklin Canyon Park – tam byl celkem šestkrát. Ale několikrát navštívil i Stone Canyon, Runyon Canyon a vyhlídku ve Fryman Canyon Parku.“

„A co na těch místech dělal?“ zeptala se McPhersonová.

„Tak především jsou to všechno veřejné parky, které se po setmění zavírají,“ odpověděl Bosch. „To znamená, že se tam musel vkrást. Bavíme se o druhé, třetí hodině ranní. Jessup tam pronikne a pak si prostě sedne a rozjímá. Párkrát taky rozsvítil svíčku. A vždycky na stejném místě v každém parku. Obvykle na nějaké stezce nebo u stromu. Fotky z toho nemáme, protože je tam moc velká tma a my nemůžeme riskovat, že se k němu dostaneme příliš blízko. Párkrát jsem se tento týden sledování zúčastnil a viděl jsem to na vlastní oči. Vypadá to, jako by prostě meditoval.“

Bosch zakroužkoval na mapě čtyři parky. Všechny se rozprostíraly kousek od Mulholland Drive a byly blízko u sebe.

„Mluvil jsi o tom všem s tou svou expertkou na profilování?“ zeptal se Haller.

„Jo, mluvil, a myslela si totéž co já. Že tam navštěvuje hroby. Že rozmlouvá s mrtvými…, se svými oběťmi.“

„To myslíš vážně?“ užasl Haller.

„Jo,“ řekl Bosch.

Nastalo dlouhé ticho, během něhož Haller s McPhersonovou přemýšleli o důsledcích Boschových zjištění.

„Kopal už někdo na některém z těch míst, Harry?“ zeptala se McPhersonová.

„Ne, ještě ne. Nechtěli jsme se s lopatami ukvapit, protože se tam Jessup pořád vrací. Poznal by, že se něco děje, a to prozatím nechceme.“

„Jasně. A co…“

„Psi? Jo, včera jsme tam tajně přivedli pár specialistů na vyhledávání mrtvol. A…“

„Jak se tajně vodí pes?“ zeptal se Haller.

Bosch se rozesmál a trochu tím zmírnil napětí v místnosti.

„Chci říct, že jsme tam měli dva psy, že jsme je nepřivezli v policejních autech a nevedli je lidi v uniformách. Snažili jsme se vyvolat zdání, že tam někdo normálně věnčí psa, jenže i to byl trochu problém, protože v těch parcích psi na stezky nesmějí. Prostě jsme dělali, co jsme mohli, a vždycky jsme tam na chvilku odskočili. Přitom jsem pořád volal na sekci zvláštního vyšetřování, abych měl jistotu, že se Jessup v době našich návštěv nepohybuje v blízkosti Mulholland Drive. Naštěstí zrovna surfoval.“

„A jak to dopadlo?“ zeptala se McPhersonová netrpělivě.

„Ti psi jsou vycvičení tak, že když zavětří pach lidského rozkladu, prostě si lehnou. Údajně dokážou zachytit stopu i po sto letech. V našem případě ale nereagovali na třech ze čtyř míst, která Jessup navštívil. Nicméně na jednom místě se jeden ze dvou psů chytil.“

Bosch přihlížel, jak se McPhersonová vytáčí na židli a dívá se na Hallera. Ten na ni rovněž pohlédl a zjevně mezi nimi proběhla nějaká tichá komunikace.

„Měl bych taky říct, že tenhle konkrétní pes se v minulosti asi ve třetině případů pletl – reagoval pozitivně ve chvílích, kdy neměl.“ dodal Bosch. „Druhý pes na stejném místě nereagoval.“

„No prima,“ poznamenal Haller. „Takže co nám tohle všechno říká?“

„Totiž, proto jsem vás sem pozval,“ odpověděl Bosch. „Dospěli jsme do fáze, kdy bychom možná měli začít kopat. Přinejmenším na tomhle jednom místě. Jenže když to uděláme, hrozí nám riziko, že to Jessup zjistí a bude vědět, že ho sledujeme. A pokud začneme kopat a najdeme lidské ostatky, máme toho dost na to, abychom Jessupa obžalovali?“

McPhersonová se předklonila, zatímco Haller se zaklonil, čímž dal své druhé žalobkyni prostor k jednání.

„No, já osobně nevidím v kopání žádnou právní překážku,“ řekla Maggie nakonec. „Je to veřejné prostranství a neexistuje nic, co by ti v tom mělo bránit. Soudní povolení každopádně nepotřebuješ. Ale opravdu chceš hned teď začít kopat jen na základě toho, co zjistil jeden pes, který má navíc dost vysoké procento omylů, anebo s tím začneme až po procesu?“

„Případně i během procesu,“ nadhodil Haller.

„Moje druhá otázka je ještě těžší,“ pokračovala McPhersonová. „Předpokládejme, že na jednom nebo třeba i na všech uvedených místech jsou skutečně pohřbené lidské ostatky. Ano, Jessupovo chování v takovém případě nasvědčuje tomu, že si je vědom, co se nachází pod zemí v místech, která uprostřed noci navštěvuje. Dokazuje to však, že je za to zodpovědný? To sotva. Jistě, mohli bychom ho obžalovat, ale on by proti našim současným znalostem mohl použít celou řadu protiargumentů. Souhlasíš, Michaele?“

Haller se předklonil a přikývl.

„Předpokládejme, že budete kopat a najdete ostatky jedné z těch dívek. I kdyby se vám podařilo potvrdit její identitu – což je velký otazník –, pořád nemáme žádné důkazy, které by z její smrti usvědčovaly Jessupa. Máme jen důkaz, že o tom pohřebišti věděl. Což je sice velmi závažná okolnost, ale postačuje to k tomu, abychom s tím šli k soudu? Já nevím. Myslím si, že bych v takovém případu byl raději obhájcem než státním zástupcem. Podle mě má Maggie pravdu: existuje řada obhajob, jimiž by mohl vysvětlit, jak je možné, že o těch pohřebištích ví. Mohl by si vymyslet fiktivního pachatele – někoho, kdo ty vraždy spáchal a řekl mu o nich nebo ho přinutil účastnit se zakopávání těl. Jessup strávil čtyřiadvacet let ve vězení. S kolika dalšími odsouzenci se tam setkal? S několika tisíci? Desetitisíci? A kolik z nich byli vrazi? Mohl by tohle všechno svést na jednoho z nich – prohlásit, že se o těch pohřebištích doslechl ve vězení a rozhodl se, že na ně bude jezdit a modlit se za duše obětí. Mohl by si vymyslet cokoliv.“

Haller znovu zavrtěl hlavou.

„Zkrátka a dobře existuje spousta způsobů, jak obhajobu takového případu pojmout. Bez nějakého fyzického důkazu, který by Jessupa nebo případného svědka jednoznačně spojoval s obětí, bychom podle mě měli problém.“

„Třeba se takový fyzický důkaz najde přímo v hrobech,“ nadhodil Bosch.

„Třeba, ale co když ne?“ opáčil bleskurychle Haller. „Člověk nikdy neví, třeba by se Jessup dokonce přiznal sám. Ale o tom taky dost pochybuju.“

McPhersonová se znovu ujala slova.

„Michael tady zmínil jeden velký otazník – ty ostatky. Daly by se vůbec identifikovat? A dokážeme stanovit, jak dlouho v zemi ležely? Nezapomeňte, že Jessup má na posledních čtyřiadvacet let dost neprůstřelné alibi. Jestli vytáhneme ze země hromadu kostí a nedokážeme s jistotou říct, že tam leží nejmíň od šestaosmdesátého, tak se nám Jessup vyvlíkne.“

Haller vstal a zamířil k tabuli. Sebral z okraje fixu a zakreslil na volné místo dvě kružnice.

„Tady je to, co zatím máme. V prvním kruhu je náš současný případ a ve druhém nové skutečnosti, které jsi odhalil. Ty kruhy jsou oddělené od sebe. Máme případ, se kterým jdeme do procesu, a pak tu máme tvoje nové vyšetřování. Pokud jsou obě věci takhle oddělené, je všechno v pořádku. Tvoje vyšetřování nemá na náš proces žádný dopad, takže ty kruhy můžeme držet oddělené. Rozumíš mi?“

„Jasně,“ řekl Bosch.

Haller sebral z okraje tabule houbu, smazal obě kružnice a nakreslil dvě nové. Ty se však již překrývaly.

„Když se tam teď vypravíš, začneš kopat a najdeš kosti, stane se tohle: Naše dva kruhy se propojí. A v tu chvíli se začnou tvoje aktivity týkat i nás a my budeme muset tlumočit naše zjištění nejen obhajobě, ale i celému širému světu.“

McPhersonová souhlasně kývla.

„Takže co teda uděláme?“ zeptal se Bosch. „Necháme to plavat?“

„Ne, nenecháme to plavat,“ řekl Haller. „Jen budeme opatrní a držet obě věci hezky od sebe. Víš, která zásada se všeobecně pokládá za nejlepší strategii u procesu? V jednoduchosti je síla. Zbytečně věci nekomplikovat. Nechrne naše kruhy oddělené, pojdme do procesu a usvědčme toho chlapa z vraždy Melissy Landyové. A až to uděláme, vypravíme se na Mulholland Drive s lopatami.“

Bosch přesunul pohled od Hallerových propojených kružnic na tabuli k řadě dívčích obličejů. Všechny instinkty mu napovídaly, že přinejmenším některé z těchto dívek se nedožily o mnoho vyššího věku, než v jakém je snímky zachycovaly. Že teď leží v zemi, kam je pohřbil Jason Jessup. Hnusila se mu představa, že tyto dívky budou muset strávit další den v hlíně, ale zároveň si uvědomoval, že opravdu budou muset ještě chvíli počkat.

„Dobrá,“ řekl. „Budu na tom dělat bokem. Zatím. Ale moje expertka zjistila ještě jednu věc, o které byste měli vědět.“

„Tohle muselo přijít,“ prohodila McPhersonová. „Copak?“

Haller se vrátil na židli a Bosch se rovněž posadil.

„Řekla mi, že vrah jako Jessup se ve vězení nenapraví. Temná hmota v jeho nitru nevymizí. Zůstane tam. Čeká. Je jako rakovina. A reaguje na tlaky zvenčí.“

„Takže bude vraždit znovu,“ řekla McPhersonová.

Bosch pomalu přikývl.

„Hroby svých předchozích obětí dokáže navštěvovat jen tak dlouho, dokud neucítí potřebu… čerstvé inspirace. A jestli se ocitne pod tlakem, existuje slušná pravděpodobnost, že se tímhle směrem vydá ještě dřív.“

„V tom případě bychom měli být připraveni,“ prohlásil Haller. „Já jsem ten, kdo ho pustil na svobodu. Jestli máš nějaké pochybnosti, že se ho podaří udržet na uzdě, chci je od tebe slyšet.“

„Žádné nemám.“ odpověděl Bosch. „Jakmile Jessup něco zkusí, zneškodníme ho.“

„Kdy plánuješ další výjezd se zvláštní vyšetřovačkou?“ dotázala se McPhersonová.

„Hned jak to půjde. Ale mám dceru, takže to závisí na tom, kdy bude mít možnost u někoho přespat nebo kdy k ní někoho seženu já.“

„Chtěla bych někdy jet s tebou.“

„Proč?“

„Chci vidět skutečného Jessupa. Ne toho, který je v novinách a v televizi.“

„No…“

„Co je?“

„V týmu nejsou žádné ženy a agenti se s tím chlapem neustále přesouvají. Nejsou tam žádné pauzy na toaletu. Močí se do lahví.“

„Neboj, Harry, myslím, že to zvládnu.“

„V tom případě ti to zařídím,“

21

Pátek 19. března, 10.50

Když jsem uslyšel, jak se Maggie zdraví na recepci s Lornou, podíval jsem se na hodinky. Vzápětí Maggie vstoupila do kanceláře a položila si na stůl brašnu s notebookem. Byla to tenká a stylová italská kožená brašna, jakou by si ona sama nikdy nekoupila. Na to byla příliš drahá a příliš červená. Přál jsem si vědět, od koho ji má, stejně jako jsem si o Maggii přál vědět spoustu dalších věcí, které by mi nikdy neřekla.

Původ její červené brašny mě však momentálně trápil ze všeho nejmíň. Za třináct dní začneme v Jessupově případu vybírat porotce a Clive Royce nám uštědřil zatím nejlépe mířenou předprocesní ránu. Byla asi dva centimetry tlustá a právě přede mnou ležela na stole.

„Kde jsi byla?“ řekl jsem s dobře patrnou otráveností v hlase. „Volal jsem ti na mobil, ale tys mi to nebrala.“

Maggie zamířila k mému stolu a přitáhla si s sebou židli.

„Spíš mi řekni, kdes byl ty.“

Podíval jsem se do kalendáře a našel u dnešního dne prázdné políčko.

„O čem to mluvíš?“

„Měla jsem vypnutý telefon, protože jsem byla s Hayley na předávání pochval. A tam nemají moc rádi, když při vyvolávání a odměňování dětí drnčí mobily.“

„Á sakra!“

Maggie mi to předem řekla a poslala mi oznámení e-mailem. Já si ho vytiskl a připevnil na ledničku. Jenže jsem si to zapomněl poznamenat do kalendáře a do diáře v telefonu. Podělal jsem to.

„Měls tam být, Hallere. Byl bys na dceru pyšný.“

„Já vím, já vím. Zvoral jsem to.“

„Nevadí. Dostaneš další šance. Zvorat to znovu, nebo se vzpamatovat.“

Tohle bolelo víc, než kdyby mě jako obvykle seřvala do krychličky. Její pasivně-agresivní přístup se mi však dokázal dostat hlouběji pod kůži a ona to nejspíš věděla.

„Příště už to neprošvihnu,“ řekl jsem. „To ti slibuji.“

Ani tentokrát nepronesla Maggie sarkastické: „Jasně, Hallere,“ nebo: „Tohle jsem už slyšela mockrát.“ Z nějakého důvodu to však bylo ještě horší. Místo toho přešla rovnou k věci.

„Co to je?“

Ukázala na dokument přede mnou.

„To je poslední a nejlepší pokus Clivea Royce. Návrh na zamítnutí svědecké výpovědi Sáry Ann Gleasonové.“

„A on nám to samozřejmě hodí na stůl v pátek odpoledne tři týdny před procesem.“

„Spíš sedmnáct dní.“

„Omlouvám se. A co tam píše?“

Otočil jsem dokument a posunul jí ho přes stůl. Byl sepnutý velkou černou kancelářskou svorkou.

„Pracuje na tom už od začátku, protože ví, že ten případ bude v podstatě záviset na ní. Ona je náš hlavní svědek a ostatní důkazy bez ní nemají význam. Dokonce i ty vlasy v odtahovém voze jsou jen nepřímý důkaz. Jestli nám sebere Sáru, sebere nám celý případ.“

„To chápu. Ale jak se to snaží navlíknout?“

Maggie začala listovat stránkami.

„Doručili mi to v devět a má to osmdesát šest stránek, takže jsem ještě neměl čas to celé přelouskat. Ale jde na to ze dvou stran. Za prvé napadá její původní identifikaci, když byla ještě dítě. Tvrdí, že okolnosti identifikace nebyly nestranné. A pak…“

„Tohle už se přece probíralo, soud její identifikaci uznal a odvolání se téhle věci netýkalo. Takže jen maří čas soudu.“

„Tentokrát na to jde od lesa. Nezapomeň, že Kloster má alzheimera a jako svědek nám k ničemu není. Nemůže nám popsat tehdejší vyšetřování a nemůže se bránit. Takže tentokrát Royce tvrdí, že Kloster Sáře řekl, kterého muže má identifikovat. Že jí Jessupa normálně ukázal.“

„A jak to chce dokázat? Předpokládám, že v tom pokoji byla jen Sára s Klosterem.“

„To nevím. V návrhu žádné podpůrné důkazy nejsou, ale tipl bych si, že sází na to hlášení vysílačkou, kdy Kloster vyzval kolegy, aby Jessupovi sundali čepici.“

„Na tom nezáleží. Ta identifikace přece proběhla proto, aby se zjistilo, jestli Sára dokáže identifikovat Dereka Wilberna. Tvrzení, že Kloster pak Sáře poručil, aby ukázala na Jessupa, je prostě směšné. Ta identifikace sice skončila překvapivým výsledkem, ale proběhla přirozeně a přesvědčivě. Na tomhle Royce nemůže stavět. I bez Klostera ho rozneseme na kopytech.“

Věděl jsem, že má pravdu, ale Royceův první argument mě tolik netrápil.

„Ovšem tohle od něj byla jen dělostřelecká příprava,“ řekl jsem. „Druhé odůvodnění je mnohem horší. Navrhuje zamítnutí její svědecké výpověďi kvůli nespolehlivé paměti. V tomhle návrhu je popsaná celá její drogová minulost, až do posledního jointa, který kdy vykouřila. Royce tu má záznamy o zatčení, vězeňské záznamy, výpověďi svědků, kteří detailně popisují její drogové eskapády, sex s několika partnery najednou a taky to, co označují za její víru v mimotělní zážitky – o tomhle se vám v Port Townsendu nějak zapomněla zmínit. A k dovršení všeho sehnal Royce experty na ztrátu paměti a tvorbu falešných vzpomínek coby vedlejší produkt závislosti na metamfetaminu. Takže co z toho celkově vyplývá? „Že nás totálně převezl.“

Maggie neodpověděla a prohlížela si několikastránkový souhrn na konci Royceova návrhu.

„Má vyšetřovatele tady a v San Francisku,“ dodal jsem. „Odvedli důkladnou a vyčerpávající práci, Maggie. A víš, co je na tom nejlepší? Že ji zatím podle všeho ani nejeli do Port Townsendu vyslechnout. Royce tvrdí, že to není zapotřebí, protože je úplně jedno, co Gleasonová dneska říká. Není na to totiž spoleh“

„On bude mít svoje experty a my zase svoje,“ prohlásila Maggie klidně. „Tenhle krok jsme očekávali a já se na něj už teď připravuju. Přinejhorším z toho vytřískáme remízu. To přece víš.“

„Experti jsou jen malou součástí toho všeho.“

„Bude to v pohodě.“ trvala na svém Maggie. „Podívej se na tyhle svědky. Vesměs její bývalí manželé a milenci. A koukám, že se Royce neobtěžoval připojit do návrhu i jejich výpisy z trestního rejstříku. Jsou to totiž úplně stejní feťáci, jako kdysi bývala ona. Vykreslíme je jako pasáky a pedofily, kteří jsou proti ní zaujatí, protože je nechala ležet v prachu, zatímco ona sama se z toho svinstva dokázala vyhrabat. Prvního si vzala v osmnácti a jemu tehdy bylo devětadvacet. Tohle nám řekla. S radostí ho uvidím na svědecké lavici před soudkyní. Myslím, že reaguješ trochu přehnaně, Hallere. Tohle si obhájíme. Dokážeme Royce přinutit, aby některé tyhle takzvané svědky posadil před soudkyni, a pak je do jednoho rozneseme na kopytech. Ale v jedné věci máš pravdu. Tohle je Royceův zatím nejlepší pokus. Až na to, že mu nebude nic platný.“

Zavrtěl jsem hlavou. Maggie viděla jen to, co je napsáno na papíře a co můžeme zablokovat nebo odrazit vlastními zbraněmi. Nedokázala však číst mezi řádky.

„Hele, tady jde hlavně o Sáru. Royce ví, že soudkyně nebude mít zájem zamítnout nám hlavního svědka. Ví, že s tím proti nám neuspěje. Ale zároveň dává soudkyni na vědomí, co všechno Sáru čeká, jestli na svědeckou lavici usedne. Celý její život, všechny prašivé detaily, všechny jointy a penisy, které kdy vykouřila, tohle všechno bude muset překousnout, jestli se na tu lavici posadí. A on pak vytáhne z rukávu nějakého doktůrka, který promítne na plátno fotky rozleptaného mozku a prohlásí, že tohle dělá s lidmi metamfetamin. Opravdu ji do tohohle chceme dostrkat? Je dost silná, aby to zvládla? Anebo bude lepší zajít za Roycem, nabídnout mu dohodu na dobu, kterou si už Jessup odseděl, a k tomu nějaké přilepšení od města, aby byli všichni spokojení?“

Maggie hodila návrh na stůl.

„To si děláš legraci? Kvůli tomuhle jsi dostal strach?“

„Já nedostal strach. Jenom realisticky hodnotím situaci. Já do toho Port Townsendu nejel. Nesetkal jsem se s tou ženou osobně, takže nevím, jestli to dokáže ustát, nebo ne. A kromě toho nám pořád ještě zbude druhý pokus v podobě dalších případů, na kterých teď pracuje Bosch.“

Maggie se opřela o židli.

„Nemáš žádnou záruku, že z těch dalších případů něco kloudného vzejde. Musíme se do toho už teď vložit s veškerou vervou, Hallere. Mohla bych za Sárou zajet ještě jednou a trochu ji podržet za ručičku. Obšírněji jí nastínit, co může očekávat. Připravit ji. Ona už pochopila, že to nebude nic příjemného.“

„Mírně řečeno.“

„Podle mě je na to dost silná. A myslím, že by jí to v jistém smyslu mohlo i prospět. Chápeš, aby se od toho osvobodila, zaplatila za své hříchy. U ní jde hlavně o vykoupení, Michaele. Však to znáš.“

Dlouze jsme se na sebe podívali.

„Prostě si myslím, že bude víc než silná a porota si toho všimne,“ řekla Maggie. „Dokázala přežít a takové lidi má každý rád.“

Přikývl jsem.

„Máš skvělé přesvědčovací schopnosti, Maggie. Je to dar. Oba víme, že hlavním žalobcem jsem neměl být já, ale ty.“

„Díky, že to říkáš.“

„Takže tam zajedme a připravme ji na to. Třeba příští týden. To už bychom měli mít harmonogram výslechu svědků a můžeme jí říct, kdy ji budeme u soudu potřebovat.“

„Dobře,“ odpověděla moje exmanželka.

„A jak jsi na tom o víkendu? Musíme sepsat reakci na tohle.“

Ukázal jsem na návrh obhajoby, který mi ležel na stole.

„Harry mi na zítřejší noc konečně zařídil výjezd se zvláštní vyšetřovačkou. Pojede taky – myslím, že jeho dcera spí někde u kamarádky. Jinak mám volno.“

„Proč chceš strávit celou noc pozorováním Jessupa? Tohle má přece pod palcem policie.“

„Už jsem ti říkala, že chci vidět, jak se Jessup chová, když si myslí, že ho nikdo nesleduje. Navrhla bych ti, abys jel taky, jenže hlídáš Hayley.“

„Stejně bych tím nemarnil čas. Ale až budeš s Boschem, můžeš mu předat kopii tohohle návrhu? Budeme potřebovat, aby prověřil některé z těchhle svědků a výpovědí. Ne všechno bylo v Royceových nálezech.“

„Jo, sehrál to chytře. Nedopisoval je na seznam svědků, dokud se neobjevili tady. Takže jestli soudkyně jeho návrh odstřelí a řekne, že důvěryhodnost Gleasonové má posoudit porota, poskytne nám aktualizovaný seznam svědků a řekne, že v takovém případě potřebuje předvolat tyhle svědky, aby mohli před porotou vypovídat o důvěryhodnosti naší svědkyně.“

„A soudkyně mu to umožní, protože jinak by se dostala do rozporu s vlastním rozhodnutím. Filuta Clive. Ví, co dělá.“

„Tu kopii Harrymu samozřejmě předám, ale myslím, že pořád ještě vyšetřuje ty staré případy.“

„To je jedno. Proces má prioritu. Potřebujeme mít úplné informace o minulosti těchhle lidí. Vyřídíš to s ním ty, anebo se toho mám ujmout?“

Když jsme si na počátku rozdělovali předprocesní povinnosti, svěřil jsem Maggii zodpovědnost za přípravu na výslech svědků obhajoby. Všech s výjimkou Jessupa. Kdyby se rozhodl vypovídat, podal bych si ho sám.

„Promluvím s ním,“ řekla Maggie.

Svraštila obočí. Tohle gesto jsem už znal.

„Co je?“

„Nic. Jen přemýšlím, jakou obranu proti tomu zvolit. Myslím, že podáme preventivní návrh, ve kterém se pokusíme omezit Royceovu možnost očerňovat naši svědkyni. Budeme tvrdit, že události v mezidobí jejího života nesouvisejí s její důvěryhodností svědkyně, pokud se její nynější identifikace Jessupa bude shodovat s tím, jak ho identifikovala tehdy.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Na to bych ti namítl, že porušuješ šestý dodatek ústavy, podle něhož má klient právo provést křížový výslech osoby, která ho obviňuje. Soudkyně by mohla Royce omezit, kdyby se příliš opakoval, ale nepočítej s tím, že by jeho otázky nepřipustila.“

Maggie našpulila rty, neboť si uvědomila, že mám pravdu.

„Ale za pokus to přesto stojí,“ řekl jsem. „Všechno stojí za pokus. A taky chci utopit Royce v papírech. Zavalit ho celým telefonním seznamem svědků, ať se v tom hezky ráchá.“

Podívala se na mě a usmála se.

„Co je?“

„Líbí se mi, když jsi tak spravedlivě naštvaný.“

„Tos ještě nic neviděla.“

Odvrátila ode mě pohled, než naše konverzace přeskočí na jinou rovinu.

„Kde chceš o víkendu otevřít krám?“ zeptala se. „Nezapomeň, že máš na starosti Hayley. Jestli budeme celý víkend pracovat, nebude se jí to líbit.“

Musel jsem o tom chvíli přemýšlet. Hayley milovala muzea. Dokonce tak, že už mě unavovalo navštěvovat stejná muzea pořád dokola. A taky zbožňovala filmy. Musel jsem se podívat, jestli nedávají něco nového.

„Ráno ji přivez ke mně domů a připrav se pracovat na naší odpovědi. Pak si to třeba můžeme prohodit. Já ji odpoledne vezmu do kina nebo někam a ty večer pojedeš se zvláštní vyšetřovačkou. Nějak to zvládnem.“

„Dobře, tak platí.“

„Nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo ji můžeš přivézt už dneska a uděláme si večeři na oslavu té její třídní pochvaly. A třeba pak ještě stihneme něco udělat.“

„To jako že bych u tebe přespala?“

„Jasně, když budeš chtít…“

„To by se ti líbilo, co, Hallere?“

„Ano.“

„A mimochodem, nebyla to třídní pochvala, ale ředitelská. Takže to nepopleť, až se s ní večer uvidíš.“

Usmál jsem se.

„Dneska večer? Myslíš to vážně?“

„Asi jo.“

„V tom případě žádný strach. Všechno řeknu správně.“

22

Sobota 20. března, 20.00

Protože se Bosch zmínil, že se chce sledovací operace SZV zúčastnit i jedna státní zástupkyně, vzal si poručík Wright sobotní noční službu a přidělil si řízení vozu, v němž se měli oba návštěvníci pohybovat. Dali si sraz na veřejném parkovišti ve Venice, které se rozprostíralo šest bloků od pláže. Jakmile se tam Bosch s McPhersonovou dostavili, zavolali vysílačkou Wrightovi a oznámili mu, že jsou na místě a čekají. Po patnácti minutách vjel na parkoviště bílý sportovně užitkový vůz a naložil je. Bosch přenechal Maggii přední sedadlo a sám si nastoupil dozadu. Nebyl to od něj projev gentlemanství. Dlouhé zadní sedadlo mu umožňovalo trochu se během noci natáhnout.

„Steve Wright,“ představil se poručík a podal McPhersonové ruku.

„Maggie McPhersonová. Děkuji vám, že jste mi umožnil jet s vámi.“

„V pohodě. Vždycky jsme rádi, když o nás státní zastupitelství projeví zájem. Doufejme, že pro vás dnešní výjezd nebude ztrátou času.“

„Kde je Jessup teď?“

„Když jsem odjížděl, byl v klubu Brig na Abbot Kinney. Má rád přeplněné lokály, což hraje v náš prospěch. Mám pár kluků uvnitř a pár dalších na ulici. Už jsme si trochu zvykli na jeho režim. Vždycky někam přijde, počká, až ho lidi poznají a objednají mu panáky, a pak jde o dům dál. A když ho nikdo nepozná, vypadne dřív.“

„Po pravdě řečeno mě zajímají spíš jeho noční výpravy než jeho pijácký režim.“

„Ale pro nás je dobře, že vyrazil na tah,“ ozval se Bosch ze zadního sedadla. „Je v tom totiž příčinná souvislost. Když večer nasává, obvykle pak v noci jede na Mulholland.“

Wright souhlasně kývl a vyjel z parkoviště. Byl to dokonalý sledovací agent, protože vůbec nevypadal jako policista. Táhlo mu na šedesát, nosil brýle, řídly mu vlasy a v kapse košile měl vždy zastrčená dvě nebo tři pera, takže vypadal spíš jako účetní.

V SZV však působil přes dvacet let a zúčastnil se několika operací, které skončily smrtí podezřelého. Timesy zhruba jednou za pět let publikovaly o sekci materiál, v němž obvykle analyzovaly počty úmrtí na jejích operacích. Bosch si pamatoval, že v zatím posledním článku označil autor Wrighta za „netušeného hlavního pistolníka“. Zatímco to však reportéři a editoři Timesů pravděpodobně chápali jako novinářskou ťafku, Wright nesl tento titul hrdě jako vyznamenání. Dokonce ho měl natištěný na vizitce pod jménem. Samozřejmě v uvozovkách.

Wright jel po Abbot Kinney Boulevard, až minul klub Brig, který se nacházel v jednopatrové budově na východní straně ulice. Urazil ještě dva bloky, otočil se do protisměru a zaparkoval před požárním hydrantem půl bloku od baru.

Světelná cedule před klubem zachycovala boxera v ringu, jehož červené boxerské rukavice byly připravené k boji. Bosch věděl, jaký se za tímto znakem ukrývá příběh, protože před mnoha lety v této čtvrti bydlel. Ceduli s boxerem nechal vyvěsit jeden dřívější majitel, který podnik odkoupil od původních vlastníků. Byl to bývalý boxer, a tak nechal celý interiér zařídit s boxerskou tematikou. Cedule nad vstupem byla jen jedním z mnoha doplňků. Na jednom boku budovy byla stále vidět nástěnná malba boxera a jeho ženy, přestože oba dávno zemřeli.

„Tady je Pětka,“ ohlásil Wright. „Jaká je situace?“

Mluvil do mikrofonu připevněnému ke sluneční cloně nad hlavou. Bosch věděl, že se mikrofon aktivuje nohou pomocí knoflíku na podlaze. Reproduktor pak byl zastrčený pod palubní deskou. Tato komunikační sestava ponechávala sledovacím agentům volné ruce, takže mohli hovořit během jízdy a především zachovávat své krytí. Komunikace prostřednictvím vysílačky v ruce by je mohla prozradit a mít pro ně smrtelné následky. Na to byla SZV příliš dobrá.

„Tady Trojka,“ vylinul se z reproduktoru hlas. „Retro je stále v podniku s Jedničkou a Dvojkou.“

„Rozumím,“ řekl Wright.

„Retro?“ zeptala se McPhersonová.

„Tak jsme ho nazvali.“ konstatoval Wright. „Naše frekvence jsou sice hodně daleko v pásmu a v registru FCC jsou uvedené jako DWP kanály, ale nikdy nevíte, kdo vás může odposlouchávat. Proto při komunikaci nikdy nepoužíváme pravá jména lidí a názvy lokalit.“

Nebylo ještě ani devět hodin. Bosch neočekával, že Jessup v brzké době z klubu odejde, zvlášť pokud mu lidé kupovali alkohol. Zdálo se mu, že McPhersonová padla Wrightovi do oka a rád jí vysvětluje zavedené postupy a umění špičkového sledování. Maggii to možná nudilo, ale rozhodně to nedávala najevo.

„Jakmile si uděláme obrázek o režimu a rutině sledovaného, můžeme reagovat mnohem efektivněji. Vezměte si třeba tenhle klub. Brig patří ke třem nebo čtyřem lokálům, které Retro navštěvuje pravidelně. Vyčlenili jsme různé agenty pro různé bary, takže tam mohou bez obav chodit, protože vypadají jako pravidelní návštěvníci. Dva muži, které v Brigu momentálně mám, operují v tomhle klubu pořád. Další dva půjdou do Townhouse, pokud se tam Retro objeví, a ještě jiní dva mají pod palcem James Beach. Takhle to funguje. Jestli si jich tam Retro všimne, bude si myslet, že je to proto, že jsou to štamgasti. Zatímco kdyby zahlédl stejného agenta na dvou různých místech, začal by mít podezření.“

„Rozumím, poručíku. Zdá se, že na to jdete chytře.“

„Říkejte mi Steve.“

„Dobrá, Steve. Mohou spolu vaši agenti uvnitř komunikovat?“

„Ano, ale jsou hluší.“

„Hluší?“

„Všichni máme na těle mikrofony. Jako prezidentská ochranka. Ale když operujeme na místě, jako je bar, nestrkáme si do ucha sluchátko, protože by to bylo nápadné. Takže kdykoliv je to možné, ohlásí agenti svoji polohu, ale nemají žádnou zpětnou vazbu, pokud nevytáhnou zpoza límce přijímač a nestrčí si ho do ucha. Bohužel to není jako v televizi, kde používají sluchátka bez kabelu.“

„Aha. A vaši muži během sledovací operace v baru opravdu pijí?“

„Kdyby si chlap na takovém místě objednal kolu nebo minerálku, vyčníval by z davu a byl by podezřelý. Takže si objednají alkohol, ale pak si ho šetří. Naštěstí Retro rád chodí do míst, kde je spousta lidí, takže se tam krytí udržuje snadněji.“

Zatímco na předních sedadlech pokračoval neformální rozhovor, vytáhl Bosch mobilní telefon a zahájil vlastní neformální konverzaci v podobě textové zprávy dceři. A přestože věděl, že se na klub Brig upírá několik párů očí a další oči uvnitř sledují přímo Jessupa, zvedl každých pár vteřin hlavu a zkontroloval pohledem vchod do baru.

Tak jak to jde? Bavite se?

Madeline dnes přespávala v domě své kamarádky Aurory Smithové. Bylo to jen pár bloků od jejich domu, ale Bosch nemohl být nablízku, kdyby ho náhodou potřebovala. Trvalo několik minut, než mu záštiplně odpověděla. Měli spolu dohodu, že mu bezpodmínečně musí zvedat telefon a odpovídat na textovky, jinak jí Bosch omezí svobodu – ona tomu říkala „zkrácení vodítka“.

Všechno v poho. Nemusíš mě kontrolovat.

Ale musím. Jsem tvůj otec. Neponocuj.

Jj –

A bylo to. Textová zkratka ve zkratkovitém vztahu. Bosch věděl, že potřebuje pomoc. Se spoustou věcí si nevěděl rady. Někdy spolu vycházeli dobře a všechno vypadalo báječně. Jindy si však byl jistý, že Madeline kradmo vyjde ze dveří a uteče. Bydlení s dcerou mělo za následek, že v něm jeho láska k ní zesílila víc, než vůbec pokládal za možné. Myšlenky na její bezpečí i naděje na její šťastnou budoucnost neustále prostupovaly vším, co dělal a o čem uvažoval. Jeho touha učinit její život lepším a pomoci jí překonat vlastní minulost měla někdy podobu fyzické bolesti v hrudi. Přesto stále nedokázal zachytit její ruku přes uličku. Letadlo kodrcalo v turbulencích a on se s ní neustále míjel.

Odložil telefon a znovu se zadíval na vchod do klubu Brig. Venku postával hlouček kuřáků. V tu chvíli se v reproduktoru ozval hlas doprovázený ostrým křachnutím biliárových koulí, které do sebe v pozadí narazily.

„Vychází. Retro vychází ven.“

„To je nějak brzy,“ podivil se Wright.

„Kouří?“ zeptala se McPhersonová. „Třeba si jen…,“

„Zatím jsme si nevšimli.“

Bosch přilepil oči na dveře, které se zakrátko otevřely. Muž zdálky identifikovatelný jako Jessup vyšel ven a zamířil po chodníku pryč. Abbot Kinney Boulevard se na severozápadní straně protínal s Venice Boulevard. Jessup kráčel právě tam.

„Kde parkuje?“ zeptal se Bosch.

„Nikde,“ odpověděl Wright. „Bydlí jen pár bloků odtud. Došel sem pěšky.“

Všichni se odmlčeli a sledovali Jessupa. Ten ušel dva bloky po Abbot Kinney Boulevard, přičemž minul řadu různých restaurací, kaváren a galerií. Chodník byl plný lidí – byla sobota večer a téměř ve všech lokálech měli ještě otevřeno. Nakonec Jessup vstoupil do kavárny s názvem Abboťs Hábit. Wright zapnul vysílačku a vyčlenil jednoho ze svých mužů, ale než ten stačil vkročit do kavárny, vyšel Jessup opět ven a pokračoval s kávou v ruce v chůzi.

Wright nastartoval auto a zařadil se do provozu jedoucího opačným směrem. O dva bloky dál, kde už ho Jessup nemohl vidět, i kdyby se ohlédl, se otočil do protisměru a neustále udržoval rádiový kontakt s dalšími agenty. Jessup měl kolem sebe neviditelnou sledovací síť. I kdyby její přítomnost odhalil, nedokázal by ji setřást.

„Míří domů,“ oznámil hlas ve vysílačce. „Možná to dneska zapíchne brzy.“

Abbot Kinney Boulevard – tato ulice dostala název po muži, jenž před více než stoletím postavil celou čtvrť Venice – se po chvíli změnila v Brooks Avenue, která protínala Main Street. Jessup ji přešel a odbočil do jedné z uliček v pěší zóně. Wright však na to byl připravený a nasměroval dva sledovací vozy na Pacific

Avenue, kde mohly Jessupa zachytit, jakmile se z ulice se zákazem vjezdu opět vynoří.

Zastavil na rohu Brooks Avenue a Main Street a čekal na hlášení, že Jessup prošel ulici a objevil se na Pacific Avenue. Po dvou minutách znervózněl a sám se agentům ozval.

„Tak kde je, hoši?“

Žádná odpověď nepřišla. Nikdo Jessupa neměl. Wright do ulice rychle někoho poslal.

„Dvojko, běž tam za ním. A použij třiadvacítku.“

„Rozumím.“

McPhersonová se podívala přes sedadlo na Bosche a poté na Wrighta.

„Třiadvacítku?“

„Používáme řadu různých taktik. Ale v éteru je nepopisujeme.“

Ukázal přes sklo.

„Tohle je třiadvacítka.“

Bosch viděl, jak přes Main Street přechází muž v červené větrovce a v ruce nese termoobal s pizzou. Když se ocitl na pěší zóně, vnořil se do ulice s názvem Breeze Avenue. Po chvilce čekání se vysílačka konečně probudila k životu.

„Nevidím ho. Došel jsem až na konec, ale…“

Spojení se přerušilo. Wright neřekl nic. Znovu chvíli Čekali a pak se z reproduktoru šeptem ozval tentýž hlas.

„Málem jsem do něj vrazil. Vynořil se z mezery mezi dvěma domy. Zrovna si zapínal poklopec.“

„Dobrá, odhalil tě?“

„Neodhalil. Zeptal jsem se, kudy se jde na Breeze Court, a on mi řekl, že tohle je Breeze Avenue. Jsme v pohodě. Už by měl pomalu vyjít.“

„Tady je Čtyřka. Máme ho. Míří k San Juan Avenue.“

„Čtyřka“ bylo jedno z aut, které Wright poslal na Pacific Avenue. Jessup bydlel v bytě na San Juan Avenue, mezi Pacific Avenue a Speedway. Odemkl si dům, vyšel do prvního patra a vstoupil do bytu. Sledovací týmy se rychle přesunuly na místo. Přišel čas na další čekání.

Bosch z předchozích sledovacích operací věděl, že hlavní vlastností dobrého pozorovatele je srozuměnost s mlčením. Někteří lidé mají nutkání neustále zaplňovat ticho. Harry s tím nikdy neměl problém a pochyboval, že ho někdo ze zvláštní vyšetřovačky má. Byl zvědavý, jak zareaguje McPhersonová, když jí už Wright řekl všechno, co jí říct chtěl, a nezbývalo než čekat a dívat se.

Vytáhl telefon, aby zjistil, jestli mu nepřišla zpráva od dcery, ale žádné zprávy neměl. Rozhodl se, že ji nebude obtěžovat další kontrolní textovkou, a opět přístroj odložil. Jeho rozhodnutí přenechat McPhersonová přední sedadlo se nyní zúročilo. Otočil se, položil si nohy na sedadlo, opřel se zády o dveře a natáhl se tak, že napůl ležel. McPhersonová se ohlédla a v přítmí se usmála.

„Já myslela, že jsi gentleman,“ prohodila. „Zatímco ty ses chtěl jen natáhnout.“

Bosch se usmál.

„Vyhmátlas mě.“

Po těchto slovech se všichni odmlčeli. Bosch přemýšlel o tom, co mu McPhersonová řekla, když na parkovišti čekali, až je Wright vyzvedne. Nejprve mu předala kopii nejnovějšího návrhu obhajoby, a když ji ukládal do kufru svého auta, řekla mu, že bude nutné, aby začal prověřovat svědky a jejich výpověďi a hledal cesty, jak proměnit hrozby, které tito svědci a výpověďi představují, ve výhodu pro obžalobu. Prozradila mu také, že s Hallerem celý den vymýšleli reakci na pokus zabránit svědecké výpověďi Sáry Ann Gleasonové. Na rozhodnutí soudkyně v této věci by prý mohl záviset výsledek celého procesu.

Bosche vždy štvalo, když viděl, jak mazaní právníci manipulují se spravedlností a se zákonem. Jeho role v procesu byla čistá. Začal na místě činu a na základě důkazů pátral po vrahovi. Musel přitom dodržovat určitá pravidla, ale většinu času měl jasně nalinkovaný směr. Jakmile se však případ dostal před soud, jeho charakter se změnil. Právníci se dohadovali o interpretacích, hypotézách a procedurách. Nic jako by se už nevyvíjelo přímočaře. Ze spravedlnosti se stalo bludiště.

Jak by někdo mohl neumožnit očitému svědkovi strašlivého zločinu, pomyslel si, aby vypovídal u soudu proti obžalovanému? Pracoval jako policista přes pětatřicet let a stále si neuměl vysvětlit, jak tenhle systém funguje.

„Tady je Trojka. Retro se dal do pohybu.“

Zpráva vytrhla Bosche ze zamyšlení. Uplynulo pár vteřin a z reproduktoru se vylinul druhý hlas s druhým hlášením.

„Jede někam autem.“

Wright se ujal velení.

„Dobrá, takže se připravíme na sledování auta. Jednička vyjede na Main Street a Růže s Dvojkou obsadí Pacific Avenue a Venice Boulevard. Všichni ostatní zůstanou sedět na zadku, dokud nezjistíme, kam jede.“

Odpověd se dozvěděli za několik minut.

„Jede po Main Street na sever. Jako obvykle.“

Wright přeskupil jednotky a pečlivě zorganizovaný sledovací doprovod se dal do pohybu společně s Jessupem, který projel po Main Street až na Pico Boulevard a odtamtud najel na dálnici 10.

Urazil pár set metrů východním směrem a pak odbočil na sever na dálnici 405, která byla i v takto pozdní hodinu plná aut. Jak se dalo očekávat, mířil do pohoří Santa Monica. Výběr sledovacích vozů byl velmi pestrý: od Wrightova SUV přes černý kabriolet Mercedes až po kombík Volvo se dvěma bicykly na zadním nosiči a dvojici fádních japonských sedanů. Jediné, co u sledovací operace v hollywoodských kopcích chybělo, bylo auto s hybridním pohonem. Týmy zahájily sledovací techniku s názvem rotující obdélník: dva vozy se držely v sousedních pruzích, jedno auto jelo vepředu a jedno vzadu, přičemž si všechny vozy předem nacvičeným způsobem měnily místa. Wrightovo SUV fungovalo jako záloha, která se držela za tímto útvarem.

Jessup jel celou cestu povolenou rychlostí nebo pomaleji. Když se silnice vyhoupla na hřeben hor, podíval se Bosch z okna a viděl, jak nahoře před ním stoupá z mlhy Gettyho muzeum.

V očekávání, že Jessup míří na některé ze svých obvyklých míst u Mulholland Drive, nařídil Wright dvěma týmům, aby se odtrhly od útvaru a vyrazily dopředu. Chtěl, aby byly na Mulholland Drive před Jessupem – aby se ve Franklin Canyon Parku nacházel v době Jessupova příjezdu tým vybavený brýlemi s termovizí.

Jessup skutečně nezklamal: odbočil na výjezd na Mulholland Drive a zakrátko už projížděl po klikaté dvouproudové silnici kopírující páteř horského pásma. Wright Boschovi s McPhersonovou vysvětlil, že tato část sledovací operace je nejnáchylnější k odhalení.

„Stoprocentní zajištění by nám poskytla jen včela, ale na tu nemáme rozpočet,“ řekl.

„Včela?“ otázala se McPhersonová.

„To je součást našeho kódu. Říkáme tak vrtulníku. Tady by se nám jeden určitě hodil.“

První překvapení noci nastalo o pět minut později, když Jessup bez zastavení projel kolem Franklin Canyon Parku a dál mířil na východ. Wright rychle odvolal z parku sledovací tým.

Jessup projel kolem Coldwater Canyon Boulevard, aniž zpomalil, a poté minul i vyhlídku nad Fryman Canyon Parkem. Když projel křižovatku Mulholland Drive a Laurel Canyon Boulevard, ocitl se sledovací tým na zcela novém území.

„Jaká je pravděpodobnost, že nás odhalil?“ zeptal se Bosch.

„Nulová,“ odpověděl Wright. „Na to jsme příliš dobří. Spíš má v plánu něco nového.“

Dalších deset minut se celá kolona přesouvala na východ ke Cahuenga Pass. Velitelský vůz se držel hluboko za sledovacími týmy, takže se Wright a jeho dva spolujezdci museli spoléhat na rádiová hlášení.

Jedno auto Jessupa předjelo, zatímco všechna ostatní se držela za ním. Zadní auta se dál střídala na špici, aby Jessup ve zpětném zrcátku viděl stále jiné konfigurace reflektorů. Konečně se ozvalo hlášení, které Bosche přimělo předklonit se na sedadle, jako by tím, že se přisune blíž ke zdroji informace, mohl její obsah lépe pochopit.

„Je tady stopka, na které Retro odbočil na sever. Cedule s názvem ulice jsem si v téhle tmě nevšiml, ale stejně jsem musel zůstat na Mulholland. Jet za ním by bylo moc riskantní. Ať další auto odbočí na stopce doleva.“

„Rozumím. Odbočit doleva.“

„Počkejte!“ řekl Bosch naléhavě. „Řekněte mu, ať počká.“

Wright se podíval do zpětného zrcátka.

„Jak to myslíte?“ zeptal se.

„Na Mulholland Drive je jen jedna stopka. Na křižovatce s Woodrow Wilson Drive. Znám ji. Vede ze svahu a na světlech dole na Highland se znovu spojuje s Mulholland Drive. Tam se na něj může první auto znovu zavěsit. Woodrow Wilson Drive je totiž příliš úzká. Kdybyste tam poslali auto, mohl by poznat, že ho někdo sleduje.“

„Víte to jistě?“

„Vím to jistě. Bydlím na Woodrow Wilson Drive.“

Wright se na chvíli zamyslel a aktivoval vysílačku.

„Zrušte tu odbočku doleva. Kde máme volvo?“

„Čekáme na další pokyny.“

„Dobře, tak dojedte na křižovatku a doleva se spusťte na kolech. Sledujte auta v protisměru. A sledujte podezřelého.“

„Rozumím.“

Zakrátko dojelo Wrightovo SUV ke křižovatce a Bosch viděl, že volvo stojí odstavené u silnice. Nosič na kola byl prázdný. Wright rovněž zastavil u krajnice a zkontroloval vysílačkou týmy.

„Jedničko, jste na pozici?“

„Potvrzuji. Jsme na těch světlech dole. Retra zatím nevidíme.“

„Trojko, co vy?“

Žádná odpověď se neozvala.

„Takže všichni čekejte, než se nám ozvou.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Bosch. „Co ty bicykly?“

„Zřejmě jsou na chvilku hluší. Ozvou se nám, až…“

„Tady je Trojka,“ řekl náhle šeptavý hlas. „Přijeli jsme až k němu. Zavřel oči a šel spát.“

Wright to pasažérům přetlumočil.

„Chce říct, že zhasl reflektory a přestal se hýbat.“

Bosch cítil, jak se mu svírá hrudník.

„Víte jistě, že je v tom autě?“

Wright zopakoval otázku do vysílačky.

„Ano, vidíme ho. Na palubní desce mu hoří svíčka.“

„Kde přesně jste, Trojko?“

„Asi v polovině ulice. Slyšíme šum z dálnice.“

Bosch se co nejvíce předklonil mezi dvě přední sedadla.

„Zeptejte se ho, jestli může přečíst z obrubníku číslo,“ požádal Wrighta. „Ať mi uvede adresu.“

Wright jeho žádost přetlumočil a uplynula téměř minuta, než agent šeptem odpověděl.

„Je tu moc velká tma, takže bychom museli rozsvítit baterku, abychom viděli obrubník. Ale vedle vchodu do domu, před kterým parkuje, jsou semafory. Ten dům stojí na pilotách a zadek mu visí nad průsmykem. Odsud to vypadá, že má číslo sedm dva nula tři.“

Bosch se zaklonil a ztěžka se opřel o sedadlo. McPhersonová se otočila a pohlédla na něj. Také Wright se na něj zadíval ve zpětném zrcátku.

„Vy tu adresu znáte?“ zeptal se.

Bosch ve tmě kývl.

„Jo,“ řekl. „Je to můj dům.“

23

Nedělo 21. března, 6.40

Dcera si každou neděli ráda přispala. Obvykle jsem byl strašně nerad, že takhle plýtvá časem, který jsme měli vyhrazený pro sebe. Měl jsem ji totiž jen každý druhý víkend a ve středy. Tuto neděli to však bylo jiné. S radostí jsem ji nechal spát, vstal jsem o něco dřív a pokračoval v sepisování reakce, která měla zachránit vystoupení mé hlavní svědkyně před soudem. Seděl jsem v kuchyni a naléval si první šálek kávy, když jsem uslyšel zaklepání na dveře. Venku byla ještě tma. Podíval jsem se klíčovou dírkou a dost se mi ulevilo, když jsem viděl, že za dveřmi stojí moje bývalá manželka a hned za ní Harry Bosch.

Moje úleva však neměla dlouhého trvání. Sotva jsem jim totiž otevřel, nahrnuli se dovnitř a já okamžitě cítil, jak spolu s nimi vstoupila do domu i negativní energie.

„Máme problém.“ oznámila Maggie.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Děje se to, že Jessup se dnes ráno utábořil před mým domem,“ odpověděl Bosch. „A já chci vědět, jak ho našel a o co mu ksakru jde.“

Při posledních slovech ke mně přistoupil přespříliš blízko. Nevěděl jsem, co je horší: jestli jeho dech, nebo vyčítavý tón jeho slov. Nebyl jsem si jistý, co se mu honí hlavou, ale uvědomil jsem si, že veškerá špatná energie vyvěrá z něj.

Odstoupil jsem od něj.

„Hayley ještě spí. Půjdu jí zavřít dveře do pokoje. V kuchyni máte čerstvou kávu bez kofeinu, a kdybyste potřebovali, můžu vám uvařit i normální.“

Prošel jsem chodbou a zkontroloval dceru. Pořád ještě spala. Zavřel jsem dveře a doufal, že ji nevzbudí naše hlasy, které zřejmě budou hodně hlasité.

Když jsem se vrátil do obýváku, moji dva návštěvníci pořád stáli. Ani jeden si nedal kávu. Boschova silueta se rýsovala v popředí velkého panoramatického okna s výhledem na město – kvůli tomuto pohledu jsem tenhle dům koupil. Viděl jsem, jak se na obloze za jeho rameny objevují první paprsky světla.

„Kávu si nedáte?“

Oba na mě jen upřeně hleděli.

„Dobrá, tak se posadme a promluvme si o tom.“

Ukázal jsem na gauč a křesla, ale Bosch jako by ve svém postoji zcepeněl.

„No tak, pojdme to probrat.“

Prošel jsem kolem nich a posadil se do křesla u okna. Konečně se pohnul i Bosch. Ušel pár kroků a posadil se na gauč vedle Hayleyiny školní brašny. Maggie usedla do druhého křesla. Promluvila jako první.

„Snažím se Harryho přesvědčit, že v seznamu svědků neuvedli jeho soukromou adresu.“

„To rozhodně ne. Do nálezů jsme žádné soukromé adresy neuváděli. U tvého jména jsem uvedl dvě adresy: tvoje a moje pracoviště. Dokonce jsem tam napsal jen všeobecné číslo na Policejní administrativní budovu. Neznají ani tvoji přímou linku.“

„Jak to, že teda našel můj dům?“ zeptal se Bosch a v hlase měl stále vyčítavý tón.

„Podívej, Harry, obviňuješ mě z něčeho, s čím jsem neměl vůbec nic společného. Nevím, jak tvůj dům našel, ale nemohlo to být zas tak těžké. Přemýšlej trochu. Na internetu najde každý každého. Ten tvůj dům ti patří, že? Platíš daň z nemovitosti, účty za vodu a plyn a vsadím se, že ses taky zaregistroval k volbám – bezpochyby volíš republikány.“

„Nezávislé.“

„Fajn. Jde o to, že když lidé opravdu chtějí, dokážou si tě najít. A navíc máš dost výjimečné jméno. Takže úplně stačí, aby si někdo zadal…“

„Tys jim uvedl moje plné jméno?“

„Musel jsem. Za prvé je to podmínka a za druhé v téhle podobě figuruje ve všech písemnostech u procesů, ve kterých jsi kdy svědčil. Ale to je jedno. Jessupovi stačilo mít přístup k internetu a mohl…“

„Jessup seděl čtyřiadvacet let ve vězení. O internetu toho ví ještě míň než já. Musel mít pomoc a já se vsadím, že mu ji poskytl Royce.“

„Ale to nevíme.“

Bosch se na mě významně podíval a v očích se mu objevila temnota.

„Takže ty ho obhajuješ?“

„Ne, nikoho neobhajuju. Jen tvrdím, že bychom neměli dělat ukvapené závěry. Jessup má spolubydlícího a navíc je z něj tak trochu celebrita. A celebrity dokážou lidi přimět, aby jim vyhověli, ne? Tak se, prosím tě, uklidni a zkusme se vrátit o trochu zpátky. Řekni mi, co se u tvého domu stalo.“

Zdálo se, že Bosch ubral trochu páry, ale stále rozhodně nebyl klidný. Skoro jsem očekával, že vstane a rozbije lampu nebo prorazí pěstí díru do zdi. Naštěstí se vyprávění ujala Maggie.

„Byli jsme se zvláštní vyšetřovačkou a sledovali ho. Mysleli jsme, že jede do jednoho z těch parků, které poslední dny navštěvuje. Jenže on je všechny minul a jel po Mulholland Drive pořád dál. Když jsme dorazili na křižovatku s ulicí, na které bydlí Harry, museli jsme zůstat zpátky, aby si nás nevšiml. SZV má na jednom autě bicykly. Dva agenti se na ně posadili a sjeli dolů. A našli Jessupa v autě přímo před Harryho domem.“

„Do prdele práce!“ řekl Bosch. „Bydlí teď se mnou dcera. Jestli ten hajzl…“

„Harry, ne tak nahlas a dávej si pozor na jazyk,“ varoval jsem ho. „Moje dcera spí hned za touhle zdí. Takže se prosím vraťme k věci. Co Jessup dělal?“

Bosch zaváhal. Maggie nikoliv.

„Prostě tam jen seděl,“ řekla. „Asi půl hodiny. A měl zapálenou svíčku.“

„Svíčku? V autě?“

„Jo, na palubní desce.“

„A co to sakra znamená?“

„Kdo ví?“

Bosch nevydržel sedět. Vyskočil z gauče a začal rázovat po pokoji.

„Po půl hodině nastartoval motor a odjel domů.“ pokračovala Maggie. „A to bylo všechno. Jedeme rovnou z Venice.“

Tentokrát jsem začal přecházet po místnosti já, ale držel jsem se přitom bezpečně daleko od Bosche.

„Dobrá, tak o tom zkusme přemýšlet. Musíme se zamyslet nad tím, co dělá.“

„To víme i bez tebe, Sherlocku,“ odsekl Bosch.

Přikývl jsem. Koledoval jsem si o to.

„Existuje důvod si myslet, že Jessup o našem sledování ví nebo něco tuší?“ zeptal jsem se.

„Ani nápad,“ řekl Bosch překotně.

„Počkej, ne tak zhurta,“ poznamenala Maggie. „Už jsem o tom přemýšlela. Během večera do něj jeden agent málem vrazil. Pamatuješ, Harry? Na Breeze Avenue?“

Bosch přikývl. Maggie mi vysvětlila podrobnosti.

„V jedné ulici v pěší zóně ve Venice si už mysleli, že se jim ztratil. Poručík do té ulice poslal agenta s pizzou. A Jessup se najednou vynořil z uličky mezi dvěma domy, kam se šel vymočit. Bylo to o vlas.“

Rozpřáhl jsem ruce.

„Vida, tohle je možná ono. Možná to v něm vzbudilo podezření, a tak se rozhodl, že zjistí, jestli ho někdo nesleduje. A zajel přímo před dům hlavního vyšetřovatele, protože to byl dobrý způsob, jak vyprovokovat případné pozorovatele k reakci.“

„Chceš říct, že nás testoval?“ dotázal se Bosch.

„Přesně tak. Nekontaktoval ho od vás nikdo, že ne?“

„Ne, nechali jsme ho být,“ odpověděla Maggie. „Kdyby však byl býval z toho auta vystoupil, nejspíš by to dopadlo jinak.“

Přikývl jsem.

„Jasně, takže to budto byla zkouška, anebo má nějaký plán. A v takovém případě to z jeho strany byla průzkumná mise. Chtěl vidět, kde bydlíš.“

Bosch se zastavil a vykoukl z okna. Venku se už úplně rozednilo.

„Pořád však musíš mít na paměti, že se nedopustil ničeho nezákonného,“ pokračoval jsem. „Tohle je veřejná ulice a soudkyně mu při propuštění neomezila pohyb po okrese Los Angeles. Takže ať už tam prováděl cokoliv, je dobře, že jste ho nezastavili a neprozradili se.“

Bosch stál u okna zády k nám. Nevěděl jsem, co si myslí.

„Harry,“ řekl jsem. „Chápu, jaké máš obavy, a souhlasím s nimi. Ale nemůžeme se tím nechat rozptylovat. Proces se rychle blíží a my máme spoustu práce. Jestli toho člověka usvědčíme, zmizí nám navždy ze života a bude úplně jedno, jestli ví, kde bydlíš.“

„A co mám dělat do té doby: sedět každou noc na terase s brokovnicí?“

„SZV ho přece čtyřiadvacet hodin denně sleduje, ne?“ řekla Maggie. „Copak jim nevěříš?“

Bosch dlouho neodpovídal.

„Oni ho neztratí,“ ujistil jsem ho.

Maggie se na mě podívala a já spatřil v jejích očích obavy. Všichni tři jsme měli dceru. Bylo by těžké svěřit její bezpečnost někomu jinému, byť by to byla elitní sledovací jednotka. Na chvíli jsem se zamyslel nad věcí, o které jsem už od začátku našeho rozhovoru přemýšlel.

„A co kdyby ses nastěhoval sem? I s dcerou? Může bydlet v Hayleyině pokoji, protože ona se dneska vrací k mámě. A ty si můžeš vzít pracovnu. Je tam i pohovka na přespání, ve které jsem sám pár nocí strávil. Je docela pohodlná.“

Bosch se otočil od okna a podíval se na mě.

„To tu mám jako bydlet až do konce procesu?“

„A proč ne? Aspoň budou mít naše dcery konečně příležitost se seznámit, až zase Hayley přijede.“

„To je dobrý nápad,“ ozvala se Maggie.

Nevěděl jsem, jestli se její slova týkají seznámení našich dcer, anebo návrhu, aby Bosch s dcerou bydleli u mě.

„A já jsem navíc každou noc doma,“ pokračoval jsem. „Když budeš muset odjet se zvláštní vyšetřovačkou, tak ti ji budu moct hlídat – tím spíš, když tady bude Hayley.“

Bosch o tom chvíli přemýšlel, ale pak zavrtěl hlavou.

„To nemůžu.“ řekl.

„Proč ne?“ zeptal jsem se.

„Protože je to můj dům. Můj domov. Nebudu před tím chlapem utíkat. On bude utíkat přede mnou.“

„A co tvoje dcera?“ zeptala se Maggie.

„O svou dceru se postarám.“

„Harry, přemýšlej o tom ještě,“ řekla Maggie. „A mysli na svou dceru. Nechceš přece, aby se jí něco stalo.“

„Hele, jestli má Jessup moji adresu, tak má nejspíš i tuhle. Přestěhovat se sem nic neřeší. Je to jen…, je to jen útěk před ním. Třeba je tohle jeho zkouška – chce vidět, jak se zachovám. A proto nebudu dělat nic. Nepřestěhuju se. Mám na své straně SZV, a jestli se Jessup vrátí a třeba jen překročí obrubník před domem, budu na něj připravený.“

„Tohle se mi nelíbí,“ poznamenala Maggie.

Přemýšlel jsem o Boschových slovech, že Jessup zná i moji adresu.

„Mně taky ne,“ řekl jsem.

24

Středa 31. března, 9.00

Bosch nemusel u soudu být. Potřebovali ho tam až po výběru poroty a zahájení samotného procesu. Chtěl se však zblízka podívat na muže, kterého ve spolupráci s SZV zpovzdáli sledoval. Chtěl vidět, jestli Jessup nějak zareaguje, jakmile ho uvidí. Od onoho dlouhého dne, kdy ho vezli autem ze San Quentinu, uplynul už měsíc a půl. Bosch cítil potřebu dostat se k Jessupovi blíž, než mu umožňovala sledovací operace. Pomohlo by mu to uchovat si zápal.

Dnešnímu jednání říkali „situační porada“. Soudkyně chtěla před zítřejším zahájením volby porotců vyřídit veškeré závěrečné návrhy a sporné otázky a pak hladce přikročit k procesu. Bylo třeba prodiskutovat termíny a podmínky výběru porotců a projít seznamy důkazů předložené oběma stranami.

Tým žalobců měl nabito a nataženo. Haller s McPhersonovou svou obžalobu v posledních dvou týdnech vypilovali a vybrousili, prověřili výpověďi skutečných i účelových svědků a znovu se zamysleli nade všemi důkazy. Kromě toho pečlivě naplánovali choreografii předkládání čtyřiadvacet let starých důkazů. Byli připravení. Napjali tětivu a čekali na vypuštění šípu.

Také rozhodnutí o případném trestu smrti už padlo – či spíše bylo oznámeno. Haller totiž svou žádost oficiálně stáhl, což ovšem Bosch celou dobu předpokládal. Tušil, že je to z Hallerovy strany pouhá póza, která má jen vystupňovat tlak na Jessupa. Jeho nevlastní bratr byl zkrátka rozený obhájce a ani dočasné přeběhnutí na druhou stranu nemohlo jeho názory zviklat. Znamenalo to, že kdyby byl Jessup usvědčen, vysloužil by si trest doživotního žaláře bez možnosti podmínečného propuštění a z Hallerova pohledu by to byl za vraždu Melissy Landyové dostatečný trest.

Také Bosch byl připravený. Znovu důkladně vyšetřil celý případ a vypátral svědky, které chtěli předvolat před soud. Přitom co nejčastěji vyjížděl se zvláštní vyšetřovačkou na sledovací operace – dělal to každou noc, kdy jeho dcera přespávala u kamarádky nebo ji doma hlídala zástupkyně ředitele Sue Bambroughová. Byl na svou roli připravený a ještě stihl pomáhat Hallerovi a McPhersonové s přípravou na ty jejich. Očekávání byla vysoká, což byl další důvod Boschovy přítomnosti v soudní síni. Chtěl vidět, jak celá věc začne.

Soudkyně Breitmanová vešla do soudní síně a pár minut po deváté jednání začalo. Bosch si vybral místo u zábradlí přímo za stolem obžaloby, kde vedle sebe seděli Haller s McPhersonovou. Říkali mu, ať se posadí k nim, ale on se chtěl držet zpátky. Chtěl mít možnost sledovat Jessupa zezadu a kromě toho z obou žalobců vyzařovaly příliš velké obavy. Soudkyně měla dnes rozhodnout, zda umožní svědeckou výpověď Sáry Ann Gleasonové proti Jessupovi. A jak mu Haller včera večer prozradil, na ničem jiném prakticky nezáleželo. Pokud by ztratili Sáru jako svědkyni, téměř jistě by ztratili celý případ.

„Zahajuji další protokolované jednání v případu Kalifornie versus Jessup,“ řekla soudkyně, jakmile usedla na stolec. „Dobré ráno všem.“

Všichni její pozdrav opětovali a soudkyně přešla rovnou k věci.

„Zítra zahajujeme volbu porotců do tohoto případu a poté přikročíme k procesu. Proto je dnešek dnem, kdy takříkajíc vyklidíme garáž, abychom do ní zítra mohli konečně přivézt auto. Probereme zde veškeré poslední návrhy, dosud nevyřízené návrhy, zkrátka cokoliv, co si ještě přejete prodiskutovat ve vztahu k důkazům, svědkům či čemukoliv jinému. Na moje rozhodnutí čeká ještě několik návrhů a těmi se budeme zabývat nejdřív. Žádost obžaloby o přezkoumání rozhodnutí ve věci zakrytí některých tetování na těle obžalovaného se zamítá. O této otázce už jsme sáhodlouze diskutovali a já nevidím potřebu ji dále rozebírat.“

Bosch se podíval na Jessupa. Seděl vůči němu v ostrém úhlu, takže mu neviděl přímo do tváře. Všiml si však, že Jessup přivítal první dnešní rozhodnutí soudkyně Breitmanová souhlasným kývnutím.

Soudkyně pak v rychlosti prolétla soupis méně významných návrhů od obou stran. Zdálo se, že chce vyhovět všem, takže žádná ze stran nevyšla z této fáze jako jednoznačný favorit. Bosch viděl, že si McPhersonová ke každému rozhodnutí přičinlivě píše poznámky do žlutého bloku.

Toto vše však byla jen předehra k nejdůležitějšímu rozhodnutí dnešního dne. Protože měla Sáru během procesu zpovídat McPhersonová, byla to ona, kdo se během předvčerejšího jednání ujal ústní argumentace proti návrhu obhajoby. Bosch se tohoto jednání nezúčastnil, ale Haller mu prozradil, že Maggie ze sebe téměř hodinu sypala dobře připravené argumenty proti návrhu na vyloučení svědkyně a pak své úsilí korunovala předložením osmnáctistránkové písemné reakce. Ona i Haller svým argumentům věřili, ale ani jeden z nich neznal Breitmanovou natolik dobře, aby si mohli být jejím rozhodnutím jistí.

„A nyní,“ prohlásila soudkyně, „přikročíme k návrhu obhajoby na vyloučení Sáry Ann Gleasonová coby svědkyně obžaloby. Obě strany předložily své argumenty a soud je nyní připraven o této věci rozhodnout.“

„Ctihodnosti, mohl bych dostat slovo?“ řekl Royce a vstal od stolu.

„Pane Royci,“ odpověděla soudkyně, „nevidím potřebu další argumentace. Podal jste návrh a já vám umožnila reagovat na vyjádření obžaloby. Co dalšího je třeba dodávat?“

„Jak si přejete, Ctihodnosti.“

Royce se opět posadil a ponechal si svůj další přichystaný výpad proti Sáře Gleasonová pro sebe.

„Návrh obhajoby se zamítá,“ řekla soudkyně ihned poté. „Poskytnu obhajobě široký prostor při vyslýchání dotyčné svědkyně obžaloby i při předvolávání vlastních svědků, kteří se mohou k důvěryhodnosti paní Gleasonová před porotou vyslovit. Domnívám se však, že důvěryhodnost a spolehlivost svědkyně je skutečně otázkou, o níž by měli rozhodnout porotci.“

V soudní síni na chvíli zavládlo ticho, jako by se všichni ve stejném okamžiku nadechli. Od stolu obžaloby ani obhajoby nepřišla žádná reakce. Bosch věděl, že také toto rozhodnutí se snaží uspokojit obě strany, a obě strany byly zřejmě spokojené, že z něj něco vytěžily. Gleasonová směla vypovídat, takže obžaloba dosáhla svého, ale současně hodlala soudkyně Royceovi umožnit, aby proti svědkyni použil všechny zbraně. Vše mělo tedy záviset na otázce, zda bude Sára dost silná.

„A teď bych ráda pokračovala,“ řekla soudkyně. „Nejprve si promluvíme o volbě porotců a harmonogramu a poté přejdeme k důkazům.“

Nastínila, jak si výběr porotců – proces zvaný „voir dire“ – představuje: poskytne sice oběma stranám možnost každého potenciálního porotce vyslechnout, ale zároveň striktně omezí čas, který na to dostanou. Chtěla nastolit tempo, které vydrží až do procesu. Současně přiznala každé ze stran pouze dvanáct „zabraňujících zpochybnění“ – tedy možností odmítnout kandidáta bez udání důvodu – a prohlásila, že chce rovnou vybrat i šestici náhradníků, protože má ve zvyku nepárat se s porotci, kteří se chovají nepatřičně, stále chodí pozdě nebo mají tu drzost usnout během svědecké výpovědi.

„Chtěla bych mít náhradníků víc, protože je obvykle potřebujeme,“ uzavřela.

Nízký počet zabraňujících zpochybnění a vysoký počet náhradníků se u obžaloby i obhajoby setkal s námitkou. Soudkyně zdráhavé přiznala oběma stranám dvě další zabraňující zpochybnění, ale jedním dechem je varovala, že nedopustí, aby se z výběru porotců stala bramboračka.

„Chci, aby proces volby porotců skončil do pátku odpoledne. Pokud zdržíte vy mě, budu pak já zdržovat vás, V případě potřeby tu v pátek nechám zástupce obou stran trčet hluboko do večera. Hned v pondělí ráno chci mít totiž od vás úvodní řeči. Nějaké námitky?“

Na obě strany zjevně její slova náležitě zapůsobila. Ve své soudní síni si Breitmanová rozhodně dokázala zjednat pořádek. Následně soudkyně nastínila časový harmonogram procesu: svědecké výpovědi budou každý den začínat přesně v devět hodin a pokračovat až do pěti odpoledne s devadesátiminutovou pauzou na oběd a jednou patnáctiminutovou přestávkou v dopoledním a odpoledním bloku.

„Takže nám na výpovědi zbude solidních šest hodin čistého času.“ řekla. „Ze zkušeností vím, že při delším jednání začnou porotci ztrácet zájem. Proto je omezuji na šest hodin denně. Záleží jen na vás, zda budete přítomni a připraveni, až sem každé ráno přesně v devět hodin vkročím. Nějaké dotazy?“

Nikdo žádné neměl, a tak se Breitmanová obou stran zeptala, jak dlouho podle jejich odhadu potrvá jejich předkládání argumentů. Haller prohlásil, že by mu měly stačit čtyři dny – samozřejmě s ohledem na to, jak dlouho potrvá křížový výslech jeho svědků ze strariy obhajoby. Byla to preventivní narážka na Royce a jeho plán zaútočit na důvěryhodnost Sáry Ann Gleasonové.

Royce soudkyni sdělil, že mu postačí dva dny. Soudkyně provedla příslušné výpočty, sečetla čtyři a dva a vyšlo jí pět.

„Počítala jsem zhruba s hodinovou zahajovací řečí pro obě strany v pondělí ráno. Takže to znamená, že skončíme v pátek odpoledne a následující pondělí rovnou přejdeme k závěrečným řečem.“

Žádná ze stran nevznesla proti její matematice námitku. Sdělení bylo zřejmé. Hejbněte kostrou. Hledejte způsoby, jak ušetřit čas. Soudní proces je samozřejmě nevyzpytatelný a figuruje v něm mnoho neznámých faktorů. Obžaloba ani obhajoba proto nebyly svým dnešním odhadem vázané, ale všichni zúčastnění dostali na srozuměnou, že budou-li postupovat liknavě, mohou za to nést následky.

„A tím se konečně dostáváme k důkazům a elektronickým nosičům,“ konstatovala Breitmanová. „Mám za to, že jste se už všichni seznámili se soupisy protistrany. Máte vůči nim nějaké námitky?“

Haller i Royce vstali. Soudkyně kývla na Royce.

„Nejprve vy, pane Royci.“

„Ano, Ctihodnosti, obhajoba má námitku vůči plánům obžaloby promítnout bezpočet snímků těla Melissy Landyové na plátně v soudní síni. Tento požadavek je nejen barbarský, ale zároveň hraje na city a podněcuje předsudky.“

Soudkyně se vytočila na židli a pohlédla na Hallera, který dosud stál.

„Ctihodnosti, je povinností obžaloby ukázat tělo. Ukázat zločin, který nás sem přivedl. Hrát na city a podněcovat předsudky je to poslední, co chceme. Souhlasím s panem Roycem, že tato hranice je tenká, ale my nemáme v plánu ji překročit.“

Royce učinil ještě jeden pokus.

„Tento případ je dvacet čtyři let starý. A v roce 1986 ještě neexistovala velkorozměrová plátna a podobné hollywoodské vymoženosti. Domnívám se, že jde o narušení práva mého klienta na spravedlivý proces.“

Haller byl opět připraven s odpovědí.

„Stáří případu s touto záležitostí nijak nesouvisí, ale obhajoba je plně ochotná předložit důkazy tak, jak by bývaly…“

McPhersonová ho přerušila zataháním za rukáv. Haller se sklonil, druhá žalobkyně mu něco zašeptala do ucha a on se opět rychle napřímil.

„Promiňte, Ctihodnosti, přeřekl jsem se. Obžaloba je plně ochotná předložit tyto důkazy tak, jak by porotě bývaly předloženy v roce 1986. Beze všeho rozdáme porotcům barevné fotografie. Ovšem při předchozím jednání paní soudkyně naznačila, že se jí tato praxe nelíbí.“

„Ano, rozdávání fotografií tohoto typu přímo do rukou porotců podle mého názoru hraje na city ještě více a podněcuje ještě větší předsudky.“ prohlásila Breitmanová. „Opravdu si to tak přejete, pane Royci?“

Royce se dostal do svízelné situace.

„Ne, paní soudkyně, v této otázce bych se přiklonil k soudu. Obhajoba se pouze snažila omezit rozsah a míru využití těch fotografií. Pan Haller uvádí, že chce na plátně promítnout přes třicet snímků. Připadá mi to přemrštěné. Nic víc.“

„Soudkyně Breitmanová, jedná se o fotografie těla ležícího v prostředí, v jakém se našlo, a také během pitvy. Každá z nich je…“

„Pane Hallere,“ zahlaholila soudkyně, „s dovolením vás přeruším. Fotografie z místa činu jsou akceptovatelné, budou-li mít dostatečné opodstatnění a výklad. Nevidím však potřebu ukazovat našim porotcům záběry z pitvy té nebohé dívky. To dělat nebudeme.“

„Ano, Ctihodnosti.“ řekl Haller.

Zůstal stát, zatímco Royce se posadil, spokojený s dílčím vítězstvím. Breitmanová si začala něco psát a současně si znovu vzala slovo.

„Máte vy nějakou námitku proti soupisu důkazů pana Royce, pane Hallere?“

„Ano, Ctihodnosti, obhajoba má na soupisu důkazů řadu různých drogových pomůcek, o nichž tvrdí, že kdysi patřily paní Gleasonové. Zároveň na soupisu uvádí fotografie a videozáznamy paní Gleasonové. Obžaloba nedostala příležitost tyto materiály prozkoumat, ale věříme, že nezacházejí dále než k pouhému konstatování skutečnosti, kterou během přímého výslechu dotyčné svědkyně sami odhalíme a upozorníme na ni: totiž že v jednom období svého života pravidelně užívala drogy. Nevidíme potřebu ukazovat fotografie, na nichž tato svědkyně užívá drogy, nebo předvádět trubičky, jejichž prostřednictvím je užívala. Je to dehonestující a zaujaté. A vzhledem k faktu, že obžaloba na tuto skutečnost sama upozorní, je to i nadbytečné.“

Royce znovu vstal a nadechl se k reakci. Soudkyně mu dala prostor.

„Paní soudkyně, tyto předměty doličné jsou pro argumentaci obhajoby životně důležité. Obžaloba pana Jessupa stojí na svědecké výpověďi dlouhodobě drogově závislé osoby, u níž nelze předpokládat, že si bude pravdu pamatovat, natož aby ji popisovala. Tyto důkazy pomohou porotě pochopit, v jakém rozsahu a jak dlouho užívala zmíněná svědkyně zakázané látky.“

Royce domluvil, ale soudkyně si dál mlčky prohlížela soupis důkazů obhajoby.

„No dobrá,“ řekla nakonec a odložila dokument. „Oba jste předložili relevantní argumenty. Takže to uděláme tak, že ty důkazy budeme brát jeden po druhém. Jakmile bude chtít obhajoba předložit nějaký důkaz, prodiskutujeme to nejprve mimo doslech porotců a já poté rozhodnu.“

Oba právníci se posadili. Bosch téměř zavrtěl hlavou, ale nechtěl na sebe poutat pozornost. Přesto ho štvalo, že soudkyně nevykázala obhajobu do patřičných mezí. Čtyřiadvacet let poté, co Sára Ann Gleasonová viděla, jak ze zahrady před jejich domem unáší vrah její mladší sestru, byla tato žena ochotná o tomto strašlivém a přízračném okamžiku, který jí navždy změnil život, vypovídat. A za tuto oběť a snahu ji nyní soudkyně hodlala odměnit tím, že vyhoví žádosti obhajoby a nechá na ni útočit skleněnými trubičkami a feťáckými pomůckami, které kdysi Sára používala, aby unikla tomu, co musela prožít. Boschovi to připadalo nefér. Měl pocit, že tento postup se hledání spravedlnosti ani neblíží.

Krátce poté jednání skončilo, všichni zúčastnění zaklapli kufříky a aktovky a začali v jednom hloučku vycházet ze soudní síně. Bosch zůstal chvíli sedět a pak se zařadil těsně za Jessupa. Neřekl nic, ale Jessup za sebou brzy ucítil jeho přítomnost a otočil se.

Když viděl, že je to Bosch, zmačkal ústa do úšklebku.

„Detektive Boschi, vy mě sledujete?“

„Měl bych?“

„No, jeden nikdy neví. Jak vám jde vyšetřování?“

„To se brzy dozvíš.“

„Jo, už se nemůžu…“

„Nemluvte s ním!“

Byl to Royce, který se rovněž otočil a všiml si jich.

„A vy nemluvte s ním.“ dodal a ukázal prstem na Bosche. „Jestli ho ještě budete obtěžovat, podám na vás soudkyni stížnost.“

Bosch zvedl ruce v gestu „já nic, já muzikant“.

„V pohodě, advokáte. Vedeme jen nenucenou konverzaci.“

„U policajtů nic takového neexistuje.“

Položil ruku Jessupovi na rameno a odtáhl ho od Bosche.

Na chodbě před soudní síní oba zamířili přímo k hroznu dychtivých reportérů a televizních kamer. Bosch prošel kolem nich, ale ohlédl se včas na to, aby viděl, jak se Jessupův výraz změnil. Z jeho očí vymizel ocelový lesk dravce a vystřídal ho výraz raněné oběti.

Reportéři se kolem nich rychle shlukli.

DÍL TŘI

HLEDÁNÍ PODLOŽENÉHO A SPRAVEDLIVÉHO ROZSUDKU

25

Pondělí 5. dubna, 9.00

Díval jsem se, jak porotci vcházejí dovnitř a usedají na přidělená místa v boxu. Bedlivě jsem je sledoval a zaměřoval se zejména na jejich oči. Zajímalo mě, jak se dívají na obžalovaného. Z kradmého pohledu úkosem nebo z významného vyčítavého zacivění lze vyčíst spoustu věcí.

Volba porotců proběhla podle plánu. Za jediný den jsme vyčerpali skupinu devadesáti potenciálních porotců, ale zvolili jsme jich jen jedenáct – většinu jsme museli vyloučit, protože náš případ znali ze sdělovacích prostředků. Z druhé skupiny se vybíralo neméně obtížně a posledního, tedy osmnáctého porotce jsme zvolili až v pátek za pět minut tři čtvrtě na šest.

Měl jsem před sebou lístečky se jmény porotců, které jsem si během volby vyrobil, a těkal jsem očima mezi obličeji v boxu a jmény na lístečcích, abych si připomněl, kdo je kdo. Většinu porotců už jsem měl v malíku, ale chtěl jsem, aby se jejich jména stala mou druhou přirozeností. Chtěl jsem mít možnost dívat se jim do očí a oslovovat je jako své přátele nebo sousedy.

Soudkyně už seděla na svém místě a byla připravená přesně v devět hodin začít. Nejprve se zeptala zástupců obou stran, zda chtějí vyřešit nějaké nové nebo nedořešené záležitosti. Když se jí dostalo odpovědi, že nikoliv, předvolala porotce.

„Tak jsme se tu konečně všichni sešli.“ řekla úvodem. „Chci poděkovat všem porotcům i dalším zúčastněným, že se dostavili včas. Proces zahájíme úvodními proslovy právních zástupců obou protistran. Ty nemají sloužit jako důkaz, nýbrž pouze jako…“

Soudkyně se zarazila a upřela pohled do zadní řady boxu porotců. Jakási žena tam bázlivě zvedla ruku. Breitmanová se na ni dlouze zadívala, sklopila oči k zasedacímu pořádku porotců, který měla před sebou, a konečně ženu oslovila.

„Slečno Tucciová? Chtěla jste se na něco zeptat?“

Podíval jsem se do své tabulky. Číslo deset, Carla Tucciová. Patřila k porotcům, které jsem si dosud nevryl do paměti. Nesmělá brunetka z východního Hollywoodu. Bylo jí dvaatřicet let, nebyla vdaná a pracovala jako recepční na jedné klinice. Ve své barevně odlišené tabulce jsem ji vedl jako porotkyni, která se nechá strhnout silnějšími osobnostmi ve skupině. To nebylo samo o sobě špatné. Záleželo jen na tom, zda se tyto osobnosti vysloví pro verdikt „vinen“, nebo „nevinen“.

„Myslím, že jsem viděla něco, co jsem vidět neměla,“ řekla Tucciová vyděšeným hlasem.

Soudkyně Breitmanová na chvíli svěsila hlavu a já věděl proč. Její naděje na ostrý rozjezd se rozplývaly. Byli jsme připraveni začít, ale proces se zadrhl ještě dříve, než jsme stačili pronést úvodní řeči.

„Dobrá, pokusme se to vyřídit rychle. Chci, aby porota zůstala na místě. Všichni zůstanou na místě a slečna Tucciová se zástupci obou stran se rychle odeberou zpět do mé pracovny, abychom zjistili, o co jde.“

Když jsem vstával, podíval jsem se do své tabulky porotců. Náhradníků bylo celkem šest. Tri z nich jsem si označil jako osoby nakloněné obžalobě, dva byli někde uprostřed a jeden stranil obhajobě. Kdyby se Tucciová přiznala k něčemu, co by jí účast v porotě znemožnilo, její nástupce by byl z náhradníků vybrán náhodně. Měl jsem tedy padesátiprocentní šanci, že ji v takovém případě nahradí někdo, kdo je příznivě nakloněn obžalobě, zatímco pravděpodobnost zvolení porotce stranícího obhajobě činila jen jedna ku šesti. Když jsem proto kráčel do pracovny soudkyně, dospěl jsem k závěru, že mám slušné vyhlídky a udělám, co bude v mých silách, abych Tucciovou z poroty vyřadil.

Soudkyně se po vstupu do pracovny ani neposadila za stůl – možná doufala, že půjde o nějakou nedůležitou otázku a malé zdržení. Stáli jsme v hloučku uprostřed místnosti. Jen soudní zapisovatelka se posadila na okraj židle, aby mohla psát.

„Vracíme se tedy k protokolovanému jednání.“ řekla soudkyně. „Slečno Tucciová, sdělte nám, prosím, co jste viděla a co vás trápí.“

Porotkyně sklopila oči a natáhla ruce před sebe.

„Dneska ráno jsem jela metrem a naproti mně stál muž, který četl noviny. Držel je nahoře a já viděla první stránku. Nechtěla jsem se dívat, ale uviděla jsem tam fotku obžalovaného muže a taky titulek.“

Breitmanová přikývla.

„To mluvíte o Jasonu Jessupovi, je to tak?“

„Ano.“

„V jakých novinách to bylo?“

„Myslím, že v Timesech.“

„A co v tom titulku stálo, slečno Tucciová?“

„Jason Jessup: nový proces, staré důkazy‘.“

Aktuální vydání L. A. Times jsem sice neviděl, ale četl jsem ten článek na internetu. S odvoláním na nejmenovaný zdroj obeznámený s případem se v něm konstatovalo, že obžaloba Jasona Jessupa bude zřejmě založena výlučně na důkazech z prvního procesu a silně se bude opírat o identifikaci obžalovaného sestrou oběti. Pod článkem byla podepsaná Kate Saltersová.

„Četla jste ten článek, slečno Tucciová?“ zeptala se Breitmanová.

„Ne, paní soudkyně, viděla jsem ho jen na vteřinku, a když jsem spatřila jeho fotku, podívala jsem se jinam. Říkala jste nám, že o tom případu nemáme nic číst. Jenže tohle se mi najednou objevilo před očima.“

Breitmanová zamyšleně pokývala hlavou.

„Dobře, slečno Tucciová. Mohla byste jít na okamžik na chodbu?“

Porotkyně vyšla z pracovny a soudkyně za ní zavřela dveře.

„Ten titulek mnohé vypovídá, co říkáte?“ zeptala se.

Pohlédla na Royce a poté na mě, aby zjistila, zda má v této věci někdo z nás nějaký návrh. Royce neřekl nic. Tipoval jsem, že si porotkyni číslo deset vyhodnotil stejně jako já. Možná se však nezaobíral názory šestice náhradníků.

„Podle mě zde došlo k nezvratné škodě, paní soudkyně,“ řekl jsem. „Porotkyně se dozvěděla, že se v této věci už jeden proces konal. A každý, kdo má třeba základní znalosti o soudnictví, ví, že vás nemohou znovu soudit, pokud vás jednou prohlásili za nevinného. Porotkyně tedy bude vědět, že Jason Jessup si už jeden verdikt ‚vinen‘ vyslechl. A přestože takto vzniklý předsudek hraje ve prospěch obžaloby, domnívám se, že by bylo fér, kdyby z poroty odešla.“

Breitmanová přikývla.

„Pane Royci?“

„Souhlasil bych s panem Hallerem v otázce hodnocení předsudku, nikoliv však s jeho takzvanou snahou být fér. Jednoduše se chce této porotkyně zbavit a nahradit ji jednou z těch mravopočestných osob, které máme mezi náhradníky.“

Usmál jsem se a zavrtěl hlavou.

„Na tohle vůbec nebudu reagovat. Jestli ji nechcete vykopnout, tak mně to nevadí.“

„O tomhle ovšem nerozhodují protistrany,“ řekla soudkyně.

Otevřela dveře a pozvala porotkyni zpátky dovnitř.

„Slečno Tucciová, děkujeme vám za poctivost. Můžete se vrátit do místnosti porotců a sbalit si věci. Jste z poroty vyřazená a všechny potřebné formality vyřídíte v místnosti porotců.“

Tucciová zaváhala.

„Znamená to, že…?“

„Ano, bohužel jsem vás z poroty vyřadila. Kvůli tomu titulku jste získala o případu informaci, kterou jste získat neměla. Vědomí, že pan Jessup byl ve stejné věci již dříve souzen, vás zbavuje nestrannosti. Proto není možné vás v porotě nechat. Můžete jít.“

„Mrzí mě to, paní soudkyně.“

„Ano, to mě taky.“

Tucciová odešla z pracovny soudkyně se svěšenými rameny a váhavým krokem člověka, jehož právě obvinili z trestného činu. Jakmile se zavřely dveře, soudkyně se na nás podívala.

„Kdyby nic jiného, vyšleme tím správný signál ostatním porotcům. Zbývá nám už jen pět náhradníků, a to jsme ještě ani nezačali. Zároveň však jasně vidíme, jaký dopad mohou mít na náš proces sdělovací prostředky. Ten článek jsem nečetla, ale přečtu si ho. Pokud uvidím, že je v něm někdo z vás citován, budu velice zklamaná. A lidé, kteří mě zklamou, za to obvykle nesou následky.“

„Paní soudkyně,“ ozval se Royce. „Ten článek jsem dnes ráno četl a nikdo z nás v něm není citován jménem. Autorka článku se nicméně odvolává na zdroj blízký obžalobě. Hodlal jsem vás na to upozornit.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tohle je nejotřepanější trik obhájců, který znám. Uzavřou s reportérem dohodu, aby je za článek ukryl. ‚Zdroj blízký obžalobě? Co takhle člověk sedící metr a půl přes uličku ode mě? Autorka to možná pokládala za dostatečnou blízkost.“

„Ctihodnosti!“ vyhrkl Royce. „Já s tím neměl…“

„Zdržujeme proces,“ přerušila ho Breitmanová. „Vraťme se do soudní síně.“

Odplahočili jsme se zpátky. Když jsme se vraceli do sálu, přelétl jsem pohledem galerii a ve druhé řadě spatřil reportérku Saltersovou. Rychle jsem se zadíval jinam a doufal, že náš krátký vizuální kontakt nic neprozradil. Jejím zdrojem jsem byl totiž já. Mým cílem bylo zmanipulovat článek – reportérka mu říkala rozjíždák – tak, aby v obhajobě vzbudil falešnou sebedůvěru. Fakt, že se mi díky němu podařilo pozměnit složení poroty, už byl jakýsi bonus navíc.

Soudkyně znovu usedla na stolec, napsala si něco do bloku, otočila se a ještě jednou porotce varovala před četbou novin nebo sledováním zpravodajských pořadů v televizi. Nakonec se obrátila ke své asistentce.

„Audrey, misku od bonbonů, prosím.“

Asistentka sebrala z pultu před svým stolem misku s kyselými bonbony, vysypala je do zásuvky a odnesla misku soudkyni. Ta vytrhla z bloku stránku, roztrhala ji na šest dílů a na každý něco napsala.

„Na tyto kousky papíru jsem napsala čísla od jedničky do šestky. Nyní z nich náhodně vyberu náhradníka, který zaujme uvolněné místo po porotkyni číslo deset.“

Složila lístečky a hodila je do misky. Zakroužila jí, aby promíchala obsah, zvedla ji nad hlavu a druhou rukou z ní vytáhla jeden lísteček. Rozložila ho a nahlas přečetla výsledek.

„Náhradník číslo šest.“ ohlásila. „Seberte si prosím všechny věci a posaďte se na sedadlo číslo deset v boxu porotců. Děkuji vám.“

Nezbývalo mi než sedět a přihlížet. Novým porotcem číslo deset se stal šestatřicetiletý filmový a televizní komparsista jménem Philip Kirns. Komparsistou se stal zřejmě proto, že se jako herec zatím neprosadil, a tak bral zavděk vším, co se mu zrovna naskytlo. Každé ráno odjel do práce a dělal křoví těm, kteří se prosadit dokázali. Na stupnici úspěchu a neúspěchu ho to jednoznačně řadilo mezi neúspěšné. Z toho zároveň vyplývalo, že bude mít přirozený sklon stranit obhajobě – považoval se za smolaře vzdorujícího nelítostnému systému. Měl jsem ho označeného červeným fixem a teď jsme ze všech možných náhradníků dostali právě jeho.

Sledovali jsme, jak si Kirns sedá na uvolněné místo, a Maggie mi zašeptala do ucha.

„Doufám, žes v tom článku neměl prsty ty, Hallere. Protože mám dojem, že o tenhle hlas jsme právě přišli.“

Zvedl jsem ruce na znamení, že s tímhle nic společného nemám, ale Maggie mi to podle výrazu nevěřila.

Soudkyně se otočila k porotě.

„Konečně jsme snad připraveni začít,“ řekla. „Začneme zahajovacími řečmi zástupců obou protistran. Jejich úvodní prohlášení nemají sloužit jako důkaz. Pouze dávají obžalobě a obhajobě příležitost sdělit porotcům, co podle nich důkazy prokážou. Je to jakýsi nástin toho, co můžete během procesu očekávat. A je na obou protistranách, aby následně podložily tento nástin důkazy a výpověďmi, které budete během rokování posuzovat. Začneme u obžaloby. Pane Hallere?“

Vstal jsem a zamířil k pultu umístěnému mezi stolem obžaloby a boxem pro porotu. Nevzal jsem si s sebou blok, kartičky ani cokoliv jiného. Byl jsem přesvědčený, že je důležité nejprve představit porotě sebe a teprve pak své argumenty. Proto jsem z porotců nemohl spouštět zrak. Musel jsem hovořit přímo k nim a celou dobu být otevřený a upřímný. Kromě toho měla být moje úvodní řeč krátká a věcná. Žádné poznámky jsem nepotřeboval.

Začal jsem tím, že jsem představil sebe a pak Maggii. Poté jsem ukázal na Harryho Bosche, který seděl u zábradlí za stolem obžaloby, a představil ho jako našeho vyšetřovatele. A pak už jsem přešel k věci.

„Sešli jsme se tu dnes z jediného důvodu. Abychom mluvili za někoho, kdo už sám za sebe mluvit nemůže. Dvanáctiletou Melissu Landyovou někdo v roce 1986 unesl ze zahrady před jejich domem. O pouhých pár hodin později se její tělo našlo odhozené v popelnici jako pytel s odpadky. Melissa byla uškrcena. A muž obžalovaný z tohoto hrůzného zločinu sedí zde u stolu obžaloby.“

Vyčítavě jsem na Jessupa ukázal prstem, stejně jako všichni státní zástupci ukazovali během let na moje klienty. Mně samotnému připadalo toto gesto falešně svatouškovské, přestože bylo namířeno proti vrahovi, ale nenechal jsem se tím odradit. Dokonce jsem na Jessupa ukazoval znovu a znovu, když jsem rekapituloval celý případ a sděloval porotcům, které svědky předvolám a co všechno jim tito svědci řeknou a ukážou. Mluvil jsem rychle a dával si pozor, abych se nezapomněl zmínit o očité svědkyni, která identifikovala Melissina únosce, a o nálezu vlasů oběti v Jessupově odtahovém voze. Svou řeč jsem vystupňoval až k velkolepému závěru.

„Jason Jessup připravil Melissu Landyovou o život,“ prohlásil jsem. „Unesl ji ze zahrady a navždy ji vytrhl z rodiny i z celého světa. Obepjal té nádherné malé dívce hrdlo a udusil v ní život. Oloupil ji o minulost a také o budoucnost. Oloupil ji o všechno. A stát vám to nade vší pochybnost dokáže.“

Jednou jsem kývl, abych svůj právě daný slib zdůraznil, a vrátil jsem se na židli. Soudkyně nám předešlého dne řekla, že nemáme své zahajovací řeči příliš protahovat, ale moje stručnost viditelně překvapila i ji. Chvíli jí trvalo, než pochopila, že jsem skončil. Obrátila se k Royceovi a řekla mu, že je řada na něm.

Royce si podle očekávání zvolil výkop ve druhém poločase, což znamenalo, že se svou zahajovací řečí vystoupí, až přijde řada na argumenty obhajoby. Soudkyně tedy znovu upřela pozornost na mě.

„V tom případě můžete předvolat svého prvního svědka, pane Hallere.“

Vrátil jsem se k pultu a tentokrát už jsem si s sebou nesl poznámky a vytištěné materiály. Před volbou porotců jsem většinu týdne strávil přípravou otázek, které svým svědkům položím. Jako advokát jsem zvyklý podrobovat křížovému výslechu svědky obžaloby a napadat jejich svědecké výpovědi. Vedení přímého výslechu a budování půdy pro pozdější předložení důkazů je však něco úplně jiného. Plně přiznávám, že je mnohem lehčí něco rozbourat než vystavět. V tomto případě jsem však stavitelem měl být já a byl jsem na to připravený.

„Lid předvolává Williama Johnsona.“

Otočil jsem se do zadní části soudní síně. Když jsem kráčel k pultu, Bosch odešel ze sálu do čekárny svědků pro Johnsona a nyní se s ním vracel. Johnson byl drobný a štíhlý a měl tmavě mahagonovou kůži. Bylo mu devětapadesát let, ale díky čistě bílým vlasům vypadal starší. Bosch ho provedl brankou a pak ho nasměroval ke svědecké lavici. Soudní sluha s ním rychle absolvoval přísahu.

Musel jsem si přiznat, že jsem nervózní. Cítil jsem přesně to, co se mi Maggie nejednou snažila popsat, když jsme byli manželé. Vždycky tomu říkala důkazní břemeno. Nemyslela to v právním slova smyslu. Mluvila o psychickém břemenu pramenícím z vědomí, že člověk zastupuje všechen lid. Já její vysvětlování vždy zlehčoval jako sebestředné. Státní zástupce má přece vždycky navrch. Představuje systém. Žádné břemeno jsem v tom nespatřoval

– alespoň ne ve srovnání s obhájcem, který stojí jako sám voják v poli a v rukou drží něčí svobodu. Nikdy jsem nechápal, co se mi Maggie snaží sdělit.

Až teď.

Teď jsem to pochopil. Cítil jsem to také. Chystal jsem se před porotou vyslechnout svého prvního svědka a byl jsem stejně nervózní, jako když jsem po právnické fakultě absolvoval svůj první proces.

„Hezké ráno, pane Johnsone,“ řekl jsem. „Jak se vám daří?“

„Dobře, děkuji.“

„Tak to jsem rád. Můžete mi říct, čím se živíte, pane?“

„Ano, pane. Jsem provozním ředitelem divadla El Rey na Wilshire Boulevard.“

„Provozní ředitel. Co to obnáší?“

„Dbám na to, aby všechno fungovalo, jak má – od světel na pódiu až po toalety, to všechno je moje práce. I když v praxi samozřejmě pošlu na světla elektrikáře a na toalety instalatéry.“

Jeho odpověď vyvolala zdvořilé úsměvy a zdrženlivý smích. Johnson hovořil s lehce karibským přízvukem, ale jeho slova zněla jasně a srozumitelně.

„Jak dlouho už v El Rey pracujete, pane Johnsone?“

„Už je to šestatřicet let. Nastoupil jsem v sedmdesátém čtvrtém.“

„No, tak to je výkon. Blahopřeji. A celou dobu jste byl provozním ředitelem?“

„Ne, vypracoval jsem se. Začínal jsem jako údržbář.“

„Chtěl bych teď obrátit vaši pozornost na rok 1986. Jak z vašich slov vyplývá, tehdy jste tam pracoval také, je to tak?“

„Ano, pane. Tehdy jsem byl ještě údržbář.“

„A vzpomínáte si konkrétně na šestnáctý únor tohoto roku?“

„Ano, vzpomínám.“

„Byla to neděle.“

„Ano, vzpomínám si.“

„Můžete soudu sdělit proč?“

„Byl to ten den, kdy jsem našel v odpadkovém koši za divadlem tělo malé dívky. Příšerný den.“

Zkontroloval jsem porotu. Všechny pohledy se upíraly na mého svědka. Zatím dobrý.

„Umím si představit, že to byl příšerný den, pane Johnsone. Můžete nám teď objasnit, jak se stalo, že jste to tělo malé dívky našel?“

„Pracovali jsme v divadle na jedné rekonstrukci. Stavěli jsme na dámských toaletách novou příčku. Takže jsem popadl kolečka plná suti z demolice – staré cihly, shnilé dřevo a tak – a odvezl je ven, abych je vysypal do popelnice. Otevřel jsem víko a uvnitř ležela ta nebohá dívka.“

„Takže ležela na sutinách, které už v té popelnici byly?“

„Přesně tak.“

„Byla zakrytá nějakými odpadky nebo sutí?“

„Ne, pane, vůbec ne.“

„Jako by ten, kdo ji do té popelnice hodil, spěchal a neměl čas zakrývat…“

„Námitka!“

Royce vyskočil. Věděl jsem, že tuhle námitku vznese. Já už však stihl před porotou vyslovit téměř celou větu – a vnuknout porotcům její interpretaci.

„Pan Haller svědka zavádí a žádá ho o závěry, k jejichž vyvozování nemá svědek kvalifikaci,“ řekl Royce.

Stáhl jsem otázku dřív, než Breitmanová stačila námitku přijmout. Nechtěl jsem, aby porota viděla, že se soudkyně přidává na stranu obhajoby.

„Pane Johnsone, byl jste toho dne u popelnice poprvé?“

„Ne, pane. Byl jsem tam už dvakrát předtím.“

„A kolik času uplynulo mezi vaší předposlední a poslední cestou, během níž jste našel to tělo?“

„Asi hodina a půl.“

„Když jste popelnici otevíral předtím, viděl jste uvnitř nějaké tělo?“

„Ne, žádné tam nebylo.“

„Takže ho tam někdo musel odhodit během devadesáti minut, které uběhly mezi vaší předposlední a poslední cestou, je to tak?“

„Ano, přesně tak.“

„Dobrá, pane Johnsone. Mohl byste teď upřít pozornost na obrazovku?“

Soudní síň byla vybavená dvěma velkými plochými obrazovkami upevněnými vysoko na zdi naproti boxu porotců. Jedna z nich byla mírně vytočená na galerii, aby digitální prezentace viděli i návštěvníci soudní síně. Měli jsme připravenou prezentaci v PowerPointu, kterou Maggie ovládala ze svého notebooku. Její obsah vytvářela v průběhu posledních dvou týdnů, kdy jsme připravovali choreografii obžaloby. Mimo jiné jsme naskenovali a vložili do programu také všechny staré fotografie z vyšetřovacích spisů. Maggie nyní otevřela první fotografický důkaz – snímek popelnice, ve které se našlo tělo Melissy Landyové.

„Připomíná vám to popelnici, ve které jste našel tělo té malé dívky, pane Johnsone?“

„Jo, to je ona.“

„Jak si můžete být tak jistý, pane?“

„Na boku je nasprejovaná adresa – padesát pět patnáct. Tu jsem tam nastříkal já. Je to naše adresa. A taky v pozadí poznám zadní stranu El Rey. Pracuju tam už dlouho.“

„Dobrá, a když jste zvedl víko a podíval se dovnitř, viděl jste tam toto?“

Maggie otevřela další fotografii. V soudní síni vládlo už takhle ticho, ale měl jsem pocit, že se ještě zdvojnásobilo, když se na obrazovkách objevila fotografie těla Melissy Landyové ležícího v popelnici. Podle pravidel pro nakládání s důkazy, jak je formulovalo nedávné rozhodnutí Devátého okresu, jsem musel najít způsoby, jak předložit staré důkazy současné porotě. Nemohl jsem se spoléhat na vyšetřovací záznamy. Musel jsem najít lidi představující most mezi minulostí a současností a Johnson byl prvním z nich.

Na mou otázku zpočátku neodpověděl. Jen upřeně hleděl na obrazovku jako všichni ostatní v soudní síni. A pak mu po tmavé tváři nečekaně skanula slza. Bylo to dokonalé. Kdybych byl seděl u stolu obhajoby, pohlížel bych na takové chování s cynismem. Věděl jsem však, že Johnsonova reakce je procítěná, a také z tohoto důvodu jsem si ho vybral jako svého prvního svědka.

„To je ona,“ řekl Johnson nakonec. „Tohle jsem viděl.“

Přikývl jsem, zatímco Johnson se pokřižoval.

„A co jste učinil, když jste ji viděl?“

„Tehdy jsme ještě neměli mobilní telefony. Takže jsem běžel dovnitř a zavolal z telefonu za pódiem devět set jedenáctku.“

„A policie přijela rychle?“

„Přijela opravdu rychle, jako by už ji hledala.“

„Ještě jedna, závěrečná otázka, pane Johnsone. Byla ta popelnice vidět z Wilshire Boulevard?“

Johnson rázně zavrtěl hlavou.

„Ne, stála za divadlem a byla vidět, jen když člověk zajel dozadu a projel úzkou uličkou.“

Na tomto místě jsem zaváhal. Věděl jsem, že se z tohoto svědka dá dostat víc – informace, které se během prvního procesu neobjevily, ale Bosch je nyní odhalil v rámci svého vyšetřování. Royce o nich navíc možná nevěděl. Mohl jsem Johnsonovi položit otázku, která by z něj tyto informace vytáhla, anebo jsem mohl hrát vabank a počítat s tím, že jim obhajoba při křížovém výslechu sama otevře dveře. Samotné informace by byly v obou případech stejné, ale měly by mnohem větší váhu, kdyby porota uvěřila, že se je obhajoba snažila zatajit.

„Děkuji vám, pane Johnsone.“ řekl jsem nakonec. „Nemám dalších otázek.“

Předal jsem svědka Royceovi, který zamířil k pultu, zatímco já se šel posadit.

„Jen pár dotazů,“ řekl advokát. „Viděl jste, kdo tělo oběti do té popelnice vyhazuje?“

„Ne, neviděl,“ odpověděl Johnson.

„Takže když jste volal policii, neměl jste tušení, kdo tento čin spáchal, je to tak?“

„Přesně tak.“

„Viděl jste někdy před oním dnem obžalovaného?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Děkuji vám.“

A bylo to. Royce předvedl typický křížový výslech svědka, který má pro obhajobu malou hodnotu. Johnson nedokázal identifikovat vraha a Royce to chtěl mít v záznamu. Byl by však udělal lépe, kdyby Johnsona vůbec nevyslýchal. Tím, že mu položil otázku, zda se před vraždou někdy s Jessupem setkal, mi totiž otevřel dveře. Vstal jsem, abych jimi mohl projít.

„Návazný výslech, pane Hallere?“ zeptala se soudkyně.

„Jen krátce, Ctihodnosti. Pane Johnsone, pracoval jste ve zmíněném období v neděli často?“

„Ne, obvykle jsem míval volno. Ale když jsme měli nějaký speciální projekt, tak mě povolali do práce.“

Royce podal námitku, protože prý otevírám linii výslechu, která přesahuje rámec jeho křížového výslechu. Zaručil jsem se soudkyni, že žádný rámec nepřesahuje a že to záhy vyjde najevo. Breitmanová mi vyhověla a námitku zamítla. Upřel jsem pozornost zpátky k panu Johnsonovi. Doufal jsem, že Royce námitku podá, protože jsem věděl, že to za pár okamžiků bude vypadat, jako by se mi snažil zabránit ve vyjevení skutečností nepříznivých pro Jessupa.

„Zmínil jste se, že popelnice, v níž jste našel tělo, stála na konci boční uličky. Nachází se za divadlem El Rey nějaké parkoviště?“

„Parkoviště tam je, ale nepatří našemu divadlu. My máme tu uličku, která nám dává přístup k zadním východům a popelnicím.

„Komu tedy to parkoviště patří?“

„Jedné firmě, která provozuje spoustu parkovišť po celém městě. Jmenuje se City Park.“

„Odděluje to parkoviště od uličky nějaká zed nebo plot?“

Royce se znovu vztyčil.

„Ctihodnosti, tohle už pokračuje dlouho a pořád to nijak nesouvisí s tím, nač jsem se pana Johnsona ptal.“

„Ctihodnosti,“ řekl jsem. „Ještě dvě otázky a dostanu se k tomu.“

„Smíte odpovědět, pane Johnsone,“ řekla Breitmanová.

„Je tam plot,“ odvětil Johnson.

„Takže z té boční uličky patřící divadlu El Rey a také z místa, kde stála ta popelnice, je vidět na přilehlé parkoviště,“ řekl jsem. „A naopak člověk nacházející se na parkovišti měl ze svého místa výhled na popelnici, je to tak?“

„Ano.“

„A než jste toho dne nalezl tělo, měl jste možnost pracovat v neděli a všimnout si, že se to parkoviště za divadlem používá?“

„Ano, zhruba měsíc předtím jsem přišel do práce a na tom parkovišti stála spousta aut. Viděl jsem, jak je tam přivážejí odtahové vozy.“

Nedokázal jsem se ovládnout. Musel jsem se podívat na Royce s Jessupem a přesvědčit se, jestli se už ošívají. Chystal jsem se zasadit obhajobě první krvavý šrám. Mysleli si, že Johnson bude nezúčastněný svědek – že poskytne jen informace o vraždě a nálezu těla, a nic víc.

To se ovšem pletli.

„Zjišťoval jste, co se tam děje?“ zeptal jsem se.

„Ano.“ odpověděl Johnson. „Ptal jsem se, co dělají, a jeden z řidičů mi řekl, že odtahují auta z jedné čtvrti o kousek dál a vozí je na to parkoviště, aby si pro ně lidi mohli přijít, zaplatit a odjet.“

„Takže se to parkoviště používalo jako jakási dočasná odstavná plocha, tohle jste chtěl říct?“

„Ano.“

„A věděl jste také, jak se příslušná odtahová služba jmenuje?“

„Měli to napsáno na autech. Jmenovali se Aardvark Towing.“

„Použil jste množné číslo. Takže jste tam viděl víc než jeden odtahový vůz?“

„Jo, když jsem tam byl já, jezdily dva nebo tři.“

„Co jste jim řekl, když vás informovali, co tam dělají?“

„Oznámil jsem to šéfovi a ten zavolal na City Park a zeptal se, jestli o tom něco vědí. Bál se totiž případných problémů s pojištěním, zvlášť když byli lidi naštvaní, že je někdo odtahuje, a tak. Nakonec se opravdu ukázalo, že tam firma Aardvark neměla co dělat. Neměli od City Park souhlas.“

„A co se stalo pak?“

„Museli to parkoviště přestat používat a šéf mi nařídil, ať to hlídám, až budu zase někdy dělat o víkendu.“

„A přestali to parkoviště za divadlem používat?“

„Přestali.“

„Nicméně to bylo to parkoviště s výhledem na popelnici, ve které jste později našel tělo Melissy Landyové, ano?“

„Ano, pane.“

„Když se vás pan Royce ptal, jestli jste před dnem vraždy někdy viděl obžalovaného, odpověděl jste, že si myslíte, že ne. Cituji vás správně?“

„Ano, tak jsem to říkal.“

„Myslíte si, že ne? A proč si tím nejsem jistý?“

„Protože to podle mě mohl být jeden z řidičů firmy Aardvark, kteří používali to parkoviště. Takže si nemůžu být jistý, jestli jsem ho předtím neviděl.“

„Děkuji vám, pane Johnsone. Nemám dalších otázek.“

26

Pondělí 5. dubna, 10.20

Poprvé od chvíle, kdy ho v případu angažovali, měl Bosch pocit, že je Melissa Landyová v dobrých rukou. Právě sledoval, jak Mickey Haller zaznamenává v procesu první body. Položil malý kousek do skládanky, kterou vytvořil Bosch, a zasadil obhajobě první ránu. V žádném případě to nebyl knokaut, ale i tak si jeho direkt hezky sedl. Byl to přirozený první krok v dokazování, že Jason Jessup znal parkoviště i popelnici za divadlem El Rey. Porota zatím neznala souvislosti, ale do skončení procesu se měla dozvědět, jak je to důležité. Pro Bosche však byl momentálně ještě podstatnější způsob, jakým Haller s jím získanou informací naložil. Vytáhl ji až poté, co dostala slovo obhajoba, takže to vypadalo, jako by se Royce snažil zatajit důležité informace o případu. Byl to mazaný tah, který výrazně posílil Boschovu důvěru v Hallera coby žalobce.

Počkal na Johnsona u branky, vyprovodil ho ze soudní síně a na chodbě mu podal ruku.

„Vedl jste si moc dobře, pane Johnsone. Nevím, jak vám máme poděkovat.“

„Už jste mi poděkovali. Když jste toho muže usvědčili z vraždy.“

„No, tak daleko ještě nejsme, ale rozhodně to máme v plánu. Až na to, že si většina lidí, kteří čtou noviny, myslí, že jdeme po krku nevinnému.“

„Ne, vy máte toho pravého. Já to poznám.“

Bosch přikývl a pocítil rozpaky.

„Ať se vám daří, pane Johnsone.“

„Detektive, vy posloucháte jazz, viďte?“

Bosch už byl otočený zády a chystal se vrátit do soudní síně. Teď se však otočil k Johnsonovi.

„Jak jste to poznal?“

„Jen jsem si tipl. Občas u nás máme jazzová vystoupení. Neworleanský jazz. Kdybyste chtěl někdy lístky na koncert, obraťte se na mě.“

„Jo, to určitě udělám. Díky.“

Bosch se vrátil do soudní síně. Usmíval se a přemýšlel, podle čeho odhadl Johnson jeho hudební vkus. Jestli měl pravdu v tomhle, mohl mít pravdu i v názoru, že porota shledá Jessupa vinným. Kráčel uličkou a slyšel, jak soudkyně vyzývá Hallera k předvolání dalšího svědka.

„Stát předvolává Reginu Landyovou.“

Bosch věděl, že je řada na něm. Tento postup si před týdnem vyžádala soudkyně, a to navzdory námitce obhajoby. Regina Landyová nemohla vypovídat, poněvadž byla mrtvá, avšak v prvním procesu vypovídala a soudkyně rozhodla, že její svědecká výpověď se smí přečíst nynějším porotcům.

Breitmanová se nyní obrátila k porotě s vysvětlením a dávala si přitom pozor, aby nenaznačila, že se nějaký dřívější proces konal.

„Dámy a pánové, stát předvolal svědkyni, která už není pro výslech k dispozici. Dříve však podala místopřísežnou svědeckou výpověď, kterou vám dnes přečteme. Vaším úkolem není přemýšlet o tom, proč se dnes tato svědkyně nemůže dostavit nebo kde byla tato dřívější výpověď pořízena. Zajímá vás pouze její obsah. Zároveň bych měla dodat, že jsem takový postup umožnila i přes námitku obhajoby. Podle Ústavy Spojených států amerických má obžalovaný právo podrobit výslechu toho, kdo jej viní. Vy ovšem uvidíte, že tuto svědkyni skutečně vyslechl advokát, který dříve zastupoval pana Jessupa.“

Obrátila se zpátky k soudu.

„Můžete pokračovat, pane Hallere.“

Haller předvolal Bosche. Ten složil přísahu, posadil se na svědeckou lavici a nastavil si mikrofon. Nato otevřel modrý fascikl, který si s sebou přinesl, a Haller začal.

„Detektive Boschi, můžete nám říct něco o svých zkušenostech v roli policejního důstojníka?“

Bosch se otočil k boxu pro porotu a během odpovědi přesouval pohled z jednoho porotce na druhého. Nevynechal ani náhradníky.

„Pracuji jako policista třicet šest let. Z toho více než dvacet pět let vyšetřuji vraždy. Za tu dobu jsem byl hlavním vyšetřovatelem ve více než dvou stech případech vraždy.“

„A v tomto případu rovněž figurujete jako hlavní vyšetřovatel?“

„Ano, teď už ano. Původního vyšetřování jsem se nicméně neúčastnil. K případu jsem nastoupil až v únoru letošního roku.“

„Děkuji vám, detektive. O vašem vyšetřování se budeme bavit v pozdější fázi procesu. Jste připraven přečíst místopřísežnou svědeckou výpověď Reginy Landyové, pořízenou sedmého října 1986?“

„Ano.“

„Dobře. Budu vám tedy číst otázky tak, jak je v té době kladli okresní státní zástupce Gary Lintz a obhájce Charles Barnard, a vy budete číst odpovědi svědkyně. Začneme přímým výslechem vedeným panem Lintzem.“

Haller se odmlčel a prohlédl si přepis, který měl před sebou. Bosch si kladl otázku, zda nebude působit zmateně, když začne číst odpovědi ženy. Soudkyně sice před týdnem rozhodla, že čtení svědecké výpovědi Reginy Landyové umožní, ale zakázala jakékoliv zmínky o emocích, které svědkyně podle stenozáznamu během výslechu projevovala. Bosch z přepisu věděl, že Regina celou výpověď proplakala. Nesměl to však sdělit dnešním porotcům.

„Tak začněme,“ řekl Haller. „‚Paní Landyová, můžete prosím uvést, v jakém vztahu jste byla k oběti Melisse Landyové?‘“

„Jsem její matka,‘“ přečetl Bosch. „‚Byla to moje dcera…, dokud mi ji nesebrali.“‚

27

Pondělí 5. dubna, 13.45

Četba svědecké výpověďi Reginy Landyové z prvního procesu nám trvala až do oběda. Bylo to nutné, abychom mohli stanovit, kdo byla oběť a kdo ji identifikoval. Bez emocí doprovázejících svědectví zdrceného rodiče však měla Boschova četba převážně procedurální ráz, a zatímco první dnešní svědek v nás vyvolal velké naděje, tato fáze obžaloby byla tak neosobní, jak jen hlas ze záhrobí může být. Dokázal jsem si představit, že Boschovo předčítání slov Reginy Landyové porotce spíš mate, pokud jim k němu nesmíme poskytnout vysvětlení, proč u procesu s domnělým vrahem Melissy Landyové není přítomna sama svědkyně a matka oběti.

Tým žalobců poobědval v restauraci Duffy’s, což bylo dost blízko soudní budovy, ale zároveň dost daleko na to, aby si stejný lokál vybral i některý z porotců. Ze začátku procesu nebyl nikdo nadšený, ale to jsme očekávali. Předkládání důkazů jsem naplánoval podle symfonické básně Šeherezáda – také ona začíná pomalu a tiše, ale postupně přerůstá ve strhující crescendo hudby, zvuků a emocí.

Tématem prvního dne bylo prokazování skutečností. Musel jsem ukázat tělo. Musel jsem stanovit, že existovala oběť, že byla unesena z domova, že byla později nalezena mrtvá a že se stala obětí vraždy. První dvě skutečnosti jsem stanovil prostřednictvím úvodních dvou svědků a náš odpolední svědek – tehdejší soudní patolog – měl prokazování skutečností dokončit. Obžaloba se pak měla zaměřit na osobu obžalovaného a na důkazy, které ho ze spáchání vraždy usvědčují. Teprve v tu chvíli se měl náš případ skutečně probudit k životu.

Z oběda jsme se vrátili s Boschem sami. Maggie odjela do hotelu Checkers, aby strávila odpoledne s naší hvězdnou svědkyní Sárou Ann Gleasonovou. Bosch v sobotu odletěl do státu Washington a v neděli ráno se s ní vrátil. Sára měla vystoupit až ve středu dopoledne, ale já ji chtěl mít nablízku a taky jsem chtěl, aby s ní Maggie strávila co nejvíc času přípravou na vystoupení u soudu. Maggie byla ve Washingtonu už dvakrát a vždy se Sárou strávila nějaký čas, ale já byl přesvědčený, že každá další hodina, po kterou si budou obě ženy nablízku, prohloubí jejich vzájemné pouto – a já si přál, aby si toho porota všimla.

Maggie se s námi loučila dost neochotně. Měla obavy, že se u soudu dopustím přehmatu a ona nebude k dispozici, aby mi jako druhá žalobkyně pomohla. Ujistil jsem ji, že přímý výslech soudního patologa zvládnu a že jí zavolám, kdybych se dostal do problémů. Kdybych jen tušil, jak důležitá nakonec výpověď tohoto svědka bude…

Odpolední jednání začalo s desetiminutovým zpožděním, protože jsme museli čekat na porotce, který se nevrátil z oběda včas. Když všichni porotci opět seděli na svých místech, soudkyně Breitmanová je ještě jednou poučila o nutnosti dodržovat stanovené lhůty a nařídila jim, aby se po zbytek procesu stravovali společně. Kromě toho uložila soudnímu sluhovi, aby je na oběd doprovázel. Nikdo se prý nesmí oddělit od stáda a nikdo se nesmí opozdit.

Jakmile Breitmanová tuto záležitost vyřídila, nevrle mě vyzvala, abych předvolal dalšího svědka. Kývl jsem na Bosche a ten odešel do místnosti svědků pro Davida Eisenbacha.

Soudkyně byla během čekání stále netrpělivější, ale Eisenbachovi trvala cesta do soudní síně a na svědeckou lavici o několik minut déle než většině ostatních svědků. Bylo mu totiž sedmdesát devět let a chodil o holi. Ve druhé ruce si nesl polštářek s uchem, jako by se chystal do Colisea na univerzitní fotbalový zápas. Když složil přísahu, položil polštářek na dřevěnou svědeckou lavici a teprve pak se posadil.

„Doktore Eisenbachu.“ začal jsem, „můžete porotě sdělit, čím se živíte?“

„Momentálně jsem v částečném důchodu a přivydělávám si jako patolog-konzultant. Jako nájemný patolog, jak tomu vy právníci rádi říkáte. Přezkoumávám za peníze pitvy a pak právníkům a porotám sděluji, co příslušný patolog provedl správně a co špatně.“

„A co jste dělal, než jste odešel do částečného důchodu?“

„Byl jsem zástupcem hlavního soudního patologa okresu Los Angeles. Tuhle práci jsem dělal třicet let.“

„A prováděl jste při ní pitvy?“

„Ano, pane, prováděl. Za třicet let jsem provedl více než dvacet tisíc pitev. To je spousta mrtvých lidí.“

„To opravdu ano, doktore Eisenbachu. Vzpomínáte si na ně všechny?“

„To jistě ne. Pár případů si dokážu vybavit dodnes. U ostatních bych se musel podívat do poznámek.“

Vyžádal jsem si od soudkyně souhlas, přistoupil jsem ke svědecké lavici a položil před Eisenbacha čtyřicetistránkový dokument.

„Podívejte se prosím na dokument, který jsem teď před vás položil. Dokážete ho identifikovat?“

„Ano, je to pitevní protokol s datem osmnáctého února 1986. Jako zesnulá je zde uvedena Melissa Theresa Landyová. A na protokolu figuruje moje jméno. Takže je to jedna z mých pitev.“

„Znamená to, že jste tu pitvu prováděl vy osobně?“

„Ano, přesně tak.“

Pokračoval jsem řadou otázek, které měly objasnit pitevní procedury a celkové zdraví oběti před smrtí. Royce vznesl několik námitek proti mým otázkám, které označil za zavádějící. Soudkyně několik z nich přijala, ale o to tu nešlo. Royce pouze používal taktiku snažící se mě vyvést z rytmu neustálým přerušováním mých slov bez ohledu na to, zda byly jeho námitky podložené.

Navzdory těmto ztíženým podmínkám se Eisenbachovi podařilo vypovědět, že Melissa Landyová byla až do své násilné smrti naprosto zdravá. Uvedl, že se nestala cílem identifikovatelného sexuálního útoku a že na jejím těle nebyly žádné stopy předchozí pohlavní aktivity – byla to panna. Jako příčinu smrti stanovil uškrcení. Rozdrcené kosti na krku a v hrdle poďe něj nasvědčovaly tomu, že dívku uškrtila značná síla – velká mužská ruka.

Eisenbach poté vytáhl laserové ukazovátko a začal označovat místa na fotografiích pořízených během pitvy. Nejprve identifikoval zhmoždění na krku oběti, které odpovídalo stisku a dušení jednou rukou. Poté ukazovátkem naznačil otisk palce na pravé straně krku a větší otisk čtyř prstů na straně levé.

„Stanovil jste podle těchto důkazů, kterou rukou vrah oběť udusil?“

„Ano, bylo docela snadné stanovit, že pachatel použil k uškrcení té dívky pravou ruku.“

„Jen jednu ruku?“

„Přesně tak.“

„Dalo se nějakým způsobem určit, jak k tomu došlo? Byla ta dívka během škrcení například někde zavěšená?“

„Ne. Veškerá zranění, zejména pak rozdrcené kosti, naznačovala, že vrah položil oběti ruku na krk a tiskl ji do povrchu, který mu kladl odpor.“

„Mohlo být tímto povrchem sedadlo automobilu?“

„Ano.“

„A co třeba mužská noha?“

Royce vznesl námitku, protože prý moje otázka navádí k ryzí spekulaci. Soudkyně s ním souhlasila a vyzvala mě k položení další otázky.

„Doktore, zmínil jste se o dvaceti tisících pitev. Předpokládám, že se v mnoha z nich jednalo o vraždu udušením. Bylo neobvyklé narazit na případ, kde vrah udusil oběť pouze jednou rukou?“

Royce opět podal námitku – tentokrát prý moje otázka volá po odpovědi, která nespadá do odbornosti svědka. Breitmanová se však v tomto případě přiklonila ke mně.

„Můžete odpovědět, doktore,“ vyzval jsem Eisenbacha. „Bylo to neobvyklé?“

„To ani ne. K mnoha vraždám dochází během šarvátky a za podobných okolností. Už jsem takové případy viděl. Pokud se jedna ruka věnuje něčemu jinému, musí postačit druhá ruka. Hovoříme zde o dvanáctileté dívce, která vážila čtyřicet jedna kilogramů. Pokud vrah potřeboval levou ruku k něčemu jinému, mohl ji přemoci jen pravou rukou.“

„Spadá do této kategorie i řízení vozidla?“

„Námitka,“ ozval se Royce. „Odůvodnění je stejné jako u předchozí otázky.“

„A moje rozhodnutí je také stejné.“ prohlásila Breitmanová. „Můžete odpovědět, doktore.“

„Ano,“ řekl Eisenbach. „Kdyby pachatel používal jednu ruku k řízení vozidla, mohl druhou rukou udusit oběť. Je to jedna z možností.“

V tu chvíli jsem byl přesvědčen, že jsem z Eisenbacha vytáhl vše, co jsem vytáhnout mohl. Ukončil jsem přímý výslech a předal svědka Royceovi. Bohužel pro mě patřil Eisenbach ke svědkům, kteří mají pro každého něco. A Royce se toho chytil.

„Řekl jste, že je to jedna z možností‘, doktore Eisenbachu?“

„Co prosím?“

„Řekl jste, že scénář naznačený panem Hallerem – tedy jedna ruka na volantu, druhá ruka na krku – je jednou z možností. Cituji vás správně?“

„Ano, takhle to bylo.“

„Ale vy jste u toho nebyl, takže to nemůžete vědět jistě. Je to tak, doktore?“

„Ano, to je pravda.“

„Řekl jste, že je to jedna z možností. Jaké jsou některé další možnosti?“

„No…, to já nevím. Jen jsem odpovídal na otázku státního zástupce.“

„Co třeba cigareta?“

„Cože?“

„Mohl vrah držet v levé ruce cigaretu a pravou rukou dusit tu dívku?“

„Ano, předpokládám, že ano. Ano.“

„A co svůj penis?“

„Svůj…“

„Svůj penis, doktore. Mohl pachatel pravou rukou dusit tu dívku a v levé držet vlastní penis?“

„No, to bych musel… Ano, i to je možné.“

„Mohl tedy jednou rukou masturbovat a druhou ji dusit, říkám to správně, doktore?“

„Všechno je možné, ale v pitevní zprávě není nic, co by tuto verzi podporovalo.“

„A co věci, které v té zprávě nejsou, doktore?“

„O ničem takovém mi není nic známo.“

„Neměl jste náhodou na mysli právě tohle, když jste řekl, že jste nájemný patolog, doktore? Že se prostě postavíte na stranu žalobce bez ohledu na to, jaká jsou fakta?“

„Já ale nepracuji vždy pro obžalobu.“

„Tak to mě těší.“

Vstal jsem.

„Ctihodnosti, pan Royce provokuje svědka prost…“

„Pane Royci,“ řekla soudkyně. „Zachovávejte zdvořilost, prosím. A mluvte k věci.“

„Ano, Ctihodnosti. Doktore, kolik z těch dvaceti tisíc pitev, které jste dělal, se týkalo obětí sexuálně motivovaného násilí?“

Eisenbach se podíval přes místnost na mě, ale já pro něj nemohl nic udělat. Maggiino místo u stolu obžaloby zaujal po polední přestávce Bosch. Nyní se ke mně naklonil a zašeptal.

„Co to dělá? Kope za obžalobu?“

Zvedl jsem ruku, protože jsem chtěl nerušeně sledovat dialog mezi Roycem a Eisenbachem.

„Ne, kope za obhajobu,“ zašeptal jsem.

Eisenbach stále neodpověděl.

„Doktore,“ řekla soudkyně, „odpovězte na otázku, prosím.“

„Nevedu si záznamy, ale sexuálně motivovaných trestných činů bylo mezi nimi mnoho.“

„Patřil k nim i tento případ?“

„Z poznatků zjištěných během pitvy nemohu takový závěr učinit. Ale kdykoliv máte pitvat malé dítě, zejména pak dívku, která se stala obětí únosu neznámým člověkem, pak se téměř vždy…“

„Navrhuji vyškrtnout odpověď jako bezpředmětnou,“ skočil Royce Eisenbachovi do řeči. „Svědek vyvozuje závěry nepodložené důkazy.“

Soudkyně se nad námitkou zamyslela. Vstal jsem a připravil se odpovědět, ale nakonec jsem neřekl nic.

„Doktore, odpovězte prosím jen na otázku, na kterou jste tázán,“ vyzvala mého svědka soudkyně.

„Myslel jsem, že to dělám,“ bránil se Eisenbach.

„V tom případě mi dovolte být konkrétnější.“ řekl Royce. „Na těle Melissy Landyové jste nenašel žádné známky pohlavního útoku nebo zneužití, je to tak?“

„Ano.“

„A co na šatech oběti?“

„Mou sférou působnosti je tělo. Svršky analyzují soudní kriminalisté.“

„Samozřejmě.“

Royce zaváhal a zadíval se do poznámek. Poznal jsem, že se snaží rozhodnout, jak daleko může v určité věci zajít. Očividně si kladl otázku typu: „Zatím si vedu dobře – ale nepřepnu strunu, když zajdu ještě dál?“

Konečně se rozhodl.

„Doktore, když jsem před chvílí napadl vaši odpověď námitkou, použil jste termín ‚únos neznámým člověkem‘. Jaké důkazy získané pitvou toto tvrzení opodstatňovaly?“

Eisenbach se dlouze zamyslel, a dokonce se podíval na pitevní zprávu, která ležela před ním.

„Doktore?“

„Ehm, ze samotné pitvy si nevybavuji nic, co by toto tvrzení podporovalo.“

„Pitva dokonce podporuje zcela opačný závěr, vidte?“

Eisenbach se teď tvářil naprosto zmateně.

„Nejsem si jistý, co máte na mysli.“

„Mohl byste věnovat pozornost straně osm pitevního protokolu? Jde o popis předběžného ohledání těla.“

Royce chvíli čekal, až Eisenbach otočí zprávu na příslušnou stránku. Učinil jsem totéž, i když to nebylo nutné. Věděl jsem, kam Royce míří, a nemohl jsem mu v tom zabránit. Musel jsem být jen připraven vznést ve vhodné chvíli námitku.

„Doktore, ve zprávě se uvádí, že vzorky odebrané zpoza nehtů oběti neobsahovaly žádnou krev ani tkáň. Vidíte to na straně osm?“

„Ano, odebral jsem oběti vzorky usazené za nehty, ale oběť je měla čisté.“

„To naznačuje, že oběť svého útočníka, svého vraha, nepoškrábala. Je to tak?“

„Ano, lze to z toho vyvodit.“

„A také z toho lze vyvodit, že svého útočníka zna..

„Námitka!“

Vymrštil jsem se, ale ne dost rychle. Royceovi se podařilo vyslovit a vsugerovat porotě svou interpretaci.

„Otázka vyvozuje závěry nepodložené důkazy,“ řekl jsem. „Ctihodnosti, pan obhájce se očividně snaží podstrkávat porotě fakta, která neexistují.“

„Námitka se přijímá. Varuji vás, pane Royci.“

„Ano, Ctihodnosti. Obhajoba nemá na tohoto svědka obžaloby další otázky.“

28

Pondělí 5. dubna, 16.45

Bosch zaklepal na dveře pokoje číslo 804 a zpříma se podíval do kukátka. Vzápětí mu otevřela Maggie McPhersonová, ustoupila, aby mohl vejít dovnitř, a podívala se na hodinky.

„Proč nejsi u soudu s Mickeym?“ zeptala se.

Bosch vstoupil do pokoje. Bylo to apartmá s hezkým výhledem na Grand Avenue a zadní stranu sousedního hotelu Biltmore. Nacházel se v něm gauč a dvě křesla, v jednom z nichž seděla Sára Ann Gleasonová. Bosch jí kývl na pozdrav.

„Protože mě tam nepotřebuje.“ odpověděl McPhersonové. „Teď jsem potřebný tady.“

„Co se děje?“

„Royce vyložil karty ohledně strategie obhajoby. Potřebuju o tom mluvit se Sárou.“

„Počkej minutku. Než si promluvíš se Sárou, promluv si se mnou. Co se děje?“

Bosch přikývl. Maggie měla pravdu. Rozhlédl se po apartmá, ale nikde nenašel vhodné místo k soukromému rozhovoru.

„Pojďme se projít.“

McPhersonová zamířila ke konferenčnímu stolku a sebrala kartu, pomocí níž se apartmá otevíralo.

„Hned se vrátíme, Sáro. Potřebujete něco?“

„Ne, nic mi nechybí. Budu tady.“

Zvedla skicář, který jí měl ukrátit čekání.

Bosch s McPhersonovou vyšli z pokoje a sjeli výtahem do vestibulu. Bar byl plný hostů, kteří čekali na „šťastnou hodinu“, ale nakonec se jim podařilo najít nerušené místo poblíž hlavního vchodu.

„Takže jak Royce vyložil karty?“ zeptala se McPhersonová.

„Když vyslýchal Eisenbacha, chytil se Mickeyho závěru, že vrah udusil oběť jen pravou rukou.“

„Jistě, udělal to během jízdy. Uslyšel to hlášení na policejní frekvenci, propadl panice a zavraždil ji.“

„Jasně, to je teorie obžaloby. Jenže Royce si už připravuje půdu na teorii obhajoby. Během křížového výslechu se zeptal, jestli je možné, že vrah dívku udusil jednou rukou, zatímco druhou masturboval.“

McPhersonová chvíli mlčky kalkulovala.

„Ale to je stará teorie obžaloby,“ řekla. „Z původního procesu. Tvrdili, že to byla vražda spáchaná v průběhu pohlavního aktu. Mickey a já jsme víceméně předpokládali, že jakmile Royce získá všechny naše nálezy a dočte se v nich, že ta DNA patřila nevlastnímu otci oběti, bude to hrát na tohle. Pokusí se všechno hodit na otčíma. Prohlásí, že ji zabil on a ta DNA to dokazuje.“

McPhersonová si založila ruce na prsou a dumala dál.

„Je to dobrá obhajoba, jenže v ní nehrají dvě věci: Sára a nález těch vlasů. Pokud ji Royce přesto použil, znamená to, že nám něco uniká. Royce musí mít něco nebo někoho, kdo zdiskredituje Sářinu identifikaci.“

„Proto jsem tady,“ řekl Bosch. „Přinesl jsem Royceův seznam svědků. Tihle lidi si se mnou hrají na schovávanou a já je nestačil prověřit všechny. Takže se na ten seznam musí podívat Sára a říct mi, na kterého člověka se mám zaměřit.“

„A jak to ksakru pozná?“

„Musí. Jsou to její lidi. Přátelé, manželé, spolufeťáci. Všichni mají záznam. Jsou to lidi, se kterými se stýkala, než začala sekat dobrotu. A u všech je uvedená jen poslední známá adresa, která mi k ničemu není. Royce musí ty lidi přede mnou schovávat.“

McPhersonová přikývla.

„Proto se mu říká ‚Filuta Clive‘. Dobrá, tak si s ní promluvme. Ale nejdřív to zkusím já, ano?“

Vstala.

„Počkej ještě,“ řekl Bosch.

Maggie se na něj podívala.

„Co je?“

„Co když je hypotéza obhajoby správná?“

„To si děláš legraci?“

Bosch neodpověděl a ona nečekala na odpověď dlouho. Rázným krokem se vrátila k výtahu. Bosch vstal a vydal se za ní.

Vrátili se do pokoje a Bosch si všiml, že Gleasonová během jejich nepřítomnosti nakreslila do skicáře tulipán. Posadil se na gauč naproti ní a McPhersonová usedla do křesla napravo.

„Sáro,“ začala. „Musíme si promluvit. Myslíme si, že někdo z lidí, které jste znala během těch ztracených let, o kterých jsme spolu mluvili, se pokusí pomoci obhajobě. Potřebujeme zjistit, kdo to je a co u soudu vypoví.“

„Tomu nerozumím,“ odpověděla Sára. „Když se to stalo, bylo mi přece třináct let. Co záleží na tom, s kým jsem se přátelila později?“

„Záleží na tom, protože ten člověk může vypovídat o věcech, které jste mohla udělat. Nebo říct.“

„O jakých věcech?“

McPhersonová zavrtěla hlavou.

„To je právě to znepokojivé. My nevíme, o jakých věcech. Víme jen, že obhajoba dnes dala u soudu najevo, že se pokusí svalit vinu za smrt vaší sestry na vašeho otčíma.“

Gleasonová zvedla ruce, jako by odrážela ránu.

„To je šílenost! Já tam byla. Viděla jsem, jak ji ten chlap unáší!“

„To my víme, Sáro. Ale důležité je, co se předloží porotě a čemu porotci uvěří. Detektiv Bosch vám přivezl seznam svědků obhajoby. Chci, abyste si ho prohlédla a řekla nám, co pro vás jednotlivá jména znamenají.“

Bosch vytáhl z aktovky seznam a podal ho McPhersonové. Ta ho předala Sáře.

„Nenechte se zmást těmi poznámkami,“ řekl Harry. „Ty jsem si tam napsal, když jsem se snažil jednotlivé svědky vypátrat. Dívejte se jen na jména.“

Sledoval, jak Sára začíná číst a nepatrně přitom pohybuje rty. Po chvíli však jejich pohyb ustal a Sára jen tupě civěla do papíru. Bosch spatřil v jejích očích slzy.

„Sáro?“ ozvala se McPhersonová.

„Tihle lidi,“ zašeptala Gleasonová. „Myslela jsem si, že už je nikdy neuvidím.“

„Možná je skutečně nikdy neuvidíte.“ odpověděla McPhersonová. „Jejich přítomnost na seznamu ještě neznamená, že budou skutečně předvoláni. Obhajoba si vytáhla jména ze záznamů a zaplnila jimi seznam, aby nás zmátla, Sáro. Je to jen kouřová clona. Nahromadili spoustu sena, aby našemu vyšetřovateli – detektivu Boschovi – ztížili hledání jehly mezi zástupy falešných svědků. Nejméně jedno jméno na tomhle seznamu však musí být pravé. Kdo to je, Sáro? Pomozte nám.“

Gleasonová hleděla na seznam a neodpovídala.

„Je to někdo, kdo bude moci prohlásit, že jste si byli blízcí. Někdo, s kým jste trávila čas a svěřovala mu tajemství.“

„Myslela jsem, že manžel nemůže svědčit proti manželce.“

„Jednoho manžela nelze nutit, aby vypovídal proti druhému. Ale o čem teď přesně mluvíte, Sáro?“

„O tomhle.“

Ukázala na jedno jméno. Bosch se naklonil a přečetl ho. Edward Roman. Harrymu se podařilo tohoto muže vypátrat až do vězeňského odvykacího centra v severním Hollywoodu, kde Sára po posledním uvěznění strávila devět měsíců. Nedokázal však z toho vyvodit nic jiného, než že spolu oba chodili na skupinovou terapii. Jako poslední známou adresu uvedl Royce u tohoto svědka jeden motel ve Van Nuys, ale tam se Roman samozřejmě dávno nezdržoval. Nic dalšího Bosch nevypátral, a tak usoudil, že tento muž je jen další součást Royceovy svědecké hlušiny.

„Roman,“ řekl nyní. „Byla jste s ním v léčebně, že?“

„Ano,“ odpověděla Gleasonová. „A taky jsme se tam vzali.“

„Kdy?“ zeptala se McPhersonová. „O tom manželství nemáme žádný záznam.“

„Když nás pustili. Znal jednoho kněze. Vzali jsme se na pláži. Ale moc dlouho to nevydrželo.“

„Rozvedli jste se?“ zeptala se McPhersonová.

„Ne… Mně na tom nikdy moc nezáleželo. A když jsem pak přestala brát, už se mi nechtělo se k tomu vracet. Byla to jedna z věcí, které člověk prostě vytěsní z mysli. Jako by se nikdy nestaly.“

McPhersonová se podívala na Bosche.

„Možná ten sňatek ani nebyl právoplatný.“ řekl Harry. „V okresních záznamech nic není.“

„Na tom přece nezáleží, jestli byl právoplatný,“ reagovala Maggie. „Roman je evidentně dobrovolný svědek, takže proti ní může vypovídat. Záleží jen na tom, jak bude jeho svědecká výpověď vypadat. Co u soudu řekne, Sáro?“

Gleasonová pomalu zavrtěla hlavou.

„Já nevím.“

„Dobrá, takže co jste mu řekla o sestře a otčímovi?“

„Já vážně nevím. Po těch letech… Z té doby si už prakticky na nic nevzpomínám.“

Na chvíli se odmlčeli a pak McPhersonová Sáru požádala, ať si prohlédne ostatní jména na seznamu. Sára to udělala a zavrtěla hlavou.

„U některých jmen vůbec nevím, o koho jde. Některé lidi z tehdejšího života jsem znala jenom přezdívkou.“

„Ale Edwarda Romana znáte.“

„Ano. Byli jsme spolu.“

„Jak dlouho?“

Gleasonová rozpačitě zakroutila hlavou.

„Dlouho ne. V léčebně jsme si mysleli, že jsme si souzeni. Ale když jsme vyšli ven, najednou to neklapalo. Trvalo to možná tři měsíce. Mě zase zatkli, a když jsem vyšla z vězení, on už byl fuč.“

„Je možné, že váš sňatek vůbec nebyl právoplatný?“

Gleasonová se na chvíli zamyslela a pak vlažně pokrčila rameny.

„Možné je asi všechno.“

„Dobře, Sáro. Půjdeme teď s detektivem Boschem zase na pár minut ven. Chci, abyste zatím o Edwardu Romanovi přemýšlela. Pomůže nám všechno, na co si vzpomenete. Za chvíli jsme zpátky.“

McPhersonová vzala Gleasonové seznam svědků a vrátila ho Boschovi. Vyšli z pokoje, ale Maggie se po pár krocích zastavila na chodbě a zašeptala.

„Asi bys ho měl radši vypátrat.“

„K ničemu to nebude,“ namítl Bosch. „Jestli je to Royceův hlavní svědek, tak se mnou stejně odmítne mluvit.“

„V tom případě o něm aspoň zjisti, co se dá. Abychom ho mohli zničit, až nadejde čas.“

Jasně.“

Bosch se otočil a zamířil chodbou k výtahům. McPhersonová však na něj ještě jednou zavolala. Harry se zastavil a ohlédl.

„Myslels to vážně?“ zeptala se McPhersonová.

„Co myslíš?“

„Tu svou otázku dole ve vestibulu. Vážně si myslíš, že si to před čtyřiadvaceti lety všechno vymyslela?“

Bosch se na McPhersonovou dlouze zadíval a pak pokrčil rameny.

„Nevím.“

„A co ty vlasy v autě? Copak ty její verzi nepotvrzují?“

Bosch zvedl ruku a rozevřel dlaň.

„To jsou jen nepřímé důkazy. A já u toho nebyl, když je našli.“

„Co tím chceš říct?“

„Tím chci říct, že když je obětí dítě, děje se někdy ledacos. A že já u toho nebyl, když ty vlasy našli.“

„Člověče, vždyť ty bys měl možná radši pracovat pro obhajobu.“

Bosch svěsil ruku podél těla.

„Oni už mají tohle všechno bezpochyby promyšlené.“

Otočil se a zamířil k výtahům.

29

Úterý 6. dubna, 9.00

Někdy se kola spravedlnosti točí hladce. Druhý den procesu začal přesně podle harmonogramu. V boxu se sešla kompletní porota, soudkyně seděla na stolci a Jason Jessup s advokátem si hověli u stolu obhajoby. Vstal jsem a předvolal svého prvního svědka v naději, že dnešní den vyzní pro obžalobu příznivě. Harry Bosch přivedl Izzy Gordonovou do soudní síně předem, takže pět minut po deváté už měla za sebou přísahu a seděla na lavici svědků. Byla to drobná žena v brýlích s černými obroučkami, které jí zvětšovaly oči. Podle mých záznamů jí bylo padesát let, ale vypadala starší.

„Paní Gordonová, můžete říct porotě, čím se živíte?“

„Ano. Pracuji jako soudní technička a vyšetřovatelka míst činu u losangeleské policie. Na oddělení soudní kriminalistiky jsem zaměstnaná od roku 1986“

„Pracovala jste tam i šestnáctého února zmíněného roku?“

„Ano, pracovala. Byl to můj první den v práci.“

„A jaký jste měla toho dne úkol?“

„Mým úkolem bylo učit se. Přidělili mě k tehdejšímu inspektorovi míst činu a já měla získávat praktické zkušenosti.“

Izzy Gordonová byla pro obžalobu velký úlovek. Na třech různých místech činu souvisejících s případem Melissy Landyové – na jejím domě na Windsor Boulevard, na popelnici za divadlem El Rey a na odtahovém voze, který řídil Jessup – pracovali v šestaosmdesátém roce dva technici a jeden inspektor. Gordonovou tehdy přidělili k inspektorovi, takže byla přítomna na všech třech místech činu. Inspektor dávno zemřel a ostatní technici byli ve výslužbě a nemohli poskytnout svědeckou výpověď o všech třech lokalitách. Vypátrání Izzy Gordonové mi však umožnilo elegantně propojit předkládání jednotlivých důkazů.

„Kdo byl tím inspektorem?“

„Jmenoval se Art Donovan.“

„Takže vás toho dne poslali s ním?“

„Ano, poslali. Původně to byl únos, ale pak se z něj stala vražda. Toho dne jsme neustále jezdili z jednoho místa činu na druhé. Tři různé lokality.“

„Dobrá, proberme si teď postupně všechna místa činu.“

V průběhu následujících devadesáti minut jsem s Gordonovou znovu prošel její cestu po místech činu z 16. února 1986. Využíval jsem ji jako odrazový můstek, který mi umožňoval předkládat fotografie z místa činu, videozáznamy a protokoly o zajištěných důkazech. Royce pokračoval v taktice častého vznášení námitek ve snaze přerušit tok informací proudících k porotě. Příliš však nebodoval a navíc začínal lézt soudkyni na nervy. Poznal jsem to, a tak jsem si nestěžoval. Chtěl jsem, aby jeho otravnost začala v soudkyni hnisat. Později se mi mohla hodit.

Svědectví Gordonové bylo do značné míry výpovědí pěšáka: nejprve hovořila o neúspěšném úsilí najít na pozemku před domem Landyových otisky bot a další stopové důkazy. Její líčení začalo být dramatičtější ve chvíli, kdy popisovala, jak ji naléhavě odvolali na nové místo činu – k popelnici za divadlem El Rey.

„Přivolali nás, když našli to tělo. Všechno se řešilo šeptem, protože v domě byli členové rodiny a my je nechtěli strašit, dokud se nepotvrdí, že v té popelnici opravdu leží lidské tělo a že je to ta holčička.“

„Takže do divadla El Rey jste jeli vy a Donovan?“

„Ano, a ještě detektiv Kloster. Na místě na nás už čekal asistent soudního patologa. A protože se případ změnil ve vyšetřování vraždy, přivolali jsme i několik dalších techniků.“

Pasáž o ohledávání popelnice za divadlem El Rey jsem využil převážně k tomu, abych porotě ukázal na velkých obrazovkách další videozáběry a fotografie oběti. Kdyby nic jiného, chtěl jsem, aby předložená dokumentace všechny porotce v boxu vyburcovala. Chtěl jsem v nich zažehnout jeden ze základních instinktů. Touhu po pomstě.

Předpokládal jsem, že Royce vznese námitku, což se skutečně stalo, ale soudkyně už veškerou shovívavost vůči němu vyčerpala a jeho argument, že záběry jsou příliš názorné a jejich počet přehnaný, se u ní nesetkal s pochopením. Námitku zamítla.

Na závěr nás Izzy Gordonová dovedla k poslednímu místu činu – odtahovému vozu – a popsala, jak ve štěrbině mezi sedadly objevila tři dlouhé vlasy a upozornila na ně Donovana.

„Co se s těmi vlasy stalo?“ zeptal jsem se.

„Jednotlivě jsme je vložili do sáčků, označili a odvezli na oddělení vědeckého vyšetřování k porovnání a analýze.“

Výpověď Gordonové byla soudržná a efektivní. Když jsem svědkyni předal obhajobě, dělal Royce, co mohl. Neobtěžoval se napadat sběr důkazů, ale pokusil se získat další opěrný bod pro teorii obhajoby. První dvě místa činu úplně vynechal a zaměřil se na odtahový vůz.

„Paní Gordonová, když jste přijela do depa firmy Aardvark, byli už tam přítomni policisté?“

„Ano, samozřejmě.“

„Kolik jich bylo?“

„Nepočítala jsem je, ale určitě hezkých pár.“

„A co detektivové?“

„Ano, detektivové tam na základě soudního povolení prováděli prohlídku celé firmy.“

„Byli to stejní detektivové, které jste viděla na předchozích místech činu?“

„Ano, myslím, že ano. Předpokládám to, ale konkrétně si na to nevzpomínám.“

„Ovšem na jiné věci si zjevně vzpomínáte konkrétně. Jak to, že si tedy nevzpomínáte, se kterými detektivy jste pracovala?“

„Na tom případu pracovalo několik lidí. Hlavním vyšetřovatelem byl detektiv Kloster, ale ten měl na starosti tři různá místa činu a také dívku, která viděla ten únos. Nevzpomínám si, jestli byl v depu, když jsem tam přijela já, ale v určité fázi se tam rozhodně dostavil. Myslím, že když se podíváte do záznamů o osobách přítomných na místě činu, podaří se vám rekonstruovat, kdo a kdy se na kterém místě činu pohyboval.“

„Dobrá, tak to udělejme.“

Royce přistoupil ke svědecké lavici, předal Gordonové tři dokumenty a tužku a vrátil se k pultu.

„Co je to za dokumenty, paní Gordonová?“

„To jsou záznamy o osobách přítomných na místě činu.“

„A ze kterých míst činu pocházejí?“

„Ze tří míst činu, na kterých jsem pracovala v rámci vyšetřování případu Landyová.“

„Můžete si prosím ty záznamy prostudovat a pak tužkou, kterou jsem vám dal, zakroužkovat všechna jména figurující na všech třech záznamech?“

Gordonové trval tento úkol necelou minutu.

„Hotovo?“ zeptal se Royce.

„Ano, jsou to čtyři jména.“

„Můžete nám je přečíst?“

„Ano. Jsem to já, můj nadřízený Art Donovan a pak detektiv Kloster se svým partnerem Chadem Steinerem“

„Takže pouze vy čtyři jste se onoho dne pohybovali na všech třech místech činu, je to tak?“

„Ano.“

Maggie se ke mně naklonila a zašeptala.

„Kontaminace mezi místy činu.“

Lehce jsem zavrtěl hlavou a šeptem odpověděl.

„Z toho by vytřískal jen náhodnou kontaminaci. Podle mě to hraje na úmyslné podstrčení důkazů.“

Maggie přikývla a odtáhla se. Royce položil další otázku.

„Jako jedna z pouhých čtyř osob, které navštívily všechna místa činu, jste velmi intenzivně chápala podstatu tohoto trestného činu a jeho důsledky, viďte?“

„Nejsem si jistá, jak to myslíte.“

„Planuly mezi policisty na jednotlivých místech činu zjitřené emoce?“

„No, všichni se chovali velmi profesionálně.“

„Chcete říct, že nikomu nezáleželo na tom, že jde o dvanáctiletou holčičku?“

„To ne, na tom nám záleželo a dá se říct, že na prvních dvou místech činu vládla přinejmenším napjatá atmosféra. Na prvním místě činu jsme měli rodinu a na druhém mrtvou mladou dívku. Že by však vzrušená atmosféra panovala i v odtahovém depu, na to si nevzpomínám.“

Špatná odpověď, pomyslel jsem si. Gordonová právě obhajobě otevřela dveře.

„Dobrá.“ řekl Royce, „nicméně tvrdíte, že na prvních dvou místech činu planuly vášně, je to tak?“

Vstal jsem, abych Royceovi alespoň jednou oplatil stejnou mincí.

„Námitka. Tato otázka už byla jednou položena a zodpovězena, Ctihodnosti.“

„Přijímá se.“

Royce se však nedal odradit.

„Jak se tyto emoce projevovaly?“ zeptal se.

„No, bavili jsme se spolu. Art Donovan mi kladl na srdce, abych si zachovala profesionální odstup. Říkal, že ze sebe musíme vydat to nejlepší, protože obětí se stala malá holčička.“

„A co detektivové Kloster a Steiner?“

„Ti říkali totéž. Že nesmíme nechat kámen na kameni – že to pro Melissu musíme udělat.“

„On mluvil o oběti jménem?“

„Ano, na to si vzpomínám.“

„Nakolik vzteklý a rozrušený byl podle vás detektiv Kloster?“

Vstal jsem a vznesl námitku.

„Podstrkuje fakta, která nejsou obsažena v důkazech ani výpověďích.“

Soudkyně námitku přijala a vyzvala Royce, aby pokračoval.

„Paní Gordonová, můžete se ještě jednou podívat do záznamů o osobách přítomných na místě činu, které máte stále před sebou, a sdělit nám, zda jsou příjezdy a odjezdy členů policejních složek zaznamenány včetně času?“

„Ano, to jsou. U každého jména je uvedeno, v kolik hodin přijel a v kolik odjel.“

„Před chvílí jste konstatovala, že jedinými dvěma vyšetřovateli, kteří kromě vás a vašeho nadřízeného navštívili všechna tři místa činu, byli detektivové Kloster a Steiner.“

„Ano, byli to hlavní vyšetřovatelé případu.“

„Dorazili na jednotlivá místa činu dříve než vy a pan Donovan?“

Gordonové chvíli trvalo, než ověřila informace v seznamech.

„Ano, dorazili.“

„Takže měli přístup k tělu oběti ještě předtím, než jste k divadlu El Rey dorazili vy dva, je to tak?“

„Nevím, co myslíte slovem ‚přístup‘, ale ano, na místě činu byli jako první.“

„A stejně tak měli přístup k odtahovému vozu, než jste k němu přijeli vy dva a spatřili tři vlasy, tak příhodně ulpívající ve štěrbině mezi sedadly, říkám to správně?“

Tentokrát jsem svou námitku odůvodnil tím, že otázka vybízí svědkyni ke spekulacím o věcech, jichž nebyla svědkem, a že je návodná vzhledem k použití slova „příhodně“. Royce hrál evidentně divadlo pro porotu. Soudkyně mu nařídila, aby otázku přeformuloval a vynechal z ní vlastní literární vklad.

„Detektivové měli přístup k odtahovému vozu dříve, než jste k němu dorazili vy a než jste jako první spatřili ve štěrbině mezi sedadly tři vlasy, říkám to správně?“

Gordonová z mé námitky pochopila, o co mi jde, a odpověděla, jak jsem si přál.

„To nevím, protože jsem tam nebyla.“

Royceovi se přesto podařilo tlumočit porotě svou interpretaci. A také mi znovu osvětlil jádro své obhajoby. Mohl jsem teď vcelku bezpečně předpokládat, že obhajoba bude prosazovat teorii, podle níž policie – v osobě detektiva Klostera a případně i jeho partnera Steinera – úmyslně podstrčila vlasy do odtahového vozu, aby si zajistila Jessupovo usvědčení poté, co ho identifikovala třináctiletá sestra oběti Sára. Kromě toho hodlala obhajoba dokázat, že se Sára ve své identifikaci mýlila a že její omyl byl součástí vědomé snahy rodiny Landyových zakrýt fakt, že Melissu ve skutečnosti nedopatřením či záměrně usmrtil její otčím.

Byla to hodně trnitá cesta. Její úspěch předpokládal, že nejméně jeden porotce uvěří hypotéze, podle níž se v případu objevila hned dvě různá spiknutí, která byla na sobě nezávislá, a přesto souběžně vedla ke kýženému výsledku. V celém městě jsem znal jen dva advokáty, kterým se takový kousek mohl podařit – Royce však byl jedním z nich. Musel jsem být připravený.

„Vzpomínáte si, co se stalo, když jste si na sedadle odtahového vozu všimla těch vlasů?“ dotázal se Royce svědkyně.

„Upozornila jsem na to Arta, protože samotný sběr důkazů prováděl on. Já měla za úkol jen dívat se a získávat zkušenosti.“

„Přivolali jste i detektivy Klostera a Steinera, aby se na ty vlasy podívali?“

„Ano, myslím, že ano.“

„Vzpomínáte si, co – pokud něco – pak oba udělali?“

„Nevzpomínám si, že by ohledně těch důkazů cokoliv podnikali. Byl to jejich případ, takže jsme je o nálezu důkazů uvědomili, a tím to skončilo.“

„Měla jste ze sebe radost?“

„Myslím, že vám nerozumím.“

„Byla jste tehdy první den v práci – u svého prvního případu. Měla jste ze sebe radost, když jste si těch vlasů všimla? Byla jste na sebe pyšná?“

Gordonová před odpovědí zaváhala, jako by se snažila zjistit, zda se v otázce neskrývá past.

„Ano, měla jsem radost, že jsem něčím přispěla.“

„A položila jste si někdy otázku, jak je možné, že jste si vy, úplná začátečnice, všimla těch vlasů ve štěrbině mezi sedadly dříve než váš nadřízený i než dva hlavní vyšetřovatelé?“

Gordonová znovu zaváhala a pak odpověděla, že ne. Royce prohlásil, že nemá další otázky. Z jeho strany to byl excelentní křížový výslech, během něhož zasel řadu semínek, která mohla později vzklíčit v něco většího, co bude hrát do not obhajobě.

U návazného výslechu jsem dělal, co jsem mohl: požádal jsem Gordonovou, aby přečetla jména šesti uniformovaných policistů a dvou dalších detektivů, kteří podle záznamu o osobách přítomných na místě činu dorazili k popelnici s mrtvým tělem Melissy Landyové ještě před Klosterem a Steinerem.

„Takže kdyby detektivové Kloster nebo Steiner čistě hypoteticky chtěli odebrat oběti vlasy a podstrčit je jinam, museli by to učinit přímo před zraky osmi dalších policistů nebo to udělat s jejich vědomím a souhlasem. Je to tak?“

„Ano, vyplývá to z toho.“

Poděkoval jsem svědkyni a posadil se. Royce se odebral k pultu a zahájil návazný křížový výslech.

„Kdyby Kloster nebo Steiner rovněž hypoteticky chtěli ty vlasy podstrčit na třetí místo činu, nemuseli je nutně odebírat přímo z hlavy oběti, pokud existovaly jiné možnosti, jak je získat, je to tak?“

„Pokud takové možnosti existovaly, tak asi nemuseli.“

„Například mohli ty vlasy získat z hřebenu nacházejícího se v domě oběti, vidte?“

„Asi ano.“

„Oni v domě oběti byli, že?“

„Ano, je to jedno z míst, kde figurují v záznamu.“

„Nemám dalších otázek.“

Royce mi to nandal a já se rozhodl, že už se v tom dál nebudu ráchat. I kdybych ze svědkyně vypáčil cokoliv, Royce by měl vždycky právo na reakci.

Výslech Gordonové skončil a soudkyně vyhlásila polední přestávku. Řekl jsem Boschovi, že po pauze přijde na řadu on a bude číst do záznamu Klosterovo svědectví. Zeptal jsem se ho, jestli půjde na oběd se mnou, abychom spolu probrali hypotézu obhajoby, ale on odpověděl, že nemůže, poněvadž musí něco vyřídit.

Maggie se vracela do hotelu na oběd se Sárou Ann Gleasonovou, a tak jsem zůstal sám.

Nebo jsem si to aspoň myslel.

Když jsem mířil centrální uličkou k východu ze soudní síně, vyšla z poslední řady přede mě atraktivní žena. Usmála se a zastoupila mi cestu.

„Dobrý den, pane Hallere. Jsem Ráchel Wallingová z FBI.“

Zpočátku jsem se nedovtípil, ale pak mi její jméno vytanulo odněkud z paměti.

„Ano, expertka na profilování. To vy jste nakazila mého vyšetřovatele teorií, že Jason Jessup je sériový vrah.“

„No, doufám, že to byla spíš pomoc než nákaza.“

„Myslím, že to se teprve uvidí. Přála jste si něco, agentko Wallingová?“

„Chtěla jsem se vás zeptat, jestli byste neměl čas zajít se mnou na oběd. Ale jestli mě pokládáte za nákazu, tak bych možná měla spíš…“

„Víte co, agentko Wallingová? Máte štěstí. Zrovna mám volno. Ten oběd beru.“

Ukázal jsem ke dveřím a společně jsme vyšli ven.

30

Úterý 6. dubna, 13.15

Tentokrát měla zpoždění soudkyně. Obžaloba i obhajoba seděly ve smluveném čase na svých místech a byly připraveny pokračovat, avšak po Breitmanové nebylo ani vidu, ani slechu. Asistentka navíc nikomu nenaznačila, zda soudkynino zdržení způsobila nějaká osobní záležitost, anebo zádrhel v procesu. Nakonec Bosch vstal ze svého místa za zábradlím, přistoupil k Hallerovi a poklepal ho po zádech.

„Každou chvíli začneme, Harry,“ řekl Haller. „Jsi připravený?“

„Jsem připravený, ale musíme si promluvit.“

„Co se stalo?“

Bosch se obrátil zády ke stolu obhajoby a ztlumil hlas v sotva slyšitelné šeptání.

„Během oběda jsem zajel na SZV. Ukázali mi pár věcí, o kterých bys měl vědět.“

Věděl, že se chová snad až příliš tajnůstkářský. Fotografie ze včerejšího sledování, které mu ukázal poručík Wright, však byly opravdu znepokojivé. Jessup měl něco v plánu, a ať už to bylo cokoliv, hodlal to brzy uskutečnit.

Než stačil Haller odpovědět, šum v sále ustal a Breitmanová usedla na soudní stolec.

„Až po jednání,“ zašeptal Haller Boschovi.

Otočil se zpět do soudní síně a Bosch se vrátil na své místo. Soudkyně vyzvala sluhu, aby vpustil do sálu porotce, a zanedlouho bylo vše připraveno k jednání.

„Chci se omluvit,“ řekla Breitmanová. „Za toto zdržení mohu já. Musela jsem vyřídit jednu osobní záležitost a trvalo mi to mnohem déle, než jsem předpokládala. Pane Hallere, předvolejte prosím svého dalšího svědka.“

Haller vstal a předvolal Dorala Klostera. Bosch se postavil a zamířil ke svědecké lavici, zatímco soudkyně znovu porotcům vysvětlila, že svědek předvolaný obžalobou není k dispozici, a tak Bosch s Hallerem přečtou jeho dřívější místopřísežnou svědeckou výpověď. Přestože jsme už tento postup probírali na předprocesním slyšení, kde soudkyně zamítla protest obhajoby, Royce se znovu postavil a vznesl námitku.

„Pane Royci, tuto záležitost jsme už projednali,“ odpověděla Breitmanová.

„Chtěl bych soud požádat, aby své rozhodnutí přezkoumal, neboť tato forma svědecké výpověďi zcela podkopává ústavní právo pana Jessupa konfrontovat osoby, které jej obviňují. Detektivu Klosterovi nebyly položeny otázky, které bych mu chtěl ve světle současného pohledu obhajoby na celý případ položit já.“

„Znovu opakuji, pane Royci, že tato otázka už byla vyřešena, a já si nepřeji opětovně ji před porotou rozpitvávat.“

„Tím mi ovšem bráníte v předložení plné obhajoby, Ctihodnosti“

„Pane Royci, až dosud jsem vám velkoryse umožňovala dělat před porotou pózy. Moje trpělivost je však u konce. Můžete se posadit.“

Royce zpražil soudkyni pohledem. Bosch věděl, že Breitmanová má pravdu – Royce hrál evidentně divadýlko pro porotu. Chtěl, aby porotci pohlíželi na něj a na Jessupa jako na oběti křivdy. Aby si mysleli, že proti Jessupovi nestojí jen obžaloba, ale i soudkyně. Jakmile Royce ztratil odvahu svůj zpupný pohled dál prodlužovat, ještě jednou oslovil Breitmanovou.

„Paní soudkyně, nemohu se posadit, když je v sázce svoboda mého klienta. Toto je neslýchaná…“

Breitmanová vztekle bouchla rukou do stolu. Ozval se zvuk ostrý jako výstřel.

„Tohle před porotou provozovat nebudeme, pane Royci. Nechť se porotci laskavě vrátí do čekárny.“

Vyplašení porotci se v napjaté atmosféře začali trousit ze sálu a všichni do jednoho se ohlíželi přes rameno, aby s vytřeštěnýma očima sledovali, co se bude dít za nimi. Royce celou dobu upřeně hleděl na soudkyni. Bosch však věděl, že jeho vzdorovitost je jen strojená. Přesně toto si Royce přál: aby porota viděla, že si na něj soudkyně zasedla a brání mu v předložení argumentů. A bylo úplně jedno, že porotci další průběh neuvidí. Všichni věděli, že soudkyně Breitmanová teď dá Royceovi co proto.

Jakmile se dveře do místnosti porotců zavřely, soudkyně se otočila zpátky k Royceovi. Za třicet vteřin, během nichž porota opustila sál, se evidentně stačila uklidnit.

„Pane Royci, na konci procesu svoláme slyšení o pohrdání soudem, na němž bude vaše dnešní počínání prošetřeno a potrestáno. Do té doby budeme postupovat tak, že kdykoliv vám nařídím, abyste se posadil, a vy mě odmítnete poslechnout, poručím soudní stráži, aby vás posadila násilím. A bude mi úplně jedno, zda se tak stane za přítomnosti poroty. Rozumíte?“

„Ano, Ctihodnosti. A chtěl bych se omluvit, že jsem na okamžik podlehl emocím.“

„Dobrá, pane Royci. Takže se teď posadte a znovu svoláme porotu.“

Oba se na sebe znovu dlouze zadívali a Royce se konečně pomalu posadil. Soudkyně řekla soudnímu sluhovi, ať opět přivolá porotce.

Bosch je při návratu sledoval. Všichni upřeně hleděli na Royce a Harry poznal, že riskantní taktika Jessupova obhájce slavila úspěch. Viděl v jejich očích sympatie, jako by všichni věděli, že by se podobná srážka se soudcem a následné potrestání mohly někdy přihodit i jim. Za zavřenými dveřmi nemohli tušit, co se v soudní síni stalo, ale Royce byl pro ně jako školák, který musel jít na kobereček do ředitelny a o přestávce jim všechno řekne.

Než Breitmanová zahájila jednání, ještě jednou oslovila porotce.

„Chci, aby členové poroty pochopili, že u procesů podobné povahy někdy vzplanou emoce. Pan Royce a já jsme tuto otázku znovu prodiskutovali a vyřešili. Nevěnujte prosím této záležitosti pozornost. A nyní tedy přistoupíme ke čtení dřívější místopřísežné svědecké výpověďi detektiva Klostera. Pane Hallere?“

„Ano, Ctihodnosti!

Haller vstal a zamířil k pultu s kopií svědecké výpověďi Dorala Klostera.

„Detektive Boschi, jste stále pod přísahou. Máte u sebe přepis místopřísežné svědecké výpověďi učiněné osmého října devatenáct set osmdesát šest detektivem Doralem Klosterem?“

„Ano, mám.“

Bosch položil přepis před sebe a vytáhl z vnitřní kapsy saka brýle na čtení.

„Znovu to tedy provedeme tak, že já budu číst otázky, které detektivu Klosterovi položil pod přísahou okresní státní zástupce Gary Lintz, a vy budete číst odpovědi svědka.“

Po sérii otázek kladených s cílem získat o Klosterovi základní informace se výpověď rychle přesunula k vyšetřování vraždy Melissy Landyové.

„‚Detektive, vy pracujete na detektivním oddělení wilshireské divize, je to tak?‘“

„‚Ano, pracuji v sekci vražd a závažných trestných činů.“‚

,“Ovšem tento případ nezačal jako vražda.“‚

,“Ne, to nezačal. Mého partnera a mě přivolali z domova ve chvíli, kdy byly k domu Landyových vyslány hlídkové vozy a předběžným šetřením se zjistilo, že zřejmě došlo k únosu neznámou osobou. Tím se případ kvalifikoval jako závažný trestný čin, a v důsledku toho jsme byli povoláni my dva.“‚

,“Co se stalo, když jste přijeli k domu Landyových?“‚

,“Nejdřív jsme oddělili osoby přítomné v domě – matku, otce a sestru Sáru – a provedli jsme jejich výslech. Poté jsme rodinu opět spojili a absolvovali společný výslech. Ten často přináší nejlepší výsledky, což se stalo i tentokrát. Právě během společného výslechu jsme našli nejvhodnější směr vyšetřování.“‚

„‚Rozveďte to, prosím. Jak přesně jste směr vyšetřování našli?‘“

„‚Během individuálního výslechu nám Sára prozradila, že si dívky hrály na schovávanou a ona se ukrývala za skupinkou keřů v přední části pozemku. Tyto keře jí bránily ve výhledu na ulici. Sára uvedla, že slyšela popelářské auto a viděla popeláře, jak kráčí přes zahradu a zmocňuje se její sestry. K těmto událostem došlo v neděli, takže jsme věděli, že se o žádný městský vůz na odpadky jednat nemohlo. Když jsem však nechal Sáru převyprávět její svědectví před rodiči, její otec rychle řekl, že v neděli dopoledne objíždí tamní ulice několik odtahových vozů a že řidiči nosí stejné kombinézy jako zaměstnanci městských komunálních služeb. A to byla naše první stopa.“

„Jak jste na tuto stopu navázali?‘“

,“Podařilo se nám získat seznam smluvních odtahových služeb města, které působí v okrese Wilshire. Mezitím jsem přivolal další detektivy a seznam jsme si rozdělili. Toho dne se v oblasti pohybovaly pouze vozy tří odtahových služeb, a tak se každá dvojice detektivů zaměřila na jednu z nich. Já a můj partner jsme odjeli do depa na La Brea Boulevard, které patřilo firmě s názvem Aardvark Towing.“‚

,“A co se stalo, když jste tam dorazili?“‚

,“Zjistili jsme, že se chystají pro dnešek skončit, poněvadž se pohybovali v podstatě jen v zónách zákazu parkování kolem místních kostelů. V poledne už byli hotovi. Řidiči byli celkem tři – když jsme přijeli do depa, právě zajišťovali techniku a chystali se k odchodu. Všichni se nám dobrovolně identifikovali a nechali se vyslechnout. Zatímco jim můj partner kladl předběžné otázky, já se vrátil k našemu autu a ohlásil jejich jména na centrální dispečink, aby si tam mohli ověřit jejich trestní rejstřík.‘“

„‚Co to bylo za muže, detektive Klostere?“‚

„Jmenovali se William Clinton, Jason Jessup a Derek Wilbem.“

„‚A jaký výsledek přineslo jejich prověření?“‚

„‚Záznam v rejstříku měl jenom Wilbern. Za pokus o znásilnění, ze kterého však nebyl usvědčen. Pokud si vzpomínám, byl ten případ čtyři roky starý.“‚

,“Stal se Wilbern kvůli tomu podezřelým z únosu Melissy Landyové?“‚

,“Ano, stal. Navíc v hrubých rysech odpovídal Sářině popisu. Řídil velké auto a měl na sobě kombinézu. A také byl v minulosti zatčen za sexuální delikt. Vzhledem k tomu jsem ho pokládal za silného podezřelého.“‚

,“A co jste udělal pak?“‚

„, Vrátil jsem se k partnerovi, který stále podroboval muže skupinovému výslechu. Věděl jsem, že čas hraje stěžejní roli. Ta malá dívka se stále pohřešovala. Dalo se předpokládat, že se dosud příliš nevzdálila, a u podobných případů obvykle platí, že čím déle se osoba pohřešuje, tím menší je naděje, že všechno dobře dopadne.“

,“Takže jste učinil několik rozhodnutí, je to tak?“‚

,“Ano, dospěl jsem k závěru, že Sára Landyová by měla Dereka Wilberna vidět, abychom zjistili, zda ho dokáže identifikovat jako únosce.“

„‚Takže jste zorganizoval provizorní identifikaci s několika figuranty?“‚

,“Ne, nezorganizoval.“

„Ne?“‚

,“Ne. Měl jsem pocit, že na to není čas. Nesměl jsem zůstat stát na místě. Museli jsme se snažit tu dívku najít. Takže jsem se těch tří mužů zeptal, jestli by souhlasili s pokračováním výslechu na jiném místě. A všichni řekli, že ano.“

,“Bez váhání?“‚

,“Zcela bez váhání. Všichni souhlasili.“

,“Mimochodem, co se stalo, když ostatní detektivové navštívili ostatní odtahové služby operující v okrese Wilshire?‘“

,“Neobjevili a nenašli tam nikoho, kdo by v nich vyvolal jakékoliv podezření.“‚

,“Tedy nikoho se záznamem v trestním rejstříku?“‚

,“Nikdo neměl záznam v rejstříku a během výslechu na sebe nikdo neupozornil ničím podezřelým.“

,“Takže jste se zaměřili jen na Dereka Wilberna?‘“

,“Přesně tak.“‚

,“Když tedy Wilbern i ostatní dva muži souhlasili s výslechem na jiném místě, co jste udělali?“‚

,“Přivolali jsme dva hlídkové vozy. Jessupa s Clintonem jsme posadili na zadní sedadlo jednoho z nich, zatímco Wilbern se posadil do druhého. Pak jsme zavřeli a zamkli depo firmy Aardvark, nasedli do našeho auta a odjeli.“

,“Znamená to, že jste se do domu Landyových vrátili jako první?“‚

,“Udělali jsme to záměrně. Hlídkovým policistům jsme řekli, ať jedou do domu Landyových na Windsor Boulevard oklikou, abychom tam přijeli jako první. Když jsme se vrátili do domu, vyšel jsem se Sárou po schodech do jejího pokoje, který se nacházel v přední části domu a bylo z něj vidět na zahradu před domem a na ulici. Zatáhl jsem žaluzie a řekl Sáře, ať se dívá jen štěrbinou, aby ji řidiči odtahových vozů neviděli.“‚

,“A co se stalo pak?“‚

,“Můj partner zůstal vepředu. Řekl jsem mu, ať po příjezdu hlídkových vozů nechá všechny tři muže vystoupit a postaví je vedle sebe na chodník. Když to udělal, zeptal jsem se Sáry, jestli některého z nich poznává.“‚

,“A poznala někoho z nich?“‚

,“Zpočátku ne. Ale jeden z mužů – Jessup – měl na hlavě baseballovou kšiltovku a klopil oči do země, takže mu štítek zakrýval obličej.“‚

Na tomto místě vynechal Bosch dvě stránky textu. Obsahovaly totiž několik otázek o Jessupově chování a o pokusu zakrýt si kšiltovkou tvář. Tehdejší Jessupův obhájce proti nim vznesl námitky, tehdejší soudce je přijal, Lintz otázky přeformuloval a položil znovu, jenže se opět setkaly s námitkou. Během nynějšího předprocesního slyšení se soudkyně Breitmanová přiklonila k Royceově tvrzení, že současná porota by tyto otázky vůbec neměla slyšet. Byl to jeden z několika málo bodů, které Royce během tohoto slyšení zaznamenal.

Haller pokračoval ve čtení na místě, kde čtyřiadvacet let stará slovní přestřelka skončila.

,“Detektive, řekněte prosím porotě, co se stalo pak.“‚

,“Sára se mě pak zeptala, jestli můžu požádat muže v kšiltovce, aby si ji sundal. Zavolal jsem tedy vysílačkou partnerovi a ten poručil Jessupovi, aby si sundal kšiltovku. A Sára téměř vzápětí prohlásila, že je to on.‘“

,“Muž, který unesl její sestru?“‚

,“Ano.‘“

,“Malý moment. Řekl jste přece, že vaším podezřelým byl Derek Wilbern.‘“

,“Ano, vzhledem k jeho předchozímu zatčení za sexuální delikt jsem se domníval, že právě on je nejpravděpodobnějším podezřelým.“‚

,“Byla si Sára svou identifikací jistá?“‚

,“Několikrát jsem ji žádal, aby svou identifikaci potvrdila. Pokaždé to udělala.“

„‚A co jste udělal pak?‘“

,“Nechal jsem Sáru v pokoji a vrátil se dolů. Když jsem vyšel ven, zatkl jsem Jasona Jessupa, nasadil mu pouta a posadil ho na zadní sedadlo hlídkového vozu. Ostatním policistům jsem pak řekl, ať posadí Wilberna s Clintonem do druhého auta a odvezou je na wilshireské oddělení k výslechu.“

,“Podrobil jste v tu chvíli Jasona Jessupa výslechu?“‚

,“Ano, podrobil. I v tomto případě hrál klíčovou roli čas. Měl jsem dojem, že nemám dost času vozit Jessupa na wilshireské oddělení a absolvovat s ním formální výslech. A tak jsem nastoupil do auta s ním, přečetl mu práva a zeptal se ho, jestli je ochoten vypovídat. Odpověděl, že ano.‘“

,“Zaznamenal jste to někde?“‚

„‚Ne, nezaznamenal. Upřímně řečeno jsem na to zapomněl. Události běžely rychlým tempem a já dokázal myslet jen na to, abychom rychle našli tu holčičku. Měl jsem v kapse diktafon, ale zapomněl jsem tento rozhovor nahrát.“

,“Dobrá, nicméně jste Jessupa vyslechl.“

„‚Kladl jsem mu různé otázky, ale on mi odpověděl jen na málokterou z nich. Popřel, že by měl s únosem cokoliv společného. Připustil, že toho dopoledne jezdil ve zmíněné čtvrti s odtahovým vozem a že mohl projet i kolem domu Landyových, ale nepamatoval si, zda opravdu projížděl po Windsor Boulevard. Zeptal jsem se ho, jestli si vzpomíná, že viděl nápis „Hollywood“, protože z Windsor Boulevard ho máte v tom svahu přímo před očima. A on odpověděl, že si na nápis „Hollywood“ nevzpomíná.“‚

„Jak dlouho tento výslech probíhal?“‚

„‚Moc dlouho ne. Možná pět minut. Pak jsme byli vyrušeni.“ ,“Co vás vyrušilo, detektive?“‚

,“Můj partner zaklepal na okno auta a já podle jeho výrazu poznal, že mi chce něco důležitého. Vystoupil jsem z auta a on mi to oznámil. Našli ji. V jedné popelnici na Wilshire Boulevard se našlo tělo mrtvé dívky.“

,“Tím se všechno změnilo?“‚

„‚Ano, všechno. Nechal jsem Jessupa odvézt do centra a oficiálně zatknout a pak jsem se přesunul na místo toho nálezu.“

,“Co jste zjistil, když jste tam přijel?“‚

„‚V popelnici tam leželo odhozené tělo dívky ve věku přibližně dvanáct nebo třináct let. V tu chvíli ji ještě nikdo neidentifikoval, ale zdálo se, že je to Melissa Landyová. Měl jsem její fotografii. Byl jsem si prakticky jistý, že je to ona.“

,“Takže jste přesunul těžiště vyšetřování na toto místo činu?“‚

„‚Rozhodně. Začali jsme s partnerem provádět výslechy, zatímco těla se ujali ohledávači a lidi ze soudní patologie. Zanedlouho jsme zjistili, že parkoviště sousedící se zadní stranou divadla používala v předchozích týdnech jedna odtahová služba jako dočasnou odstavnou plochu. A taky jsme zjistili, že šlo o firmu Aardvark Towing.“

,“Co to pro vás znamenalo?“‚

,“Znamenalo to pro mě druhý spojovací článek mezi vraždou té dívky a firmou Aardvark Towing. Měli jsme svědkyni Sáru Landyovou, která identifikovala jednoho z řidičů té firmy jako únosce, a nyní jsme měli i oběť odhozenou v popelnici vedle parkoviště používaného řidiči téže firmy. Z mého pohledu se tím začal celý případ skládat dohromady.‘“

„Jaký byl váš další postup?‘“

„‚V tu chvíli jsme se s partnerem rozdělili. On zůstal na místě činu a já se vrátil na wilshireské oddělení, abych pracoval na povoleních k prohlídce.“

,“Povoleních k prohlídce čeho?“‚

„Jedno se týkalo vstupních prostor ve firmě Aardvark Towing. Druhé odtahového vozu, se kterým ten den jezdil Jessup. A další dvě Jessupova bytu a osobního auta.“‚

„‚A získal jste ta povolení?“‚

,“Ano, získal. Službu měl toho dne soudce Richard Pittman, který hrál právě shodou okolností golf ve wilshireském klubu. Přivezl jsem mu žádosti a on je na deváté jamce podepsal. Pak jsme zahájili prohlídky a začali ve firmě Aardvark.“‚

„‚Byl jste u této prohlídky přítomen?“‚

„‚Ano, byl. Můj partner a já jsme ji vedli.‘“

„‚A v určitém okamžiku jste získali informace o nálezu konkrétního důkazu, který jste pokládali za důležitý pro případ?“‚

,“Ano. V jednu chvíli mě šéf kriminalistického týmu Art Donovan informoval, že v odtahovém voze, se kterým toho dne jezdil Jason Jessup, objevili tři vlasy hnědé barvy, ve všech případech delší než třicet centimetrů.“

„‚Řekl vám Donovan, kde konkrétně v odtahovém voze se ty vzorky vlasů našly?“‚

„‚Ano, řekl, že se zachytily ve štěrbině mezi dolní a horní částí sedadla odtahového vozu.“

Na tomto místě Bosch čtení přepisu ukončil. Klosterova svědecká výpověď ještě pokračovala, ale dospěla k místu, kde ji Haller hodlal přerušit, protože už měl v záznamu všechno, co potřeboval.

Soudkyně se pak zeptala Royce, zda si přeje nechat do záznamu přečíst nějakou část původního křížového výslechu obhajoby. Royce se postavil a v ruce držel dva dokumenty sepnuté kancelářskou sponou.

„Rád bych do záznamu uvedl, že se zdráhám účastnit se procedury, proti níž mám námitky, ale jelikož zde karty rozdává soud, budu to respektovat. Mám zde dva krátké úryvky z křížového výslechu detektiva Klostera. Mohu předat výtisk s označenými odpovědmi detektivu Boschovi? Myslím, že se tím všechno velmi usnadní.“

„Beze všeho,“ řekla soudkyně.

Soudní sluha odnesl jeden dokument od Royce k Boschovi, který ho rychle přelétl pohledem. Skládal se z pouhých dvou stránek přepisu, v nichž byly dvě pasáže označeny žlutým zvýrazňovačem. Zatímco si je Bosch pročítal, soudkyně vysvětlila porotě, že Royce bude číst otázky, které detektivovi položil Jessupův dřívější obhájce Charles Bamard, a Bosch se i tentokrát ujme role detektiva Dorala Klostera.

„Můžete začít, pane Royci.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti. Čtu tedy z přepisu: ‚Detektive, kolik času uběhlo od chvíle, kdy jste zavřel a uzamkl sídlo firmy Aardvark Towing a odvezl trojici řidičů na Windsor Boulevard, do chvíle, kdy jste se tam vrátil s povolením k prohlídce?“‚

,“Smím nahlédnout do chronologie případu?“‚

,“Smíte.“

,“Zhruba dvě hodiny a třicet pět minut.“

„‚A když jste z firmy Aardvark Towing odjížděl, jakým způsobem jste objekt zabezpečil?“‚

,“Zavřeli jsme garáže a jeden z řidičů – myslím, že to byl pan Clinton – měl klíč od dveří. Půjčil jsem si ho a zamkl dveře.“‚

,“ Vrátil jste mu pak ten klíč?‘“

,“Ne, zeptal jsem se ho, jestli si ho zatím můžu nechat, a on mi odpověděl, že ano.“‚

,“Takže když jste se pak vrátil s podepsaným povolením k prohlídce, ten klíč jste pořád měl a jednoduše jste si jím odemkl dveře.“‚

,“Přesně tak.“

Royce obrátil na další stránku a řekl Boschovi, aby udělal totéž.

„A teď vám přečteme další pasáž z křížového výslechu,“ oznámil. ,“Detektive Klostere, k jakému závěru jste dospěl, když jste se dozvěděl o nálezu vlasů v odtahovém voze, se kterým toho dne jezdil pan Jessup?“‚

,“K žádnému. Ty vzorky ještě nebyly identifikovány.“‚

,“Kdy přesně k jejich identifikaci došlo?“‚

,“O dva dny později mi zav olali z oddělení vědeckého vyšetřování. Specialistka na vlasy a vlákna mi oznámila, že nalezené vlasy analyzovala a že se silně podobají vzorkům odebraným z těla oběti. Prý nemůže vyloučit, že pocházejí od oběti.“‚

„Jaký závěr jste z toho tedy vyvodil?“‚

„‚Vyvodil jsem z toho ten závěr, že Melissa Landyová v tom odtahovém voze pravděpodobně v určitou dobu byla.“‚

„Jaké další důkazy nalezené v odtahovém voze prokazovaly spojitost mezi tímto vozem a obětí nebo mezi panem Jessupem a obětí?“‚

„‚Žádné další důkazy se nenašly.“‚

„‚Ani krev nebo jiné tělesné tekutiny?“‚

„‚Ne.“

,“Ani vlákna ze šatů oběti?“‚

.“Ne.“

„Nezamýšlel jste se vzhledem k absenci dalších usvědčujících důkazů v odtahovém voze nad možností, že ty vlasy někdo do auta podstrčil?‘“

„‚No, zamýšlel jsem se nad tím stejně, jako jsem se zamýšlel nad všemi ostatními aspekty případu. Ale nakonec jsem tuto možnost vyloučil, protože svědkyně únosu identifikovala Jessupa a ten řídil právě tento vůz. Nedomníval jsem se, že ty důkazy jsou podstrčené. Kdo by je tam ostatně podstrkával? Nikdo se na něj nesnažil nic svést. Identifikovala ho sestra oběti.“‚

Čtení přepisu skončilo. Bosch letmo pohlédl do boxu porotců a viděl, že přestože právě absolvovali zřejmě nejnudnější fázi procesu, všichni porotci pozorně naslouchají.

„Ještě něco, pane Royci?“ zeptala se soudkyně.

„Nic dalšího nemám, paní soudkyně,“ odpověděl Royce.

„Dobrá tedy,“ prohlásila Breitmanová. „Takže si uděláme odpolední přestávku. Za patnáct minut se tu všichni opět sejdeme – a já si dám veliký pozor, abych se tentokrát neopozdila.“

Soudní síň se začala vyprazdňovat. Bosch opustil svědeckou lavici, zamířil přímo k Hallerovi, který se právě nakláněl k McPhersonové, a přerušil jejich šuškavou konverzaci.

„Atwaterová, že?“

Haller zvedl hlavu.

„Ano, jistě. Ať je za patnáct minut připravená.“

„A budeš mít čas si po jednání promluvit?“

„Udělám si ho. U oběda jsem měl zajímavý rozhovor. Potřebuju ti o něm říct.“

Bosch odešel na chodbu. Věděl, že fronta na kávu u malého stánku vedle výtahů bude dlouhá a plná porotců. Rozhodl se tedy, že vyjde po schodech na jiné patro a koupí si kávu tam. Ještě předtím však zamířil na toalety.

Když vešel do dveří, spatřil u jednoho umyvadla Jessupa, který se skláněl nad kohoutkem a myl si ruce. Oči měl pod dolním okrajem zrcadla, takže si neuvědomil, že za ním stojí Bosch.

Harry zůstal stát, čekal a přemýšlel, co řekne, až se jejich pohledy setkají.

Když však Jessup konečně zvedl hlavu a zahlédl v zrcadle Bosche, otevřely se dveře jedné kabinky vlevo a vyšel z ní porotce číslo deset. Všichni tři muži upadli do rozpaků a neřekli nic.

Nakonec Jessup vytáhl ze zásobníku papírový ručník, osušil si ruce a odhodil ručník do odpadkového koše. Vyrazil ke dveřím, zatímco porotce zaujal jeho místo u umyvadla. Bosch se tiše přesunul k pisoáru a ohlédl se za Jessupem, jenž právě vycházel ze dveří.

Bosch ho střelil do zad imaginární pistolí. Jessup si toho vůbec nevšiml.

31

Úterý 6. dubna, 15.05

Během přestávky jsem zaskočil za svou příští svědkyní a ujistil se, že je připravená. Pak mi zbylo ještě pár minut, a tak jsem vypátral Bosche ve frontě na kávu o podlaží níž. Dvě místa před ním čekal porotce číslo šest. Chytil jsem Bosche za loket a odtáhl ho pryč.

„Kafe si můžeš dát později. Teď bys ho stejně neměl čas vypít. Chtěl jsem ti jen říct, že jsem byl dneska na obědě s tou tvou holkou od federálů.“

„Cože? S kým?“

„S agentkou Wallingovou.“

„To není moje holka. Proč jsi s ní byl na obědě?“

Odvedl jsem Bosche ke schodišti a cestou nahoru jsme pokračovali v konverzaci.

„No, podle mě chtěla jít na oběd s tebou, jenže ses odtamtud strašně rychle zdejchnul, a tak se spokojila se mnou. Chtěla nás varovat. Řekla mi, že sleduje a čte zprávy o procesu a myslí si, že jestli Jessupovi rupnou nervy, tak to bude brzy. Jessup podle ní neumí zvládat stres a pravděpodobně se nikdy neocitl pod větším tlakem než teď.“

Bosch přikývl.

„Předtím jsem s tebou chtěl mluvit víceméně o tomtéž.“

Rozhlédl se kolem sebe, aby se ujistil, že nás nikdo neslyší.

„SZV tvrdí, že Jessupovy noční aktivity se po zahájení procesu vystupňovaly. Vyjíždí teď ven každou noc.“

„Byl i ve tvé ulici?“

„Ne, už týden nebyl ani tam, ani na žádném dalším ze svých míst v okolí Mulholland Drive. Ale poslední dvě noci dělal věci, které jsou pro nás nové.“

„Co třeba, Harry?“

„Například v neděli ho sledovali, jak kráčí z Venice po pláži a vchází do jednoho starého skladu pod molem v Santa Monice.“

„Do jakého skladu? Co si pod tím mám představit?“

„Je to starý městský skladovací objekt, který už ale tolikrát zaplavila přílivová vlna, že je dneska zamčený a opuštěný. Jessup se prokopal pod starým dřevěným obložením a vlezl dovnitř.“

„Proč?“

„Kdo ví? Sledovačka tam nemohla jít za ním, protože by riskovala odhalení. Ale tohle ještě není skutečná pecka. Skutečná pecka je, že se včera v noci sešel v baru Townhouse ve Venice se dvěma chlapy a pak šli všichni k jednomu autu, které stálo na parkovišti u pláže. Jeden z těch chlapů vytáhl z kufru předmět zabalený do ručníku a předal mu ho.“

„Zbraň?“

Bosch pokrčil rameny.

„Ať to bylo cokoliv, sledovačka to každopádně neviděla, ale podle registrační značky identifikovala jednoho z těch dvou chlapů. Jmenuje se Marshall Daniels a v devadesátých letech seděl v San Quentinu – ve stejné době jako Jessup.“

Napětí a naléhavost, které z Bosche vyzařovaly, se nyní přenesly i na mě.

„Mohli se znát odtamtud. Za co tam Daniels seděl?“

„Za drogy a zbraně.“

Podíval jsem se na hodinky. Byl čas vrátit se do soudní síně.

„V tom případě musíme předpokládat, že má Jessup zbraň. Už teď bychom mohli zrušit jeho propuštění kvůli stykům s usvědčeným zločincem. Mají nějaké fotky, na kterých je Jessup společně s Danielsem?“

„Fotky mají, ale nejsem si jistý, že je v našem zájmu řešit to zrovna takhle.“

„Jestli má zbraň… Věříš zvláštní vyšetřovačce, že ho dokáže zastavit dřív, než něco podnikne nebo napáchá nějaké škody?“

„Věřím, ale docela by nám pomohlo, kdybychom věděli, co hodlá podniknout.“

Vyšli jsme na chodbu, kde jsem však nespatřil žádného porotce ani jiného účastníka procesu. Všichni kromě mě už byli v soudní síni.

„Promluvíme si o tom později. Teď se musím vrátit k soudu, jinak mi to dá Breitmanová sežrat. A já nejsem jako Royce. Nemůžu si dovolit slyšení o pohrdání soudem jen proto, abych zabodoval u poroty. Takže zajdi pro Atwaterovou a přived ji do sálu.“

Odchvátal jsem na oddělení 112 a neomaleně se prodral hloučkem notorických návštěvníků, kteří pomalu vcházeli do sálu. Soudkyně na mě nečekala. Viděl jsem, že všichni kromě mě jsou na místě a porotci už sedí v boxu. Prošel jsem uličkou, protáhl se brankou a vklouzl na místo vedle Maggie.

„To bylo o chlup,“ zašeptala moje exmanželka. „Podle mě už soudkyně doufala, že napaří pohrdání soudem tobě a srovná skóre.“

„Jo, pořád to ještě může udělat.“

Soudkyně se otočila od porotců a všimla si u stolu obžaloby mě.

„Děkuji vám, že jste se k nám nakonec připojil, pane Hallere. Prožil jste přestávku příjemně?“

Vstal jsem.

„Omlouvám se, Ctihodnosti. Musel jsem vyřešit jednu osobní záležitost a trvalo mi to mnohem déle, než jsem předpokládal.“

Breitmanová otevřela ústa, aby mi udělila důtku, ale pak si uvědomila, že jsem jen zopakoval její slova z dopoledního zdržení – z jejího zdržení.

„Předvolejte dalšího svědka,“ řekla tedy stroze.

Předvolal jsem na svědeckou lavici Lisu Atwaterovou a přesunul pohled do zadní části soudní síně, kde právě Bosch přiváděl tuto zaměstnankyni laboratoře DNA k brance. Podíval jsem se na hodiny na zadní stěně. Mým cílem bylo spotřebovat na svědectví Atwaterové celý zbytek dnešního dne a rozebrat její výpověď do posledního šroubku, načež soudkyně dnešní jednání ukončí. Royce tím sice získá na přípravu křížového výslechu celou noc, ale já byl plně ochoten vyměnit tuto výhodu za vědomí, že všichni porotci odejdou domů obeznámeni s neprůstřelnými důkazy spojujícími Jasona Jessupa s vraždou Melissy Landyové.

Atwaterová přišla do soudní budovy pěšky z nedaleké laboratoře losangeleské policie, a jak jsem ji požádal, nechala si na sobě světle modrý laboratorní plášť. Propůjčoval jí totiž zdání kompetentnosti a profesionality, což se jinak o jejím zevnějšku příliš říct nedalo. Atwaterová byla velmi mladá – pouhých jednatřicet let – a v blondatých vlasech se jí na boku táhl růžový pramínek, který nosila podle vzoru supersvětácké laborantky z jednoho televizního kriminálního seriálu. Po našem prvním setkání jsem se ji snažil přesvědčit, aby si pramínek přebarvila, ale ona mi řekla, že se své individuality nehodlá vzdát. Porotci ji prý musí akceptovat takovou, jaká je a čím je.

Aspoň že její plášť nebyl růžový.

Představila se a složila přísahu. Jakmile usedla na svědeckou lavici, začal jsem se jí vyptávat na vzdělání a pracovní zkušenosti. Strávil jsem tím nejméně o deset minut víc času než normálně, ale pořád jsem jí ve vlasech viděl ten růžový pruh a říkal jsem si, že musím udělat maximum, abych jí dal před porotci nálepku profesionality a úspěšnosti.

Konečně jsem se dostal k jádru její svědecké výpovědi. Pečlivě jsem jí kladl otázky a ona mi postupně sdělila, že prováděla test a srovnání DNA u dvou naprosto odlišných důkazních vzorků z případu Melissy Landyové. Nejprve jsem se zaměřil na problematičtější analýzu.

„Paní Atwaterová, můžete mi popsat první test DNA, který jste v případu Landyová prováděla?“

„Ano, čtvrtého února jsem dostala stěr z látky vystřižené ze šatů, které měla oběť v době vraždy na sobě.“

„Odkud jste ho obdržela?“

„Přišel z majetkového oddělení LAPD, v jehož důkazním skladu byl do té doby uložený.“

Její odpovědi byly pečlivě nacvičené. Atwaterová se nesměla ani náznakem zmínit, že se v Jessupově případu již jeden proces konal nebo že Jessup strávil předchozích čtyřiadvacet let ve vězení. Kdyby to udělala, vytvořila by vůči Jessupovi předsudek a otevřela stavidla k možnému vyhlášení zmatečného procesu.

„Proč vám ten kus látky poslali?“

„Na látce se nacházela skvrna, kterou kriminalistické oddělení LAPD identifikovalo před čtyřiadvaceti lety jako sperma. Mým úkolem bylo izolovat ze vzorku DNA a identifikovat ji, pokud to bude možné.“

„Když jste ten stěr analyzovala, vykazoval genetický materiál nějaké známky rozkladu?“

„Ne, pane. Byl dostatečně zachovalý.“

„Dobře, takže jste obdržela stěr ze šatů Melissy Landyové a izolovala z něj DNA. Říkám to zatím správně?“

„Ano.“

„Co jste udělala pak?“

„Pak jsem proměnila profil DNA v kód a ten jsem zadala do databáze CODIS.“

„Co je to CODIS?“

„To je zkratka pro ‚Kombinovaný indexovací systém DNA‘, který provozuje FBI. Dá se pokládat za jakousi ústřednu všech záznamů DNA v zemi. Zadávají se do ní veškeré podpisy DNA získané policejními složkami a poté jsou k dispozici pro srovnávání.“

„Takže jste do této databáze zadala podpis DNA získaný ze spermatu nalezeného na šatech, které měla Melissa Landyová v den vraždy na sobě, je to tak?“

„Ano.“

„Vypadla vám nějaká shoda?“

„Vypadla. Profil odpovídal jejímu otčímovi Kensingtonu Landymu.“

Soudní síň je rozlehlý prostor. Neustále jím protéká jakýsi spodní proud zvuků a energie. Není slyšet, ale člověk ho cítí. Lidé na galerii si šuškají, soudní sluha a asistent v tichosti vyřizují telefonáty, zapisovatelka ťuká do stenografického stroje. Když však Lisa Atwaterová pronesla poslední větu, veškeré zvuky v soudní síni oddělení 112 dokonale utichly. Nechal jsem ticho několik okamžiků působit. Věděl jsem, že jsem dosáhl dna – že jsem touto odpovědí vědomě nahrál argumentaci obhajoby. Od této chvíle už však bude jeviště patřit jen mně. Mně a Melisse Landyové. Na tu jsem nehodlal zapomenout.

„Proč se v databázi CODIS nacházela DNA Kensingtona Landyho?“ zeptal jsem se.

„Protože zákony státu Kalifornie vyžadují, aby všechny osoby zatčené kvůli podezření ze závažného trestného činu odevzdaly vzorek DNA. Pan Landy byl v roce 2004 zatčen kvůli ujetí z místa nehody, při níž došlo ke zranění člověka. A ačkoliv nakonec přiznal vinu výměnou za překvalifikování svého činu na lehčí porušení zákona, původně byl obviněn ze závažného trestného činu, takže se na něj při zatýkání vztahoval zákon o DNA. A tak se jeho DNA dostala do systému.“

„Dobře. Nyní se vraťme k šatům oběti a spermatu, které na nich bylo nalezeno. Jak jste stanovila, že sperma ulpělo na šatech Melissy Landyové právě v den jejího zavraždění?“

Atwaterová se při mé otázce nejprve zatvářila zmateně. Byl to dovedně sehraný herecký výstup.

„Já to nestanovila,“ řekla. „Nedá se přesně poznat, kdy se ten vzorek dostal na šaty.“

„Chcete říct, že na těch šatech mohl být třeba už týden před smrtí?“

„Ano. Tohle se nedá poznat.“

„A co měsíc před smrtí?“

„I to je možné, protože neexist…

„A co rok?“

„Znovu opakuji, že…“

„Námitka!“

Royce se vymrštil. Už bylo načase, pomyslel jsem si.

„Ctihodnosti, jak daleko budeme ještě v této věci zacházet?“

„Stahuji otázku, paní soudkyně. Pan Royce má pravdu. Už jsme zašli opravdu daleko.“

Na chvíli jsem se odmlčel, abych zdůraznil, že se nyní s Atwaterovou vydáme jiným směrem.

„Paní Atwaterová, nedávno jste prováděla druhou analýzu DNA vztahující se k případu Melissy Landyové, je to tak?“

„Ano, prováděla.“

„Můžete nám popsat, co tato analýza obnášela?“

Atwaterová si před odpovědí zahrnula růžový pramínek vlasů za ucho.

„Ano, šlo o izolování DNA a porovnání vlasových vzorků. Jednalo se o vlas oběti, Melissy Landyové, který byl obsažen v důkazní sadě odebrané během její pitvy, a dále o vlas získaný z odtahového vozu, s nímž v době vraždy jezdil obžalovaný Jason Jessup.“

„O kolika vlasových vzorcích se bavíme?“

„Nakonec se jednalo vždy o jeden vzorek. Naším cílem bylo získat jadernou DNA, která se nachází pouze v kořínku vlasového vzorku. A z vlasů nalezených v odtahovém vozu byl k extrakci této jaderné DNA vhodný jen jeden. Porovnávali jsme tedy DNA získanou z kořínku tohoto vlasu s DNA odebranou ze vzorku vlasu, jenž byl součástí pitevní důkazní sady.“

Absolvoval jsem s Atwaterovou celý postup a snažil se volit otázky tak, aby byla vysvětlení co nejjednodušší. Aby je zkrátka pochopil každý, tak jako v televizi. Jedním okem jsem přitom sledoval svědkyni a druhým box porotců, abych měl jistotu, že nás všichni vnímají a všemu rozumějí.

Nakonec jsme tímto technicko-genetickým tunelem prošli až k závěrům, k nimž Lisa Atwaterová na základě analýzy dospěla. Ukázali jsme na obrazovkách několik barevných tabulek a grafů a laborantka je porotě důkladně vysvětlila. Mají-li totiž porotci přijmout nějaký názor za svůj, musí ho slyšet. Tím nejdůležitějším, co svědek do soudní síně vnáší, je jeho slovo. Grafy a tabulky byly sice pěkné, ale hlavní roli hrál nakonec stejně svědkynin výklad.

Otočil jsem se a podíval se na hodiny. Měl jsem ideální čas. Za dvacet minut soudkyně dnešní jednání ukončí. Obrátil jsem se zpátky a přichystal se k rozhodujícímu úderu.

„Paní Atwaterová, máte nějaké nejasnosti či pochybnosti týkající se genetické shody, kterou jste nám právě popsala?“

„Ne, vůbec žádné.“

„Věříte nade vši pochybnost, že vlasy odebrané z těla Melissy Landyové se jednoznačně shodovaly se vzorkem vlasů nalezených v odtahovém voze, v němž šestnáctého února tisíc devět set osmdesát šest jezdil obžalovaný?“

„Ano, věřím.“

„Lze nějak vyčíslit pravděpodobnost této shody?“

„Ano, jak jsem už dříve uvedla, porovnávali jsme devět ze třinácti genetických ukazatelů obsažených v protokolu CODIS. Pravděpodobnost, že dva různí lidé budou mít těchto konkrétních devět ukazatelů naprosto totožných, činí jedna ku jedna celá šest desetin bilionu.“

„Chcete říct, že vlasy nalezené v odtahovém voze, který řídil obžalovaný, patřily s pravděpodobností jedna ku jedna celá šest desetin bilionu někomu jinému než Melisse Landyové?“

„Ano, dá se to tak formulovat.“

„Paní Atwaterová, nevíte náhodou, kolik lidí žije v současné době na zeměkouli?“

„Necelých sedm miliard.“

„Děkuji vám, paní Atwaterová. V tuto chvíli nemám dalších otázek.“

Vrátil jsem se na své místo a posadil se. Okamžitě jsem si začal balit spisy a dokumenty, abych si je mohl rychle uložit do aktovky a odejít domů. Dnešní jednání skončilo a přede mnou byl dlouhý večer, který strávím přípravou na další výslech. Soudkyně mi zjevně nezazlívala, že jsem skončil o deset minut dřív. I ona si balila věci a chystala se poslat svědky domů.

„V křížovém výslechu této svědkyně budeme pokračovat zítra. Ráda bych vám všem poděkovala, že jste tak pozorně sledovali dnešní svědecké výpověďi. Líčení se odročuje do zítřka devět nula nula ráno a já vás ještě jednou žádám, abyste nesledovali žádné zpravodajské programy ani…“

„Ctihodnosti?“

Odhlédl jsem od spisů. Royce stál za stolem.

„Ano, pane Royci?“

„Omlouvám se, že jsem vám skočil do řeči, soudkyně Breitmanová. Ale podle mých hodinek je teprve za deset minut pět a já vím, že se snažíte absolvovat každý den co nejvíc svědeckých výpovědí. Rád bych tedy podrobil tuto svědkyni křížovému výslechu ještě dnes.“

Soudkyně se podívala na Atwaterovou, která stále seděla na svědecké lavici, a pak přesunula pohled na Royce.

„Pane Royci, byla bych raději, kdybyste s křížovým výslechem začal až zítra, místo abyste ho zahájil dnes a pak ho po pouhých deseti minutách přerušoval. Nebudeme zde porotce držet přes pátou hodinu. To je pravidlo, které neporuším.“

„Rozumím, paní soudkyně. Ale já nemám v plánu vaše pravidlo porušit. Do pěti hodin s touto svědkyní skončím a ona už sem zítra nebude muset chodit.“

Soudkyně se na Royce dlouze zadívala. Ve tváři měla nevěřícný výraz.

„Pane Royci, paní Atwaterová je jedním z klíčových svědků obžaloby. Chcete mi říct, že na její křížový výslech potřebujete pouhých pět minut?“

„No, samozřejmě to závisí na délce jejích odpovědí, ale mám na ni jen několik málo otázek, Ctihodnosti.“

„Dobrá tedy. Můžete pokračovat. Paní Atwaterová, jste stále pod přísahou.“

Royce přistoupil k pultu a já byl z jeho manévru stejně zmatený jako soudkyně. Očekával jsem, že Royce stráví křížovým výslechem velkou část zítřejšího dopoledne. Tohle musel být nějaký trik. I on měl na seznamu svědků experta na DNA, ale já osobně bych si příležitost podkopat výpověď svědka obžaloby nikdy nenechal ujít.

„Paní Atwaterová,“ začal Royce, „prozradilo vám všechno tohle testování, stanovování a izolování, které jste prováděla na vlasovém vzorku odebraném z odtahového vozu, jak se tento vzorek do odtahového vozu dostal?“

Ve snaze získat čas požádala Atwaterová Royce, aby jí otázku zopakoval. Ani když si ji však vyslechla podruhé, nedokázala zformulovat odpověď dřív než na výzvu soudkyně.

„Paní Atwaterová, můžete odpovědět na otázku?“ pobídla ji Breitmanová.

„Eh, ano, omlouvám se. Moje odpověď zní, že ne – laboratorní práce, kterou jsem v tomto případu prováděla, nijak nesouvisela s posuzováním otázky, jak se vzorek ocitl v odtahovém voze. Nebyla to moje zodpovědnost.“

„Děkuji vám.“ řekl Royce. „Takže aby to bylo zcela jasné: nemůžete porotě sdělit, jak se onen vlas – který jste tak dovedně identifikovala jako vlas oběti – dostal do odtahového vozu nebo kdo ho tam umístil, je to tak?“

Vstal jsem.

„Námitka. Obhajoba podsouvá fakta nepodložená důkazy.“

„Přijímá se. Chcete svou otázku přeformulovat, pane Royci?“

„Ano, děkuji, Ctihodnosti. Paní Atwaterová, vy nemůžete tušit – ledaže by vám to někdo řekl jak se vlas, který jste testovala, ocitl uvnitř odtahového vozu, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Takže sice můžete stanovit, že tento vlas patřil Melisse Landyové, ale nemůžete se stejnou jistotou vypovědět, jakým způsobem našel cestu do odtahového vozu, vidte?“

Znovu jsem vstal.

„Námitka,“ řekl jsem. „Otázka již byla položena a zodpovězena.“

„Myslím, že nechám svědkyni odpovědět,“ prohlásila Breitmanová. „Paní Atwaterová?“

„Ano, je to tak,“ odpověděla laborantka. „Nemohu vypovídat o ničem, co souvisí se způsobem, jak posuzované důkazy v odtahovém voze skončily.“

„V tom případě nemám dalších otázek. Děkuji vám.“

Otočil jsem se a znovu se podíval na hodiny. Zbývaly mi dvě minuty. Pokud jsem chtěl vrátit porotu na správnou kolej, musel jsem něco rychle vymyslet.

„Máte něco k návaznému výslechu, pane Hallere?“ zeptala se soudkyně.

„Malý moment, Ctihodnosti.“

Naklonil jsem se k Maggii a zašeptal.

„Co mám dělat?“

„Nic,“ odpověděla mi exmanželka. „Nech to plavat, jinak bys to mohl ještě zhoršit. Ty sis řekl svoje a on taky svoje. Tvoje argumenty jsou důležitější – prokázal jsi, že Melissa byla v odtahovém voze. Na zbytek se vykašli.“

Něco mi říkalo, že bych se na to vykašlat neměl, ale měl jsem v hlavě prázdno. Nenapadala mě žádná otázka, která by vycházela z Royceova křížového výslechu a zároveň přetáhla porotu zpátky na mou stranu.

„Pane Hallere?“ řekla soudkyně netrpělivě.

Vzdal jsem to.

„Nemám dalších otázek, Ctihodnosti.“

„Dobrá tedy, končím dnešní jednání. Opět se zde sejdeme zítra v devět hodin ráno a já znovu vyzývám porotce, aby nečetli novinové články o tomto procesu, nedívali se na televizní reportáže a nehovořili o případu s rodinou nebo přáteli. Přeji vám všem hezký večer.“

Po těchto slovech porota vstala a začala se trousit z boxu. Zabloudil jsem pohledem ke stolu obhajoby a viděl, jak Jessup Royceovi blahopřeje. Byli samý úsměv. Pocítil jsem v žaludku prázdnotu. Připadalo mi, jako bych hrál celý den – téměř šest hodin svědeckých výpovědí – téměř dokonalou hru, a pak si nechal v posledních pěti minutách proletět míček mezi nohama.

V tichosti jsem seděl a čekal, až Royce, Jessup i všichni ostatní opustí soudní síň.

„Jdeš?“ ozvala se za mnou Maggie.

„Za minutku. Co kdybychom se sešli v kanceláři?“

„Pojdme zpátky spolu.“

„Nebudu dobrý společník, Mags“

„Tak už se seber, Hallere. Máš za sebou skvělý den. Máme za sebou skvělý den. On byl dobrý jen posledních pět minut a porota to ví.“

„Dobře. Za chviličku za tebou přijdu.“

Maggie to vzdala a já slyšel, jak odchází. Po několika minutách jsem sebral z hromádky písemností před sebou horní spis a otevřel ho zhruba v polovině. Uvnitř byla kancelářskou sponou připevněná školní fotografie Melissy Landyové. Dívka se usmívala do objektivu. Vůbec se nepodobala mé dceři, ale i tak ve mně vyvolala myšlenky na Hayley.

V duchu jsem si přísahal, že už se nikdy nenechám Roycem přechytračit.

O pár okamžiků později někdo zhasl světla.

32

Úterý 6. dubna, 22.15

Bosch stál u houpačky ukotvené v písku necelého půl kilometru jižně od mola v Santa Monice. Na černé hladině Pacifiku nalevo od něj živě tančily odrazy světel a barev z ruského kola na konci prkenného chodníku. V zábavním parku sice před čtvrt hodinou zavřeli, ale elektronicky naprogramovaný rej světel měl pokračovat přes celou noc a vrhat do chladné temnoty neustále se měnící kombinace barev.

Harry zvedl telefon a zavolal dispečerovi SZV. Během večera už se s ním spojil a byli domluvení.

„Tady je zase Bosch. Co dělá náš kluk?“

„Vypadá to, že se uložil ke spánku. Zřejmě jste ho dneska u soudu utahali, Boschi. Cestou ze soudní budovy se zastavil pro nějaké potraviny a pak zamířil rovnou domů, kde zůstal doteďka. Po čtyřech dnech je to první večer, kdy v tuhle dobu nerejdí venku.“

„To jo, ale nepočítejte, že to tak zůstane. Sledujete i zadní východ, že?“

„A taky okna, auto a bicykl. Máme ho zmáklého, detektive. Nebojte se.“

„V tom případě se nebojím. Moje číslo máte. Zavolejte mi, kdyby něco podnikal.“

„Spolehněte se.“

Bosch ukončil hovor a zamířil k molu. Od vody vanul silný vítr, a když se Harry přiblížil k obrovské konstrukci mola, štípal ho ve tváři a v očích jemný písek. Molo připomínalo letadlovou loď vysunutou na pláž. Bylo dlouhé a široké, obsahovalo rozlehlé parkoviště a také řadu různých restaurací a prodejen suvenýrů. Zhruba v polovině délky se pak nacházel kompletní zábavní park s toboganem a nápadným ruským kolem. A v nejvzdálenějším výběžku do moře našel člověk tradiční rybářskou baštu s prodejnou návnad, kanceláře správy mola a ještě jednu restauraci. To vše podepíral hustý les dřevěných pilot, které začínaly na souši a pokračovaly přes dvě stě metrů za vlnolam do chladných oceánských hlubin.

Na souši byly piloty obložené dřevěnými prkny, které vytvářely napůl zabezpečené skladiště sloužící městu Santa Monica. Skladiště bylo zabezpečené jen napůl ze dvou důvodů: jednak byly skladovací prostory zranitelné vůči extrémně vysokým přílivovým vlnám, které se ve vzácných případech zvedaly vlivem podmořských zemětřesení, a jednak se molo táhlo v délce asi sta metrů po pláži, takže dolní konce prken vězely v mokrém písku. Dřevo proto neustále hnilo a snadno se dalo vylomit. V důsledku toho se stalo skladiště neoficiálním útulkem pro bezdomovce, který muselo město v pravidelných intervalech vyklízet.

Pozorovatelé SZV hlásili, že Jason Jessup pronikl včera v noci do skladu z jižní strany a strávil uvnitř třicet jedna minut.

Bosch došel až k molu, vyrazil podél něj a hledal v dřevěném obložení místo, jímž Jessup pronikl do skladu. Měl s sebou miniaturní baterku, díky níž rychle našel propadlinu, kde někdo vyhrabal písek a pak ho opět částečně zaházel. Přikrčil se, posvítil do otvoru a dospěl k závěru, že štěrbina je příliš malá, než aby se jí dokázal protáhnout. Odložil baterku, sklonil se a začal hrabat jako pes, který se snaží utéct ze zahrady.

Zanedlouho už byl otvor dostatečně velký a on se jím proplazil dovnitř. Podobný vývoj očekával, a tak se vhodně oblékl: měl na sobě staré černé džíny, pracovní boty, tričko s dlouhými rukávy a igelitovou zásahovou bundu, kterou měl oblečenou naruby, aby zakryl zářivě žlutý nápis LAPD na prsou i na zádech.

Ocitl se v rozlehlém tmavém prostoru, kam štěrbinami mezi prkny prosakovaly z parkoviště proužky světla. Vstal, oklepal si ze svršků písek a prosvítil celý sklad baterkou. Ta však byla určena jen na krátké vzdálenosti, takže do odlehlých zákoutí její paprsek nedosáhl.

Vzduch byl ztěžklý vlhkým zápachem a zvuk vln tříštících se o piloty pouhých pětadvacet metrů od Bosche se v uzavřeném prostoru hlasitě rozléhal. Bosch posvítil baterkou nad sebe a spatřil na trámech mola plíseň. Začal se přítmím sunout vpřed a brzy narazil na člun zakrytý plachtou. Odchlípl volný konec a viděl, že je to starý záchranný člun. Pokračoval v průzkumu a postupně objevil hromady bójí a hromady silničních zátarasů a mobilních bariér s nastříkaným nápisem MĚSTO SANTA MONICA.

Poté narazil na tři haldy lešenářských trubek, které se používaly k natírání a opravě mola. Zdálo se, že se jich dlouho nikdo nedotkl, jelikož se pomalu propadaly do písku.

Podél zadní strany skladiště se táhla řada uzavřených kumbálů, ale dřevěná prkna tvořící jejich čelní stěnu postupem času popraskala a rozštěpila se, takže kumbály zdaleka nebyly neprodyšně uzavřené.

Dveře do kumbálů navíc vypadaly odemčené, a tak Bosch procházel od jednoho ke druhému, nakukoval dovnitř a zjišťoval, že jsou prázdné. Když však došel k předposlednímu kumbálu, viděl, že na dveřích visí nový lesklý visací zámek. Posvítil baterkou do štěrbiny mezi prkny a pokusil se nakouknout dovnitř. Zdálo se mu, že tam vidí okraj přikrývky, ale to bylo všechno.

Přesunul se zpátky ke dveřím a klekl si před zámek. Strčil si baterku do úst, vytáhl z náprsní tašky dvě planžety a pustil se do práce. Po chvíli zjistil, že visací zámek má pouze čtyři stavítka. Jeho otevření mu trvalo necelých pět minut.

Vstoupil do kumbálu a zjistil, že je v podstatě prázdný. Jen na zemi ležela složená přikrývka a na ní polštář. Nic jiného. Podle sledovacího záznamu SZV kráčel Jessup včera v noci po pláži a v ruce nesl přikrývku. Ve zprávě se neříkalo, že ji nechal pod molem, a o polštáři se záznam nezmiňoval vůbec.

Harry si ani nebyl jistý, jestli je vůbec na stejném místě jako včera Jessup. Přejel baterkou po stěně, zvedl ji a dlouze posvítil na spodní stranu mola. Zřetelně tam viděl obrys dveří. Nebo spíš poklopu. Zespodu ho zajišťoval další visací zámek.

Bosch si byl naprosto jistý, že stojí pod parkovištěm na molu. Během průzkumu skladiště slyšel každou chvíli seshora zvuk motoru, jak návštěvníci mola odjížděli domů. Tipoval, že se poklop používal jako nákladová šachta pro uskladnění nějakých materiálů. Věděl, že by mohl sestavit pár lešenářských trubek, vylézt nahoru a prozkoumat druhý zámek, ale rozhodl se, že se tím nebude zdržovat. Vyšel z kumbálu zpět do prostoru hlavního skladiště.

Když opět zajišťoval dveře visacím zámkem, začal mu v kapse vibrovat mobilní telefon. Rychle ho vytáhl, protože předpokládal, že mu volají z dispečinku SZV, aby ho informovali, že Jessup opustil byt. Na displeji však svítilo jméno jeho dcery. Harry odklopil kryt telefonu.

„Ahoj, Maddie.“

„Tati? Jsi tam?“

Dceřin hlas byl tlumený a zvuk příboje hlasitý. Bosch zvýšil hlas.

„Ano, Maddie. Co se děje?“

„Kdy se vrátíš domů?“

„Brzy, miláčku. Mám tady ještě nějakou práci.“

Madeline ztlumila hlas ještě víc a Bosch si musel zakrýt rukou druhé ucho, aby ji vůbec slyšel. V pozadí rozeznal šum dálnice – dcera zřejmě stála na zadní terase.

„Tati, ona mě nutí dělat úkol, který máme odevzdat až příští týden.“

Bosch Maddii znovu svěřil do péče zástupkyně ředitele Sue Bambroughové.

„Takže jí příští týden poděkuješ, až budou ten úkol dělat všichni ostatní, zatímco ty už ho budeš mít hotový.“

„Jenže já dělám úkoly celej večer, táto!“

„Přeješ si, abych Sue řekl, ať ti dopřeje pauzu?“

Dcera neodpověděla a Bosch to pochopil. Volala mu, protože chtěla, aby věděl, jak strašlivě trpí. Nepřála si však, aby s tím cokoliv dělal.

„Tak já ti řeknu, jak to uděláme,“ pokračoval. „Až se vrátím, připomenu paní Bambroughové, že když jsi doma, tak nejsi ve škole a nemusíš celou dobu pracovat na úkolech. Dobře?“

„No snad jo. A proč prostě nemůžu zůstat u Rory? Tohle není fér.“

„Snad příště. Ale teď už se musím vrátit do práce, Maddie. Můžeme si o tom promluvit zítra? Až přijedu, chci, abys už ležela v posteli.“

„No jo“

„Dobrou noc, Madeline. Nezapomeň zamknout všechny dveře včetně terasy, a zítra ahoj.“

„Dobrou noc.“

Nespokojenost v jejím hlase byla těžko přeslechnutelná. A telefon típla dříve než Bosch. Harry zaklapl přístroj, a právě když si ho strkal do kapsy, uslyšel zvuk připomínající řinčení kovových součástek, který přicházel od otvoru, jímž se před chvílí protáhl do skladiště. Okamžitě zhasl baterku a přesunul se k člunu zakrytému plachtou.

Přikrčil se za něj a spatřil lidskou postavu, která stála u zdi a právě se začala bez baterky pohybovat temnotou. Bez váhání směřovala ke kumbálu opatřenému novým zámkem.

Nad parkovištěm na molu svítily pouliční lampy a vrhaly štěrbinami v prkenném chodníku tenké proužky světla do prostoru skladiště. Když jimi postava procházela, Bosch viděl, že je to Jessup.

Přikrčil se tedy ještě víc a instinktivně si sáhl k opasku, aby se ujistil, že tam má pistoli. Druhou rukou vytáhl telefon a vypnul na něm zvuk. Nechtěl, aby si dispečer SZV náhle vzpomněl, že mu měl zavolat, jakmile Jessup vytáhne paty z bytu.

Všiml si, že Jessup nese batoh, který zřejmě obsahuje něco těžkého. Zamířil přímo k uzamčenému kumbálu a během chvilky otevřel dveře. Evidentně měl klíč od visacího zámku.

Ustoupil a Bosch viděl, jak mu na tvář dopadá proužek světla. Otočil se, prohlédl si celý prostor skladiště, aby se ujistil, že je sám, a vnořil se do kumbálu.

Po několika vteřinách, během nichž se neozýval žádný zvuk a nebyl vidět žádný pohyb, se Jessup opět objevil ve dveřích. Vyšel z kumbálu a znovu za sebou zamkl dveře. Vstoupil do světla a začal se otáčet ve stoosmdesátistupňovém úhlu a prohlížet si skladiště. Bosch se přikrčil ještě těsněji k zemi. Odhadoval, že Jessup pojal podezření, poněvadž našel pod stěnou čerstvě vyhrabanou díru.

„Kdo je tam?“ zvolal Jessup.

Bosch se ani nehnul. Dokonce ani nedýchal.

„Ukaž se.“

Bosch si zasunul ruku pod bundu a obemkl prsty pažbu pistole. Věděl, že si Jessup zřejmě obstaral zbraň. Kdyby se třeba jen náznakem pohnul Boschovým směrem, byl Harry odhodlán vytasit pistoli a začít pálit jako první.

To se ovšem nestalo. Jessup se totiž rychle vrátil ke vstupnímu otvoru a zakrátko zmizel v temnotě. Bosch poslouchal, ale slyšel jen šplouchání vln. Počkal ještě třicet vteřin a pak se rovněž přesunul k otvoru ve zdi. Baterku ovšem nerozsvítil. Nebyl si jistý, že Jessup skutečně odešel.

Když procházel kolem hromady lešenářských trubek, tvrdě se udeřil holení do trubky, která trčela z hromady ven. Vzápětí ucítil v levé noze prudkou bolest, ale především narušil stabilitu trubek. Horní dvě začaly řinčivě padat z hromady. Bosch se vrhl do písku vedle trubek a čekal.

Jessup se však neobjevil. Byl pryč.

Bosch pomalu vstal. Bolela ho noha a měl vztek. Vytáhl telefon a zavolal na dispečink SZV.

„Měl jste mi zavolat, až Jessup vytáhne paty!“ zašeptal vztekle.

„Já vím,“ řekl dispečer. „Ale on se ani nepohnul.“

„Cože? To si… Přepojte mě na svého šéfa.“

„Promiňte, detektive, ale takhle to…“

„Tak podívej, ty kreténe, Jessup se neuložil ke spánku. Zrovna jsem ho viděl. A málem se to zvrhlo. Takže mi dej svého šéfa, jinak rovnou zavolám poručíkovi Wrightovi domů.“

Během čekání se Bosch přesunul ke stěně, aby mohl opustit skladiště. Noha ho šíleně bolela a kulhal na ni.

Ve tmě však nedokázal najít přesné místo, kudy se pod stěnou podhrabal dovnitř. Nakonec tedy rozsvítil baterku a držel ji blízko u země. Po chvíli našel hledané místo, ale viděl, že Jessup po průchodu otvorem nahrnul písek zpátky dovnitř, stejně jako to udělal včera v noci.

Konečně se v telefonu ozval hlas.

„Boschi? Tady je Jacquez. Vy tvrdíte, že jste právě viděl náš subjekt?“

„Já netvrdím, že jsem ho viděl. Já jsem ho viděl. Kde jsou vaši lidi?“

„Hlídkujeme kolem jeho nuly, Boschi. Je naprosto…“

„Poslouchej, Jacuzzi, Jessup je můj případ. Dobře ho znám a vím, že mě před chvílí málem rafl za prdel. Takže obvolej svoje lidi a zjisti, který z nich se vykašlal na hlídku, protože…“

„Ozvu se vám,“ řekl Jacquez úsečně a linka oněměla.

Bosch si opět zapnul na telefonu zvuk a strčil si přístroj do kapsy. Klekl si a rychle vyhrabal rukama díru. Protáhl se pod prkny a napůl přitom očekával, že až na druhé straně vyleze ven, bude tam na něj čekat Jessup.

Po tom však nebylo ani stopy. Bosch v poklidu vstal, zadíval se přes pláž na jih směrem k Venice, ale ve světlech ruského kola nikoho neviděl. Otočil se a zvedl hlavu k hotelům a obytným domům rozesetým podél pláže. Na plážovém chodníčku před budovami se procházelo několik lidí, ale v žádném z nich nepoznal Bosch Jessupa.

Pětadvacet metrů od něj se z pláže zvedalo schodiště, které vedlo přímo na parkoviště na molu. Bosch k němu zamířil a stále ošklivě kulhal. V polovině schodiště mu zazvonil telefon. Byl to Jacquez.

„Tak kde je? Už k vám jedeme.“

„To je právě ten problém. Ztratil jsem ho. Musel jsem se ukrýt a myslel jsem si, že ho sledujete vy. Momentálně lezu na molo. Co se sakra stalo, Jacquezi?“

„Jeden náš člověk přerušil sledování, protože se musel vyprázdnit. Prý ho strašně bolelo břicho. Myslím, že po dnešku už u nás pracovat nebude.“

„Ježíšikriste!“

Bosch vyšel na molo a zamířil na prázdné parkoviště. Jessupa neviděl ani zde.

„Takže už jsem na molu. Ale nevidím ho. Je v trapu.“

„Dobrá, Boschi, jsme dvě minuty od vás. Uděláme rojnici. Najdeme ho. Autem ani na kole určitě nejel, takže musel jít pěšky.“

„Mohl si vzít taxíka v kterémkoliv hotelu tady v okolí. Problém je, že nevíme, kam.

Bosch si náhle něco uvědomil.

„Heledte, musím končit. Zavolejte mi, až ho najdete, Jacquezi. Rozumíte?“

„Rozumím.“

Bosch ukončil hovor a okamžitě zavolal rychlou předvolbou domů. Podíval se na hodinky a očekával, že se mu ve sluchátku ozve Sue Bambroughová, protože už bylo po jedenácté.

Telefon mu však vzala dcera.

„Tati?“

„Ahoj, miláčku, jak to, že jsi ještě vzhůru?“

„Protože jsem musela dodělat ten úkol. A chtěla jsem mít před spaním ještě chvilku pro sebe.“

„To je v pořádku. Poslyš, můžeš mi dát k telefonu paní Bambroughovou?“

„Tati, já už jsem v pyžamu ve svém pokoji.“

„To nevadí. Prostě zajdi ke dveřím a řekni jí, ať si vezme telefon v kuchyni. Potřebuju s ní mluvit. A ty se mezitím převlíkni. Pojedete pryč.“

„Cože? Tati, já jsem…“

„Madeline, poslouchej mě. Tohle je důležité. Řeknu paní Bambroughové, ať tě vezme k sobě domů, než se vrátím. Chci, abyste odtamtud odjely.“

„Proč?“

„To nepotřebuješ vědět. Prostě jen udělej, oč tě žádám. A teď už mi dej laskavě k telefonu paní Bambroughovou.“

Madeline neodpověděla, ale Bosch slyšel, jak se otevírají dveře jejího pokoje. A pak jeho dcera řekla: „To je pro vás.“

O chvíli později někdo zvedl sluchátko v kuchyni.

„Haló?“

„Sue, tady je Harry. Potřebuju, abys pro mě něco udělala. Potřebuju, abys odvezla Maddii k sobě. Hned teď. Za necelou hodinu si pro ni přijedu.“

„Tomu nerozumím.“

„Poslouchej, Sue, dneska večer sledujeme muže, který ví, kde bydlím. A právě se nám ztratil. Samozřejmě není důvod propadat panice nebo si myslet, že jede k vám, ale nechci ponechat nic náhodě, Takže chci, abys vzala Maddii a odjela s ní z domu. Hned teď. Jeďe k vám a já tam za vámi přijedu. Můžeš to pro mě udělat, Sue?“

„Okamžitě odjíždíme.“

Boschovi se líbila síla v jejím hlase a uvědomil si, že je to zřejmě nepostradatelná součást práce učitele a zástupce ředitele ve veřejném školství.

„Prima. Já už jsem na cestě. Zavolej mi, až dorazíte k tobě.“

Bosch však ve skutečnosti na cestě nebyl. Jakmile domluvil, odložil telefon, sešel po schodišti zpátky na pláž a vrátil se k otvoru pod prkennou stěnou. Protáhl se do skladiště a tentokrát už rozsvítil baterku, aby mohl najisto zamířit k uzamčenému kumbálu. Tam znovu začal planžetami otevírat visací zámek. Celou dobu přitom musel myslet na to, jak se Jessup vyhnul sledování. Byla jen náhoda, že odešel z bytu právě ve chvíli, kdy jeden agent SZV opustil určené stanoviště, anebo o sledování věděl a vědomě využil příležitosti k úniku?

Momentálně se to nedalo nijak zjistit.

Nakonec zámek otevřel, ale trvalo mu to déle než poprvé. Vstoupil do kumbálu a namířil baterku na přikrývku a polštář na zemi. Ležel tam i batoh, který sem Jessup před chvílí přinesl. Na jeho boku bylo napsáno slovo Ralphs. Bosch si klekl a chystal se batoh otevřít, jenže mu v tom okamžiku zazvonil telefon. Byl to Jacquez.

„Máme ho. Je na Nielson Way v Oceán Parku. Vypadá to, že jde pěšky domů.“

„Tak se snažte ho tentokrát neztratit, Jacquezi. Musím končit.“

Típl telefon dřív, než Jacquez stačil odpovědět, a rychle zavolal na mobil své dceři. Seděla právě v autě se Sue Bambroughovou. Bosch jí řekl, že se mohou otočit a vrátit se domů. Jeho zpráva se však nesetkala s vděčnou úlevou. Madeline reagovala na planý poplach podrážděně a vztekle. Bosch jí to nemohl vyčítat, ale také to s ní teď nemohl rozebírat.

„Za necelou hodinu přijedu domů. Pak si o tom můžeme promluvit, jestli ještě budeš vzhůru. Brzy ahoj.“

Ukončil hovor a upřel pozornost na batoh. Otevřel ho, aniž ho přesunul z místa vedle přikrývky.

Batoh obsahoval dvanáct malých plechovek s ovocem. Byly tu broskvové kostky v hustém sirupu, krájený ananas a také několik plechovek s ovocnou směsí. Kromě nich ležel v batohu pytlík s plastovými lžičkami. Bosch se na obsah batohu dlouze zadíval a pak vystoupal pohledem po prkenné stěně ke stropním trámům a uzamčenému poklopu.

„Koho sem vodíš, Jessupe?“ zašeptal.

33

Středa 7. dubna, 13.05

Všechny zraky se upíraly do zadní části soudní síně. Byl čas na hlavní událost dne, a přestože jsem měl sedadlo v první řadě, měl jsem být pouhý divák jako všichni ostatní. Příliš mi to nevyhovovalo, ale dokázal jsem se s tímhle rozhodnutím vyrovnat a věřit mu. Dveře se otevřely a Harry Bosch přivedl do soudní síně našeho hlavního svědka. Sára Ann Gleasonová nám před procesem řekla, že nevlastní žádné společenské šaty a nechce si je kvůli svědecké výpověďi kupovat. A tak měla na sobě černé džínsy a tmavě fialovou hedvábnou halenku. Vypadala hezky a vypadala sebevědomě. Bez šatů jsme se obešli.

Bosch šel napravo od Gleasonové, a když jí otevíral branku, postavil se přímo mezi ni a Jessupa, který seděl u stolu obhajoby a stejně jako všichni ostatní sledoval příchod své hlavní žalobkyně.

Zbytek cesty ke svědecké lavici nechal Bosch Sáru dojít samotnou. U pultu už stála Maggie McTerorsonová a vřele se na svědkyni usmívala. Také ona zažívala svůj hvězdný okamžik a já si její úsměv vyložil jako výraz naděje v obě ženy současně.

Měli jsme za sebou úspěšné dopoledne vyplněné svědectvím tehdejšího řidiče odtahového vozu Billa Clintona a pak i Harryho Bosche, jehož výpověď trvala až do oběda. Clinton popsal porotě svou verzi událostí v den vraždy a zmínil se i o tom, jak si Jessup těsně před provizorní identifikací u domu na Windsor Boulevard vypůjčil jeho kšiltovku s logem Dodgers. Kromě toho potvrdil, že řidiči firmy Aardvark Towing znali a často používali parkoviště za divadlem El Rey a že si Jessup ráno před vraždou dělal nárok na Windsor Boulevard. Byly to dobré a potřebné body pro obžalobu, přičemž během křížového výslechu neustoupil Clinton Royceovi ani o píď.

Po Clintonovi usedl potřetí na svědeckou lavici Bosch. Tentokrát však nečetl předchozí svědeckou výpověď, ale hovořil sám za sebe o nedávném vyšetřování případu a navíc v San Quentinu sehnal i kšiltovku Williama Clintona s logem Dodgers – pod štítkem byly stále vidět Clintonovy iniciály –, kterou policisté před čtyřiadvaceti lety zabavili Jessupovi během zatýkání. Museli jsme nějak obejít skutečnost, že kšiltovka spolu se všemi ostatními Jessupovými věcmi ležela čtyřiadvacet let v depozitáři osobních předmětů v San Quentinu. Kdybychom se o tom zmínili, zároveň bychom tím prozradili, že Jessup byl již jednou z vraždy Melissy Landyové usvědčen.

Sára Ann Gleasonová nyní měla být posledním svědkem obžaloby. Jejím prostřednictvím měly jednotlivé aspekty případu splynout v emocionální vyvrcholení, se kterým jsem počítal. Žena hájící práva své dávno zavražděné sestry. Opřel jsem se o židli a díval se, jak moje bývalá manželka – a nejlepší státní zástupkyně, jakou jsem kdy poznal – umísťuje závěrečný úder.

Gleasonová složila přísahu a posadila se na svědeckou lavici. Byla drobná, takže jí soudní sluha musel snížit mikrofon. Maggie si odkašlala a zahájila výslech.

„Dobrý den, paní Gleasonová. Jak se cítíte?“

„Děkuji, docela dobře.“

„Můžete prosím porotě říct něco o sobě?“

„Ehm, je mi sedmatřicet let. Nejsem vdaná. Už asi sedm let bydlím v Port Townsendu ve státě Washington.“

„A čím se živíte?“

„Jsem umělecká sklářka.“

„A jaký byl váš vztah k Melisse Landyové?“

„Byla to moje mladší sestra.“

„O kolik byla mladší než vy?“

„O třináct měsíců.“

Maggie předložila jako důkaz fotografii obou sester. Na obrazovkách se objevily dvě usměvavé dívky pózující před vánočním stromkem.

„Můžete tuto fotografii identifikovat?“

„To jsem já a Melissa o posledních Vánocích. Krátce předtím, než byla unesena.“

„To znamená, že šlo o Vánoce v pětaosmdesátém roce?“

„Ano.“

„Všimla jsem si, že jste na fotce zhruba stejně velké.“

„Ano, Melissa byla sice mladší, ale ne menší. Dorostla mě.“

„Chodily jste ve stejných šatech?“

„Některé věci jsme měly obě společné, ale taky jsme každá měly svoje oblíbené věci, které jsme si nepůjčovaly. Vyvolalo by to hádku.“

Usmála se a Maggie přikývla, jako že rozumí.

„Řekla jste, že Melissa byla unesena. Měla jste tím na mysli šestnáctý únor následujícího roku, kdy se vaše sestra stala obětí únosu a vraždy?“

„Ano, přesně tak.“

„Dobře, Sáro. Vím, že to pro vás bude těžké, ale chtěla bych, abyste porotě sdělila, co jste toho dne viděla a dělala.“

Gleasonová pokývala hlavou, jako by se chtěla obrnit proti tomu, co ji čeká. Podíval jsem se na porotce a viděl, že ji všichni upřeně sledují. Poté jsem se otočil, pohlédl ke stolu obhajoby a střetl se s Jessupovým pohledem. Neuhnul jsem před ním očima. Přijímal jsem jeho vzdorovité civění a snažil se mu vyslat vlastní vzkaz. Totiž že tyhle dvě ženy – jedna, která klade otázky, a druhá, která na ně odpovídá – ho stáhnou do pekel.

Nakonec to byl Jessup, kdo přesunul pohled jinam.

„Stalo se to v neděli,“ začala Gleasonová. „Měli jsme jít do kostela. Celá rodina. Melissa a já už jsme byly oblečené, a tak nám matka řekla, abychom počkaly před domem.“

„Proč jste nemohly jít na zahradu za domem?“

„Otčím tam zrovna stavěl bazén, takže tam byla spousta bláta a velký výkop. Matka se bála, že bychom mohly někam spadnout a umazat se.“

„A tak jste šly před dům.“

„Ano.“

„A kde byli v tu dobu vaši rodiče, Sáro?“

„Máma se ještě nahoře strojila a otčím se v televizní místnosti díval na nějaký sport.“

„Kde se ta televizní místnost nacházela?“

„Vzadu vedle kuchyně.“

„Dobře, Sáro, ukážu vám teď fotografii označenou jako předmět doličný obžaloby číslo jedenáct‘. Je toto průčelí domu na Windsor Boulevard, kde jste v té době bydleli?“

Všechny pohledy se přesunuly na velkoplošnou obrazovku, na které se objevil dům ze žlutých cihel. Fotografie byla pořízena z velké dálky z ulice, takže zachycovala i rozlehlou zahradu před domem a třímetrový živý plot po obou stranách pozemku. Po celé délce domu se táhla přední terasa, která se do značné míry skrývala za okrasnými rostlinami. Z ulice vedla přes trávník ke schodům na terasu dlážděná cestička. Během přípravy na proces jsem si všechny naše fotografické důkazy několikrát prohlížel. Teprve teď jsem si ale všiml, že se uprostřed uličky táhne od chodníku až ke schodům prasklina. Vzhledem k tomu, co se v tomto domě stalo, mi to připadlo symbolické.

„Ano, tohle byl náš dům.“

„Povězte nám, co se toho dne před domem stalo, Sáro.“

„Rozhodly jsme se, že si během čekání na rodiče budeme hrát na schovávanou. Já pikala jako první a Melissu jsem našla za tímhle keřem na pravé straně terasy.“

Ukázala příslušné místnosti na fotografii, která stále zářila na obrazovce. Uvědomil jsem si, že jsme Gleasonové zapomněli dát laserové ukazovátko, se kterým jsme její výpověď připravovali. Rychle jsem otevřel Maggiinu aktovku, našel jsem ukazovátko, vstal a podal jí ho. Maggie ho pak se souhlasem soudkyně Breitmanové předala svědkyni.

„Můžete nám to tedy ukázat pomocí laserového ukazovátka, Sáro?“ zeptala se.

Gleasonová opsala červenou tečkou kružnici kolem hustého keře v severním cípu zahrady před domem.

„Takže ona se ukryla tam a vy jste ji našla?“

„Ano, a když pak přišla řada na ni, rozhodla jsem se, že se schovám na stejné místo, protože jsem si říkala, že ji nenapadne se tam podívat jako první. Když skončila s počítáním, sešla ze schodů a postavila se doprostřed zahrady.“

„Viděla jste ji ze svého úkrytu?“

„Ano, viděla jsem ji skrz ten keř. Otáčela se v půlkruhu a hledala mě.“

„A co se stalo pak?“

„No, nejdřív jsem slyšela, jak kolem projíždí nákladák, a…“

„Dovolte mi, abych vás na tomto místě přerušila, Sáro. Řekla jste, že jste slyšela nákladák. Vy jste ho neviděla?“

„Ne, ze svého úkrytu ne.“

„Jak tedy víte, že to byl nákladák?“

„Protože byl hlučný a těžký. Cítila jsem jeho otřesy – bylo to skoro jako malé zemětřesení.“

„Dobrá, a co následovalo, když jste uslyšela ten nákladák?“

„Najednou jsem uviděla na zahradě muže… Přistoupil přímo k mé sestře a popadl ji za zápěstí.“

Gleasonová sklopila oči a sepjala ruce na pultíku před svědeckou lavicí.

„Znala jste toho muže, Sáro?“

„Ne, neznala.“

„Říkal něco?“

„Ano, slyšela jsem, jak říká: ‚Musíš jít se mnou.‘ A sestra na to…, sestra na to řekla: ‚Víte to určitě?‘ A to bylo všechno. Myslím, že on ještě něco dodal, ale to už jsem neslyšela. Odvedl ji pryč. Na ulici.“

„A vy jste zůstala ve skrýši?“

„Ano, nemohla jsem…, z nějakého důvodu jsem se nemohla ani hnout. Nedokázala jsem zavolat o pomoc, nedokázala jsem dělat vůbec nic. Měla jsem strašný strach.“

V soudní síni nastal jeden z těch vzácných okamžiků, kdy kromě hlasu žalobce a svědka panuje absolutní ticho.

„Viděla nebo slyšela jste ještě něco, Sáro?“

„Slyšela jsem, jak se zavírají dveře, a pak jsem slyšela, jak ten nákladák odjíždí pryč.“

Na tvářích Sáry Gleasonové jsem spatřil slzy. Myslel jsem si, že si jich všiml i soudní sluha, protože vytáhl ze zásuvky ve svém stole krabičku s papírovými kapesníky a odešel s nimi přes sál. Místo aby je však podal Sáře, nabídl je porotkyni číslo dvě, které rovněž kanuly po tvářích slzy. Mně to ovšem nevadilo. Chtěl jsem, aby Sára zůstala uslzená co nejdéle.

„Sáro, jak dlouho trvalo, než jste vyšla zpoza toho keře a oznámila rodičům, že vaši sestru někdo unesl?“

„Myslím, že neuplynula ani minuta, ale už bylo pozdě. Melissa byla pryč.“

Ucho, které se po této větě rozhostilo, připomínalo prázdnotu, v níž dokážou mizet lidské životy. Navždy.

Příštích třicet minut rozkrývala Maggie vzpomínky Sáry Gleasonové na bezprostředně navazující události. Na otčímův zoufalý telefonát na policii, na Sářinu výpověď před detektivy a poté i na identifikaci provedenou z okna jejího pokoje, během níž označila Sára Jasona Jessupa za muže, který jí unesl sestru.

Maggie si teď musela počínat velmi opatrně. Během přípravy jsme využívali místopřísežných výpovědí svědků z prvního procesu. Zápis z celého procesu byl ovšem k dispozici i Royceovi a mně bylo naprosto jasné, že jeho asistent sedící z druhé strany vedle Jessupa porovnává všechno, co teď Sára Gleasonová říká, s jejím svědectvím z prvního procesu. Kdyby se Sára třeba jen v jedné drobné nuanci odchýlila od své tehdejší verze, Royce by se toho při křížovém výslechu chytil a pokusil se ji na základě této nesrovnalosti vykreslit jako lhářku.

Mně osobně připadala Sářina výpověď svěží a nenacvičená. Byl to výsledek důkladné předprocesní přípravy obou žen. Maggie nyní účelně a bez zádrhelů přivedla svědkyni ke klíčovému okamžiku, kdy měla Sára opětovně identifikovat Jessupa.

„Takže když jste v roce 1986 označila Jasona Jessupa za muže, který vám unesl sestru, neměla jste o svém rozhodnutí žádné pochybnosti?“

„Ne, vůbec žádné.“

„Je to už dlouho, Sáro, ale chci vás teď požádat, abyste se rozhlédla po soudní síni a sdělila porotě, zda někde vidíte muže, který šestnáctého února 1986 unesl vaši sestru.“

„Ano, to je on.“

Gleasonová to řekla bez váhání a ukázala prstem na Jessupa.

„Řekla byste nám, kde ten člověk sedí, a popsala jeho oblečení?“

„Sedí vedle pana Royce a má světle modrou košili a tmavě modrou kravatu.“

Zatajil jsem dech a pohlédl na soudkyni Breitmanovou.

„Uveďte do záznamu, že svědkyně identifikovala obžalovaného.“ nařídila soudkyně.

Rychle jsem se otočil zpátky k Sáře.

„Máte po tolika letech nějaké pochybnosti, že právě on je mužem, který vám unesl sestru?“

„Vůbec žádné.“

Maggie se otočila a pohlédla na soudkyni.

„Ctihodnosti, možná se to bude zdát trochu předčasné, ale domnívám se, že nyní je vhodná chvíle vyhlásit odpolední přestávku. Moje následující otázky na tuto svědkyni se totiž budou ubírat jiným směrem.“

„Nevidím překážek,“ odpověděla Breitmanová. „Vyhlašuji patnáctiminutovou přestávku a očekávám, že ve čtrnáct třicet pět se zde všichni opět sejdeme. Děkuji vám.“

Sára prohlásila, že si chce zajít na záchod, a odešla ze soudní síně. Bosch ji doprovázel a dohlížel na to, aby se na chodbě nestřetla s Jessupem. Maggie se posadila ke stolu obžaloby a oba jsme se naklonili k sobě.

„Jdou ti na ruku, Maggie. Na tohle celý týden čekali a skutečnost předčila jejich očekávání.“

Maggie věděla, že mluvím o porotcích. Nepotřebovala moji pochvalu ani povzbuzení, ale já s nimi přesto přišel.

„Ovšem to nejtěžší teprve přijde,“ řekla. „Doufám, že Sára nerupne.“

„Vede si skvěle. A Harry jí to určitě zrovna teď říká.“

Maggie neodpověděla. Začala listovat v bloku s poznámkami a s bodovým scénářem výslechu. Zanedlouho už byla opět zabraná do práce.

34

Středa 7. dubna, 14.30

Když vyšla Sára z toalety, musel od ní Bosch odhánět reportéry. Zakryl ji vlastním tělem před kamerami a doprovodil ji zpět do soudní síně.

„Vedete si opravdu dobře, Sáro,“ řekl. „Jestli to vydržíte, tak ten chlap pomaže zpátky, kam patří.“

„Díky, ale tohle byla nejlehčí část. Těžké chvíle teprve přijdou.“

„Nepodceňujte se, Sáro. Žádná část není lehká. Prostě pořád myslete na svou sestru Melissu. Někdo se za ni musí brát. A momentálně jste to vy.“

Když došli ke dveřím soudní síně, uvědomil si Bosch, že Gleasonová vykouřila na záchodě cigaretu. Byla z ní cítit.

Uvnitř ji opět doprovodil centrální uličkou k brance a předal ji Maggii McTerorsonové, která už na ni čekala. Harry na ni povzbudivě kývl. I ona si vedla velmi dobře.

„Dorazte je,“ řekl.

„Dorazíme,“ odpověděla Maggie.

Po předání svědkyně se Bosch vrátil centrální uličkou do šesté řady. Všiml si totiž, že uprostřed této řady sedí Ráchel Wallingová. Protáhl se kolem několika reportérů a pozorovatelů a posadil se na volné sedadlo vedle ní.

„Ahoj, Harry.“

„Ahoj, Ráchel.“

„Myslím, že muž, který na tomhle místě seděl, se sem chystá vrátit.“

„To je v pořádku. Až začne jednání, musím jít stejně dopředu. Mělas mi říct, že se sem chystáš. Mickey se zmiňoval, žes tu byla i včera.“

„Když mám čas, ráda se tu zastavím. Zatím je to fascinující případ.“

„No, doufejme, že ho porota bude pokládat za víc než fascinující. Chci toho chlapa vidět zpátky v San Quentinu tak zoufale, až mám sám ze sebe strach.“

„Mickey mi říkal, že je Jessup náměsíčný. Pořád se to…“

Ztlumila hlas v pouhé šeptání, protože si všimla, že se uličkou vrací Jessup a usedá na své místo u stolu obhajoby.

„Pořád se to děje?“

Také Bosch přešel v šepot.

„Jo, a včera večer se to málem zvrtlo v totální průšvih. Zvláštní vyšetřovačka ho ztratila.“

„To snad ne.“

Soudkyně otevřela dveře své pracovny, vyšla ven a zamířila k soudnímu stolci. Všichni vstali. Bosch věděl, že se musí vrátit ke stolu obžaloby, kdyby ho náhodou potřebovali.

„Ale já ho našel,“ dodal ještě. „Už musím jít, ale zůstaneš tady až do konce?“

„Ne, musím se vrátit do práce. Prostě jsem měla zrovna volno.“

„Dobře, Ráchel, díky, že jsi přišla. Ještě se ti ozvu.“

Když diváci opět začali usedat na svá místa, proklestil si Bosch cestu ze šesté řady, rychle prošel brankou a posadil se na židli přímo za stolem obžaloby.

Maggie McPhersonová pokračovala v přímém výslechu Sáry Ann Gleasonové. Boschovi se zdálo, že státní zástupkyně i svědkyně si zatím vedou výjimečně dobře, ale zároveň věděl, že nyní vstupují na neznámé území a vše, co si až dosud řekly, může již brzy ztratit veškerou důležitost, pokud jejich následující slova nebudou uvěřitelná a nenapadnutelná.

„Sáro,“ začala McPhersonová, „kdy se vaše matka provdala za Kensingtona Landyho?“

„Když mi bylo šest.“

„Měla jste Kena Landyho ráda?“

„Ne, to opravdu ne. Zpočátku to mezi námi klapalo, ale pak se všechno změnilo.“

„Dokonce jste se pouhých pár měsíců před sestřinou smrtí pokusila utéct z domova, je to tak?“

„Ano.“

„Předložím vám teď předmět doličný obžaloby číslo dvanáct

– policejní protokol s datem třináctého listopadu 1985. Můžete porotě sdělit, čeho se týká?“

McPhersonová podala kopie protokolu svědkyni, soudkyni a stolu obhajoby. Bosch tuto zprávu objevil během pátrání po záznamech o případu. Byl to šťastný nález.

„To je hlášení o pohřešované osobě,“ vysvětlila Gleasonová. „Matka tehdy ohlásila moje zmizení.“

„A našla vás policie?“

„Ne, přišla jsem domů sama. Neměla jsem kam jít.“

„Proč jste utekla, Sáro?“

„Protože otčím… měl se mnou sex.“

McPhersonová přikývla a nechala odpověď dlouho viset ve vzduchu. Před třemi dny by Bosch býval byl očekával, že Royce v této fázi svědecké výpověďi vyskočí jako čertík z krabičky, ale teď věděl, že Sářina odpověď hraje do not obhajobě. Vybrali si Kensingtona Landyho za obětního beránka a vítali jakékoliv svědecké informace, které budou tuto hypotézu potvrzovat.

„Kdy to začalo?“ zeptala se McPhersonová nakonec.

„V létě předtím, než jsem utekla,“ odpověděla Gleasonová. „V létě před Melissiným únosem.“

„Mrzí mě, Sáro, že ve vás musím probouzet tyto zlé vzpomínky. Před přestávkou jste vypověděla, že jste s Melissou nosily některé šaty společně, vidte?“

„Ano.“

„A ty šaty, které měla Melissa v den únosu na sobě, původně patřily vám, je to tak?“

„Ano.“

McPhersonová představila šaty jako další důkazní položku obžaloby a Bosch je před porotci vystavil na bezhlavé figuríně.

„Jsou to ty šaty, Sáro?“

„Ano, to jsou ony.“

„Všimněte si, že u dolního lemu vepředu je z nich vystřižený čtvereček látky. Vidíte to, Sáro?“

„Ano.“

„Víte, proč je ten čtvereček vystřižený?“

„Ano, protože v tom místě našli na šatech sperma.“

„Máte na mysli soudní kriminalisty?“

„Ano.“

„Věděla jste o této skutečnosti v době smrti své sestry?“

„Vím o tom až teď. Tehdy mi o tom nikdo neřekl.“

„Víte, komu to sperma podle genetické analýzy patřilo?“

„Ano, řekli mi, že patřilo mému otčímovi.“

„Překvapilo vás to?“

„Bohužel ne.“

„Máte nějaké vysvětlení pro to, jak se na vaše šaty mohlo dostat?“

Royce nyní vznesl námitku, neboť otázka podle něj naváděla ke spekulacím. Především však svědkyni naváděla, aby se odchýlila od teorie obhajoby, což ovšem Filuta Clive nezmínil. Breitmanová ji každopádně přijala a McPhersonová si musela najít jiný způsob, jak se dobrat kýžené odpovědi.

„Sáro, než si Melissa ráno před únosem půjčila vaše šaty, kdy jste je měla naposledy na sobě vy?“

Royce vstal a podal další námitku.

„Stejné odůvodnění. Spekulujeme tu o čtyřiadvacet let starých událostech, kdy bylo této svědkyni pouhých třináct let.“

„Ctihodnosti,“ odvětila McPhersonová, „dokud tyto takzvané spekulace vyhovovaly teorii obhajoby, tak panu Royceovi nevadily. Když se však nyní dostáváme k jádru celého případu, najednou vznáší námitky. Toto žádné spekulace nejsou. Paní Gleasonová podle pravdy vypovídá o nejtemnějších a nejsmutnějších dnech svého života a já se nedomnívám, že…“

„Námitka se zamítá,“ rozhodla Breitmanová. „Svědkyně může odpovědět.“

„Děkuji vám, Ctihodnosti.“

Zatímco Gleasonová opakovala otázku, Bosch si prohlédl porotce. Chtěl zjistit, zda viděli totéž co on – zda viděli, jak se Jessupův obhájce pokusil zabránit odhalení pravdy. Svědecká výpověď Sáry Gleasonové mu až do této chvíle připadala naprosto přesvědčivá. Chtěl slyšet, jak Sára na otázku odpoví, a doufal, že porota sdílí jeho pocity a na snahu obhajoby zablokovat Sářinu odpověď pohlíží s nelibostí.

„Měla jsem je na sobě dva večery předtím.“ prohlásila Gleasonová.

„To znamená v pátek čtrnáctého února. Večer na svátek svátého Valentýna.“

„Ano.“

„Proč jste měla ty šaty na sobě?“

„Matka chystala na svátého Valentýna slavnostní večeři a otčím řekl, že bychom se na ni měli hezky obléknout.“

Gleasonová opět sklopila oči a ztratila s porotci vizuální kontakt.

„Měl s vámi otčím toho večera pohlavní styk?“

„Ano.“

„Měla jste během něj na sobě ty šaty?“

„Ano.“

„Sáro, víte, jestli váš otec ejaku…“

„On nebyl můj otec!“

Gleasonová poslední větu zaječela. Její hlas se v soudní síni rozlehl a pronikl hluboko do niter zhruba stovky lidí, kteří teď znali její nejtemnější tajemství. Bosch se podíval na McPhersonovou a viděl, že státní zástupkyně pozoruje reakce porotců. Teprve v tu chvíli mu došlo, že její přeřeknutí bylo záměrné.

„Omlouvám se, Sáro. Měla jsem na mysli vašeho otčíma. Víte, jestli během té chvíle strávené s vámi ejakuloval?“

„Ano, a část semene ulpěla na mých šatech.“

McPhersonová se zadívala do poznámek a obrátila několik stránek v zápisníku. Chtěla, aby Sářina poslední odpověď doznívala co nejdéle.

„Sáro, kdo vám doma pral?“

„Chodila k nám jedna paní. Jmenovala se Abby.“

„Dala jste po svátém Valentýnovi ty šaty do prádla?“

„Ne, nedala.“

„Proč ne?“

„Protože jsem se bála, že je Abby najde a pozná, co se stalo. Myslela jsem si, že by to mohla říct matce nebo zavolat policii.“

„A co by na tom bylo tak špatného, Sáro?“

„Já… Matka byla šťastná a já jí to nechtěla kazit.“

„Co jste tedy s těmi šaty toho večera udělala?“

„Vyčistila jsem skvrnu a pověsila je do skříně. Nevěděla jsem, že si je vezme na sebe sestra.“

„Takže když si je o dva dny později chtěla Melissa obléknout, co jste jí řekla?“

„Když jsem ji uviděla, už je měla na sobě. Řekla jsem jí, že si je chci vzít já, ale ona mi odpověděla, že už je pozdě, protože je nemám na seznamu věcí, které si ode mě nesmí půjčovat.“

„Všimla jste si na šatech té skvrny?“

„Ne. Dívala jsem se, ale protože byla ta skvrna až dole u lemu, nevšimla jsem si jí.“

McPhersonová se znovu odmlčela. Bosch z přípravy na proces věděl, že už Maggie probrala všechno, co v této linii výslechu probrat chtěla. Dostatečně vysvětlila přítomnost DNA na šatech, kvůli níž se zde všichni sešli. Nyní musela Gleasonovou zavést ještě hlouběji do temných zákoutí její cesty. Kdyby to totiž neudělala ona, udělal by to bezpochyby Royce.

„Sáro, změnil se po smrti vaší sestry nějak váš vztah s otčímem?“

„Ano.“

„Jak?“

„Už se mě nikdy ani nedotkl.“

„Víte proč? Mluvila jste s ním o tom?“

„Nevím proč. A nikdy jsem s ním o tom nemluvila. Prostě se už to nikdy nestalo a on se snažil chovat tak, jako by se to nestalo ani nikdy předtím.“

„Ale u vás si tohle všechno – váš otčím, smrt vaší sestry – vyžádalo daň, vidte?“

„Ano.“

„V jakém směru, Sáro?“

„No, totiž, začala jsem brát drogy a zase jsem utekla z domu. Vlastně jsem utíkala často. A nelámala jsem si hlavu se sexem. Používala jsem ho jako prostředek k tomu, abych získala, co potřebuji.“

„A byla jste někdy zatčena?“

„Ano, mnohokrát.“

„Za co?“

„Většinou za drogy. Jednou mě zatkli i za nabízení sexuálních služeb tajnému agentovi. A taky za krádeže.“

„Byla jste zatčena šestkrát jako mladistvá a pak ještě pětkrát jako dospělá, říkám to správně?“

„Nepočítala jsem si to.“

„Jaké drogy jste brala?“

„Většinou krystalický metamfetamin. Ale když bylo k mání něco jiného, většinou jsem si to vzala taky. Byla jsem tehdy taková.“

„Absolvovala jste někdy psychologickou nebo odvykací léčbu?“

„Mnohokrát. Nejdřív to nefungovalo, ale pak to zabralo. Začala jsem být čistá.“

„Kdy se to stalo?“

„Asi před sedmi lety. Když mi bylo třicet.“

„Takže už sedm let žádné drogy neberete?“

„Vůbec žádné. Můj život je teď jiný.“

„Chci vám ukázat předmět doličný obžaloby číslo třináct. Jedná se o přijímací a posudkový formulář ze soukromého léčebného centra v Los Angeles s názvem Pines. Vzpomínáte si, že jste tam docházela?“

„Ano, matka mě tam poslala, když mi bylo šestnáct.“

„Bylo to v době, kdy jste poprvé začala mít problémy?“

„Ano.“

McPhersonová podala kopie posudkového formuláře soudkyni, asistentce a stolu obhajoby.

„Takže, Sáro, chtěla bych, abyste se zaměřila na odstavec v posudkovém formuláři, který jsem vám označila žlutě. Můžete ho prosím nahlas přečíst porotě?“

„‚Kandidátka vykazuje znaky PTSD v důsledku zavraždění její mladší sestry před třemi lety. Trpí neřešenými výčitkami spojenými s touto vraždou a rovněž vykazuje chování typické pro pohlavní zneužívání. Doporučujeme kompletní psychologické a fyzické vyšetření.“

„Děkuji vám, Sáro. Víte, co znamená zkratka PTSD?“

„Posttraumatická stresová porucha.“

„Absolvovala jste v Pines doporučená vyšetření?“

„Ano.“

„Diskutovali jste také o pohlavním zneužívání ze strany vašeho otčíma?“

„Ne, protože jsem lhala.“

„Jak jste lhala?“

„V té době už jsem měla za sebou sex i s jinými muži, takže jsem se o otčímovi nikdy nezmínila.“

„Než jste tyto skutečnosti odhalila u dnešního soudu, hovořila jste o svém otčímovi a sexu s ním ještě s někým dalším?“

„Jen s vámi a s detektivem Boschem. S nikým jiným.“

„Byla jste někdy vdaná?“

„Ano.“

„Více než jednou?“

„Ano.“

„A ani svým manželům jste o tom neřekla?“

„Ne. S takovými věcmi se nechcete nikomu svěřovat. Necháváte si je pro sebe.“

„Děkuji vám, Sáro. Nemám dalších otázek.“

McPhersonová si vzala zápisník a vrátila se na své místo, kde ji Haller přivítal stisknutím paže. Bylo to gesto určené pro porotu, ale ta už upírala zraky na Royce. Byla řada na něm a Bosch situaci hodnotil tak, že si Sára Gleasonová všechny porotce podmanila. Jakákoliv Royceova snaha ji znevěrohodnit se mohla velmi snadno obrátit proti jeho klientovi.

Royce se zachoval chytře. Rozhodl se, že nechá přes noc vychladnout emoce. Vstal a sdělil soudkyni, že si vyhrazuje právo předvolat Gleasonovou jako svědkyni během druhé fáze procesu, která byla určená pro obhajobu. V podstatě tak její křížový výslech odložil na později.

Bosch se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na pět. Soudkyně vyzvala Hallera, aby předvolal dalšího svědka, ale Bosch věděl, že obžaloba žádné další svědky nemá. Haller pohlédl na McPhersonovou, oba současně kývli a Haller se postavil.

„Ctihodnosti,“ řekl, „Ze strany obžaloby je to vše.“

35

Středa 7. dubna, 19.20

Tým žalobců se na večeři sešel v restaurantu Haller. Připravil jsem hustou boloňskou omáčku z dresinku a k ní uvařil krabici těstovin ve tvaru motýlků. Maggie se ke mně připojila s vlastním receptem na Caesarův salát, který jsem v době našeho manželství miloval, ale teď už jsem ho několik let neměl. Bosch s dcerou přijeli až dlouho po nás, protože Harry musel nejprve odvézt Sáru Ann Gleasonovou do hotelu a ujistit se, že je na pokoji v bezpečí.

Naše dcery se při seznámení chovaly plaše a uvádělo je do rozpaků, s jak neskrývaným zaujetím sledovali jejich rodiče tento dlouho očekávaný okamžik. Obě pak instinktivně vycítily, že nebudeme chtít být rušeni, a odebraly se do mé pracovny – prý aby si tam společně napsaly úkoly. Brzy poté se odtamtud začal ozývat smích.

Když bylo jídlo hotové, přesypal jsem těstoviny do velké mísy a důkladně je promíchal s omáčkou. Pak jsem zavolal holky, aby si naložily talíře jako první a mohly si je odnést do pracovny.

„Jak vám to vlastně jde?“ zeptal jsem se, když si nabíraly porce. „Už máte nějaké úkoly napsané?“

„Tatí,“ řekla Hayley odmítavě, jako by byla moje otázka obrovským zásahem do soukromí.

Zkusil jsem tedy štěstí u její sestřenice.

„Maddie?“

„Ehm, já už mám úkol skoro hotový.“

Obě dívky se na sebe podívaly a rozesmály se – můj dotaz nebo odpověď na něj pro ně byly zjevně zdrojem nesmírného obveselení. A pak už odcupitaly z kuchyně a vrátily se do pracovny.

Položil jsem veškeré jídlo na stůl, u kterého už seděli dospělí. Úplně nakonec jsem se ujistil, že jsou dveře mé pracovny zavřené, takže se s dcerami navzájem neuslyšíme.

„Tak,“ řekl jsem a podal těstoviny Boschovi. „My jsme svou roli dohráli. Teď přijde to nejtěžší.“

„Obhajoba,“ procedila Maggie. „Co mají podle vás na Sáru připraveno?“

Před odpovědí jsem se na okamžik zamyslel a vyzkoušel prvního motýlka. Chutnal dobře. Byl jsem na své jídlo pyšný.

„Víme, že na ni vytáhnou všechnu špínu,“ řekl jsem nakonec. „Ten případ s ní stojí a padá.“

Bosch si sáhl do saka, vytáhl z něj složený kus papíru a rozprostřel ho na stole. Viděl jsem, že je to seznam svědků obhajoby.

„Na konci dnešního jednání řekl Royce soudkyni, že bude s obhajobou hotov za jeden den,“ prohlásil. „Prý se chystá předvolat jen čtyři svědky, ale tady jich figuruje třiadvacet.“

„Jasně,“ řekla Maggie, „ale to, že mu většina těchhle jmen slouží jen jako křoví, přece víme od začátku. Schovává si trumfy v rukávu.“

„Tak zkusme počítat,“ řekl jsem a zvedl jeden prst. „Nejdřív si předvolá Sáru. Pak bude zřejmě vypovídat samotný Jessup – podle mě si Royce uvědomuje, že mu nezbývá než ho předvolat. To jsou dva. Kdo dál?“

Maggie dojedla sousto a řekla.

„Hallere, tohle je fakt dobré. Odkdy umíš vařit boloňskou omáčku?“

„Od té doby, co vynalezli dresinky.“

„Ne, ne, v tomhle je něco tvého. Zlepšil jsi chuť. Jak to, že když jsme byli svoji, nikdy jsi takhle nevařil?“

„Asi jsem se to naučil z nouze. Jakožto svobodný otec. A co ty, Harry? Co umíš vařit ty?“

Bosch se na nás oba díval jako na blázny.

„Já umím usmažit vejce,“ řekl. „A to je asi tak všechno.“

„Ale vraťme se k procesu,“ vyzvala nás Maggie. „Taky si myslím, že Royce počítá s Jessupem a se Sárou. A pak si myslím, že má tajného svědka, kterého jsme nedokázali vypátrat. Třeba toho chlapa ze Sářiny poslední léčebny.“

„Edwarda Romana,“ řekl Bosch.

„Jasně. Romana. To jsou celkem tři – a čtvrtý by mohl být jeho vyšetřovatel nebo možná jeho expert na metamfetamin, ale nejspíš je to od něj jen velká bouda a žádný čtvrtý svědek není. V zásadě se Royce bude snažit odvádět pozornost jinam. Nepřeje si, aby porotci hleděli na podstatu případu. Chce, aby se dívali na cokoliv jiného, jenom ne na pravdu.“

„A co Roman?“ zeptal jsem se. „Zatím jsme ho nevypátrali, ale dokážeme odhadnout, jak bude jeho výpověď vypadat?“

„Ani náhodou,“ odpověděla Maggie. „Procházím to se Sárou znovu a znovu, ale ona nemá tušení, co Roman u soudu řekne. Nevzpomíná si, že by se s ním někdy bavila o své sestře.“

„V souhrnu, který Royce založil do nálezů, se píše, že Roman bude vypovídat o Sářiných ‚odhaleních‘ o jejím dětství,“ prohlásil Bosch. „Nic konkrétnějšího tam není a Royce samozřejmě tvrdí, že si během předběžného rozhovoru s Romanem nepsal žádné poznámky.“

„Heleďte,“ ozval jsem se, „známe jeho minulost a dobře víme, o jakého člověka asi tak půjde. Je to úplně prosté: řekne přesně to, co od něj Royce bude chtít slyšet. Cokoliv, co prospěje obhajobě. Takže by nás nemělo zajímat ani tak to, co řekne – protože víme, že to budou lži –, jako spíš to, jak ho dostat z ringu. Máme na něj něco, co nám v tomhle směru pomůže?“

Maggie i já jsme se podívali na Bosche. Ten byl na nás připravený.

„Myslím, že možná něco mám. Dneska večer se chystám za někým zajet. Jestli to vyjde, ráno to budeme mít. A pak vám to řeknu.“

Moje rozčarování z Boschových vyšetřovacích metod a způsobu komunikace v tu chvíli dostoupilo vrcholu.

„Ale no tak, Harry. Jsme snad jeden tým. Ta tvoje hra na tajného agenta moc nefunguje, když každý den sedíme společně v soudní síni a dáváme svoje zadky všanc.“

Bosch sklopil oči do talíře a já viděl, jak v něm pomalu kypí hněv. Jeho tvář byla náhle stejně tmavá jako omáčka.

„Vy dáváte zadky všanc?“ řekl. „Nikde ve sledovacích záznamech jsem si nevšiml, že by se Jessup poflakoval před tvým domem, Hallere, takže bych o tvém zadku radši pomlčel. Tvoje práce je v soudní síni. Je to příjemné, je to bezpečné, někdy vyhraješ a jindy prohraješ. Ale ať se stane, co chce, druhý den jsi zase u soudu. Jestli chceš vědět, co to znamená dávat zadek všanc, tak někdy zkus pracovat tamhle.“

Ukázal z okna směrem k městu.

„Hej, chlapi, uklidněte se,“ řekla Maggie rychle. „Co se děje, Harry? Vrátil se snad Jessup na Woodrow Wilson Drive? Možná bychom měli odvolat propuštění a posadit ho zpátky do cely.“

Bosch zavrtěl hlavou.

„V mé ulici nebyl. Po té první noci už se tam nevrátil a po Mulholland Drive už taky víc než týden neprojížděl.“

„Tak v čem je problém?“

Bosch odložil vidličku a odstrčil od sebe talíř.

„Zvláštní vyšetřovačka ho viděla, jak se setkal s usvědčeným obchodníkem se zbraněmi, takže existuje slušná pravděpodobnost, že je Jessup ozbrojený. Neviděli sice, co mu ten chlap předával, ale protože to bylo zabalené v ručníku, není tak těžké to uhodnout. A chcete vědět, co se stalo včera večer? Nějaký chytrák ze sledovačky usoudil, že musí jít na záchod, nikomu o tom neřekl a Jessup jim vyklouzl ze sítě.“

„Oni ho ztratili?“ zeptala se Maggie.

„Jo, a já pak na něj narazil. Naštěstí jsem si ho všiml těsně předtím, než si všiml on mě, protože by to jinak nemuselo dobře dopadnout. A víte, co má za lubem? Staví pro někoho žalář a je docela možné, že…“

Naklonil se přes stůl a naléhavým šeptem dokončil větu.

„… že ho staví pro mou dceru!“

„Hele, počkej, Harry,“ řekla Maggie. „Moment. On staví žalář? Kde?“

„Pod molem. Je tam něco jako skladiště. Opatřil dveře zámkem a včera večer tam přinesl konzervy s jídlem. Jako by to tam pro někoho připravoval.“

„To zní dost děsivě.“ připustila Maggie. „Ale pro tvou dceru? To přece nevíme. Říkals, že před vaším domem bloumal jenom jednou. Tak proč si myslíš, že…“

„Protože si nemůžu dovolit si to nemyslet. Chápeš?“

Maggie přikývla.

„Ano, chápu. V tom případě se vraťme k tomu, co jsem řekla před chvílí. Hodíme mu na krk spolčování se s usvědčeným zločincem – tím obchodníkem se zbraněmi – a zrušíme mu to propuštění. Proces potrvá už jen pár dní a on se zatím v ničem nenechal unést a neudělal žádnou chybu, jak jsme doufali. Takže nic neriskujme a vraťme ho do skončení procesu do vězení.“

„Ale co když ho porota neusvědčí?“ zeptal se Bosch. „Co se stane pak? Jessup vyjde z cely a se sledováním bude konec. On si bude pobíhat po svobodě, aniž by na něj někdo dohlížel.“

U stolu se rozhostilo ticho. Upřeně jsem se díval na Bosche a chápal jsem, jakému tlaku čelí. Musel řešit Jessupův případ, jeho dcera byla v ohrožení a doma neměl nikoho, kdo by mu pomohl.

Konečně Bosch přerušil tíživé mlčení.

„Maggie, bereš si dneska večer Hayley k sobě domů?“

Maggie přikývla.

„Ano, až tady skončíme.“

„A nemohla by Maddie dneska přespat u vás? V batůžku má věci na převlečení. Ráno bych si pro ni přijel a odvezl ji do školy.“

Zdálo se, že jeho žádost Maggii překvapila, zvláště když se obě dívky poznaly teprve dnes večer. Bosch ji tlačil do kouta.

„Potřebuju se dneska večer s někým sejít a nevím, kam mě tahle schůzka zavede,“ pokračoval Harry. „Možná mě dovede až k Romanovi. Takže potřebuju mít volnost a nemuset si dělat starosti s Maddii.“

Maggie přikývla.

„Dobře, beze všeho. Vypadá to, že se rychle skamarádily. Jen doufám, že nezůstanou celou noc vzhůru.“

„Děkuji ti, Maggie.“

Uplynulo zhruba třicet vteřin ticha, než jsem si vzal slovo.

„Pověz nám něco o tom žaláři, Harry.“

„Včera večer jsem v něm stál.“

„A proč si vybral zrovna molo v Santa Monice?“

„Řekl bych, že díky blízkosti toho, co na tom molu je.“

„Kořist.“

Bosch přikývl.

„A co hluk? Tvrdíš, že se to místo nachází přímo pod molem.“

„Existují způsoby, jak ztlumit lidské zvuky. A včera večer byly nárazy vln do pilířů pod molem tak hlasité, že bys mohl křičet celou noc, a nikdo by tě neslyšel. Tam dole by zřejmě nebylo slyšet ani výstřel.“

Bosch hovořil s autoritou získanou znalostí temných míst světa i zla, které se v nich ukrývá. V tu chvíli mě přešla všechna chuť a odstrčil jsem talíř od sebe. Cítil jsem, jak ve mně vzlíná hrůza.

Hrůza za Melissu Landyovou i všechny ostatní oběti na světě.

36

Středa 7. dubna, 23.00

Gilbert a Sullivan už na něj čekali v autě zaparkovaném na Lankershim Boulevard, nedaleko severního nájezdu na San Fernando Road. Byla to bezútěšná oblast, kde se nacházely převážně autobazary a autoservisy. Uprostřed těchto pozemků s nízkým nájmem pak stál zchátralý motel nabízející pokoje za padesát dolarů týdně. Ve vývěsním štítu neměl žádné jméno. Visela tam jen osvětlená cedule s nápisem MOTEL.

Agenti se ve skutečnosti jmenovali Gilberto Reyes a John Sullivan, ale podle nerozlučné dvojice autorů komických oper se jim zkráceně říkalo „Gilbert a Sullivan“. Pracovali v terénní protidrogové jednotce ve Valley. Když Bosch pátral po Edwardu Romanovi, obeslal všechny podobné jednotky v losangeleské policii s dotazem, zda ho někdo nezná. Na základě Romanovy minulosti totiž předpokládal, že tento muž nedokázal na rozdíl od Sáry Gleasonové vybřednout z feťáckého života. Na protidrogových odděleních ve městě musel existovat někdo, kdo ho má v hledáčku.

Boschova snaha přinesla ovoce, když se mu ozval Reyes. On a jeho parťák sice netušili, kde se Roman momentálně nachází, ale znali ho z dřívějších akcí na ulici a věděli, kde je zašitá jeho současná partnerka-prostitutka, která podle všeho čekala na jeho návrat. Dlouholetí narkomani se často dávali dohromady s prostitutkami – poskytovali jim ochranu výměnou za podíl na drogách, na které si provozováním svého řemesla vydělaly.

Bosch zaparkoval za vozem protidrogového oddělení, vystoupil a přesunul se do druhého auta. Než se posadil na zadní sedadlo, ujistil se, že na něm nezůstaly zvratky ani jiné stopy po lidech, kteří se tu v poslední době převáželi.

„Vy budete asi detektiv Bosch,“ prohlásil řidič, kterého Bosch tipl na Reyese.

„Jo. Jak se vede, chlapi?“

Natáhl přes sedadlo pěst, oba muži mu do ní bouchli a představili se. Bosch se mýlil. Muž s hispánskými rysy se jmenoval Sullivan, zatímco Reyes byl ten, který vypadal jako bochník bílého chleba.

„Gilbert a Sullivan, jo?“

„Začali nám tak říkat, když z nás udělali parťáky,“ vysvětlil Sullivan. „A už nám to zůstalo.“

Bosch přikývl. Jako úvodní seznámení to stačilo. Každý policajt měl přezdívku, která se vázala na nějakou historku. Tihle dva však ani dohromady nebyli tak staří jako Bosch a o autorské dvojici Gilbert a Sullivan nejspíš vůbec neměli ponětí.

„Takže vy znáte Eddieho Romana?“

„Měli jsme to potěšení,“ prohlásil Reyes. „Je to jen další kus lidského odpadu, který se tady poflakuje.“

„Ale jak už jsem vám říkal v telefonu, zhruba měsíc jsme ho neviděli,“ dodal Sullivan. „Takže jsme vám sehnali druhou nejlepší variantu. Jeho šťabajznu. Bydlí tamhle na pokoji tři.“

„Jak se jmenuje?“

Sullivan se zasmál, což Bosch nepochopil.

„Jmenuje se Sonia Reyesová,“ ujal se odpovědi Reyes. „Ale příbuzná to není.“

„Pokud je mu známo,“ dodal Sullivan a znovu vyprskl smíchy.

Bosch si toho nevšímal.

„Přehláskujte mi to,“ řekl.

Vytáhl blok a zapsal si ženino jméno.

„A víte jistě, že na tom pokoji je?“

„Víme to jistě,“ řekl Reyes.

„Dobrá. Měl bych vědět ještě něco, než tam vpadnu?“

„Ne,“ odpověděl Reyes, „ale měli jsme v plánu jít tam s váma. Mohla by udělat nějakou vylomeninu“

Bosch natáhl ruku a poplácal ho po rameni.

„Ne, já to zvládnu. Nechci mít v tom pokoji davy lidí.“

Reyes přikývl. Dovtípil se. Bosch nechtěl mít žádné svědky u toho, co možná bude muset v tom pokoji dělat.

„Ale díky za pomoc. Máte to u mě.“

„Nějaký důležitý případ, jo?“ zeptal se Sullivan.

Bosch otevřel dveře a vystoupil.

„Všechny jsou důležité.“

Zavřel dveře, dvakrát bouchl do střechy a odešel.

Motel byl obehnaný dvouapůlmetrovým plotem. Bosch musel zazvonit a ukázat do kamery odznak. Když ho však recepční vpustil bzučákem do objektu, prošel Harry nevšímavě kolem jeho kanceláře a rovnou zamířil spojovacím traktem k pokojům.

„Hej!“ ozval se za ním hlas.

Bosch se otočil a viděl, že ze dveří kanceláře se vyklání muž v rozepnuté košili.

„Kam jako kurva jdeš?“

„Vrať se dovnitř a zavři dveře. Tohle je policejní záležitost.“

„To je mně fuk. Pustil jsem tě dovnitř, ale tohle je soukromej majetek. Nemůžeš jenom tak projít kolem…“

Bosch se obrátil a rychle se začal vracet ke kanceláři. Muž se zarazil a zacouval do dveří, aniž musel Bosch říct jediné slovo.

„No tak jo, chlape. V pohodě.“

Bleskurychle se vrátil do kanceláře a zavřel dveře. Bosch se znovu otočil a bez dalších zádrhelů našel pokoj číslo tři. Naklonil se k zárubni a pokusil se uvnitř zachytit nějaký zvuk. Neslyšel však nic.

Ve dveřích bylo kukátko. Bosch ho zakryl prstem a zaklepal. Chvíli počkal a pak zaklepal znovu.

„Otevři, Sonio. Posílá mě Eddie.“

„Kdo seš?“

Hlas byl ženský, chraplavý a podezíravý. Bosch použil univerzální přístupovou formuli.

„Na tom nezáleží. Eddie ti posílá něco, co ti prej vydrží, než se vrátí.“

Žádná odpověď.

„Oukej, Sonio, řeknu mu, žes neměla zájem. Mám někoho jinýho, kdo to bude chtít.“

Sundal prst z kukátka a obrátil se k odchodu. Dveře se za ním téměř okamžitě otevřely.

„Počkej.“

Bosch se otočil. Ve dveřích zela asi patnácticentimetrová škvíra. Harry v ní spatřil dvě prázdné oči hledící na něj a za nimi tlumené světlo.

„Ukaž mně to.“

Bosch se rozhlédl.

„Cože, tady? Vždyť tu maj všude kamery.“

„Eddie mně říkal, že nemám otvírat nikomu cizímu. A ty mně připadáš jako policajt.“

„No, možná policajt jsem, ale to nic nemění na tom, že mě poslal Eddie.“

Bosch se znovu začal otáčet.

„Jak říkám, vyřídím mu, že jsem to zkoušel. Přeju hezký večer.“

„Oukej, oukej. Můžeš jít dál, ale jenom proto, abys to tu vyložil. Nic jinýho nebude.“

Bosch se vrátil ke dveřím. Sonia se postavila za ně a otevřela je dokořán. Bosch vešel dovnitř, otočil se k ní a spatřil zbraň. Byl to starý revolver a Bosch neviděl v odhalených komorách žádné kulky. Zvedl ruce do úrovně prsou. Poznal, že Sonia má absťák. Až příliš dlouho na někoho čekala – zřejmě vložila slepou feťáckou důvěru do někoho, kdo ji zklamal.

„Tohle není nutné, Sonio. Kromě toho si nemyslím, že ti tu Eddie nechal nějaké kulky.“

„Jedna mi ještě zbyla. Chceš se přesvědčit?“

Zřejmě kulka, kterou si nechávala pro sebe. Sonia byla kost a kůže a její čas se zjevně chýlil ke konci. Žádný feťák nedojde až na konec.

„Dej to sem,“ poručila. „Dělej.“

„Dobrá, jenom klid. Mám to tady.“

Bosch si sáhl do pravé kapsy saka a vytáhl staniolovou kuličku, kterou si připravil v kuchyni Mickeyho Hallera. Podržel ji pravou rukou ve vzduchu a věděl, že Soniiny zoufalé oči ji budou dychtivě následovat. Vzápětí bleskurychle vymrštil levačku, vytrhl Sonii revolver z ruky, přistoupil k ní a povalil ji na postel.

„Drž hubu a ani se nehni.“ poručil.

„Co se…“

„Řekl jsem drž hubu!“

Zlomil revolver a prohlédl si ho. Sonia měla pravdu. Jedna kulka v něm skutečně zůstala. Bosch si ji nechal vyklouznout do dlaně, strčil si ji do kapsy a zasunul si revolver za opasek. Nato vytáhl pouzdro s odznakem, otevřel ho a podržel před Soniou.

„Mělas pravdu,“ řekl.

„Co chceš?“

„Hned se k tomu dostaneme.“

Obešel postel a rozhlédl se po ošuntělém pokoji. Páchlo to tu cigaretami a tělesnými výměšky. Na podlaze se válelo několik igelitových nákupních tašek s jejími věcmi. V jedné byly boty, v několika dalších, oblečení. Na nočním stolku vedle postele ležel přeplněný popelník a skleněná trubička.

„Po čem máš absťák, Sonio? Po cracku? Po heroinu? Anebo jedeš v pervitinu?“

Sonia neodpověděla.

„Když budu vědět, co potřebuješ, dokážu ti líp pomoct.“

„O tvoji pomoc nestojím.“

Bosch se otočil a pohlédl na ni. Prozatím se situace vyvíjela přesně tak, jak předvídal.

„Vážně?“ řekl. „Tak ty o moji pomoc nestojíš? To si vážně myslíš, že se sem Eddie Roman pro tebe vrátí?“

„Jasně že se vrátí.“

„Tak já ti něco povím. Ten už je dávno pryč. Tipl bych si, že ho pěkně oholili, a až udělá, co po něm chtějí, tak už se sem nevrátí. Prostě shrábne odměnu, a až mu tyhle prachy dojdou, najde si novou šlapku.“

Odmlčel se a pohlédl na Soniu.

„Nějakou, která v sobě ještě má něco, zač by byl někdo ochoten zaplatit.“

Sonia se zahleděla do dálky jako člověk, který si uvědomil drsnou pravdu.

„Nech mě bejt,“ řekla chraplavým šeptem.

„Vím, že ti neříkám nic, co bys už dávno nevěděla sama. Čekáš na Eddieho dýl, než jsi předpokládala, že jo? Na kolik dní máš ještě tenhle pokoj zaplacený?“

Vyčetl z jejích očí odpověď.

„Už máš po splatnosti, že jo? Nejspíš kouříš tomu chlápkovi v kanclíku ptáka, aby tě tu nechal bydlet. Ale jak dlouho mu to ještě vydrží? Nepotrvá dlouho a bude chtít radši peníze.“

„Povídám, jdi pryč.“

„Půjdu. Ale ty půjdeš se mnou, Sonio. Hned teď.“

„Co ode mě chceš?“

„Chci vědět všechno, co víš o Eddiem Romanovi.“

DÍL ČTYŘI

TICHÝ SVĚDEK

37

Čtvrtek 8. dubna, 9.01

Než soudkyně předvolala porotu, Clive Royce vstal a požádal soud o přímý zprošťující rozsudek. Svou žádost podložil argumentem, že se státu nepodařilo naplnit svou povinnost a unést důkazní břemeno. Důkazy předložené obžalobou podle něj nedokázaly překročit práh důvodných pochybností. Byl jsem připraven vstát a tlumočit stanovisko obžaloby, ale soudkyně mě zvednutím ruky vyzvala, ať zůstanu sedět. S Royceovým návrhem se pak vypořádala rychle.

„Návrh se zamítá.“ prohlásila. „Soud zastává názor, že důkazy předložené obžalobou postačují k tomu, aby je posuzovala porota. Pane Royci, jste připraven pokračovat v obhajobě?“

„Jsem, Ctihodnosti.“

„Dobře, pane, v tom případě nyní předvoláme porotu. Hodláte pronést úvodní řeč?“

„Jen stručnou, Ctihodnosti.“

„Dobrá, beru vás za slovo.“

Do soudní síně vstoupili porotci a usedli na svá místa. U mnoha z nich jsem viděl ve tvářích očekávání. Chápal jsem to jako dobré znamení – jako by si kladli otázku, jak se probůh dokáže obhajoba vyhrabat z tak obrovské tíhy důkazů, které na ni obžaloba nasypala. Pravděpodobně to bylo jen moje zbožné přání, ale zkoumal jsem chování porotců většinu své kariéry a to, co jsem dnes viděl, se mi každopádně líbilo.

Když soudkyně přivítala porotu, předala slovo Royceovi a připomněla porotcům, že advokátovu zahajovací řeč nemají chápat jako popis skutečnosti, pokud ji Royce později nepodloží svědeckými výpověďmi a důkazy. Royce poté sebevědomě nakráčel k pultu. Nenesl si s sebou žádné poznámky ani spis. Věděl jsem, že pokud jde o zahajovací řeči, vyznává stejnou filozofii jako já: dívat se porotcům do očí, neošívat se, neustupovat ani o píd ze zvolené teorie, jakkoliv se zdá neuvěřitelná nebo přitažená za vlasy. Prodat ji. Nebudou-li porotci přesvědčeni, že advokát své teorii věří, neuvěří jí ani oni.

Royceova strategie ponechat si zahajovací řeč až na začátek obhajovací části procesu měla nyní přinést ovoce. Royce měl možnost zahájit dnešní den i svou obhajobu projevem, který nemusel být nutně pravdivý, ba dokonce mohl být přímo neslýchaný. Šlo jen o to přetáhnout porotce na svou stranu a na ničem jiném nezáleželo.

„Dámy a pánové porotci, dobré ráno. Dnes začíná nová fáze procesu. Obhajovací fáze. V této fázi vám začneme nastiňovat naši verzi případu – a věřte mi, že máme vlastní verzi téměř všeho, co vám obžaloba v uplynulých třech dnech předložila.

Nebudu vás okrádat o čas, protože se nemohu dočkat – a Jason Jessup se také nemůže dočkat až se dostaneme k důkazům, které vám obžaloba nedopatřením nebo záměrně nepředložila. V tuto chvíli je jedno, proč to neudělala: důležité je jen to, že se nyní s těmito důkazy seznámíte a budete si díky nim moci udělat úplný obrázek o tom, co se šestnáctého února devatenáct set osmdesát šest na Windsor Boulevard stalo. Naléhavě vás vyzývám, abyste pozorně poslouchali a pozorně se dívali. Pokud to uděláte, vyjeví se vám pravda.“

Podíval jsem se do zápisníku, který mi Maggie během Royceovy řeči podstrčila. Hůlkovým písmem do něj napsala: TLACHAL! Pomyslel jsem si, že ještě nic neviděla.

„Podstatou tohoto případu,“ pokračoval Royce, „je jedna jediná věc: nejtemnější rodinné tajemství. Obžaloba vám do něj dala jen letmo nahlédnout. Ukázala vám pouze špičku ledovce, ale vy dnes budete moci spatřit ledovec celý. Dnes se dozvíte chladnou a krutou pravdu. A to, že skutečnou obětí je zde Jason Jessup. Že se stal obětí jedné rodiny a její touhy zakrýt své nejtemnější tajemství.“

Maggie se ke mně naklonila a zašeptala: „Připrav se.“

Přikývl jsem. Přesně jsem věděl, kam směřujeme.

„Tento proces je o zrůdě, která zabila dítě. O zrůdě, která zprznila jednu mladou dívku a chystala se přejít na další, jenže pak se něco stalo a ta zrůda tu dívku zabila. Tento proces je o rodině, která se té zrůdy tak bála, že přistoupila na její plán, zametla zločin pod koberec a ukázala prstem jinam. Na nevinného člověka.“

Při poslední větě ukázal Royce významně na Jessupa. Maggie znechuceně zavrtěla hlavou – i její gesto bylo určené pro porotu.

„Jasone, mohl byste prosím vstát?“ zeptal se Royce.

Jeho klient uposlechl a otočil se čelem k porotě. Jeho oči si směle prohlížely jeden obličej za druhým – neucukly, nezadívaly se jinam.

„Jason Jessup je nevinný muž,“ prohlásil Royce s předpisovým rozhořčením v hlase. „Stal se obětním beránkem. Nevinným mužem, jenž uvízl v improvizovaném plánu zakrýt nejhorší typ zločinu, totiž zmaření dětského života.“

Jessup se posadil a Royce se odmlčel, aby jeho slova zapustila kořeny v myšlenkách všech porotců. Bylo to teatrální a pečlivě nacvičené.

„Máme zde co dělat se dvěma oběťmi,“ řekl nakonec. „Melissa Landyová je rozhodně oběť. Přišla o život. Také Jason Jessup je ovšem oběť, protože se někdo snaží ho o život připravit. Zmíněná rodina se proti němu spikla a vyšetřovatelé se pak touto rodinou nechali svést na scestí. Některé důkazy ignorovali a jiné sami podstrčili. A dnes, po čtyřiadvaceti letech, kdy už svědkové nežijí a vzpomínky vybledly, pasou tito lidé po Jasonu Jessupovi znovu…“

Royce sklopil hlavu, jako by ho tato pravda nesmírně tížila. Poznal jsem, že se nyní chystá všechno shrnout.

„Dámy a pánové porotci, sešli jsme se zde z jediného důvodu. Abychom hledali pravdu. Než dnešní den skončí, budete už pravdu o Windsor Boulevard znát. Budete vědět, že Jason Jessup je nevinný muž.“

Royce se znovu odmlčel, poděkoval porotě za pozornost a vrátil se na místo. Jessup v tu chvíli předvedl další gesto, o němž jsem nepochyboval, že je dobře secvičené – chytil svého advokáta kolem ramen, objal ho a poděkoval mu.

Soudkyně Breitmanová však Royceovi poskytla jen málo času vychutnat si úspěch jeho úlisné pronesené zahajovací řeči. Vyzvala ho, aby předvolal svého prvního svědka. Otočil jsem se a viděl, že Bosch stojí v zadní části soudní síně. Kývl na mě. Sotva mě Royce po příchodu na soud informoval, že Sáru Ann Gleasonovou hodlá předvolat jako první, poslal jsem pro ni Bosche do hotelu.

„Obhajoba předvolává na svědeckou lavici Sáru Ann Gleasonovou,“ řekl Royce a položil důraz na slovo „obhajoba“, aby naznačil, že jde o neočekávaný zvrat událostí.

Bosch vyšel ze soudní síně a vzápětí se vrátil s Gleasonovou. Stejně jako včera ji doprovodil uličkou k brance a zbytek cesty už Sára ušla sama. Také dnes měla na sobě neformální oblečení: bílou halenku v selském stylu a džínsy.

Soudkyně jí připomněla, že je stále pod přísahou, a předala slovo Royceovi. Ten se tentokrát odebral k pultu s tlustým spisem a zápisníkem. Pravděpodobně si tyto písemnosti nesl k pultu proto, aby Gleasonovou zastrašil – aby v ní vyvolal dojem, že na všechno, čeho se v životě dopustila špatného, má on velký tlustospis.

„Dobré ráno, paní Gleasonová.“

„Dobré ráno.“

„Včera jste vypověděla, že jste byla obětí pohlavního zneužívání ze strany svého otčíma Kensingtona Landyho, je to tak?“

„Ano.“

Hned v prvním slově její svědecké výpověďi jsem rozpoznal rozechvělost. Royceovu úvodní řeč nesměla slyšet, ale snažili jsme se ji připravit na směr, kterým se obhajoba bude podle našeho názoru ubírat. Sára však už teď dávala najevo obavy a to na porotu nikdy nepůsobilo dobře. Já a Maggie jsme s tím nemohli mnoho dělat. Sára v tom byla sama.

„Kdy ve vašem životě toto zneužívání začalo?“

„Když mi bylo dvanáct.“

„A kdy skončilo?“

„Když mi bylo třináct. Hned po smrti mé sestry.“

„Všiml jsem si, že nemluvíte o sestřině vraždě. Dala jste přednost výrazu ‚smrť. Máte pro to nějaký důvod?“

„Nevím přesně, co máte na mysli.“

„No, vaše sestra byla přece zavražděna, ne? Nebyla to nehoda, nebo snad ano?“

„Ne, byla to vražda.“

„Proč jste ji tedy před okamžikem označila za pouhou smrt?“

„To opravdu nevím.“

„Máte nějaké nejasnosti ohledně toho, co se vaší sestře stalo?“

Než stačila Gleasonová odpovědět, byla Maggie na nohou.

„Pan obhájce vyvíjí na svědkyni nátlak,“ prohlásila. „Zajímá ho spíš její emocionální reakce než její odpověď.“

„Ctihodnosti, pouze se snažím zjistit, jak svědkyně na dotyčný zločin pohlíží a proč. Vypovídá to o jejím stavu mysli. Nemám zájem od ní získat cokoliv jiného než odpověď na otázku, kterou jsem jí položil.“

Soudkyně své rozhodnutí chvíli zvažovala.

„Námitka se zamítá. Nechť svědkyně odpoví na otázku.“

„Já vám ji zopakuji,“ řekl Royce. „Paní Gleasonová, máte nějaké nejasnosti ohledně toho, co se vaší sestře stalo?“

Během slovní výměny mezi protistranami a soudkyní se Gleasonová trochu vzpamatovala. Odpověděla energicky a zpražovala přitom Royce vzdorovitým pohledem.

„Ne, nemám žádné nejasnosti. Byla jsem u toho. Váš klient mou sestru unesl a já už ji pak nikdy neviděla. V tomhle vůbec žádné nejasnosti nejsou.“

Chtěl jsem vstát a zatleskat. Místo toho jsem však jen pokýval hlavou. Byla to dobrá, moc dobrá odpověď. Royce však pokračoval ve výslechu, jako by žádnou trefu rajčetem nedostal.

„Ve vašem životě však byly chvíle, kdy jste neměla příliš jasno, vidte?“

„O své sestře a o tom, co se stalo a kdo ji unesl? Nikdy.“

„Já mluvím o obdobích, kdy jste byla zavřená v civilních i vězeňských psychiatrických léčebnách.“

Gleasonová sklopila hlavu, neboť si plně uvědomila, že se tento proces opravdu neobejde bez úplného propírání ztracených let jejího života. Nezbývalo mi než doufat, že bude odpovídat tak, jak jí Maggie poradila.

„Po vraždě mé sestry se v mém životě mnoho věcí pokazilo,“ řekla.

Zvedla hlavu, podívala se zpříma na Royce a pokračovala.

„Ano, strávila jsem nějakou dobu na těchto místech. Domnívám se, a moji psychologové s tímto názorem souhlasili, že to bylo kvůli tomu, co se stalo Melisse.“

Dobrá odpověď, pomyslel jsem si. Sára bojovala.

„K tomu se dostaneme později.“ řekl Royce. „Vraťme se teď k vaší sestře: v době jejího zavraždění jí bylo dvanáct let, vidte?“

„Přesně tak.“

„To je zhruba stejný věk, ve kterém vás otčím začal pohlavně zneužívat. Je to tak?“

„Ano, zhruba stejný.“

„Varovala jste před ním sestru?“

Nastala dlouhá odmlka, během níž Gleasonová přemýšlela o odpovědi. Žádná dobrá odpověď na tuto otázku totiž neexistovala.

„Paní Gleasonová?“ pobídla ji soudkyně. „Odpovězte prosím na otázku.“

„Ne, nevarovala jsem ji. Bála jsem se.“

„Čeho jste se bála?“ zeptal se Royce.

„Jeho. Jak už jste poznamenal, absolvovala jsem v životě spoustu terapií. A vím, že není neobvyklé, když se dítě jednoduše nedokáže nikomu svěřit. Prostě se do toho chování chytíte jako do pasti. Zmocní se vás strach. Tohle mi říkali mnohokrát.“

„Jinými slovy se musíte přizpůsobit, abyste přežila.“

„V podstatě ano. I když tohle je trochu zjednodušující pohled. Bylo to spíš…“

„Zažívala jste tedy ve svém tehdejším životě mnoho strachu?“

„Ano, já…“

„Nabádal vás otčím, abyste nikomu neříkala, co s vámi provádí?“

„Ano, říkal, že…“

„Vyhrožoval vám?“

„Říkal, že jestli to někomu povím, vezmou mě matce a sestře. On prý už se postará o to, aby si stát myslel, že o tom moje matka věděla, a prohlásil ji za nezpůsobilou k výchově. V tom případě by jí mě a Melissu vzali a rozdělili nás, protože dětské domovy nemůžou obvykle přijmout dva sourozence najednou.“

„A vy jste mu věřila?“

„Ano, bylo mi dvanáct. Věřila jsem mu.“

„A děsilo vás to, vidte?“

„Ano. Chtěla jsem zůstat s rodi…“

„Nebyl to náhodou tentýž strach a táž nadvláda vašeho otčíma nad vámi, co vás přimělo k tomu, abyste se v zájmu přežití přizpůsobila, když zabil vaši sestru?“

Maggie znovu vyskočila a vznesla námitku, v níž konstatovala, že otázka je zavádějící a podstrkává fakta nepodložená důkazy. Breitmanová souhlasila a námitku přijala.

Royce se tím však nedal odradit a dál nelítostně útočil na Gleasonovou.

„Není pravda, že jste vy a vaše matka dělaly a říkaly přesně to, co vám otčím poručil, abyste zakryly Melissinu vraždu?“

„Ne, to není…“

„Nařídil vám, abyste řekla, že to udělal řidič odtahového vozu a že máte vybrat jednoho z mužů, které policie přivedla před dům.“

„Ne! Nic mi…“

„Námitka!“

„Na žádnou schovávanou jste si před domem nehrály, že ne? Vaše sestra byla zavražděna uvnitř Kensingtonem Landym. Je to pravda, nebo ne?!“

„Ctihodnosti!“

Maggie teď křičela.

„Pan obhájce vyvíjí na svědkyni těmito zavádějícími otázkami nátlak. Nechce slyšet její odpovědi. Chce pouze adresovat své lži porotě!“

Soudkyně přesunula pohled od Maggie k Royceovi.

„Dobrá, všichni se uklidněte. Námitka se přijímá. Pane Royci, kladte svědkyni otázky postupně a dejte jí čas na odpověď. A nekladte jí zavádějící otázky. Ráda bych vám připomněla, že jste si ji jako svědkyni předvolal vy. Pokud jste jí chtěl klást zavádějící otázky, měl jste ji podrobit křížovému výslechu, když jste k tomu měl příležitost.“

Royce nasadil nejpřesvědčivější kajícný výraz, jaký svedl. Muselo to být těžké.

„Omlouvám se, že jsem se nechal unést, Ctihodnosti,“ řekl. „Už se to nestane.“

I kdyby se to však stalo znovu, už to bylo jedno. Royceovi se podařilo vyslovit svou teorii. Jeho cílem nebylo vymoci z Gleasonové přiznání. Ve skutečnosti žádné nečekal. Jeho cílem bylo nasadit porotcům do hlavy svou alternativní teorii. A v tom byl zatím velice úspěšný.

„Pokračujme tedy,“ řekl. „Před chvílí jste se zmínila, že jste strávila značnou část svého dospělého života v psychiatrických a protidrogových léčebnách, o vězení nemluvě. Je to pravda?“

„Do jisté míry,“ řekla Gleasonová. „Neberu drogy a nepiju alkohol už…“

„Odpovězte jen na otázku, kterou jsem vám položil,“ skočil jí rychle do řeči Royce.

„Námitka,“ řekla Maggie. „Svědkyně se snaží odpovědět na otázku, ale panu Royceovi se úplná odpověď nelíbí, a proto ji chce přerušit.“

„Nechte svědkyni odpovědět, pane Royci,“ řekla Breitmanová znaveně. „Prosím, paní Gleasonová.“

„Chtěla jsem jen říct, že už jsem sedm let čistá a jsem spořádaným členem společnosti.“

„Děkuji vám, paní Gleasonová.“

Royce pak se svědkyní prošel její tragickou a bídnou minulost, přičemž doslova rozpitvával jedno zatčení za druhým a odhaloval všechny detaily o zpustlém životě, ve kterém se Sára tak dlouho ráchala. Maggie často vznášela proti advokátovým otázkám námitky, protože podle ní pramálo souvisely se Sářinou identifikací Jasona Jessupa, avšak Breitmanová většinu otázek připustila.

Svou část výslechu zakončil Royce tím, že si připravil půdu pro předvolání dalšího svědka.

„Vraťme se teď do rehabilitačního centra v severním Hollywoodu. V roce tisíc devět set devadesát devět jste tam strávila pět měsíců, je to pravda?“

„Nevzpomínám si přesně, kdy a jak dlouho jsem tam byla. Ale vy máte jistě k dispozici záznamy.“

„Vzpomínáte si nicméně, že jste se tam seznámila s klientem, který se jmenoval Edward Roman a říkalo se mu Eddie?“

„Ano, na to si vzpomínám.“

„Poznala jste ho dobře?“

„Ano.“

„Jak jste se s ním seznámila?“

„Chodili jsme spolu na skupinovou terapii.“

„Jak byste popsala svůj tehdejší vztah k Eddiemu Romanovi?“

„No, během terapie jsme si uvědomili, že máme pár společných známých a taky máme rádi stejné věci – míněno drogy. Takže jsme spolu začali trávit víc času a po propuštění to pokračovalo.“

„Byl to milostný vztah?“

Gleasonová se zasmála smíchem, který nebyl projevem veselí.

„Nevím, zda se dá vztah dvou narkomanů označit slovem milostný‘,“ řekla. „Spíš jsme se navzájem drželi nad vodou. Výraz ‚milostný vztah‘ bych nepoužila. Čas od času jsme měli sex – když toho byl schopen. Ale žádný milostný vztah v tom nebyl, pane Royci.“

„Nebyla jste přesto ve své době přesvědčena, že jste za něj provdaná?“

„Eddie něco domluvil na pláži s člověkem, o kterém tvrdil, že je to kněz. Ale nebylo to skutečné. Nebylo to právoplatné.“

„Ale v té době jste si myslela, že ano, je to tak?“

„Ano.“

„Takže jste do něj byla zamilovaná?“

„Ne, nebyla jsem do něj zamilovaná. Jen jsem si myslela, že by mě mohl ochránit.“

„Takže jste se vzali nebo jste si to vy alespoň myslela. Žili jste spolu?“

„Ano.“

„Kde?“

„V různých motelech ve Valley.“

„Ovšem během doby strávené společně jste se musela Eddiemu svěřovat, ne?“

„S některými věcmi ano.“

„Svěřila jste se mu někdy také, že vám zavraždili sestru?“

„To jistě ano. Netajila jsem to. Dost možná jsem o tom mluvila i na skupinové terapii v severním Hollywoodu, když seděl vedle mě.“

„Řekla jste mu někdy, že vaši sestru zabil váš otčím?“

„Ne, protože to tak nebylo.“

„Takže kdyby Eddie Roman přišel do této soudní síně a vypověděl, že jste mu přesně toto řekla, znamenalo by to, že lže?“

„Ano.“

„Vy jste však včera i dnes vypověděla, že jste lhala psychologům i policii. Kradla jste a dopustila se v životě mnoha trestných činů. Tady ovšem nelžete. Tomu máme věřit?“

„Nelžu. Vy mluvíte o období mého života, kdy jsem ty věci skutečně dělala. Nepopírám to. Byla jsem lidská troska, jestli to chcete slyšet. Ale to už je teď za mnou a je to za mnou už dlouho. Teď nelžu.“

„Dobře, paní Gleasonová. Nemám dalších otázek.“

Když se Royce vracel na své místo, dali jsme s Maggií hlavy dohromady a začali si šeptat.

„Držela se opravdu dobře,“ prohlásila Maggie. „Podle mě bychom měli nechat její výpověď stát a jen v ní vypíchnout pár věcí.“

„Souhlasím.“

„Paní McPhersonová?“ oslovila exmanželku soudkyně.

Maggie vstala.

„Ano, Ctihodnosti. Jen pár otázek.“

Zamířila k pultu se zápisníkem v ruce. Vynechala přípravné otázky a přešla rovnou k věcem, které chtěla probrat.

„Sáro, pokud jde o ten falešný sňatek s Eddiem Romanem, čí to byl vlastně nápad?“

„Eddie mě požádal, abychom se vzali. Tvrdil, že budeme pracovat v týmu a o všechno se dělit, že mě bude chránit, a kdyby nás náhodou zatkli, nikdy nebudeme muset proti sobě svědčit.“

„A co za daných okolností obnášelo ‚pracovat v týmu‘?“

„Totiž, já… On chtěl, abych se prodávala, takže budeme mít peníze na drogy a na pokoj v motelu.“

„Udělala jste to pro Eddieho?“

„Chviličku jsem to dělala. Ale pak mě zatkli.“

„Zaplatil za vás Eddie kauci?“

„Ne.“

„Dostavil se k soudu?“

„Ne.“

„Podle záznamů jste se přiznala k prostituci a byla odsouzena k trestu odpovídajícímu době strávené ve vazbě, je to tak?“

„Ano.“

„Jak dlouho to bylo?“

„Myslím, že třináct dní.“

„Čekal na vás Eddie, když jste vyšla z vězení?“

„Ne.“

„Viděla jste se s ním ještě někdy?“

„Ne, neviděla.“

Maggie se zadívala do poznámek, přeskočila pár stránek a našla, co hledala.

„Dobře, Sáro, během své dnešní svědecké výpovědi jste se při odpovědích na otázky pana Royce několikrát zmínila, že si nepamatujete konkrétní data a události z doby, kdy jste užívala drogy. Je tato moje interpretace správná?“

„Ano, to je pravda.“

„Dokázala jste během těch let, kdy jste užívala drogy, absolvovala terapie a pobývala ve vězení, někdy zapomenout na to, co se stalo vaší sestře Melisse?“

„Ne, nikdy. Myslela jsem na to každý den. Pořád na to myslím.“

„A dokázala jste někdy zapomenout na muže, který přeběhl trávník před vaším domem a zmocnil se vaší sestry, zatímco vy jste se dívala zpoza keře?“

„Ne, nikdy. Myslela jsem na něj každý den a myslím na něj pořád.“

„Měla jste někdy alespoň chvilkové pochybnosti o muži, kterého jste identifikovala jako únosce své sestry?“

„Ne.“

Maggie se otočila a významně se podívala na Jessupa, který upřeně hleděl do bloku a zapisoval si něco, co byly zřejmě jen bezvýznamné klikyháky. Zabodla do něj oči a čekala. A přesně ve chvíli, kdy Jessup konečně zvedl hlavu, aby se podíval, proč výslech nepokračuje, položila Sáře poslední otázku.

„Nikdy jste neměla jedinou pochybnost, Sáro?“

„Ne, nikdy.“

„Děkuji vám, Sáro. Nemám dalších otázek.“

38

Čtvrtek 8. dubno, 10.35

Po svědecké výpověďi Sáry Gleasonové vyhlásila soudkyně dopolední přestávku. Bosch zůstal sedět na židli u zábradlí a čekal, až Royce s Jessupem vstanou a zamíří ke dveřím. Teprve pak se postavil a vydal se opačným směrem pro svědkyni. Když míjel Jessupa, silně ho pleskl přes paži.

„Myslím, že se ti začíná smývat mejkap, Jasone.“

Řekl to s úsměvem a dál si kráčel po svých.

Jessup se zastavil, otočil se a chystal se na tuto poznámku reagovat, ale Royce ho popadl za druhou paži a vedl ho dál.

Bosch přistoupil ke svědecké lavici, aby pomohl Gleasonové odejít. Po dvou vystoupeních u soudu působila Sára citově i fyzicky vyčerpaná. Jako by potřebovala pomoc, aby vůbec dokázala vstát.

„Vedla jste si skvěle, Sáro.“ řekl jí Bosch.

„Děkuji vám. Ale nepoznala jsem, jestli mi někdo věří.“

„Všichni vám věřili, Sáro. Všichni vám věřili.“

Doprovodil ji zpět ke stolu obžaloby, kde Haller s McPhersonovou hodnotili její vystoupení podobně. McPhersonová dokonce vstala ze židle a objala ji.

„Postavila jste se Jessupovi a postavila jste se za svou sestru,“ řekla. „Na to můžete být až do smrti hrdá.“

Gleasonová náhle propukla v pláč a zakryla si oči rukou. McPhersonová ji rychle znovu objala.

„Já vím, já vím. Držela jste to v sobě a zůstala silná. Teď už tomu můžete dát volný průchod.“

Bosch zamířil k boxu porotců, sebral z prázdného stolu krabici s kapesníčky a odnesl je Gleasonové. Ta si do jednoho otřela slzy.

„Už to máte skoro za sebou,“ řekl jí Haller. „S výpověďí jste skončila úplně a teď po vás jen chceme, abyste se posadila v soudní síni a sledovala proces. Chceme vás mít tady v první řadě, až bude vypovídat Eddie Roman. A odpoledne už vás posadíme do letadla domů.“

„Dobře, ale proč mě u toho chcete mít?“

„Protože se o vás chystá říkat lži. A jestli o vás bude říkat lži, bude vám je muset říkat do očí.“

„Podle mě s tím nebude mít problém. Nikdy ho neměl.“

„No, to je sice možné, ale porota bude chtít vidět, jak reagujete. A jak reaguje on. Ale žádný strach: i my máme v rukávu něco, z čeho bude Eddiemu pěkně horko.“

Při těchto slovech se Haller otočil k Boschovi.

„Máš to připravené?“

„Stačí mi dát znamení.“

„Můžu se na něco zeptat?“ ozvala se Gleasonová.

„Jistě,“ na to Haller.

„Co když ještě dneska nechci do letadla? Co když tu chci zůstat až do rozsudku? Za svou sestru.“

„To bychom byli moc rádi, Sáro,“ odpověděla Maggie. „Jste tu vítána a můžete se zdržet, jak dlouho chcete.“

Bosch stál na chodbě před soudní síní. V ruce držel telefon a jedním prstem pomalu vyťukával textovou zprávu dceři. Jeho úsilí bylo přerušeno, když sám zprávu obdržel. Byla od Hallera a obsahovala jediné slovo.

TEĎ

Bosch odložil telefon a zamířil do čekárny svědků. Sonia Reyesová se choulila na židli se sklopenou hlavou a na stolku před sebou měla dva prázdné kelímky od kávy.

„Tak jo, Sonio, přišla tvoje hvězdná chvíle. Půjdem na to.

V pohodě? Jsi připravená?“

Sonia na něj pohlédla unavenýma očima.

„To je strašně moc otázek najednou, policajte.“

„Dobrá, tak to zredukuju na jednu. Jak se cítíš?“

„Zhruba tak, jak vypadám. Máš ještě trochu toho matroše, co mi dali na klinice?“

„Tohle bylo všechno. Ale jen co tady skončíme, řeknu někomu, ať tě tam rovnou odveze.“

„No jak myslíš, policajte. Takhle brzo jsem snad od svýho posledního pobytu v base nevstávala.“

„No, zas tak brzo už není. Pojďme.“

Bosch jí pomohl vstát a společně zamířili na oddělení 112. Reyesová byla tím, čemu se říká tichý svědek. Nechystala se svědčit v procesu. Ani by toho nebyla schopna. Ale tím, že ji přivede středovou uličkou do soudní síně a posadí ji do první řady, se Bosch hodlal postarat o to, aby si jí Edward Roman všiml. Členové týmu žalobců doufali, že její příchod Romana rozhodí a možná ho i přiměje odchýlit se od scénáře dohodnutého s Roycem. Sázeli na to, že Roman nebude znát procedurální pravidla a nepochopí, že Soniina přítomnost na galerii vylučuje, aby později sama vypovídala u soudu a odhalila jeho lži.

Když si Harry otevíral dveře, bouchl do nich pěstí, protože věděl, že tím na sebe upoutá pozornost celé soudní síně. Uvedl dovnitř Reyesovou a doprovodil ji uličkou dopředu. Edward Roman už seděl na svědecké lavici, měl za sebou přísahu a vypovídal. Měl na sobě špatně padnoucí oblek vypůjčený z Royceova klientského šatníku, byl hladce oholený a vlasy měl úhledně ostříhané nakrátko. Když viděl, že do soudní síně vstoupila Sonia, zajíkl se.

„Tu skupinovou terapii jsme měli dvakrát…“

„Jen dvakrát?“ zeptal se Royce, který si zatím neuvědomil, že jeho svědka v uličce něco rozptyluje.

„Cože?“

„Řekl jste, že jste měli se Sárou Gleasonovou tu skupinovou terapii dvakrát?“

„Ne-é. Myslel jsem dvakrát denně.“

Bosch posadil Reyesovou na židli označenou cedulkou „Obsazeno“ a sám usedl vedle ní.

„A jak dlouho to přibližně trvalo?“ pokračoval Royce ve výslechu.

„Každá měla, myslím, padesát minut,“ odpověděl Roman a upíral pohled na Reyesovou v publiku.

„Měl jsem na mysli, jak dlouho jste oba na ty terapie docházeli. Měsíc, rok, jak dlouho?“

„Eh, myslím, že to trvalo pět měsíců.“

„A během pobytu v tom centru jste se stali milenci?“

Roman sklopil oči.

„Eh…, jo, přesně tak.“

„Jak jste to dokázali? Předpokládám, že tamní řád to zakazuje.“

„No, když je dobrá vůle, tak se způsob vždycky najde, že jo? Našli jsme si čas. Našli jsme si místa.“

„Pokračoval váš vztah i poté, co vás oba z léčebny propustili?“

„Ano. Ona vypadla pár týdnů přede mnou. Pak jsem vypad i já a zas jsme se dali dohromady.“

„Bydleli jste spolu?“

„Ehe.“

„To znamená ano?“

„Ano. Můžu se na něco zeptat?“

Royce se zarazil. Tohle nečekal.

„Ne, pane Romane,“ odpověděla soudkyně. „Tady se nemůžete na nic ptát. V tomto procesu vystupujete jako svědek.“

„Ale jak ji sem můžou takhle přivíst?“

„Koho, pane Romane?“

Roman ukázal na galerii a pak přímo na Reyesovou.

„Ji.“

Soudkyně pohlédla na Reyesovou a pak na Bosche, který seděl vedle ní. Ve tváři se jí objevila hluboká podezíravost.

„Žádám nyní porotu, aby se na několik okamžiků uchýlila do místnosti porotců. Nemělo by to trvat dlouho.“

Porotci se odšourali ze soudní síně. Sotva za sebou poslední zavřel dveře, zaměřila se soudkyně na Bosche.

„Detektive Boschi.“

Harry se vztyčil.

„Kdo je ta žena nalevo od vás?“

„Ctihodnosti,“ ozval se Haller. „Mohu na tuto otázku odpovědět já?“

„Budte tak hodný.“

„Detektiv Bosch sedí vedle Sonii Reyesové, která se uvolila pomoci obžalobě jako svědecká konzultantka.“

Soudkyně přesunula pohled od Hallera k Reyesová a pak zase zpátky.

„Vy na mě zase chcete něco zkoušet, pane Hallere?“

„Ctihodnosti, paní Reyesová tohoto svědka zná. A protože nám ho obhajoba neumožnila před svědeckou výpovědí kontaktovat, požádali jsme paní Reyesovou, aby nám poradila, jak postupovat při jeho křížovém výslechu.“

Hallerovo vysvětlení ani o píď nezměnilo podezíravý výraz ve tváři soudkyně Breitmanové.

„Platíte jí za tyto rady?“

„Slíbili jsme jí, že jí pomůžeme dostat se na kliniku.“

„V to pevně doufám.“

„Ctihodnosti,“ ozval se Royce. „Můžete mě vyslechnout?“

„Prosím, pane Royci.“

„Podle mého názoru je naprosto zjevné, že se obžaloba snaží pana Romana zastrašit. Tohle je gangsterský trik, paní soudkyně. Něco takového bych od okresního státního zastupitelství nečekal.“

„Důrazně se proti takové charakterizaci ohrazuji,“ řekl Haller. „Najímání a využívání konzultantů je v naprostém souladu se soudním řádem i s etikou. Také pan Royce využil při výběru porotců minulý týden služeb konzultanta a bylo to zcela přípustné. Když si však nyní obžaloba najala konzultantku, o které pan obhájce ví, že pomůže odhalit jeho svědka jako lháře a člověka vykořisťujícího ženy, náhle vznáší námitku. Při vší úctě bych za gangsterský trik označil spíše toto.“

„O tomhle teď nebudeme debatovat,“ řekla Breitmanová. „Konstatuji, že obžaloba využitím paní Reyesové jako konzultantky rozhodně žádné ustanovení neporušila. Povolejte porotu zpátky.“

„Děkuji vám, paní soudkyně,“ řekl Haller, když si sedal.

Zatímco se porotci vraceli do boxu, Haller se otočil a pohlédl na Bosche. Lehce přikývl a Bosch poznal, že má radost. Z hlediska snahy adresovat Romanovi jasné varování nemohla výměna názorů se soudkyní proběhnout lépe. Roman musel pochopit, že obžaloba jeho zadání zná, a až přijde řada na křížový výslech, pozná ho i porota. Takže si nyní musel vybrat, zda zůstane s obhajobou, anebo začne kopat za obžalobu.

Porotci se usadili na místech a Royce pokračoval ve výslechu. Rychle na Romanovi vyzvěděl, že jeho vztah se Sárou Gleasonovou trval necelý rok a oba se během této doby dělili nejen o drogy, ale i o osobní příběhy. Když však měl Roman tyto osobní příběhy popsat, vyklidil pole a nechal Royce na holičkách.

„Nastala tedy nějaká situace, kdy Sára Gleasonová hovořila o vraždě své sestry?“

„Situace? Byly spousty situací. Mluvila o tom teda fakt hodně.“

„A zmiňovala se někdy před vámi konkrétně o něčem, co sama uvozovala slovy ‚jak to tenkrát doopravdy bylo‘?“

„Ano, zmiňovala.“

„Můžete soudu popsat, co vám řekla?“

Roman před odpovědí zaváhal a poškrábal se na bradě. Bosch věděl, že právě nastává okamžik, kdy se jeho úsilí budto vyplatí, anebo přijde vniveč.

„Řekla mi, že si hrály na zahradě na schovku, pak přišel nějaký chlap, odnesl si její sestru a ona to všechno viděla.“

Bosch přelétl pohledem sál. Nejprve se podíval na porotce a zdálo se mu, že i oni očekávali, že Roman řekne něco jiného. Pak se zaměřil na stůl obžaloby a viděl, že McPhersonová chytila Hallera zezadu za paži a stiskla mu ji. A na závěr upřel pozornost na Royce, který teď viditelně váhal. Stál za pultem, díval se do poznámek, jednu ruku měl založenou v bok a dlaň zaťatou v pěst jako zdrcený učitel, který nemůže vymámit z žáka správnou odpověď.

„Tuto verzi jste slyšel Sáru Gleasonovou říkat na skupinové terapii v rehabilitačním centru, je to tak?“ zeptal se nakonec.

„Přesně tak.“

„Avšak není pravda, že když jste byli se Sárou o samotě, svěřila se vám i s jinou verzí událostí? S verzí, kterou doprovodila slovy ‚takhle to tentokrát bylo doopravdy‘?“

„Eh, ne. Víceméně mi pořád říkala to samé.“

Bosch viděl, jak McPhersonová znovu tiskne Hallerovi paži.

V této odpovědi se skrýval celý případ.

Royce byl jako člověk, kterého záchranný člun zapomněl vytáhnout z moře. Šlapal vodu, ale nacházel se uprostřed oceánu a bylo jen otázkou času, kdy se utopí. Pokusil se zachránit, co se dá.

„Pane Romane, je pravda, že jste druhého března tohoto roku kontaktoval mou kancelář a nabídl své služby jako svědek obhajoby?“

„Nevím, který bylo datum, ale volal jsem k vám, to jo.“

„A hovořil jste s mou vyšetřovatelkou Karen Revelleovou?“

„S nějakou ženskou jsem mluvil, ale na jméno si nevzpomínám.“

„A nesdělil jste jí verzi, která se diametrálně liší od vašich nynějších odpovědí?“

„Jenže to jsem nebyl pod přísahou nebo tak.“

„To je pravda, pane, ale sdělil jste Karen odlišnou verzi, vidte?“

„Možná jo. Nevzpomínám si.“

„Neřekl jste tehdy Karen, že se vám paní Gleasonová svěřila, že její sestru zabil její otčím?“

Haller vstal a vznesl námitku, kterou odůvodnil nejen tím, že Royce svědka navádí, ale i tím, že tato otázka nemá žádné opodstatnění a že se obhájce snaží podsunout porotě odpověď, kterou svědek není ochoten dát. Soudkyně námitku přijala.

„Ctihodnosti,“ řekl Royce, „obhajoba by teď ráda požádala o krátkou přestávku na poradu se svědkem.“

Než stačil Haller vznést námitku, soudkyně žádost odmítla.

„Podle vlastního sdělení tohoto svědka jste měli na přípravu dnešní výpověďi čas od druhého března. A za pětatřicet minut půjdeme na oběd. Můžete se se svědkem poradit pak, pane Royci. Položte další otázku.“

„Děkuji, Ctihodnosti.“

Royce se zadíval do zápisníku, Bosch ze svého místa viděl, že hledí na prázdnou stránku,

„Pane Royci?“ popohnala ho soudkyně.

„Ano, Ctihodnosti, jen si ověřuji datum. Pane Romane, proč jste druhého března volal do mé advokátní kanceláře?“

„No, viděl jsem něco o tom případu v televizi. Vlastně jste tam byl přímo vy. Viděl jsem vás, jak o něm mluvíte. A něco jsem o tom případu věděl, když jsem se takhle znal se Sárou. A tak jsem vám brnkl, abych zjistil, jestli mě třeba nepotřebujete.“

„A pak jste přišel do mé kanceláře, je to tak?“

„Jo, to je fakt. Poslal jste pro mě tu ženskou.“

„A když jste do mé kanceláře přišel, řekl jste mi něco jiného, než co nyní sdělujete porotě, je to pravda?“

„Jak už jsem říkal, nepamatuju si, co přesně jsem tehdy vykládal. Jsem drogově závislej, pane. Říkám spoustu věcí, na který si pak nevzpomínám a který ani tak nemyslím. Akorát si pamatuju, že ta ženská, která pro mě přijela, říkala, že mě šoupne do hezčího hotelu, a já přitom neměl na žádný hotel prachy. A tak jsem prostě říkal, co ode mě chtěla slyšet.“

Bosch zaťal ruku v pěst a bouchl se jí do stehna. Pro obhajobu to byla naprostá katastrofa. Podíval se na Jessupa, aby viděl, zda si uvědomuje, jak zoufale se pro něj situace zhoršila. A Jessup to zřejmě cítil. Otočil se a opětoval Boschův pohled. Oči mu tmavly vztekem a prozřením. Bosch se předklonil, pomalu vztyčil prst a přejel si jím přes hrdlo.

Jessup se odvrátil.

39

Čtvrtek 8. dubna, 11.30

Zažil jsem u soudu mnoho příjemných okamžiků. Stál jsem po boku klientů ve chvíli, kdy se dozvěděli, že díky mé dobré práci budou svobodní. Stál jsem před porotou a cítil, jak mi po zádech běhá mráz pravdy a spravedlnosti. A nemilosrdně jsem ničil lháře na svědecké lavici. Pro tyto chvíle ve svém profesionálním životě žiju. Jen málokterá z nich se však vyrovnala okamžiku, kdy jsem přihlížel, jak se prostřednictvím svědecké výpověďi Edwarda Romana rozpadá obhajoba Jasona Jessupa.

Když Roman na svědecké lavici shořel jako papír, stiskla mi moje bývalá manželka a současná spolužalobkyně ruku tak silně, že mě to až bolelo. Nedokázala si pomoct. I ona to věděla. Věděla, že z takového úderu se už Royce nesebere. Klíčová část obhajoby, která měla být už tak chatrná, se mu rozpadala před očima. Nešlo ani tak o to, že jeho svědek před soudem obrátil o sto osmdesát stupňů. Šlo o to, že všichni porotci viděli, že obhajoba očividně stojí na výpovědi lháře. A tohle porota neodpouští. Případ skončil a já měl dojem, že všichni v soudní síni – od soudkyně až po čumily v poslední řadě – to vědí. Jessup šel ke dnu.

Otočil jsem se a pohlédl na Bosche, abych se s ním o tento okamžik podělil. Manévr s tichou svědkyní byl koneckonců jeho nápad. Právě když jsem se však ohlédl, všiml jsem si, že na Jessupa ukázal všeobecně známé gesto – přejel si prstem přes hrdlo, aby mu naznačil, že je s ním amen.

Otočil jsem se zpátky.

„Pane Royci.“ řekla soudkyně. „Přejete si s tímto svědkem pokračovat?“

„Malý moment, Ctihodnosti,“ odpověděl Royce.

Byla to logická otázka. Royceovi se v daném okamžiku nabízelo jen málo vhodných pokračování. Mohl zabránit dalším ztrátám tím, že jednoduše výslech ukončí. Anebo mohl soudkyni požádat, aby Romana označila za nepřátelského svědka. Takový krok sice žalobce i obhájce profesionálně ztrapňoval, pokud si tohoto svědka předvolal on sám, ale zároveň mu dával větší prostor ke kladení spekulativních otázek. Royce by tak mohl důkladněji prověřit, co Roman jeho vyšetřovatelce původně tvrdil a proč nyní tvrdí něco jiného. I tento postup však skrýval řadu nástrah, zvláště když nebyl původní rozhovor s vyšetřovatelkou nikde zaznamenaný ani doložený ve snaze utajit Romana během předávání nálezů protistraně.

„Pane Royci!“ vyštěkla soudkyně. „Pokládám čas soudu za dosti drahocenný. Položte prosím další otázku, jinak předám svědka panu Hallerovi ke křížovému výslechu.“

Royce sám pro sebe pokýval hlavou a dospěl k rozhodnutí.

„Omlouvám se, Ctihodnosti. V tuto chvíli nemám dalších otázek.“

Sklíčeně se vrátil na své místo vedle čekajícího klienta, kterého nejnovější zvrat událostí evidentně vyvedl z míry. Vstal jsem a vyrazil k pultu ještě dřív, než mi soudkyně formálně svědka předala.

„Pane Romane,“ řekl jsem, „vaše svědecká výpověď pro mě byla poněkud matoucí. Dovolte mi, abych si to vyjasnil. Co tedy tvrdíte porotě? Řekla, nebo neřekla vám Sára Ann Gleasonová, že její sestru zavraždil její otčím?“

„Neřekla. To oni jen chtěli, abych to tvrdil.“

„Kdo je to ‚oni‘, pane?“

„Obhajoba. Ta paní vyšetřovatelka a Royce.“

„Měl jste kromě toho hotelového pokoje obdržet ještě něco dalšího, pokud dnes tuto verzi u soudu potvrdíte?“

„Oni jen řekli, že se o mě postarají. Že z toho kouká spousta prachů a…“

„Námitka!“ zaječel Royce a vyskočil.

„Ctihodnosti, tento svědek je zjevně nepřátelský a nechává se unášet pomstychtivostí.“

„Je to váš svědek, pane Royci. Může odpovědět na otázku. Prosím, pane.“

„Řekli, že z toho kouká spousta prachů a že se o mě postarají,“ zopakoval Roman.

Situace byla zkrátka stále lepší pro mě a stále horší pro Jessupa. Musel jsem si však hlídat, abych před porotou nepůsobil škodolibě nebo mstivě. Srovnal jsem si mířidla a zaměřil se na to, co je důležité.

„S jakým příběhem se vám tedy Sára před lety svěřila, pane Romane?“

„No jak říkám, prý byla na zahradě, schovávala se a potom uviděla chlapa, který unesl její sestru.“

„Řekla vám někdy, že identifikovala nesprávného muže?“

„Ne“

„Řekla vám někdy, že jí policie ukázala, koho má identifikovat?“

„Ne“

„Řekla vám alespoň jednou, že z vraždy její sestry byl obviněn nesprávný muž?“

„Ne.“

„Nemám dalších otázek.“

Podíval jsem se na hodiny a vrátil se na místo. Do polední přestávky zbývalo ještě dvacet minut. Soudkyně se tentokrát nerozhodla vyhlásit pauzu dřív, ale požádala Royce, aby předvolal dalšího svědka. Byla jím obhájcova vyšetřovatelka Karen Revelleová. Věděl jsem, o co se Royce bude snažit, a hodlal jsem být připraven.

Revelleová byla chlapsky působící žena ve volných kalhotách a sportovním saku. Tvářila se zasmušile a měla napsáno na čele, že je bývalá policajtka. Jakmile složila přísahu, přešel Royce rovnou k věci – pravděpodobně doufal, že se mu podaří zastavit krvácení své obhajoby, než se porotci vydají na oběd.

„Čím se živíte, paní Revelleová?“

„Pracuji jako vyšetřovatelka pro advokátní kancelář Royce a partneři.“

„Takže pracujete pro mě, vidte?“

„Přesně tak.“

„Vedla jste druhého března letošního roku telefonický rozhovor s mužem jménem Edward Roman?“

„Vedla.“

„Co vám v tom telefonátu říkal?“

Vstal jsem a vznesl námitku. Současně jsem se soudkyně zeptal, zda bych mohl svou námitku vysvětlit na neveřejné poradě.

„Pojďte nahoru,“ vyzvala mě Breitmanová.

Zamířili jsme s Maggii za Roycem k soudnímu stolci a soudkyně mě vyzvala, ať svou námitku opodstatním.

„Moje první námitka zní tak, že ať už tato svědkyně prohlásí o rozhovoru s Romanem cokoliv, evidentně půjde o neprokazatelné informace, které se u soudu nepřipouštějí. Mnohem závažnější však je, že se pan Royce snaží zpochybnit vlastního svědka. Hodlá Revelleovou využít k tomu, aby zpochybnil Romana, což je nepřípustné, paní soudkyně. Ze strany pana Royce se to zatraceně blíží navádění ke křivopřísežnictví, protože jeden z těchto dvou lidí lže pod přísahou a on je předvolal oba!“

„Silně protestuji proti této poslední charakterizaci ze strany pana Hallera,“ opáčil Royce a naklonil se přes boční zábradlí k soudkyni. „Navádění ke křivopřísežnictví? Provozuji advokátní praxi už více než…“

„Tak především ustupte, pane Royci, narušujete mi osobní prostor,“ řekla Breitmanová přísně. „A za druhé si svůj účelový protest můžete ušetřit na jindy. Pan Haller má ve všech bodech pravdu. Pokud této svědkyni umožním pokračovat ve výpověďi, nejenže se dostaneme do oblasti neprokazatelných informací, ale zároveň nastane situace, v níž jeden z vašich svědků zákonitě pod přísahou lhal. Nemůžete mít obojí a nemůžete posílat na svědeckou lavici lháře. Takže to uděláme takto: vy odvoláte svou vyšetřovatelku ze svědecké lavice, pan Haller podá návrh na vyškrtnutí její krátké dosavadní výpovědi ze záznamu a já tento návrh přijmu. A pak půjdeme na oběd. Během přestávky se můžete poradit s klientem, jak v této věci postupovat dál. Ovšem mám takový dojem, že vaše možnosti se v poslední půlhodině velmi ztenčily. To je všechno.“

Breitmanová nečekala, až někdo z nás odpoví. Jednoduše si odtáhla židli od postranního zábradlí.

Royce její radu uposlechl a ukončil výslech Revelleové. Já podal návrh na škrtnutí záznamu a bylo to. O půl hodiny později jsem už seděl s Maggií a Sárou Gleasonovou u stolu ve Water Grillu – restauraci, kde pro mě celý případ začal. Rozhodli jsme se pro lepší podnik, protože jsme oslavovali to, co se nám všem jevilo jako začátek Jessupova konce, a také proto, že Water Grill se nacházel přímo naproti Sářině hotelu. U stolu chyběl jen Bosch, který však měl každou chvíli dorazit, jakmile odveze naši tichou svědkyni Soniu Reyesovou do protidrogové léčebny na okresní klinice.

„Panejo,“ řekl jsem, když jsme se všichni tři usadili. „Myslím, že nic podobného jsem ještě v soudní síni nezažil.“

„Já taky ne,“ řekla Maggie.

„No, já už se pár soudů zúčastnila, ale nevím toho dost, abych se v tom všem vyznala a věděla, co to znamená,“ řekla Gleasonová.

„Znamená to, že konec se blíží,“ prohlásila Maggie.

„Znamená to, že se celá obhajoba zhroutila,“ dodal jsem. „Její strategie byla docela jednoduchá: tu dívku zabil otčím a rodina vymyslela způsob, jak vraždu hodit na někoho jiného. Přišla s teorií o hře na schovávanou a o muži na zahradě, aby odvedla pozornost policie od otčíma. A sestra zavražděné – tedy vy – pak nepravdivě identifikovala Jessupa. Prostě si ho náhodně vybrala jako obětního beránka za vraždu, kterou nespáchal.“

„A co ty Melissiny vlasy v odtahovém voze?“ zeptala se Gleasonová.

„Obhajoba tvrdí, že byly podstrčené,“ řekl jsem. „Buď v rámci spiknutí, anebo nezávisle na zastíracích manévrech rodiny. Policie si uvědomovala, že toho moc nemá. Vlastně měli jen identifikaci podezřelého třináctiletou dívkou a jinak skoro nic. Takže sebrali z těla nebo hřebenu té dívky vlasy a umístili je do odtahového vozu. Pokud je Royce tak hloupý, že bude v téhle bramboračce pokračovat, předloží po obědě zprávy o chronologii vyšetřování a časové záznamy, které ukazují, že detektiv Kloster měl dostatek času a příležitostí podstrčit ty vlasy do auta dříve, než si policie obstarala povolení k prohlídce a ohledávačka to auto otevřela.“

„Ale to je přece šílenost,“ poznamenala Gleasonová.

„Možná ano,“ připustila Maggie, „ale takovou si zvolili strategii a Eddie Roman byl jejich žolíkem, poněvadž měl vypovědět, že jste se mu svěřila, že tu vraždu spáchal váš otčím. Měl v porotě zasít semínko pochybností. Někdy to stačí, Sáro. Jedna malá pochybnost. Jenže pak se podíval do soudní síně, uviděl tam Soniu Reyesovou a začal si myslet, že má průšvih. Eddie totiž k Sonii přistupoval stejně jako kdysi k vám: seznámil se s ní, sblížil se s ní a poslal ji na ulici, aby pro něj vydělávala na drogy. Když ji spatřil u soudu, věděl, že má problém. Spočítal si totiž, že kdyby se Sonia dostala na svědeckou lavici a vypověděla o něm totéž co vy, porota by ho prokoukla jako lháře a vykořisťovatele a neuvěřila mu ani slovo. A taky zřejmě netušil, co by mohla Sonia vypovědět o trestných činech, které společně spáchali. Takže dospěl k závěru, že nejlepší pro něj bude vyklopit pravdu. Vykašlat se na obhajobu a udělat radost obžalobě. A změnil svou verzi.“

Gleasonová přikývla. Začínala to chápat.

„Myslíte, že mu pan Royce opravdu předepsal, co má říct, a chystal se mu za ty lži zaplatit?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Maggie.

„No já nevím,“ řekl jsem rychle. „Znám Clivea už dlouho. Myslím, že takhle on nepracuje.“

„Cože?“ podivila se Maggie. „Takže si to Eddie Roman podle tebe vymyslel sám od sebe?“

„To ne, ale než se dostal ke Cliveovi, mluvil s jeho vyšetřovatelkou.“

„Takhle to Royce zaonačil schválně, aby si v případě průšvihu mohl umýt ruce. Jsi k němu moc shovívavý, Hallere. Ne nadarmo se mu říká Filuta Clive.“

Sára zřejmě vycítila, že nás mimoděk dotlačila do sporu, který mezi námi existoval už dlouho před procesem. Pokusila se změnit téma.

„Takže si vážně myslíte, že tímhle to skončilo?“ zeptala se.

Chvíli jsem nad její otázkou přemýšlel a pak jsem kývl.

„Kdybych já byl Filuta Clive, asi bych začal přemýšlet, co je v téhle situaci pro mého klienta nejlepší, a zřejmě bych dospěl k závěru, že nejlepší je nenechat věci dospět až do rozsudku. Takže bych začal uvažovat o dohodě. Možná mi dokonce zavolá už během oběda.“

Vytáhl jsem telefon a položil ho na stůl, jako by toto gesto mohlo Royceův telefonát přivolat. V tu chvíli se objevil Bosch a posadil se vedle Maggie. Uchopil jsem svou sklenici s vodou a pozvedl ji k němu.

„Na zdraví, Harry. Dneska to byl od tebe bezva tah. Myslím, že Jessupův domeček z karet se rozpadá.“

Také Bosch zvedl sklenici a přiťukl si se mnou.

„Royce měl ovšem pravdu, abys věděl,“ řekl. „Opravdu to byl gangsterský trik. Kdysi jsem to viděl v jednom díle Kmotra.“

Obrátil sklenici k oběma ženám.

„Na vaše zdraví,“ řekl. „To vy dvě jste skutečné hvězdy. Včera i dneska jste odvedly skvělou práci.“

Všichni jsme si přiťukli, ale Sára trochu zaváhala.

„Co se děje, Sáro?“ zeptal jsem se. „Neříkejte, že jako sklářka nechcete ťukat sklem o sklo.“

Usmál jsem se vlastnímu důvtipu.

„O to nejde,“ odpověděla Sára. „Ale připíjet si vodou prý nosí smůlu.“

„No,“ opáčil jsem, „v tomhle případě už by na obrat pouhá smůla nestačila.“

Bosch změnil téma.

„Co bude teď?“ zeptal se.

„Právě jsem Sáře říkal, že podle mě na porotu nedojde. Clive určitě přemýšlí o mimosoudní dohodě. Jinou možnost v podstatě ani nemají.“

Bosch zvážněl.

„Já vím, že tady jde o peníze a že je váš šéf nejspíš pokládá za prioritu,“ řekl, „ale ten chlap musí bezpodmínečně zpátky do vězení.“

„To rozhodně,“ přisvědčila Maggie.

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „A po tom, co se stalo dneska dopoledne, na to máme silné páky. Jessup bude muset vzít zavděk tím, co mu nabídneme, jinak…“

Vtom mi začal zvonit telefon. Na displeji stálo SKRYTÉ ČÍSLO.

„My o vlku…,“ prohlásila Maggie.

Podíval jsem se na Sáru.

„Možná dneska večer přece jen tím letadlem poletíte.“

Odklopil jsem telefon a představil se.

„Mickey, tady je státní zástupce Williams. Jak se máte?“

Zavrtěl jsem před ostatními hlavou. Tohle není Royce.

„Já se mám fajn, Gábo. Jak se máte vy?“

Moje žoviálnost ho zjevně nevyvedla z míry.

„Slyšel jsem dnes ze soudu dobré zprávy.“

Jeho věta mi jen potvrdila, co jsem si celou dobu myslel. Williams se sice u soudu ani jednou neukázal, ale na galerii měl celou dobu pozorovatele.

„No, doufám, že jsou dobré. Myslím, že po obědě budeme o dalším vývoji vědět víc.“

„Uvažujete o mimosoudním vyřízení?“

„Zatím ne. Protistrana se mi ještě neozvala, ale předpokládám, že se o tom brzy začneme bavit. Nejspíš to právě teď probírá se svým klientem. Já bych to aspoň na jeho místě udělal.“

„Dobrá, informujte mě, než cokoliv podepíšete.“

Odmlčel jsem se a přemýšlel o jeho poslední větě. Přitom jsem si všiml, že Bosch strká ruku do saka a rovněž vytahuje mobilní telefon.

„Něco vám povím, Gábo. Jako nezávislý žalobce bych radši zůstal nezávislý. Pokud k nějakému mimosoudnímu vyřízení dospějeme, budu vás o něm informovat.“

„Chci se těch rozhovorů účastnit,“ trval na svém Williams.

Viděl jsem, jak do Boschových očí vstupuje zvláštní temnota. A instinktivně jsem poznal, že je čas, abych svůj hovor ukončil.

„Ještě se vám v té věci ozvu, pane státní zástupce. Mám tady další hovor. Mohl by to být Clive Royce.“

Zaklapl jsem telefon právě ve chvíli, kdy Bosch udělal totéž a začal vstávat.

„Co je?“ zeptala se Maggie.

Bosch měl sinalý obličej.

„V Royceově kanceláři se strhla přestřelka. Zůstali po ní ležet čtyři lidi.“

„Je mezi nimi i Jessup?“ zeptal jsem se.

„Ne… Jessup je pryč.“

40

Čtvrtek 8. dubna, 13.05

Bosch odjel a McPhersonová trvala na tom, že pojede s ním. Haller s Gleasonovou se zatím vrátili k soudu. Během jízdy Bosch vytáhl z náprsní tašky vizitku poručíka Stephena Wrighta, podal ji i se svým telefonem McPhersonové a řekl jí, ať poručíkovi zavolá.

„Už ho vytáčím.“ oznámila státní zástupkyně.

Bosch si vzal telefon zpátky a přitiskl si ho k uchu právě ve chvíli, kdy se ve sluchátku ozval Wright.

„Tady Bosch. Řekněte mi, že jsou vaši lidi Jessupovi v patách.“

„Kéž by.“

„Sakra! A co se vlastně stalo? Proč jste na něj neměli nikoho nasazeného?“

„Ne tak zhurta, Boschi. My jsme ho sledovali. U Royce na podlaze leží i jeden z mých lidí.“

Bylo to jako úder na solar. Bosch si až dosud neuvědomil, že by mezi oběťmi mohl být policista.

„Kde teď jste?“ zeptal se Wrighta.

„Na cestě. Zhruba za tři minuty tam dorazím.“

„Co zatím víte?“

„Moc toho není. Během soudního jednání jsme ho sledovali nalehko. To jste věděl. Jeden tým během soudu a kompletní sestava před soudem a po něm. Dneska v poledne ho sledovali ze soudní budovy do Royceovy kanceláře. Jessup a členové Royceova týmu tam šli pěšky. Pár minut potom, co tam dorazili, uslyšeli moji lidi zevnitř výstřely. Ohlásili to a šli dovnitř. Jednoho Jessup zasáhl, druhého srazil na zeď. Pak utekl zadním vchodem a druhý agent se pokoušel dávat prvnímu umělé dýchání. Musel nechat Jessupa utéct.“

Bosch zavrtěl hlavou. Všechno nyní přehlušovala myšlenka na jeho dceru. Ještě hodinu a půl měla být ve škole. Bosch cítil, že tam bude v bezpečí. Zatím.

„Koho ještě zasáhl?“ zeptal se.

„Pokud je mi známo,“ odpověděl Wright, „tak zasáhl Royce, jeho vyšetřovatelku a pak ještě jednu další advokátku. Bylo štěstí, že se to stalo kolem poledne. Všichni ostatní zaměstnanci kanceláře byli zrovna na obědě.“

Bosch nepokládal čtyřnásobnou vraždu a Jessupův následný útěk se zbraní v ruce za příliš velké štěstí. Wright však mluvil dál.

„Za ty dva advokáty rozhodně slzu neuroním, ale můj agent, který tam zůstal ležet, má doma dvě malé děti, Boschi. Tohle je neuvěřitelný průšvih.“

Bosch odbočil na První ulici a přímo před sebou spatřil blikající majáčky. Royceova kancelář se nacházela nad výlohami ve slepé ulici za grandhotelem Kyoto na okraji japonské čtvrti. Ze soudní budovy se tam dalo snadno dojít pěšky.

„Vyhlásili jste pátrání po Jessupově autu?“

„Ano, všichni už to vysílají. Někdo si ho všimne.“

„Kde je zbytek vašich lidí?“

„Všichni se sjíždějí na místo činu.“

„Ne, pošlete je pátrat po Jessupovi. Na všech místech, která navštívil. V parcích, všude, dokonce i u mého domu. Na místě činu teď nebudou nic platní.“

„Sejdeme se tam a já je rozešlu.“

„Ztrácíte čas, poručíku.“

„Myslíte, že jim dokážu zabránit, aby nejdřív přijeli na místo činu?“

Bosch pochopil bezvýchodnost Wrightovy situace.

„Už jsem tady,“ řekl. „Počkám tu na vás, než dorazíte.“

„Za dvě minutky jsem tam.“

Bosch zaklapl telefon. McPhersonová se ho zeptala, co Wright říkal, a on ji rychle informoval. Auto zaparkoval u obrubníku za hlídkovým vozem.

Vytáhl odznak a protáhl se pod žlutou policejní páskou. McPhersonová učinila totéž. Protože ke střelbě došlo před pouhými pětadvaceti minutami, pohybovali se na místě činu převážně uniformovaní policisté, kteří se sem sjeli na hlášení, a vládl tu dost velký chaos. Bosch našel seržanta, který vydával rozkazy ohledně zajištění místa činu, a zamířil k němu.

„Seržante, já jsem Harry Bosch z oddělení loupeží a vražd. Kdo vede tohle vyšetřování?“

„No snad vy, ne?“

„Ne, já pracuji na souvisejícím případu. Ale tohle vyšetřování nepovedu já.“

„V tom případě nevím, Boschi. Řekli mi, že se toho ujmou loupeže a vraždy.“

„Dobrá, v tom případě jsou zřejmě ještě na cestě. Kdo je uvnitř?“

„Dva chlapi z centrální divize. Roche a Stout.“

Chůvy, pomyslel si Bosch. Jen co dorazí detektivové z jeho oddělení, dají si tihle dva odchod. Vytáhl telefon a zavolal svému poručíkovi.

„Gandle.“

„Poručíku, kdo má ty čtyři mrtvé na podlaze u hotelu Kyoto?“

„Boschi? Kde jsi?“

„Na místě činu. Udělal to ten můj chlap z procesu. Jessup.“

„Do prdele, co se stalo?“

„Nevím. Koho posíláš a kde sakra jsou?“

„Posílám tam čtyři lidi. Penzlera, Kirshbauma, Krikoriana a Russella. Jenže všichni byli zrovna na obědě v Birds. Já tam jedu taky, ale ty tam být nemusíš, Harry.“

„Já vím. Nezdržím se dlouho.“

Bosch zaklapl telefon a rozhlédl se po McPhersonové. Ve zmatku panujícím na místě činu se mu ztratila. Nakonec si jí všiml, jak se sklání vedle muže sedícího na obrubníku před agenturou zabývající se ručitelstvím za kauce, která sídlila hned vedle Royceovy kanceláře. Bosch v něm poznal agenta, se kterým onehdy večer sledovali s McPhersonovou Jessupa. Na rukou a košili měl krev, jak se snažil zachránit kolegu. Bosch k oběma zamířil.

„… a když se sem vrátili, zamířil ke svému autu. Zdržel se tam jen chvilku. Jenom nasedl a hned zase vystoupil. Pak šel do kanceláře a vzápětí jsme uslyšeli střelbu. Vběhli jsme tam, ale sotva jsme otevřeli dveře, dostal Manny zásah. Vypálil jsem dvě rány, ale musel jsem zkusit Mannymu pomoct…“

„Takže Jessup musel tu zbraň vytáhnout ze svého auta, ano?“

„Určitě. V soudní budově mají detektory kovů. Takže ji dneska u soudu neměl.“

„Ale vy jste si jí nikdy nevšimli?“

„Ne, nikdy jsme tu zbraň neviděli. Kdybysme si jí všimli, něco bysme podnikli.“

Bosch je nechal být a zamířil ke vchodu do advokátní kanceláře Royce a partneři. Došel tam ve stejném okamžiku jako poručík Wright. Společně vstoupili dovnitř.

„Proboha,“ hlesl Wright, když hned za dveřmi spatřil na podlaze svého člověka.

„Jak se jmenoval?“ zeptal se Bosch.

„Manuel Branson. Má dvě děti a já to musím jet oznámit jeho ženě.“

Branson ležel na zádech. Na levé straně krku a v horní části levé tváře měl dva průstřely. Kolem něj byla spousta krve. Zásah do krku zřejmě proťal krční tepnu.

Bosch nechal Wrighta ve vstupní hale a prošel přes recepci na chodbu na pravé straně. Byla tam prosklená stěna, za níž se nacházela zasedací místnost s dveřmi na obou koncích. Ostatní tři oběti ležely zde. Nad nimi se skláněli dva detektivové v rukavicích a gumových nazouvácích a psali si poznámky do bloků. Roche a Stout. Bosch se postavil do prvních dveří, ale dovnitř nešel. Oba detektivové se na něj podívali.

„Kdo jste?“ zeptal se jeden.

„Bosch, loupeže a vraždy.“

„Vy tenhle případ přebíráte?“

„To zrovna ne. Dělám na souvisejícím případu. Kolegové už jedou.“

„Kristepane, vždyť jsme jen dva bloky od policejní budovy.“

„Oni tam zrovna nebyli. Byli na obědě v Hollywoodu. Ale žádný strach, za chvíli sem dorazí. Tihle lidi už stejně nikam neutečou.“

Bosch se podíval na těla. Clive Royce seděl mrtvý na židli v čele dlouhého zasedacího stolu. Uprostřed čela měl průstřel bez krve. Ta mu naopak vytekla z týlu, kde kulka vyletěla ven, a potřísnila mu zadní část saka a židli.

Na opačné straně místnosti ležela kousek od druhých dveří vyšetřovatelka Karen Revelleová. Zdálo se, že se snažila utéct, než ji zasáhly Jessupovy kulky. Ležela na břiše a Bosch nepoznal, kam nebo kolikrát dostala zásah.

Royceova krásná asistentka, na jejíž jméno se Bosch nemohl rozpomenout, už nebyla krásná. Seděla na židli šikmo naproti Royceovi, horní část trupu měla položenou na stole a ve vlasech v zadní části hlavy jí byl vidět průstřel. Na druhé straně jí kulka vyšla z hlavy pod pravým okem a rozmašírovala jí obličej. Při opouštění těla napáchá projektil vždy větší škody než při průniku do něj.

„Tak co o tom soudíte?“ zeptal se jeden z policistů z centrální divize.

„Vypadá to, že sem vpadl a rovnou začal střílet. Tyhle dva zasáhl jako první a pak sejmul tu vyšetřovatelku, která se snažila utéct ke dveřím. Vrátil se do haly a tam ještě začal střílet na dva agenty SZV, kteří právě vcházeli dovnitř.“

„Jo. Vypadá to tak.“

„Půjdu si prohlédnout zbytek kanceláře.“

Bosch pokračoval chodbou a nahlížel otevřenými dveřmi do prázdných kanceláří. Na stěně vedle dveří visely jmenovky a jedna z nich mu připomněla, že Royceova asistentka se jmenovala Denise Graydonová.

Chodba končila odpočinkovou místností s kuchyňkou obsahující lednici a mikrovlnnou troubu. I zde stál velký společný stůl. A také zadní dveře, které byly momentálně pootevřené asi o deset centimetrů.

Bosch do nich strčil loktem, otevřel je dokořán a ocitl se v boční uličce lemované popelnicemi. Rozhlédl se na obě strany a napravo o půl bloku dál spatřil placené parkoviště. Předpokládal, že právě zde zaparkoval Jessup auto a pak si z něj přišel vzít zbraň.

Vrátil se dovnitř a tentokrát si každou kancelář prohlížel o něco déle. Ze zkušenosti věděl, že se pohybuje na hraně legitimity. Nacházel se v advokátní kanceláři a bez ohledu na to, zda byli někteří advokáti mrtví, jejich klienti měli stále právo na soukromí a diskrétnost. Bosch se tedy ničeho nedotýkal a neotevíral žádné zásuvky ani spisy. Jednoduše klouzal pohledem po povrchu věcí a snažil se číst to, co bylo na první pohled vidět.

Když byl v kanceláři Karen Revelleové, připojila se k němu McPhersonová.

„Co tu děláš?“

„Jen se dívám.“

„Se vstupem do jejich kanceláří bychom mohli mít problém. Jako účastník procesu nemůžu…“

„Tak počkej venku. Říkám ti, že se tu jen dívám. Ujišťuju se, že je objekt zabezpečený.“

„Jak chceš. Počkám vepředu. Už je to tu v obležení novinářů. Venku je hrozný cirkus.“

Bosch se naklonil nad stůl Revelleové. Ani nezvedl hlavu.

„Ať se jdou vycpat.“

McPhersonová vyšla z kanceláře ve stejném okamžiku, kdy Bosch přečetl něco v bloku ležícím na hromádce spisů poblíž pevné telefonní linky na okraji stolu.

„Maggie? Pojd sem ještě.“

McPhersonová se vrátila.

„Podívej se na tohle.“

McPhersonová obešla stůl a sklonila se, aby si mohla přečíst poznámky napsané v bloku na první stránce. Stránka obsahovala řadu zřejmě nahodilých poznámek, telefonních čísel a jmen. Některé položky byly zakroužkované, jiné přeškrtnuté. Zdálo se, že si Revelleová do tohoto bloku psala informace získané během telefonování.

„Co je?“ zeptala se McPhersonová.

Aniž se dotkl bloku, ukázal Bosch na poznámku v pravém dolním rohu. Obsahovala jen jedno slovo a jednu číslovku. Checkers – 804.1 to však stačilo.

„Sakra!“ ulevila si McPhersonová. „Vždyť tam Sára není ani ubytovaná pod svým jménem. Jak se to Revelleová dozvěděla?“

„Musela nás od soudu sledovat a někoho uplatit, aby jí prozradil číslo pokoje. Musíme předpokládat, že tuhle informaci získal i Jessup.“

Bosch vytáhl telefon a zrychlenou předvolbou vytočil Mickeyho Hallera.

„Tady Bosch. Máš ještě Sáru vedle sebe?“

„Ano, je tady u soudu. Čekáme na soudkyni.“

„Hele, nevyplaš ji, ale do hotelu se vrátit nemůže.“

„Dobře. Jak to?“

„Protože tady máme náznak, že Jessup zná její místo pobytu. Takže se na něj zaměříme.“

„A co mám tedy dělat já?“

„Pošlu vám k soudu ochranku – oběma. Ti už budou vědět, co dělat.“

„Ať střeží ji. Já to nepotřebuju.“

„To záleží na tobě. Já ti radím, abys tu ochranku přijal.“

Bosch zaklapl telefon a podíval se na McPhersonovou. „Musím tam poslat ochranku. Chtěl bych, aby sis vzala moje auto, vyzvedla obě naše dcery a odjela s nimi někam do bezpečí. Pak mi zavolej a já pošlu ochranku i vám.“

„Parkuju jen dva bloky odtud. Můžu tam…“

„Tím ztratíš moc času. Vezmi si moje auto a okamžitě vyjeď. Já zatím zavolám do školy a řeknu jim, že pro Maddii přijedeš ty.“

„Dobře.“

„Díky. Zavolej mi, až bu…“

Vtom zaslechli z vestibulu křik. Rozlícené mužské hlasy. Bosch věděl, že jsou to kamarádi Mannyho Bransona. Spatřili na podlaze mrtvého kolegu a nedokázali se ubránit vzteku a touze po krvavé odplatě.

„Jdeme,“ řekl.

Vrátili se přes recepci do vestibulu. Těsně za hlavními dveřmi zahlédl Bosch Wrighta, jenž právě utěšoval dva agenty SZV – oba měli rozzuřený výraz a uslzený obličej. Harry obešel Bransonovo tělo, vyšel ze dveří a poklepal Wrightovi na loket.

„Potřeboval bych s váma na minutku mluvit, poručíku.“ Wright se odtrhl od svých dvou mužů a vydal se za Boschem. Ten ušel ještě pár metrů, aby s poručíkem mohl mluvit o samotě. Nemusel se však obávat, že ho někdo zaslechne. Na obloze nad nimi kroužily nejméně čtyři vrtulníky zpravodajských kanálů a překrývaly místo činu zvukovou clonou, která znemožňovala odposlechnutí jakéhokoliv rozhovoru.

Bosch se naklonil k Wrightovi a řekl mu do ucha: „Potřebuju dva vaše nejlepší muže.“

„Dobře. K čemu je chcete?“

„Na stole jedné z obětí leží blok s poznámkami. Mezi nimi je i název hotelu a číslo pokoje naší hlavní svědkyně. Musíme předpokládat, že vrah těmihle informacemi disponuje. Ten masakr uvnitř naznačuje, že se snaží likvidovat lidi spojené s procesem. Lidi, o kterých si myslí, že mu ukřivdili. Jejich seznam je dlouhý, ale podle mě bude na prvním místě figurovat tahle naše svědkyně.“

„Rozumím. Chcete ho zneškodnit v tom hotelu.“

Bosch přikývl.

„Jo. Jeden muž bude venku, jeden uvnitř a já přímo v pokoji. Budeme čekat, jestli se objeví.“

Wright zavrtěl hlavou.

„Použijeme čtyři muže. Dva uvnitř a dva venku. Ale na čekání v pokoji se vykašlete, protože Jessup nikdy neprojde přes první pásmo. Místo toho si spolu najdeme vyvýšené místo s dobrým výhledem a uděláme si tam velitelské stanoviště. Tohle je správný postup.“

Bosch přikývl.

„Dobrá, tak jedem.“

„Ale je tu ještě jedna věc.“

„Jaká?“

„Jestli vás mám k téhle operaci přibrat, budete se držet zpátky. Zneškodní ho moji lidé.“

Bosch si poručíka chvíli prohlížel a snažil se vyčíst vše, co se v jeho slovech ukrývalo.

„Pořád jsou tu nezodpovězené otázky,“ řekl nakonec. „O Franklin Canyon Parku a o ostatních místech. Potřebuju s Jessupem mluvit.“

Wright se podíval Boschovi přes rameno ke vstupním dveřím advokátní kanceláře Royce a partneři.

„Detektive, tamhle na podlaze leží mrtvý jeden z mých nejlepších lidí. Vůbec nic vám nezaručuju. Rozumíte?“

Bosch se odmlčel a pak přikývl.

„Rozumím.“

41

Čtvrtek 8. dubna, 13.50

V soudní síni sedělo víc novinářů než v kterékoliv předchozí fázi procesu. První dvě řady na galerii byly plně obsazené reportéry a kameramany, kteří se mačkali rameno na rameno. Na zbývajících místech pak seděli zaměstnanci soudu a právníci, kteří se doslechli, co se stalo Clivu Royceovi.

Sára Gleasonová seděla v řadě u stolu soudního sluhy. Její místo bylo vyhrazené pro příslušníky policejních složek, ale soudní sluha ji tam přesto posadil, aby ji nemohli obtěžovat reportéři. Já seděl u stolu obžaloby a čekal jsem na soudkyni jako trosečník na opuštěném ostrově. Maggie tu nebyla. Bosch taky ne. I stůl obhajoby zel prázdnotou. Byl jsem tu úplně sám.

„Mickey,“ zašeptal někdo za mnou.

Otočil jsem se a viděl, že se přes zábradlí naklání Kate Saltersová z Timesů.

„Teď nemůžu mluvit. Musím vymyslet, co tady řeknu.“

„Ale myslíte si, že svým naprostým znevěrohodněním dopoledního svědka obhajoby jste mohl způsobit…“

Zachránila mě soudkyně Breitmanová. Vešla do sálu, vystoupala na soudní stolec a posadila se. Také Saltersová usedla na místo a otázka, které jsem se chtěl nadosmrti vyhnout, zůstala nedopovězená – alespoň pro tuto chvíli.

„Vracíme se k protokolovanému jednání v případu Kalifornie versus Jessup. Za obžalobu je přítomen Michael Haller. Porota však přítomna není, stejně jako zástupce obhajoby a obžalovaný. Prostřednictvím nepotvrzených zpráv sdělovacích prostředků jsem se dozvěděla, k čemu v posledních devadesáti minutách došlo v kanceláři pana Royce. Můžete něco dodat k tomu, co jsem viděla a slyšela v televizi, pane Hallere?“

Vstal jsem a oslovil soud.

„Ctihodnosti, netuším, o čem sdělovací prostředky momentálně informují, ale mohu potvrdit, že pan Royce a jeho asistentka Denise Graydonová byli během polední přestávky zastřeleni v jejich advokátní kanceláři. Karen Revelleová je rovněž mrtvá, stejně jako jeden policista, který na střelbu reagoval. Útočník byl identifikován jako Jason Jessup. Je stále na útěku.“

Podle šumu na galerii za mnou jsem usoudil, že se v médiích o těchto základních faktech pravděpodobně spekulovalo, ale nikdo je zatím nepotvrdil.

„To je samozřejmě velmi smutná zpráva.“ poznamenala Breitmanová.

„Ano, Ctihodnosti,“ řekl jsem. „Velmi smutná.“

„Nicméně si myslím, že bychom v tuto chvíli měli odložit emoce stranou a postupovat obezřetně. Otázka zní, jak budeme v tomto případu pokračovat. Jsem si docela jistá, že odpověď na tuto otázku znám, ale než rozhodnu, jsem ochotná vyslechnout si vaše návrhy. Přejete si dostat slovo, pane Hallere?“

„Ano, Ctihodnosti. Žádám soud, aby odročil proces do zítřka a během čekání na další informace izoloval porotu. Kromě toho žádám, abyste zrušila propuštění pana Jessupa a vydala na něj zatykač.“

Soudkyně se nad těmito žádostmi dlouze zamyslela.

„Vyhovím vašemu návrhu o zrušení propuštění obžalovaného a vydání zatykače. Izolování poroty však nepokládám za potřebné. Bohužel v tomto případě nevidím jinou alternativu než vyhlášení zmatečného procesu, pane Hallere.“

Věděl jsem, že tohle bude její první myšlenka. Svou reakci jsem vymýšlel už od chvíle, co jsem se vrátil do soudní budovy.

„Obžaloba vznáší proti zmatečnému procesu námitku, paní soudkyně. Zákon jasně říká, že se pan Jessup zřekl svého práva být přítomen u soudního jednání, když se dobrovolně rozhodl se ho nezúčastnit. Jak vyplývá z předchozích tvrzení obhajoby, měl dnes vystoupit jako poslední svědek. Očividně se však rozhodl nevypovídat. Takže když se to všechno vezme…“

„Pane Hallere, bohužel vás musím přerušit. Domnívám se totiž, že vám v této rovnici chybí jedna důléžitá část a že v tomto ohledu už došlo k nenávratným škodám. Možná si vzpomenete, že když jsme měli v pondělí problém s pozdním příchodem jednoho porotce, pověřila jsem soudního sluhu Solantze, aby porotce na oběd doprovázel.“

„Ano.“

„Ovšem sehnat v centru Los Angeles místo pro osmnáct osob je dost obtížný úkol. A tak pan Solantz zařídil každodenní autobusovou přepravu porotců do restaurace Clifton’s Cafeteria.

V sále mají televizory, ale pan Solantz vždy dohlíží na to, aby na nich neběželo místní zpravodajství. Bohužel dnes byla na jednom z nich puštěná CNN právě ve chvíli, kdy se tato stanice rozhodla přerušit celostátní vysílání živou reportáží o událostech v kanceláři pana Royce. Několik porotců tento vstup vidělo a udělalo si obrázek o situaci dříve, než pan Solantz stačil televizor vypnout. Jistě si dokážete představit, že pan Solantz teď ze sebe není příliš šťastný, a já z něj také ne.“

Otočil jsem se a pohlédl ke stolu soudního sluhy. Solantz poníženě klopil oči. Přesunul jsem pohled zpátky k soudkyni a věděl jsem, že z tohohle už nevybruslím.

„Váš návrh na izolování poroty byl tedy sice správný, ale trochu opožděný. Z tohoto důvodu jsem po zvážení všech skutečností dospěla k závěru, že porota v tomto procesu byla ovlivněna událostmi, k nimž došlo mimo tento soud. Hodlám vyhlásit zmatečný proces a takto v případu pokračovat až do chvíle, kdy bude pan Jessup opět předveden před tento soud.“

Na chvíli se odmlčela, aby zjistila, jestli hodlám vznést námitku, ale já nic v rukávu neměl. Věděl jsem, že postup Breitmanové je správný a jediný možný.

„Předveďme tedy porotu,“ řekla soudkyně.

Zakrátko se porotci začali trousit do boxu a mnozí z nich pokukovali po prázdném stole obhajoby.

Když se všichni usadili, soudkyně se otočila přímo k nim a tlumeným tónem je oslovila.

„Dámy a pánové porotci, musím vás informovat, že vzhledem k faktorům, které vám zatím nejsou plně zřejmé, ale záhy budou, jsem vyhlásila soudní proces v případu Kalifornie versus Jason Jessup za zmatečný. Činím tak s nesmírnou lítostí, protože všichni zde přítomní jsme do tohoto jednání investovali obrovské množství času a úsilí.‘“

Odmlčela se a zkoumavě si prohlížela zmatené tváře před sebou.

„Nikdo nemá rád, když po takovém úsilí nedospěje případ k výsledku. Velmi mě to mrzí. Ale chci vám všem poděkovat za splnění vaší povinnosti. Byli jste všichni spolehliví a v drtivé většině i dochvilní. Bedlivě jsem vás během svědeckých výpověďí sledovala a všichni jste dávali dobrý pozor. Soud vám za to velice děkuje. Nyní jste všichni propuštěni a zbaveni porotcovské povinnosti. Můžete jet domů.“

Porotci pomalu odkráčeli zpět do místnosti porotců, přičemž mnozí z nich se ještě naposledy ohlédli do sálu. Jakmile odešli, soudkyně se otočila zpátky ke mně.

„Pane Hallere, ať to skončí jakkoliv, myslím, že jste se jako žalobce docela osvědčil. Je mi líto, že to dopadlo takhle, ale ráda vás u tohoto soudu opět uvidím – kdykoliv a na kterékoliv straně uličky.“

„Děkuji vám, paní soudkyně. Vážím si toho. Ale kolegové mi hodně pomohli.“

„V tom případě chválím celý váš tým.“

Po těchto slovech soudkyně vstala a odešla. Ještě dlouho jsem seděl na místě, poslouchal, jak se galerie za mnou vyprazdňuje, a přemýšlel o tom, co mi Breitmanová na závěr řekla. Kladl jsem si otázku, proč tak dobrá práce u soudu vyústila v tak strašlivou událost v kanceláři Clivea Royce.

„Pane Hallere?“

Otočil jsem se a očekával, že je to nějaký reportér. Byli to však dva uniformovaní policisté.

„Poslal nás detektiv Bosch. Přijeli jsme vás a paní Gleasonovou převzít pod svou ochranu.“

„Jen paní Gleasonovou. Sedí tadyhle.“

Sára čekala na lavici vedle stolu soudního sluhy Solantze.

„Sáro, tito policisté se o vás budou starat až do chvíle, kdy bude Jason Jessup ve vazbě nebo..

Nebylo potřeba dokončovat větu. Sára vstala a zamířila k nám.

„Takže už žádný proces nebude?“ zeptala se.

„Přesně tak. Soudkyně vyhlásila zmatečný proces. To znamená, že jestli bude Jessup dopaden, budeme muset začít znovu. S novou porotou.“

Sára přikývla a zatvářila se trochu zmateně. Stejný výraz jsem už viděl u mnoha lidí, kteří se v naivní víře vydají do soukolí justice. Od soudu pak odcházejí s otázkou, co se tam vlastně dělo. Sára Gleasonová neměla být výjimkou.

„Teď běžte s těmito muži, Sáro. Ozveme se vám, až budeme vědět víc.“

Gleasonová jednoduše kývla a všichni tři zamířili ke dveřím.

Ještě chvíli jsem čekal a pak jsem i já zamířil přes prázdnou soudní síň na chodbu. Všiml jsem si, že několik porotců dává rozhovor reportérům. Mohl jsem se na ně dívat, ale v tu chvíli mě vůbec nezajímalo, co chce kdokoliv k tomuto případu říct. Už ne.

Kate Saltersová si mě všimla a odtrhla se od jednoho z hloučků.

„Mickey, můžeme si teď promluvit?“

„Nemám chuť mluvit. Zavolejte mi zítra.“

„Ale ta událost se stala dneska, Micku.“

„To je mi jedno.“

Protáhl jsem se kolem ní k výtahům.

„Kam jedete?“

Neodpověděl jsem. Došel jsem k výtahům, vstoupil do otevřené kabiny a rovnou zamířil do zadního kouta. U panelu stála jakási žena. Položila mi stejnou otázku jako před chvílí Saltersová.

„Kam jedete?“

„Domů,“ řekl jsem.

Žena stiskla tlačítko označené písmenem G a kabina se rozjela dolů.

DÍL PĚT

ZNEŠKODNĚNÍ

42

Čtvrtek 8. dubna, 16.40

Bosch seděl s Wrightem ve vypůjčené kanceláři naproti hotelu Checkers. Bylo to jejich velitelské stanoviště, a ačkoliv si nikdo nemyslel, že Jessup je tak hloupý, aby do hotelu vstupoval hlavním vchodem, měli ze svého místa dobrý výhled na celou budovu a také na dvě další pozorovací stanoviště.

„Já nevím,“ řekl Wright a podíval se z okna. „Ten chlap je chytrý, ne?“

„Řekl bych, že ano,“ odvětil Bosch.

„V tom případě nepředpokládám, že udělá zrovna tohle. Kdyby to měl v plánu, už by tady byl. Nejspíš je už v polovině cesty do Mexika, zatímco my tu sedíme a sledujeme hotel.“

„Možná.“

„Já bych na jeho místě zajel tam a pěkně se zašil. A snažil bych se strávit co nejvíc dní na pláži, než mě najdou a posadí zpátky do Quentinu.“

Boschovi zazvonil telefon. Byla to jeho dcera.

„Půjdu si to vyřídit ven,“ oznámil Wrightovi. „Vezmete to tady za mě?“

„Vezmu.“

Harry přijal hovor a vyšel z kanceláře na chodbu.

„Ahoj, Maddie. Je všechno v pořádku?“

„Venku stojí policejní auto.“

„Jo, já vím. Poslal jsem ho tam. Jen jako další pojistku.“

Mluvili spolu před hodinou, jakmile je Maggie McPhersonová bezpečně odvezla do domu jedné kamarádky v Porter Ranch. Bosch řekl dceři, co se stalo v Royceově kanceláři a že je Jessup na útěku. O Jessupově noční návštěvě u jejich domu před dvěma týdny Madeline nevěděla.

„Takže toho chlapa ještě nechytili?“

„Pracujeme na tom a já jsem zrovna uprostřed operace. Takže se drž u tety Maggie a buď hezky v bezpečí. Přijedu pro tebe, jen co to skončí.“

„Dobře. Ještě chce s tebou mluvit teta Maggie.“

McPhersonová si převzala telefon.

„Harry, co je nového?“

„Pořád všechno při starém. Pátráme po něm a čekáme na všech známých místech. Já jsem s Wrightem u Sářina hotelu.“

„Opatruj se.“

„Když už spolu mluvíme, kde je Mickey? Ochranku odmítl.“

„Momentálně je doma, ale říkal, že přijede sem.“

„Dobře, to je fajn. Ještě se ti ozvu.“

„Informuj nás.“

„Budu.“

Bosch zaklapl telefon a vrátil se do kanceláře. Wright byl stále u okna.

„Myslím, že tu ztrácíme čas a měli bysme to odpískat,“ prohlásil.

„Proč? Co se děje?“

„Zrovna to hlásili ve vysílačce. Našli auto, ve kterém Jessup jezdil. Ve Venice. Takže nikde v okolí není.“

Bosch věděl, že odstavení auta ve Venice může být pouhý Jessupův manévr. Odjel na pláž, nechal tam auto a vrátil se zpátky taxíkem. Přesto se přistihl, že s Wrightem začíná zdráhavé souhlasit. Šlapali tady vodu.

„Zatracená práce,“ řekl.

„Žádný strach. Však my ho dostaneme. Nechám jeden tým tady a jeden u vašeho domu. Všechny ostatní pošlu do Venice.“

„A co to molo v Santa Monice?“

„To už dávno hlídáme. Mám na pláži dva týmy, ale nikdo podle nich do toho skladiště nevstoupil ani z něj nevyšel.“

Wright přepnul vysílačku na frekvenci SZV a začal své muže přesouvat. Bosch ho poslouchal, přecházel po místnosti sem a tam a snažil se přijít Jessupovi na kloub. Po chvíli opět vyšel na chodbu, aby Wrighta při jeho manévrech nerušil, a zatelefonoval Larrymu Gandleovi, svému šéfovi z oddělení loupeží a vražd.

„Tady Bosch. Jen se hlásím.“

„Pořád jsi u toho hotelu?“

Jo, ale už se to tu chystáme zabalit a vyrazit na pláž. Asi už jsi slyšel, že našli to auto.“

„Jo, zrovna jsem tam byl.“

Bosche to překvapilo. V Royceově kanceláři leželi čtyři mrtví, takže si myslel, že Gandle bude ještě tam.

„To auto je čisté,“ prohlásil poručík. „Jessup má tu zbraň pořád u sebe.“

„A kde jsi teď?“ zeptal se Bosch.

„Na Speedway,“ odpověděl Gandle. „Před okamžikem jsme vpadli do bytu, kde Jessup bydlel. Chvíli nám trvalo, než jsme sehnali povolení k prohlídce.“

„Je tam něco?“

„Zatím ne. Ten zatracenej hajzl – vidíš ho u soudu v obleku a myslíš si… Já nevím, co si myslíš, ale realita je zkrátka taková, že žil jako zvíře.“

„Jak to myslíš?“

„Všude se tam válejí prázdné plechovky, ve kterých ještě hnijí zbytky jídel. Na lince je taky zkažené jídlo a všude je spousta odpadků. Pověsil si přes okna deky, aby tam měl tmu jako v jeskyni. Udělal si z toho bytu vězeňskou celu. Dokonce tam čmáral i po zdech.“

Boschovi se všechno spojilo dohromady. Už věděl, pro koho Jessup připravil tu kobku pod molem.

„Jaké jídlo?“ zeptal se.

„Cože?“

„To jídlo v plechovkách. Co to bylo za potraviny?“

„Já nevím, nějaké ovoce, broskve… Vesměs věci, které se dají v kterémkoliv obchodě koupit čerstvé. Jenže on je chtěl mít v plechovkách. Jako ve vězení.“

„Díky, poručíku.“

Bosch zaklapl telefon a rychle se vrátil do kanceláře. Wright už do vysílačky nemluvil.

„Šli vaši lidé pod molo a dívali se do toho kumbálu, anebo tam jen postavili sledovačku?“

„Je tam volná sledovačka.“

„To znamená, že se tam nedívali?“

„Zkontrolovali okolí. Nenašli žádné stopy, že pod tou stěnou někdo prolezl dovnitř. A tak se stáhli a postavili sledovačku.“

„Jessup je tam. Nevšimli si ho.“

„Jak to víte?“

„Prostě to vím. Jedem.“

43

Čtvrtek 8. dubna, 18.35

Stál jsem u panoramatického okna na konci obývacího pokoje a díval jsem se na město, za kterým právě zapadalo slunce. Někde tam se pohyboval Jessup. Stejně jako zvíře nakažené vzteklinou bude už brzy vystopován, zahnán do kouta a – o čemž jsem vůbec nepochyboval – zlikvidován. Byla to nevyhnutelná koncovka jeho partie.

Z právního hlediska byl jednoznačným viníkem Jessup, ale já nedokázal nemyslet na svůj díl viny v této ponuré záležitosti. Ne v právním, nýbrž ve vnitřním soukromém smyslu. Musel jsem si klást otázku, zda jsem vědomě či nevědomě neuvedl toto všechno do pohybu už onoho dne, kdy jsem seděl s Gabrielem Williamsem a přistoupil na to, že překročím hranici nejen v soudní síni, ale i sám v sobě. Možná jsem tím, že jsem Jessupovi umožnil svobodu, určil nejen jeho příští osud, ale i osudy Royce a ostatních. Byl jsem obhájce, nikoliv žalobce. Zastupoval jsem znevýhodněnou stranu, nikoliv stát. Možná jsem podvědomě přijal opatření a učinil kroky k tomu, aby nikdy žádný rozsudek nebyl vynesen a já s ním nemusel žít – abych ho neměl zapsaný ve své bilanci a ve svém svědomí.

Byly to myšlenky provinilce. Netrvaly však dlouho. Po chvíli mi totiž zazvonil telefon a já ho vytáhl z kapsy, aniž jsem odtrhl pohled od panoramatu města.

„Haller.“

„To jsem já. Myslela jsem, že sem jedeš.“

Maggie McTerorsonová.

„Za chvíli vyrazím. Ale musím tu ještě něco dodělat. Je všechno v pořádku?“

„Pro mě ano. Ale pro Jessupa nejspíš ne. Díváš se na zprávy?“

„Ne, co tam je?“

„Evakuovali molo v Santa Monice. Kanál Pět má nad ním vrtulník. Nepotvrdili, že to souvisí s Jessupem, ale Sekce zvláštního vyšetřování LAPD prý požádala policii v Santa Monice o souhlas se zatčením uprchlíka v jejich jurisdikci. Momentálně jsou na pláži a blíží se k molu.“

„Jde o tu kobku? Zmocnil se Jessup někoho?“

„Jestli ano, tak v televizi o tom nic nebylo.“

„Volalas Harrymu?“

„Zrovna jsem to zkoušela, ale nebere mi to. Nejspíš už je dole na pláži.“

Odtrhl jsem se od okna a popadl z konferenčního stolku dálkový ovládač. Zapnul jsem televizi a přeladil na Kanál 5.

„Už to tady mám,“ řekl jsem Maggii.

Na obrazovce právě běžel letecký záběr na molo a okolní pláž. Vypadalo to, že se nějací muži přesouvají ze severu i z jihu přes pláž ke spodní straně mola.

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl jsem. „To musí být on. Ta kobka, kterou si tam dole připravil, byla ve skutečnosti pro něj. Měla mu sloužit jako bezpečný úkryt, do kterého se může uchýlit.“

„Nebo jako vězeňská cela, na kterou byl zvyklý. Zajímalo by mě, jestli ví, že po něm jdou. Možná slyší vrtulníky.“

„Harry říkal, že vlny pod molem jsou tak hlasité, že by tam nebylo slyšet ani výstřel.“

„No, možná se to brzy dozvíme.“

Chvíli jsme mlčky sledovali dění na obrazovce, než jsem znovu promluvil.

„Maggie, dívají se na to i holky?“

„Proboha, ne! Hrají vedle nějaké videohry.“

„To je dobře.“

Opět jsme se odmlčeli. Z televizoru a v ozvěně i z telefonu ke mně doléhal hlas moderátora, který nejapně popisoval dění na obrazovce. Po chvíli mi Maggie položila otázku, která jí zřejmě celé odpoledne ležela na srdci.

„Tušil jsi, že to dopadne takhle, Hallere?“

„Ne, ty ano?“

„Ne, nikdy. Myslela jsem si, že se všechno vyřídí v soudní síni. Tak jako vždycky.“

„Jo.“

„Aspoň nás Jessup ušetřil potupy při čtení rozsudku.“

„Jak to myslíš? Měli jsme ho v hrsti a on to věděl.“

„Ty ses asi nedíval na rozhovory s porotci, že ne?“

„Cože? To jako v televizi?“

„Jo. Porotce číslo deset na všech kanálech říká, že by byl hlasoval pro ‚nevinen‘.“

„To jako Kirns?“

„Jo, ten náhradník, kterého jsme přivedli do poroty. Všichni ostatní porotci říkali ‚vinen‘, ‚vinen‘, ‚vinen‘. Jenom Kirns tvrdil opak, že prý jsme ho nepřesvědčili. Skončilo by to nerozhodnou porotou, Hallere, a ty dobře víš, že Williams by do druhého kola nešel. Takže by se Jessup přece jen dostal na svobodu.“

Přemýšlel jsem o tom všem a mohl jsem jen kroutit hlavou. Všechno bylo k ničemu. Stačil jediný porotce s odporem proti společnosti a Jessup by od soudu odkráčel jako svobodný muž. Podíval jsem se na obrazovku a pak na západní obzor, kde okraj Pacifiku omýval v dálce město Santa Monica. Zdálo se mi, že vidím na obloze kroužit televizní vrtulníky.

„Zajímalo by mě, jestli se to Jessup někdy dozví,“ prohodil jsem.

44

Čtvrtek 8. dubna, 19.55

Slunce klesalo nízko nad Pacifik a vypalovalo do jeho hladiny světle zelený pás. Bosch stál na pláži necelých sto metrů jižně od mola a nakláněl se k Wrightovi. Oba muži sledovali malý videomonitor ukrytý v batůžku, který měl Wright připevněný na prsou. Wright řídil zásahovou operaci SZV proti Jasonu Jessupovi a na jeho monitoru běžel tmavý záběr z matně osvětleného skladiště pod molem. Bosch dostal sluchátka, ale ne mikrofon. Slyšel tak komunikaci zasahujících agentů, ale nemohl se do ní zapojit. Všechno, co chtěl říct, muselo projít přes Wrighta.

Hlasy ve sluchátkách byly navíc málo srozumitelné vzhledem k burácení vln rozbíjejících se pod molem.

„Tady Pětka, jsme uvnitř.“

„Stabilizujte vizuální výstup,“ poručil Wright.

Záběr na monitoru se zostřil a Bosch viděl, že kamera je namířená na jednotlivé kumbály na konci skladiště.

„Tenhle.“

Ukázal na dveře, do nichž před pár dny viděl vcházet Jessupa.

„Dobře,“ odpověděl Wright. „Náš terč je za druhými dveřmi zprava. Opakuji, druhé dveře zprava. Vnikněte dovnitř a zaujměte pozice.“

Kamera se trhavě přesunula do nové polohy. Záběr teď byl ještě detailnější.

„Trojka a Čtyřka jsou…“

Zbytek sdělení se utopil ve zvuku tříštící se vlny.

„Trojko a Čtyřko, opakujte,“ poručil Wright.

„Trojka, Čtyřka na pozici.“

„Čekejte na další povel. Palubo, jste připravení?“

„Paluba připravená.“

Na povrchu evakuovaného mola operoval další tým, který už umístil malé výbušniny do rohů poklopu nad kobkou, ve které se podle nich Jessup ukrýval. Na Wrightův povel měli agenti odpálit poklop a vtrhnout do kobky shora i zdola.

Wright zakryl rukou mikrofon, který se mu táhl podél čelisti, a podíval se na Bosche.

„Jste na to připravený?“

„Jsem.“

Wright pustil mikrofon a vydal svým týmům rozkaz.

„Takže mu nejdřív dáme šanci,“ ohlásil. „Trojko, reproduktor je zapojený?“

„Reproduktor zapojený. Přepojím vás za tři, dva…, jedna…“

Wright začal mluvit – snažil se přesvědčit muže ukrytého v temném kumbálu sto metrů od nich, aby se vzdal.

„Jasone Jessupe. Hovoří k vám poručík Stephen Wright z losangeleského policejního oddělení. Jste obklíčený shora i zdola. Vyjděte ven s rukama za hlavou a propletenými prsty a přesuňte se k vyčkávajícím policistům. Pokud se od tohoto postupu odchýlíte, budete zastřelen.“

Bosch si vytáhl sluchátka z uší a poslouchal. Zpod mola slyšel tlumený zvuk Wrightových slov. Nebylo pochyb o tom, že pokud se Jessup skutečně ukrývá v kobce, musel velitelovu výzvu slyšet.

„Máte jednu minutu,“ adresoval Wright Jessupovi poslední sdělení.

Podíval se na hodinky a čekali. Po třiceti vteřinách se Wright spojil se svými muži pod molem.

„Máte nějakou reakci?“

„Tady je Trojka. Nemám nic.“

„Čtyřka taky nic.“

Wright se na Bosche lítostivě zadíval, jako by do poslední chvíle doufal, že na to nedojde.

„Dobrá, takže na můj povel vyrazíme. Držte se u sebe a žádnou křížovou palbu. Palubo, jestli budete střílet, ujistěte se, že víte, kdo je…“

Na videomonitoru se mihl pohyb. Dveře jednoho kumbálu se rozletěly, ale nebyly to dveře, na které se všichni zaměřovali. Kamera sebou škubla doleva a zaostřila na nové místo. Bosch viděl, jak se ze tmy za otevřenými dveřmi vynořuje Jessup. Zvedl ruce, spojil je a zaujal palebné postavení.

„Zbraň!“ vykřikl Wright.

Salva výstřelů, která se vzápětí strhla, netrvala déle než deset vteřin. Za tu dobu však nejméně čtyři agenti nacházející se pod molem vyprázdnili zásobníky. Jejich kanonádu ještě zvýraznila detonace náloží na poklopu, nyní už vcelku zbytečná. V tu chvíli už totiž Bosch viděl, jak Jessup padá k zemi. Skácel se jako odsouzenec před popravčí četou: zpočátku jako by jeho tělo držela ve vzduchu síla bezpočtu kulek vypálených z mnoha různých úhlů. Teprve poté nad nimi převládla gravitace a Jessup se svalil do písku.

Několik okamžiků bylo ticho a pak se ve vysílačce znovu ozval Wrightův hlas.

„Všichni v pořádku? Hlaste se.“

Všichni zásahoví agenti pod molem i na něm postupně ohlásili, že jsou v pořádku.

„Zkontrolujte podezřelého.“

Bosch na monitoru viděl, jak dva agenti přistupují k Jessupovu tělu. Jeden mu zkusil nahmatat pulz, zatímco druhý na něj stále mířil.

„Kód deset sedm. Je mrtvý.“

„Zajistěte zbraň.“

„Mám ji.“

Wright vypnul monitor a pohlédl na Bosche.

„A to je konec,“ řekl.

„Jo.“

„Mrzí mě, že jste od něj nezískal ty odpovědi.“

„Mě taky.“

Vyrazili přes pláž k molu. Wright se podíval na hodinky a oznámil do vysílačky, že oficiální čas střelby byl 19.18.

Bosch pohlédl nalevo a zadíval se přes oceán. Slunce už z oblohy zmizelo.

DÍL ŠEST

POSLEDNÍ CO ZBÝVÁ

45

Pátek 9. dubna, 14.20

Harry Bosch a já jsme seděli naproti sobě u piknikového stolu ve Franklin Canyon Parku a dívali se, jak exhumační tým soudní patologie pokračuje v kopání. Momentálně pracovali na třetím výkopu, který se nacházel pod stromem, kde Jason Jessup před pár dny zapálil svíci.

Nemusel jsem u toho být, ale chtěl jsem. Doufal jsem, že se podaří najít další důkazy o Jessupově ničemnosti, jako bych se pak mohl snáze smířit s tím, co se stalo.

Zatím však v žádném ze tří výkopů nenašli nic. Tým postupoval pomalu, odkrýval hlínu po několikacentimetrových vrstvách a prosíval a analyzoval každou lopatu vykopané zeminy. Byli jsme tu celé dopoledne a moje naděje se za tu dobu změnily v chladný cynismus v otázce, co tady Jessup během večerů, kdy jsme ho sledovali, dělal.

Ze stromu byla ke dvěma tyčím zaraženým na okraji pátrací zóny napnutá bílá plachta, která chránila kopáče před sluncem a také před vrtulníky televizních stanic. Někdo novinářům vyzradil, co se tu děje.

Bosch měl na stole rozloženou hromádku spisů týkajících se případů pohřešovaných dívek. Kdyby se zde nebo na jiných místech našly lidské ostatky, byl připravený okamžitě poskytnout záznamy a poznávací znaky jednotlivých děvčat. Já přijel vyzbrojený jen ranními novinami a právě jsem si podruhé přečetl článek otištěný na titulní stránce Timesů. Zpráva o událostech včerejšího dne byla samozřejmě hlavním tématem vydání a doprovázela ji barevná fotografie dvou agentů SZV mířících služebními zbraněmi do otevřeného poklopu na molu v Santa Monice. Sloupek na okraji titulní stránky se pak věnoval samotné SZV. Titulek zněl: DALŠÍ PŘÍPAD, DALŠÍ STŘELBA. KRVAVÁ MINULOST SZV.

Měl jsem pocit, že tohle téma se potáhne dlouho. Prozatím žádný novinář nezjistil, že SZV věděla, že si Jessup obstaral zbraň. Až se na to přijde – a já si byl jistý, že k tomu dojde, bezpochyby se strhne lavina sporů, dalších vyšetřování a policejního přezkoumávání. Hlavní otázka přitom zněla: jakmile se zjistilo, že má Jessup pravděpodobně zbraň, proč se mu umožnilo zůstat na svobodě?

Vzhledem k tomu všemu jsem měl radost, že už nejsem ani dočasně ve službách státu. V byrokratické aréně mají tyto druhy otázek a odpovědí tendenci zbavovat lidi funkcí.

Moje živobytí však na výsledku těchto šetření nezáviselo. Hodlal jsem se vrátit do své kanceláře – na zadní sedadlo Lincolnu Town Car. Hodlal jsem se vrátit k práci soukromého advokáta. Linie tam byly zřetelnější a úkoly jasnější.

„Přijede Maggie McTerorsonová?“ zeptal se Bosch.

Položil jsem noviny na stůl.

„Ne, Williams ji poslal zpátky do Van Nuys. Její role v případu skončila.“

„A proč ji Williams nepřeloží do centra?“

„Dohoda zněla tak, že ji tam přeloží, pokud porota usvědčí Jessupa. A to se nestalo.“

Ukázal jsem na noviny.

„A ani se k tomu neschylovalo. Tenhle individualistický porotce každému na potkání vykládá, že by hlasoval pro osvobozující verdikt. Takže se dá, myslím, říct, že Gabriel Williams drží slovo. Maggie se hned tak nikam nepodívá.“

Takhle to fungovalo v místě, kde se politika stýkala s právní vědou. A proto už jsem se nemohl dočkat, až se vrátím k obhajování zatracených.

Chvíli jsme seděli mlčky a já přemýšlel o své bývalé manželce a o tom, jak moje úsilí pomoci jí a vyzvednout ji ze zapomnění bolestně ztroskotalo. Kladl jsem si otázku, zda mi nakonec nebude mou snahu zazlívat. Upřímně jsem doufal, že ne. Těžko by se mi žilo ve světě, ve kterém mnou Maggie McTerorsonová pohrdá.

„Něco našli,“ prohlásil Bosch.

Odtrhl jsem se od myšlenek, zvedl hlavu a soustředil se. Jedna členka exhumačního týmu právě vytáhla něco pinzetou z hlíny a vložila to do igelitového důkazního sáčku. Po chvíli vstala a zamířila i se sáčkem k nám. Byla to Kathy Kohlová, forenzní archeoložka z losangeleského ústavu soudního lékařství.

Podala Boschovi sáček, ten ho zvedl a podíval se dovnitř. Viděl jsem, že obsahuje stříbrný náramek.

„Nenašli jsme žádné kosti,“ řekla Kohlová. „Jen tohle. Jsme osmdesát centimetrů pod zemí a hlouběji bývají oběti vraždy zakopané jen vzácně. Takže to tu zřejmě bude jako na předchozích dvou místech. Chcete, abychom kopali dál?“

Bosch pohlédl na náramek v sáčku a podíval se na Kohlovou.

„Co třeba ještě třicet centimetrů? Byl by to problém?“

„Den v terénu je kdykoliv lepší než den v labině. Jestli chcete, abychom kopali dál, budeme kopat dál.“

„Díky, doktorko.“

„Jasně.“

Kohlová se vrátila na místo exhumace a Bosch mi podal důkazní sáček, abych si ho prohlédl. Uvnitř se nacházel náramek s ozdobnými přívěsky. Spoje a přívěsky byly zanesené od hlíny. Rozeznal jsem jen tenisovou raketu a letadlo.

„Poznáváš ho?“ zeptal jsem se. „Nemohl patřit některé z pohřešovaných dívek?“

Bosch ukázal na hromádku spisů na stole.

„Ne, na náramek s přívěskem si ze spisů nevzpomínám.“

„Někdo ho tu prostě mohl ztratit.“

„Osmdesát centimetrů pod zemí?“

„Takže ty myslíš, že ho tam zakopal Jessup?“

„Možná. Strašně nerad bych se odtud vracel s prázdnýma rukama. Ten chlap musel mít nějaký důvod, proč sem chodil. Jestli tady nepohřbíval oběti, tak tady možná zabíjel. Já nevím.“

Vrátil jsem mu sáček.

„Podle mě jsi příliš optimistický, Harry. To ti není podobné.“

„No, tak co tady podle tebe Jessup během těch večerů dělal?“

„Podle mě to na nás s Roycem jen hráli.“

„S Roycem? O čem to mluvíš?“

„Dostali nás, Harry. Přiznej si to.“

Bosch ještě jednou zvedl důkazní sáček a zatřepal s ním, aby dostal z náramku hlínu.

„Bylo to klasické odvedení pozornosti.“ dodal jsem. „Prvním pravidlem dobré obhajoby je dobrý protiútok. Ještě než se vůbec dostaneš před soud, podrobíš zkoušce vlastní obhajobu, najdeš v ní slabiny, a pokud je nedokážeš odstranit, vymyslíš nějaký způsob, jak od nich odvést pozornost.“

„Rozumím.“

„A největší slabinou obhajoby Jessupova případu byl Eddie Roman. Royce se chystal předvolat na svědeckou lavici lháře a narkomana. Věděl, že když budeme mít dost času, vypátráme buďto přímo Romana, anebo si o něm zjistíme dostatek informací, případně obojí. Takže nás potřeboval odvést ze stopy. Zaměstnat nás věcmi, které s případem vůbec nesouvisejí.“

„Takže podle tebe věděl, že Jessupa sledujeme?“

„Snadno si to mohl domyslet. Příliš jsem se nebránil jeho žádosti o Jessupovo propuštění. Byl to ode mě neobvyklý krok a Royceovi to zřejmě vrtalo hlavou. A tak poslal Jessupa v noci ven, aby se přesvědčil, jestli ho sledujeme. A jak už jsme to jednou probírali, dost možná dokonce poslal Jessupa před tvůj dům, aby zjistil, jestli to vyvolá nějakou reakci. Tím by se potvrdilo, že jeho klienta opravdu sledujeme. A když jsme to neudělali, když žádná reakce nenastala, Royce zřejmě usoudil, že se pletl, a nechal toho. Pak už sem Jessup po večerech nejezdil.“

„A taky si pak zřejmě začal myslet, že si může nerušeně připravit tu svou kobku pod molem.“

„Dává to smysl. Nemyslíš?“

Boschovi trvalo dlouho, než odpověděl. Položil ruku na hromádku spisů.

„A co všechny tyhle pohřešované dívky?“ zeptal se. „Je to všechno jen shoda okolností?“

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Možná se to nikdy nedozvíme. Víme jen, že se stále pohřešují, a pokud v tom měl prsty Jessup, tak si svoje tajemství nejspíš vzal včera do hrobu.“

Bosch vstal a zatvářil se ustaraně. V ruce stále držel důkazní sáček.

„Mrzí mě to, Harry.“

„Jo, mě taky.“

„Takže co teď budeš dělat?“

Bosch pokrčil rameny.

„Ujmu se dalšího případu. Napíšu se zpátky do rozpisu služeb. A co ty?“

Rozpřáhl jsem ruce a usmál se.

„Ty víš, čím se živím.“

„Jsi o tom přesvědčený? Byl jsi zatraceně dobrý žalobce.“

„No, díky za pochvalu, ale člověk se má držet svého kopyta. Kromě toho by mě už stejně nikdy mezi žalobce nepustili. Po tomhle ne.“

„Jak to myslíš?“

„Budou potřebovat člověka, na kterého by svalili za tohle všechno vinu, a tím člověkem budu já. Já jsem ten, kdo pustil Jessupa z vazby. Dobře se dívej. Policajti, Timesy, dokonce i Gabriel Williams, ti všichni to nakonec hodí na mě. Ale to je úplně v pořádku, pokud z toho vynechají Maggii. Já vím, kde je na světě moje místo, a hodlám se tam vrátit.“

Bosch přikývl, protože nebylo co dodat. Znovu zatřepal sáčkem a promnul náramek prsty, aby z něj dostal další hlínu. Zvedl ho do vzduchu, bedlivě si ho prohlédl a já poznal, že něco objevil.

„Co je?“

Boschův výraz se proměnil. Soustředil se na jeden z přívěsků a sklepával z něj přes igelit hlínu. Pak mi sáček podal.

„Podívej. Co je tohle?“

Přívěsek byl matný a stále špinavý. Měl tvar zhruba centimetrového stříbrného čtverečku. Na jedné straně se uprostřed nacházelo malé poutko a na druhé straně něco, co vypadalo jako miska nebo kelímek.

„Vypadá to jako čajový šálek na čtvercovém podšálku,“ nadhodil jsem. „Jinak nevím.“

„Ne, obrať ho. Tohle je spodní strana.“

Obrátil jsem přívěsek a spatřil totéž co Bosch.

„To je přece… Vždyť je to studentská čapka. Hranatá čepice pro absolventy – a na tomhle poutku nahoře měl viset střapec.“

„Jo. Ten střapec tu chybí. Zřejmě je pořád ještě v hlíně.“

„Dobře, ale co to znamená?“

Bosch se posadil a rychle začal prohlížet spisy.

„Ty si nevzpomínáš? Ta první dívka, kterou jsem ti s Maggií ukazoval. Valerie Schlicterová. Chodila na střední školu v Riverside a měsíc po maturitě zmizela.“

„Takže ty si myslíš…“

Bosch našel příslušný spis a otevřel ho. Byl tenký. Obsahoval celkem tři fotografie Valerie Schlicterové včetně jednoho snímku v absolventském plášti a čepici. Harry si rychle prohlédl několik málo dokumentů obsažených ve spisu.

„O žádném náramku s přívěsky tu nic není,“ konstatoval.

„Protože ten náramek nejspíš nepatřil jí,“ řekl jsem. „Tohle je trochu přitažené za vlasy, nemyslíš?“

Bosch se choval, jako bych nic neřekl – jeho mysl vytěsňovala jakoukoliv nesouhlasnou reakci.

„Budu tam muset zajet. Měla matku a bratra. Zjistím, kdo je pořád naživu a může si tenhle náramek prohlédnout.“

„Harry, víš jistě, že…“

„Mám snad podle tebe jinou možnost?“

Bosch se postavil, vzal mi z ruky důkazní sáček a sebral spisy. Téměř jsem slyšel, jak mu v žilách svištivě koluje adrenalin. Byl jako pes, kterému ukázali kost. Nemohl už se tu zdržovat. Narazil na hodně vzdálenou možnost, ale i ta byla lepší než žádná možnost. Udržovala ho v pohybu.

I já jsem vstal a vydal se za ním na místo výkopu. Bosch zatím řekl Kohlové, že musí odjet ten náramek ověřit, a ať mu zavolá, pokud ve výkopu objeví cokoliv dalšího.

Došli jsme na štěrkové parkoviště. Bosch kráčel rychle a neohlížel se, aby zjistil, jestli jdu stále za ním. Do parku jsme přijeli každý svým autem.

„Hej!“ zavolal jsem na něj. „Počkej!“

Harry se uprostřed parkoviště zastavil.

„Co je?“

„Technicky vzato jsem pořád ještě žalobce přidělený k Jessupovu případu. Takže ještě než odsud zmizíš jako spěšný vlak, řekni mi, jak si to celé vysvětluješ. Podle tebe tu Jessup zakopal náramek, ale tělo ne? Má to vůbec logiku?“

„Nic nemá logiku, dokud ten náramek neidentifikuju. Jestli mi někdo řekne, že patřil jí, pokusíme se na to přijít. Nezapomeň, že když sem Jessup jezdil, nemohli jsme se k němu přiblížit na dostatečně malou vzdálenost. Bylo to příliš riskantní. Takže nevíme, co přesně tady dělal. Možná hledal tenhle náramek.“

„Dobrá, to bych snad chápal.“

„Už musím jet.“

Pokračoval ke svému autu. Parkovalo vedle mého lincolnu. Ještě jednou jsem na něj zavolal.

„Dej mi pak vědět, dobře?“

Harry došel k autu a ohlédl se na mě.

„Jo,“ řekl. „Dám.“

Nasedl do auta, nastartoval motor a zaturoval. Bosch řídil stejně, jako chodil: rychle vyjel z parkoviště a zanechal za sebou oblak prachu a spršku štěrku. Muž plnící misi. Nastoupil jsem do lincolnu, vyjel jsem za ním z parku a napojil se na Mulholland Drive. Po chvíli se mi na klikaté silnici ztratil z dohledu.

Za pomoc při sběru podkladů a psaní této knihy si autor přeje poděkovat několika lidem. Patří mezi ně Asya Muchnicková, Michael Pietsch, Pamela Marshallová, Bill Massey, Jane Davisová, Shannon Byrneová, Daniel Daly, Roger Mills, Rick Jackson, Tim Marcia, David Lambkin, Dennis Wojciechowski, John Houghton, soudkyně Judith Champagneová, Terrill Lee Lankford, John Lewin, Jay Stein, Philip Spitzer a Linda Connellyová.

Autorovi při psaní knihy nesmírně pomohla také kniha Kevina Davise Defending the Damned: Inside a Dark Corner of the Criminal Justice System (Obhajoba zatracených: Pohled do temného zákoutí systému trestního práva).

Digitalizoval: bubacomp

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai