Patricia Cornwell

Černý oběžník

Epworth Heights

Luddington, Michigan

Nejdražší Kay,

sedím na verandě, dívám se na Michiganské jezero a ostrý

vítr mi připomíná, že bych se měl dát ostříhat. Vzpomínám, jak jsme tu byli naposled, na ten vzácný okamžik v dějinách našich životů, kdy jsme oba zapomněli na to, kdo jsme a čím jsme. Kay, potřebuji, abys mě vyslechla.

Čteš tenhle dopis, protože jsem mrtvý. Když jsem se ho rozhodl napsat, požádal jsem senátora Lorda, aby ti ho osobně doručil počátkem prosince, rok po mé smrti. Vím, že Vánoce byly pro tebe vždycky těžké a teď jsou jistě nesnesitelné. Tím, že jsem se do tebe zamiloval, začal můj život. Teď když skončil, můžeš mi dát jeden dar, a to, že budeš žít dál.

Samozřejmě, nevyrovnala ses vůbec s ničím, Kay. Spěcháš jako divá na místa činu a provádíš víc pitev než kdy dřív Příliš tě pohlcuje soud a vedení ústavu, přednášky, obavy o Lucy, zlost na Marina, vyhýbání se sousedům, strach z noci. Nevezmeš si dovolenou nebo nemocenskou, ani když to sebevíc potřebuješ.

Je na čase, aby ses přestala vyhýbat bolesti a dovolila mi, abych tě utěšil. Vezmi mě v duchu za ruku a vzpomeň si, kolikrát jsme mluvili o smrti. Nikdy jsme neuznávali, že nemoc, nehoda nebo násilný čin mohou něco absolutně zničit, protože naše těla jsou jen šaty, které nosíme. A my jsme přitom něco mnohem víc.

Kay, chci, abys věřila, že když tohle čteš, jsem ti nablízku, hlídám tě a že všechno bude dobré. Prosím té, abys pro mě udělala jedno, a oslavila tak život, jaký jsme měli a jaký, jak vím, nikdy neskončí. Zavolej Marinovi a Lucy. Pozvi je na večeři. Uvař jim jedno ze svých proslulých jídel a vyhrad’ pro mě jedno místo.

Miluji tě navždy, Kay,

Benton

Kapitola 1

Pozdní dopoledne zářilo modrou oblohou a barvami podzimu, ale nic z toho jsem nevnímala. Sluneční svit a krása teď patřily jiným lidem, můj život byl najednou prázdný a bez písně. Dívala jsem se z okna na souseda, který hrabal listí, a cítila jsem se bezmocná, zlomená a mrtvá.

Bentonova slova vzkřísila všechny děsivé obrazy, které jsem už potlačila. Uviděla jsem paprsky světla dopadající na ohořelé kosti ležící ve vodě mezi promáčenými troskami. Znovu mnou projel šok, když se neurčité tvary změnily ve zčernalou hlavu bez rysů a v prameny stříbřitých vlasů umazaných od sazí.

Seděla jsem doma u kuchyňského stolu a pila jsem horký čaj, který mi uvařil senátor Frank Lord. Po záchvatu prudkého dávení, které mě dvakrát vyhnalo do koupelny, jsem byla vyčerpaná, točila se mi hlava. Cítila jsem se pokořená, protože ze všeho nejvíc jsem se bála ztráty sebeovládání, což se mi právě stalo.

„Musím už zase shrabat listí,” řekla jsem hloupě svému starému příteli. „Je šestého prosince a vypadá to jako říjen. Podívejte se ven, Franku. Žaludy jsou pořádně velké. Všiml jste si? Mělo by to znamenat tuhou zimu, ale zatím se zdá, že snad žádná zima ani nepřijde. Nemůžu si vzpomenout, jestli ve Washingtonu máte žaludy.”

„Máme,” odpověděl. „Pokud se vám podaří najít nějaké stromy.”

„Jsou velké? Myslím ty žaludy.”

„Podívám se, Kay.”

Zabořila jsem tvář do dlaní a rozplakala jsem se. Vstal od stolu a přešel k mé židli. Senátor Lord a já jsme vyrůstali v Miami a chodili jsme do školy ve stejné arcidiecézi, i když jsem navštěvovala střední školu sv. Brendana jen rok a dlouho poté, co tam chodil on. Přesto fakt, že se naše cesty aspoň přibližně zkřížily, byl jakýmsi předznamenáním věcí příštích.

Když se pak stal okresním prokurátorem, pracovala jsem v ústavu soudního lékařství okresu Dade a mnohokrát jsem svědčila v jeho případech. V době, kdy byl zvolen senátorem Spojených států a pak jmenován předsedou soudního výboru, už jsem byla hlavní soudní lékařkou Virginie a on mě začal často zvát, abych propůjčila svůj hlas v jeho boji se zločinem.

Ohromilo mě, když mi včera zavolal a oznámil, že za mnou přijede, protože mi chce předat něco důležitého. Celou noc jsem skoro nespala; byla jsem v hrozném stavu, když vešel do mé kuchyně a z kapsy obleku vytáhl obyčejnou bílou obálku.

Když jsem teď s ním seděla, naprosto jsem chápala, proč mu Benton tak důvěřoval. Věděl, že senátor Lord mě má velmi rád a nikdy mě neopustí. Jak bylo pro Bentona typické, že připravil plán, který byl perfektně proveden, i když už na to nemohl dohlédnout. Jak bylo pro něho typické, že předvídal mé chování po své smrti a věděl, že splním každé jeho slovo.

„Kay,” řekl senátor Lord, který stál nade mnou, zatímco jsem v pláči seděla zhroucená na židli. „Vím, že to je hrozné, a přál bych si, abych mohl všechno vrátit. Myslím, že jednou z nejtěžších věcí, kterou jsem kdy udělal, bylo slíbit Bentonovi, že tohle splním. Nikdy jsem nevěřil, že ten den přijde, ale přišel a jsem tu, abych vám pomohl.”

Odmlčel se, pak dodal: „O něco takového mě ještě nikdo nikdy nepožádal, i když po mně chtěli nejrůznější věci.”

„Nebyl jako ostatní,” odpověděla jsem tiše, když jsem se silou vůle trochu uklidnila. „Vy to víte, Franku. Díky bohu, že to víte.”

Senátor Lord byl neobyčejně pohledný muž, který vystupoval s veškerou důstojností svého úřadu. Měl husté šedivé vlasy, pronikavě modré oči, byl vysoký, štíhlý a s oblibou nosil konzervativní tmavý oblek doplněný nápadnou pestrou kravatou s ozdobnou jehlicí, manžetovými knoflíčky a kapesními hodinkami. Vstala jsem ze židle a zhluboka, přerývaně jsem se nadechla. Vytáhla jsem z krabice pár papírových kapesníků a utřela si tvář a nos.

„Jste velmi laskavý, že jste sem přišel,” řekla jsem mu.

„Co ještě pro vás můžu udělat?” odpověděl se smutným úsměvem.

„Už jste udělal, tím že jste tady. Ani si nedovedu představit, jaké problémy vám to způsobilo. Vzhledem k vašemu programu a tak dále.”

„Přiznávám, že jsem sem přiletěl z Floridy, kde jsem se zastavil za Lucy. Vede si tam skvěle,” dodal.

Lucy, moje neteř, byla agentkou Úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně, neboli ATF. Nedávno byla přidělená k miamské pobočce a neviděla jsem ji několik měsíců.

„Ví o tom dopisu?” zeptala jsem se senátora Lorda.

„Ne,” odpověděl a zahleděl se z okna do nádherného dne. „Myslím, že jí to musíte zatelefonovat sama. A mimochodem, má pocit, že ji dost zanedbáváte.”

„Já ji?” namítla jsem překvapeně. „To ona není k zastižení. Já aspoň tajně nehoním pašeráky zbraní a další osoby takového vytříbeného charakteru. Vždyť se mnou ani nemůže mluvit, pokud není v ústředí nebo na veřejném telefonu.”

„Ale ani vás není lehké najít. Od Bentonovy smrti jste duchem někde jinde. Jste nedostupná a myslím, že si to ani neuvědomujete,” poznamenal. „Vím to. Snažil jsem se s vámi spojit.”

Znovu mi vhrkly slzy do očí.

„A když jsem vás konečně zastihl, víte, co jste mi řekla? Všechno je v pořádku. Jen mám moc práce. Nemluvě o tom, že jste za mnou ani jednou nepřišla. Za starých časů jste mi dokonce někdy přinesla tu svou speciální polévku. Nestaráte se o ty, kdo vás mají rádi. Nestaráte se ani sama o sebe.”

Už po několikáté se nenápadně podíval na hodinky. Vstala jsem ze židle.

„Vracíte se zpátky na Floridu?” zeptala jsem se roztřeseným hlasem.

„Bohužel ne. Musím do Washingtonu,” odpověděl. „Zase mě kritizují. Více méně pořád kvůli stejným věcem. Už jsem tím vším znechucený, Kay.”

„Kéž bych vám mohla nějak pomoct,” vzdychla jsem si.

„Je to samá špína, Kay. Kdyby jistí lidé zjistili, že jsem s vámi sám ve vašem domě, začali by o mně šířit ošklivé drby. O tom nepochybuji.”

„V tom případě mě mrzí, že jste sem přijel.”

„Nic by mi v tom nezabránilo. A neměl bych si tu stěžovat na Washington. Máte sama dost svých starostí.”

„Kdykoli se zaručím za váš ryzí charakter,” řekla jsem.

„Stejně by to ničemu nepomohlo, kdyby to došlo tak daleko.”

Vyprovázela jsem ho dokonalým domem, který jsem sama navrhla, kolem luxusního nábytku, uměleckých předmětů a sbírky starožitných lékařských nástrojů, po pestrých kobercích a podlahách s parketami. Všechno přesně odpovídalo mému vkusu, ale už to nebylo takové, jako když tu žil Benton. V poslední době jsem se o svůj dům nestarala o nic víc než sama o sebe. Stala jsem se bezcitným správcem svého života a bylo to vidět na každém kroku.

Senátor Lord si všiml, že na velké pohovce je otevřená moje aktovka, složky s případy, dopisy a oběžníky jsou poházené na skleněném kávovém stolku a na podlaze leží poznámkové bloky. Polštáře byly nakřivo, popelník špinavý, protože jsem zase začala kouřit. Nijak mě však nepokáral.

„Kay, chápete, že po tomhle musím omezit naše styky?” řekl senátor Lord. „Kvůli tomu, o čem jsem se před chvílí zmínil?”

„Bože, podívejte se na ten byt,” vyhrkla jsem s odporem. „Už to asi nezvládám.”

„Vyskytly se nějaké fámy,” pokračoval opatrně. „Nebudu zacházet do podrobností. Objevily se skryté hrozby.” V hlase se mu ozýval hněv. „Jen proto, že jsme přátelé.”

„Býval tu takový pořádek.” Smutně jsem se zasmála. „Kvůli domu jsme se s Bentonem pořád hádali, kvůli takové hovadině. Mé dokonale vybavené, dokonale zařízené hovadině.” Bezděčně jsem zvýšila hlas, protože bolest a zlost se ozvaly

mnohem silněji než dřív. „Když něco přemístil nebo uložil do nesprávné zásuvky… To se stává, když člověk dosáhne středního věku a předtím žil sám a dělal si sakra všechno po svém.”

„Kay, posloucháte mě? Nechci, abyste si myslela, že mi na vás nezáleží, když vám nebudu tak často volat, zvát vás na oběd anebo žádat o radu ohledně návrhu zákona, který se snažím prosadit.”

„Teď si ani nevzpomenu, kdy jsme se rozvedli s Tonym,” přemítala jsem trpce. „Kdy to bylo? Ve třiadevadesátém? Odešel. A co? Nepotřebovala jsem ho, ani nikoho z těch, kdo přišli po něm. Mohla jsem si uspořádat svůj svět, jak jsem chtěla. Kariéru, majetek, investice. A podívejte.”

Stála jsem pořád v hale a rozmáchlým gestem jsem ukázala na svůj krásný kamenný dům a všechno, co v něm bylo.

„Co z toho? Co, krucinál?” podívala jsem se senátoru Lordovi do očí. „Benton klidně mohl odhazovat smetí doprostřed toho pitomýho domu! Klidně mohl celej zatracenej dům zbourat! Lituju, že mi to tolik vadilo, Franku.” Setřela jsem si slzy zlosti. „Jen kdybych to mohla vrátit. Už nikdy bych mu nic nevyčítala. Kéž by tu byl. Ach bože, kéž by tu byl. Každé ráno po probuzení si na to vzpomenu a zabolí mě to tak, že skoro nedokážu vylézt z postele.”

Slzy mi stékaly po tváři. Zdálo se, že mi zdivočel každý nerv v těle.

„Benton byl s vámi nesmírně šťastný,” řekl senátor Lord jemně a s dojetím. „Znamenala jste pro něj všechno. Říkal mi, jak mu pomáháte, jak chápete to utrpení v jeho životě, ty hrozné věci, které viděl, když pracoval na těch otřesných případech pro FBI. Jsem přesvědčený, že v hloubi duše to víte také.”

Zhluboka jsem se nadechla a opřela jsem se o dveře.

„A vím, že by si přál, abyste teď byla šťastná, abyste měla lepší život. Pokud se to nestane, pak konečný výsledek lásky k Bentonovi Wesleymu bude škodlivý a špatný, něco, co vám zničilo život. Nakonec to bude chyba. Rozumíte mi?”

„Ano,” přisvědčila jsem. „Samozřejmě. Vím přesně, co by Benton chtěl. A vím, co chci já. Rozhodně nechci, aby to bylo takové. To je skoro víc, než unesu. Někdy si myslím, že ve mně něco praskne, prostě se zhroutím a skončím někde v nemocnici. Anebo možná v mé vlastní zatracené márnici.”

„No tak, to se nestane.” Vzal mě za obě ruce. „Jestli něco o vás vím, pak to, že nakonec všechno zvládnete. Vždycky jste to zvládla. Tenhle úsek cesty je náhodou ten nejtěžší, ale dál na vás čeká lepší cesta. Slibuji, Kay.”

Pevně jsem ho objala.

„Děkuju vám,” zašeptala jsem. „Díky, že jste to pro mě udělal, nezaložil jste to někam, nezapomněl jste, nevykašlal se na to.”

„Takže mi zavoláte, jestli mě budete potřebovat?” řekl skoro jako rozkaz, když jsem otevřela domovní dveře. „Ale nezapomeňte, co jsem říkal, a slibte mi, že nebudete mít pocit, že vás ignoruji.”

„Chápu to.”

„Vždycky tu budu, kdykoli mě budete potřebovat. Na to nezapomeňte. V mé kanceláři vždy vědí, kde mě najdou.”

Dívala jsem se, jak černý lincoln odjíždí, potom jsem se vrátila do obývacího pokoje a rozdělala jsem oheň v krbu, ačkoli nebyla taková zima. Zoufale jsem potřebovala něco teplého a živého, co by zaplnilo prázdnotu, která zůstala po odchodu senátora Lorda. Znovu a znovu jsem četla Bentonův dopis a v duchu jsem slyšela jeho hlas. Představovala jsem si ho, s vyhrnutými rukávy, vystouplými žílami na silných předloktích, jeho pevné, elegantní ruce, jak drží stříbrné plnicí pero Mont Blanc, které jsem mu dala bez nějakého zvláštního důvodu kromě toho, že bylo precizní a čisté jako on. Z očí mi stále tekly slzy, proto jsem vysoko zvedla dopisní papír s jeho vytlačenými iniciálami, aby se písmo nerozmazalo.

Jeho styl psaní a způsob, jakým se vyjadřoval, byly vždy promyšlené a úsporné a jeho slova mi přinášela útěchu i utr

pení, když jsem je bez oddechu studovala, pitvala, exhumovala, abych objevila další náznak významu nebo tónu. Na chvíli jsem téměř uvěřila, že mi zašifrovaně říká, že jeho smrt nebyla skutečná, že byla jen součástí intrik, plánu, něčeho, co zorganizovaly FBI, CIA, bůhvíkdo. Pak se zase vrátila pravda, až mě zamrazilo u srdce. Benton byl mučen a zavražděn. DNA, záznamy o stavu chrupu, osobní věci potvrdily, že ty nerozpoznatelné ostatky jsou jeho.

Pokoušela jsem se představit si, jak dnes večer splním jeho prosbu, ale neviděla jsem žádnou možnost, jak to udělat. Představa, že si Lucy zaletí do Richmondu ve Virginii na večeři, byla absurdní. Přesto jsem zvedla telefon a snažila se ji sehnat, protože mě o to Benton požádal. Za patnáct minut mi volala zpátky z mobilu.

„V úřadu mi řekli, že mě sháníš. Co se děje?” řekla bezstarostně.

„Těžko se to vysvětluje,” začala jsem. „Přála bych si, abych tě vždycky nemusela shánět přes tvou pobočku.”

„Já taky.”

„A vím, že nemůžu moc mluvit…” Už zase jsem začínala být rozčilená.

„Co se děje?” skočila mi do řeči.

„Benton napsal dopis…”

„Promluvíme si jindy.” Znovu mě přerušila a já pochopila proč, anebo jsem si to aspoň myslela. Mobilní telefony nejsou bezpečné.

„Hned jsem tam,” řekla Lucy někomu. „Promiň,” vrátila se zase ke mně. „Udělali jsme si krátkou přestávku v Los Bobos a dáváme si panáka colady.”

„Čeho?”

„Pořádná porce kofeinu a cukru v malé skleničce.”

„Tak tedy, chtěl, abych ti to přečetla teď, tenhle den. Chtěl, abys… Ale nic. Vypadá to jenom jako nesmysl.” Snažila jsem se, aby to znělo, že to bez problémů zvládám.

„Musím jít,” řekla Lucy.

„Můžeš zavolat později?”

„Zavolám,” odpověděla stále stejným rozčilujícím hlasem.

„S kým tam jsi?” Protahovala jsem hovor, protože jsem potřebovala slyšet její hlas a nechtěla jsem, aby mi po zavěšení stále zněl v uších její náhlý chladný tón.

„Se svou psychopatickou kolegyní,” odpověděla.

„Že ji pozdravuju.”

„Pozdravuje tě,” tlumočila Lucy své kolegyni Jo z protidrogového úřadu, zkratkou DEA.

Pracovaly spolu v útvaru pro oblasti s vysokým výskytem pašování drog, neboli HIDTA, ve skupině, která neúnavně pátrala po pachatelích řady velmi brutálních vloupání. Vztah Jo a Lucy byl partnerstvím i v jiném smyslu, ale chovaly se naprosto diskrétně. Nebyla jsem si jistá, že to v AFT nebo DEA vůbec vědí.

„Později,” ujistila mě Lucy a linka utichla.

Kapitola 2

Kapitán richmondské policie Pete Marino a já jsme se znali tak dlouho, až se někdy zdálo, že si vzájemně čteme myšlenky. Proto mě nijak nepřekvapilo, že mi zatelefonoval dřív, než jsem měla možnost ho někde vystopovat. „Zní to, jako bys měla ucpanej nos,” řekl mi. „Chytilas

rýmu?”

„Ne,” odpověděla jsem. „Jsem ráda, že voláš, protože jsem se ti taky chystala zavolat.”

„Vážně?”

Poznala jsem, že kouří bud ve své dodávce, nebo v policejním voze. Obě auta měla přijímací a vysílací rádia a skenery, které momentálně dělaly velký hluk.

„Kde jsi?” zeptala jsem se ho.

„Projíždím se okolo a poslouchám skener,” odvětil, jako by měl staženou střechu a užíval si krásného dne. „Počítám hodiny do důchodu. Není život skvělý? Nechybí mi nic než modrý pták štěstí.”

Jeho sarkasmus byl ostrý jako břitva.

„Co se s tebou proboha děje?” zeptala jsem se.

„Předpokládám, že víš, že v richmondským přístavu právě našli pěkně uleželýho nebožtíka,” odvětil. „Lidi tam blijou na každým kroku, jak jsem slyšel. Jsem děsně rád, že to není můj problém.”

Mozek mi úplně vysadil. Netušila jsem, o čem mluví. Ozvalo se cvaknutí na znamení, že přišel další hovor. Přendala jsem si bezdrátový telefon ke druhému uchu, přešla jsem do pracovny a přitáhla si židli od psacího stolu.

„Jaký uleželý nebožtík?” zeptala jsem se. „Marino, počkej,” dodala jsem, když se znovu ohlásil čekající hovor. „Podívám se, kdo volá. Nezavěšuj.” Stiskla jsem tlačítko pro příjem druhého hovoru.

„Scarpettová,” ohlásila jsem se.

„Tady Jack,” řekl můj zástupce Jack Fielding. „Našli tělo v přepravním kontejneru v richmondském přístavu. Ve značném stupni rozkladu.”

„To mi zrovna teď říkal Marino,” odpověděla jsem.

„Mluvíte, jako byste měla chřipku. Na mě taky něco leze. A Chuck přijde pozdě, protože se nějak necítí dobře. Nebo to aspoň tvrdí.”

„Ten kontejner právě vyložili z lodi?” přerušila jsem ho.

„Z lodi Sirius, jako ta hvězda. Náramně divná situace. Chcete, abych se toho ujal?”

Začala jsem si do bloku psát poznámky ještě nečitelnějším rukopisem než obvykle; můj centrální nervový systém odmítal spolupracovat, jako zhroucený počítač.

„Jedu tam,” prohlásila jsem bez váhání, i když mi v mozku pulzovala Bentonova slova.

Zase jsem se rozjela na plné obrátky. Tentokrát možná ještě rychleji.

„Nemusíte to dělat, doktorko Scarpettová,” řekl Fielding, jako by se najednou ujal vedení. „Zajedu tam. Vy máte mít volný den.”

„Na koho se mám obrátit, až se tam dostanu?” zeptala jsem se. Nechtěla jsem, aby s tím zase začal.

Fielding mě prosil celé měsíce, abych si vzala volno, vyjela si někam na týden nebo dva, anebo dokonce uvažovala o vědecké dovolené. Už mě unavovalo, že se na mě lidé dívali znepokojeným pohledem. Rozčilovaly mě náznaky, že Bentonova smrt má vliv na můj výkon v práci, že jsem se začala izolovat od personálu a ostatních a že vypadám vyčerpaná a nesoustředěná.

„Informovala nás detektiv Andersonová. Je na místě činu,” odpověděl Fielding.

„Kdo?”

„Asi nějaká nová. Opravdu, paní doktorko, já to zvládnu. Proč si nevezmete pár dní volna? Zůstaňte doma.”

Uvědomila jsem si, že pořád mám na lince Marina. Přepojila jsem, abych mu řekla, že ho zavolám, hned jak skončím hovor s úřadem. Ale už zavěsil.

„Povězte mi, jak se tam dostanu,” požádala jsem svého zástupce.

„Vidím, že se nehodláte řídit mou dobrou radou.”

„Pojedu z domu po městské magistrále a jak dál?”

Popsal mi cestu. Zavěsila jsem a spěchala do ložnice, s Bentonovým dopisem stále v ruce. Nenapadalo mě, kam ho mám uložit. Nemohla jsem ho přece nechat v zásuvce nebo kartotéce. Nedej bože, abych dopis ztratila nebo aby ho objevila hospodyně, a taky jsem ho nechtěla mít na místě, kde bych ho náhodně našla, a znovu se potom sesypala. Myšlenky se mi překotně honily hlavou, srdce mi tlouklo, adrenalin mi proudil v krvi, zatímco jsem se upřeně dívala na tuhou krémovou obálku, na „Kay” napsané Bentonovým úsporným, pečlivým písmem. Nakonec jsem si vzpomněla na malý ohnivzdorný trezor přišroubovaný k podlaze v šatníku. Usilovně jsem přemýšlela, kam jsem si zapsala kombinaci.

„Krucinál, už z toho cvoknu!” vykřikla jsem hlasitě. Kombinace byla tam, jako vždycky, mezi stránkami 670 a 671 sedmého vydání Hunterova Tropického lékařství. Zamkla jsem dopis do trezoru, šla jsem do koupelny a několikrát jsem si opláchla obličej studenou vodou. Pak jsem zavolala

své sekretářce Rose a požádala ji, aby asi za hodinu a půl poslala do richmondského přístavu pohřební službu.

„Upozorněte ty lidi, že tělo je ve velmi zuboženém stavu,” zdůraznila jsem.

„Jak se tam dostanete?” zeptala se Rose. „Řekla bych vám, abyste se tu zastavila a vzala si suburban, ale Chuck s ním odjel na výměnu oleje.”

„Myslela jsem, že Chuck je nemocný.”

„Objevil se před patnácti minutami a odjel se suburbanem.”

„Dobře, pojedu tedy svým vozem. Rose, budu potřebovat luma-lite a třicetimetrový prodlužovací kabel. Ať s tím někdo na mě počká na parkovišti. Zavolám, až budu přijíždět.”

„Měla bych vám říct, že Jean je celá bez sebe.”

„Co se stalo?” zeptala jsem se překvapeně.

Jean Adamsová byla vedoucí kanceláře a zřídka projevovala nějaké city, natož aby byla rozrušená.

„Zmizely všechny peníze na kávu. Víte, není to poprvé…”

„Do háje!” rozzlobila jsem se. „Kde byly uložené?”

„Zamčené v zásuvce Jeanina stolu, jako obvykle. Nezdá se, že by zámek někdo vypáčil, ale když dneska otevřela zásuvku, peníze byly pryč. Sto jedenáct dolarů a pětatřicet centů.”

„Tohle musí přestat,” prohlásila jsem.

„Nevím, jestli jste slyšela o té nejnovější nepříjemnosti,” pokračovala Rose. „Z kuchyňky se začaly ztrácet obědy. Minulý týden si Cleta nechala přes noc na stole mobil a druhý den ráno byl pryč. Něco podobného se stalo doktoru Rileymu. Zapomněl si v kapse laboratorního pláště hezké pero. Příští ráno pero nikde.”

„Co personál, který uklízí po pracovní době?”

„Možná,” odpověděla Rose. „Ale něco vám povím, paní doktorko - a nesnažím se nikoho obvinit - bojím se, že to je někdo ze zaměstnanců.”

„Máte pravdu. Neměli bychom nikoho obviňovat. Máte dnes aspoň nějakou dobrou zprávu?”

„Zatím ne,” odvětila Rose věcně.

Rose u mě pracovala od doby, kdy jsem byla jmenovaná hlavní soudní lékařkou, což znamenalo, že řídila můj život po většinu mé kariéry. Měla pozoruhodnou schopnost vědět prakticky o všem, co se kolem ní děje, a přitom se do toho nezaplést. Moje sekretářka zůstávala nad věcí, a i když se jí zaměstnanci trochu báli, byla první, na koho se obrátili, když se vyskytl nějaký problém.

„Buďte na sebe opatrná, paní doktorko,” dodala. „Váš hlas zní hrozně. Proč tam nepošlete Jacka a nezůstanete výjimečně doma?”

„Vezmu si svůj vůz,” odpověděla jsem. Znovu mě zalila vlna smutku, což se projevilo i na mém hlase.

Rose to jistě poznala, přešla to však mlčením. Slyšela jsem, jak šustí papíry na psacím stole. Věděla jsem, že by mě ráda nějak utěšila, ale to jsem nikdy nedovolila.

„Tak se aspoň převlečte, než se do něho vrátíte,” řekla nakonec.

„Kam?”

„Do vašeho vozu. Převlečte si šaty,” opakovala, jako bych nikdy neměla co do činění s tělem v rozkladu.

„Děkuju, Rose,” odpověděla jsem.

Kapitola 3

Zapojila jsem poplašné zařízení, zamkla jsem dům, rozsvítila světlo v garáži, kde jsem otevřela prostornou uzamykatelnou skříň z cedrového dřeva s větracími otvory nahoře a dole. Uvnitř jsem měla turistické boty, vysoké vodotěsné boty, silné kožené rukavice a nepromokavý plášť se speciální impregnací, která připomínala vosk.

Tady jsem měla uložené ponožky, dlouhé spodní prádlo, kombinézy a další výstroj, která nikdy nesměla přijít do domu. Po použití všechno skončilo v nerezové výlevce průmyslových rozměrů a v pračce a sušičce, které nebyly určené pro mé normální oblečení.

Uložila jsem do kufru auta kombinézu, černé kožené boty Reebok a kšiltovku s nápisem OCME, zkratkou pro úřad vrchního soudního lékaře. Zkontrolovala jsem velký hliníkový cestovní kufřík, abych se ujistila, že mám dost latexových rukavic, pevných odpadkových pytlů, jednorázových prostěradel, fotoaparát a film. Vypravovala jsem se s těžkým srdcem, protože se mi v duchu znovu ozývala Bentonova slova. Snažila jsem se zaplašit jeho hlas, oči, úsměv i představu doteku jeho kůže. Chtěla jsem na něho zapomenout, ale zároveň jsem se tomu bránila.

Když jsem jela po magistrále k dálnici 1-95, pustila jsem rádio. Panorama Richmondu zářilo ve slunci. Právě jsem zpomalovala na Lombardy Toll Plaza, když mi v autě zazvonil telefon. Volal Marino.

„Myslel jsem, že ti dám vědět, že se tam na skok zastavím,” oznámil.

Ozvalo se houkání klaksonu, protože jsem přejížděla z jednoho pruhu do druhého a málem jsem odřela stříbrnou toyotu, která se dostala do mé slepé skvrny. Řidič se přehnal kolem mě a přitom řval nadávky, které jsem nemohla slyšet.

„Jdi do hajzlu,” vykřikla jsem zlostně za ním.

„Cože?” řekl Marino hlasitě u mého ucha.

„Nějakej mizernej idiotskej řidič.”

„Aha, dobře. Už jsi slyšela o silničních záchvatech zuřivosti, doktorko?”

„Jo, a taky jsem jim podlehla.”

Použila jsem výjezd na Devátou ulici, zamířila k úřadu a oznámila jsem Rose, že tam budu za dvě minuty. Když jsem vjela na parkoviště, Fielding už čekal s tvrdým kufříkem a prodlužovacím kabelem.

„Předpokládám, že se suburban ještě nevrátil,” poznamenala jsem.

„Kdepak,” odpověděl, zatímco nakládal zařízení do mého kufru. „To tedy bude bomba, až se tam ukážete v tyhle káře. Už vidím, jak všichni přístavní dělníci civí na pohlednou blondýnu v černém mercedesu. Možná byste si měla půjčit moje auto.”

Můj zástupce, který se také pilně věnoval kulturistice, se nedávno rozvedl a oslavil to tím, že vyměnil svého mustanga za červenou corvettu.

„Vynikající nápad,” poznamenala jsem suše. „Pokud vám to nevadí. Ale jen jestli je to V-8.”

„No jo. Chápu. Zavolejte, jestli mě budete potřebovat. Cestu znáte?”

„Ano.”

Jela jsem podle jeho instrukcí na jih až skoro k Petersburgu, kde jsem odbočila a projela zadem kolem továrny Philip Morris a přes železniční trať. Úzká silnice mě vedla prázdným územím zarostlým plevelem a křovím, které najednou končilo u bezpečnostní kontroly. Měla jsem pocit, jako bych překračovala hranice do nepřátelské země. Vzadu bylo překladiště, kde stály stovky oranžových kontejnerů velikosti nákladního vagonu, naskládané po třech a čtyřech na sobě. Hlídač, který bral svou práci velmi vážně, vyšel z budky. Stáhla jsem okénko.

„Co si přejete, madam?” zeptal se přísným vojenským tónem.

„Jsem doktorka Kay Scarpettová,” odpověděla jsem.

„A za kým jedete?”

„Jsem tu, protože došlo k úmrtí,” vysvětlila jsem. „Jsem soudní lékařka.”

Ukázala jsem mu své dokumenty. Vzal si je a pečlivě je studoval. Měla jsem dojem, že neví, co soudní lékařka znamená, ale nemíní se na to zeptat.

„Takže jste šéfová,” řekl, když mi vracel obnošenou černou peněženku. „Šéfová čeho?”

„Jsem hlavní soudní lékařka státu Virginie,” odpověděla jsem. „Policie na mě čeká.”

Vrátil se do budky a zvedl telefon. Moje netrpělivost rostla. Zdálo se, že kdykoli vstoupím do střežené oblasti, musím tímhle projít. Dřív jsem předpokládala, že důvodem je to, že jsem žena, a ze začátku to asi byla pravda - aspoň po nějakou dobu. Teď jsem se domnívala, že vysvětlením jsou hrozby terorismu, zločinu a soudních procesů. Hlídač si poznamenal popis mého vozu a poznávací značku. Podal mi podložku, abych se mohla podepsat, a dal mi průkazku návštěvníka, kterou jsem si ovšem nepřipnula.

„Vidíte tamtu borovici?” ukázal.

„Vidím několik borovic.”

„Tu malou ohnutou. Zabočte u ní doleva a pokračujte dál k vodě, madam,” řekl. „Přeju hezký den.”

Jela jsem dál, kolem roztroušených obrovských pneumatik a několika cihlových budov s nápisy, které hlásaly, že jde o americký celní a federální lodní terminál. Přístav sám tvořily řady obrovských skladišť s oranžovými kontejnery seřazenými v nákladních docích jako dobytek krmící se u žlabu. U přístaviště na řece James kotvily dvě nákladní lodě, Euroclip a Sirius, každá skoro dvakrát delší než fotbalové hřiště. Nad nákladovými jícny o velikosti plaveckého bazénu se tyčily jeřáby vysoké desítky metrů.

Žlutá páska označující místo činu, upevněná na dopravních kuželech, vedla kolem kontejneru, který byl vyzdvižený na podvozku. Nikdo u něho nestál. Vlastně jsem neviděla ani známky po policii až na neoznačený modrý caprice na kraji přístavní rampy, jehož řidič mluvil přes okno s mužem v bílé košili s kravatou. Práce se zastavila. Přístavní dělníci s ochrannými přilbami a reflexními vestami popíjeli sodovku nebo balenou vodu, kouřili a vypadali dost znuděně.

Vytočila jsem číslo svého úřadu a chtěla k telefonu Fieldinga.

„Kdy jsme dostali oznámení o tom těle?” zeptala jsem se ho.

„Okamžik. Podívám se do záznamů.” Zašustily papíry.

„Přesně v deset padesát tři.”

„A kdy bylo nalezeno?”

„Hmm, to Andersonová zřejmě nevěděla.”

„Jak to, sakra, že neví něco takového?”

„Jak jsem řekl, myslím, že je nová.”

„Fieldingu, tady není široko daleko jediný policajt kromě ní - anebo aspoň myslím, že to je ona. Co vám přesně říkala, když podávala informace o tom případu?”

„Mrtvý při příjezdu, v rozkladu, požádala, abyste se dostavila na místo činu.”

„Žádala výslovně o mě?” zeptala jsem se.

„To se ví. Na vás si vždycky vzpomenou jako první. To není nic nového. Ale tvrdila, že jí prý Marino řekl, aby vás tam zavolala.”

„Marino?” podivila jsem se. „On jí řekl, aby mě zavolala?”

„Ano, pomyslel jsem si, že to je od něj trochu drzost.” Vzpomněla jsem si, jak mi Marino říkal, že se na místě činu zastaví, a dostala jsem ještě větší zlost. Přiměje nějakou začátečnici, aby mi v podstatě dala rozkaz, a pak, když si Marino náhodou najde čas, zaskočí tam, aby se podíval, jak

si vedeme?

„Fieldingu, kdy jste s ním naposled mluvil?” zeptala jsem se.

„Před pár týdny. Taky měl blbou náladu.”

„Určitě ani z poloviny tak blbou, jako budu mít já, až se tady uráčí objevit,” slíbila jsem.

Dělníci pozorně přihlíželi, jak jsem vystoupila z auta a otevřela kufr. Vzala jsem si kuřrík, kombinézu a boty, a když jsem se vydala k neoznačenému vozu, cítila jsem na sobě oči všech okolo. S každým namáhavým krokem, při kterém mi těžký kufřík narážel do nohy, jsem byla vzteklejší a vzteklejší.

Muž v košili a kravatě se tvářil nešťastně a zdálo se, že mu je horko. Stínil si rukou oči a díval se, jak dva vrtulníky televizního zpravodajství pomalu krouží nad přístavem v asi stometrové výšce.

„Zatracení reportéři,” zamumlal, když obrátil pohled ke mně.

„Hledám někoho, kdo to tu řídí,” řekla jsem.

„To jsem asi já,” ozval se ženský hlas z caprice.

Sehnula jsem se a podívala se okénkem na mladou ženu sedící za volantem. Byla dohněda opálená, s hnědými vlasy ostříhanými nakrátko a sčesanými dozadu, s výrazným nosem a čelistí. Její oči byly tvrdé a na sobě měla široké vybledlé džínsy, černé šněrovací kožené boty a bílé tričko. Zbraň nosila na boku a odznak na masivním řetízku zastrčený do výstřihu. Klimatizace ve voze hučela na celé kolo, z rádia se přes hovor policajtů na skeneru linul lehký rock.

„Detektiv Andersonová, předpokládám,” řekla jsem.

„Rene Andersonová. Ta a žádná jiná. A vy musíte být doktorka, o které jsem tolik slyšela,” odpověděla s arogancí, jakou jsem si spojovala s většinou lidí, kteří vědí starou belu o tom, co dělají.

„Jsem Joe Shaw, ředitel přístavu,” představil se mi muž. „A vy jste jistě ta dáma, kvůli které mi právě volali chlapci z ochranky.”

Byl asi v mém věku, se světlými vlasy, jasnýma modrýma očima a pletí s vráskami od mnoha let strávených příliš často na slunci. Z jeho výrazu jsem uhodla, že mu leze krkem jak Andersonová, tak všechno, co se ten den přihodilo.

„Můžete mi sdělit cokoli užitečného, než se dám do práce?” zeptala jsem se Andersonové přes hluk klimatizace a rachot rotorů vrtulníků. „Například, proč místo činu nezajišťují policisté?”

„Nepotřebuju je,” odvětila Andersonová a kolenem otevřela dveře vozu. „Nikdo sem nemůže jen tak přijet, jak jste sama zjistila, když jste to zkoušela.”

Postavila jsem hliníkový kufřík na zem. Andersonová přešla kolem vozu na mou stranu. Překvapilo mě, jak je malá.

„Moc vám toho neřeknu,” poznamenala. „Máme jen to, co vidíte. Kontejner s pořádným smraďochem uvnitř.”

„Ne, vy mi toho můžete říct mnohem víc, detektive Andersonová,” opáčila jsem. „Jak bylo tělo nalezeno a kdy? Viděla jste ho? Dostal se někdo do jeho blízkosti? Bylo to místo nějakým způsobem kontaminované? A radím vám, aby odpověď na poslední otázku zněla ne, jinak vás poženu k odpovědnosti.”

Zasmála se. Začala jsem si přes šaty navlékat kombinézu.

„Nikdo se k němu ani nepřiblížil,” odpověděla. „Žádní dobrovolníci se nevyskytli.”

„Vůbec nemusíte chodit dovnitř, abyste poznala, co tam je,” dodal Shaw.

Přezula jsem se do černých sportovních bot Reebok a nasadila si kšiltovku. Andersonová civěla na můj mercedes. „Možná bych měla pracovat pro stát,” prohlásila. Přejela jsem ji pohledem od hlavy k patě.

„Doporučuji, abyste se zakryla, jestli tam půjdete,” upozornila jsem ji.

„Musím vyřídit pár telefonátů,” odpověděla a odešla.

„Nechci nikomu radit, jak má dělat svou práci,” obrátil se ke mně Shaw. „Ale co se tu sakra děje? Máme tady za humny mrtvolu a policajti sem pošlou jen tu malou pitomou husu?”

Křečovitě svíral čelistní svaly, obličej měl brunátný a zalitý potem.

„Víte, v téhle branži nevyděláte ani cent, pokud nejsou věci v pohybu,” pokračoval. „A tady se nehnulo ani ň už víc než dvě a půl hodiny.”

Musel se ze všech sil ovládnout, aby přede mnou neklel.

„Ne že by mi nebylo líto, že někdo zemřel,” mluvil dál. „Ale rozhodně bych uvítal, kdybyste udělali svou práci a vypadli.” Znovu se zamračil na oblohu. „A to platí i pro média.”

„Pane Shawe, co se přepravovalo v tom kontejneru?” zeptala jsem se.

„Německé kamery. Měla byste vědět, že pečeť na zámku kontejneru byla neporušená. Takže to vypadá, že si s nákladem nikdo nehrál.”

,,Pečeť tam dával zahraniční přepravce?”

„Správně.”

„To znamená, že tělo, mrtvé či živé, bylo pravděpodobně v kontejneru už předtím, než byl zapečetěn?” řekla jsem.

„Přesně tak to vypadá. Číslo se shoduje s číslem na celním prohlášení, vyplněném celním úřadem. Ani v nejmenším tu není nic neobvyklého. Vlastně ten náklad už celníci pustili. Před pěti dny,” informoval mě Shaw. „Proto byl naložený rovnou na podvozek. Pak jsme to ucítili a kontejner samozřejmě nikam nejel.”

Rozhlédla jsem se, abych si udělala představu o celém prostředí. Mírný větřík cinkal těžkými řetězy o jeřáby, které vykládaly ocelové nosníky z Euroclipu, vždy tři nákladové jícny najednou, než se veškerá aktivita zastavila. Vysokozdvižné vozíky a ploché valníky byly odstaveny. Přístavní dělníci a posádka neměli co dělat, posedávali na asfaltové ploše a nespouštěli z nás oči.

Někteří se dívali z přídi svých lodí a z okének kajut. Z asfaltu, plného olejových skvrn a s roztroušenými opěrnými trámy, rozpěrkami a kluznými lištami, stoupaly vlny horka, na přejezdu za skladišti rachotil a supěl vlak CSX. Pach kreozotu byl silný, ale nemohl zakrýt zápach hnijícího lidského masa, který se vznášel ve vzduchu jako dým.

„Odkud loď vyplula?” zeptala jsem se Shawa. Přitom jsem si všimla, že vedle mého mercedesu zaparkovalo označené auto.

„Z Antverp v Belgii, před dvěma týdny,” odpověděl s pohledem upřeným na Sirius a Euroclip. „Lodě s cizí vlajkou, jako všechny ostatní, které tu máme. Jediné americké vlajky teď vidíme jen tehdy, když je někdo vztyčí jako gesto zdvořilosti,” dodal se stopou zklamání v hlase.

Na pravoboku Euroclipu stál nějaký muž a díval se na nás dalekohledem. Přišlo mi divné, že v tom vedru má dlouhé rukávy a dlouhé kalhoty.

Shaw přimhouřil oči. „Sakra, to slunce pálí.”

„A co černí pasažéři?” zeptala jsem se. „I když si nedovedu představit, že by se někdo dobrovolně schovával v zamčeném kontejneru dva týdny na volném moři.”

„S tím jsem se nikdy nesetkal. Navíc nejsme první přístav, kde má loď zastávku. Tím je Chester v Pensylvánii. Většina našich lodí jezdí z Antverp do Chesteru, pak sem a odtud rovnou zpátky do Antverp. Černý pasažér by nejspíš vystoupil v Chesteru a nečekal, až se dostane do Richmondu.

Jsme jen menší přístav, paní doktorko,” pokračoval Shaw.

Nevěřícně jsem se dívala, jak z hlídkového vozu, který právě zaparkoval vedle mého auta, vystupuje Pete Marino.

„Loni se v našem přístavu zastavilo tak sto dvacet zaoceánských lodí a nákladních člunů,” mluvil dál Shaw.

Marino byl detektivem, co jsem ho znala. Nikdy jsem ho neviděla v uniformě.

„Kdybych já byl černý pasažér a snažil se vystoupit z lodi, anebo bych byl ilegální cizinec, vybral bych si nějaký opravdu velký přístav, jako Miami nebo L. A., kde bych se v tom ruchu ztratil.”

Přistoupila k nám Andersonová, se žvýkačkou v puse.

„Důležité je, že neporušujeme pečeti a neotevíráme je, pokud nemáme podezření na něco nezákonného, drogy, nepřihlášený náklad,” pokračoval Shaw. „Občas si vybereme loď pro celkovou důkladnou prohlídku, aby lidi nezapomínali na poctivost.”

„Jsem hrozně ráda, že se už takhle nemusím strojit,” poznamenala Andersonová, když se k nám Marino blížil s obvyklým vyzývavým postojem boxera jako vždy, když byl nejistý a ve zvlášť mizerné náladě.

„Proč je v uniformě?” zeptala jsem sejí.

„Přeřadili ho.”

„Zdá se.”

„Od doby, co na oddělení nastoupila zástupkyně velitele Brayová, se toho hodně změnilo,” prohlásila Andersonová, jako by na tento fakt byla hrdá.

Nedovedla jsem si představit, proč by někdo poslal někoho tak cenného zpátky do uniformy. Ráda bych věděla, kdy se to stalo. Taky se mě dotklo, že mi o tom Marino neřekl, a styděla jsem se, že jsem na to nepřišla sama. Muselo to být několik týdnů, možná měsíc, co jsem mu naposled volala, abych se poptala, jak se má. Ani jsem si nevzpomínala, kdy jsem ho pozvala, aby se zastavil u mě v kanceláři na kávu anebo ke mně přišel na večeři.

„Co se děje?” zeptal se drsným hlasem místo pozdravu.

Andersonové nevěnoval ani pohled.

„Jsem Joe Shaw. Jak se máte?”

„Stojí to za hovno,” odvětil Marino nevrle. „Andersonová, vy jste se rozhodla tohle vyřídit úplně sama? Anebo to je proto, že ostatní poldové s váma nechtějí mít nic společnýho?”

Zlostně se na něho podívala. Vyndala žvýkačku z pusy a odhodila ji, jako by jí Marino zkazil chuť.

„Nezapomněla jste někoho pozvat na tu svoji malou párty?” pokračoval. „Ježíši!” Teď už soptil. „Nikdy v mým posraným životě!”

Marino se škrtil v bílé košili s krátkými rukávy, zapnuté až k límečku, a v kravatě se sponou. Jeho velké břicho svádělo nerovný boj s tmavomodrými kalhotami uniformy a pevným koženým opaskem, na němž visela devítimilimetrová pistole Sig-Sauer, pouta, další zásobníky, pepřový sprej a ostatní věci.

Ve tváři byl rudý. Řinul se z něj pot, oči mu zakrývaly sluneční brýle Oakley.

„My dva si musíme promluvit,” řekla jsem mu.

Pokusila jsem se ho odtáhnout stranou, ale ani se nehnul. Vyklepal marlborku z balíčku, který u sebe vždycky někde měl.

„Líbí se ti moje nová výstroj?” zeptal se mě. „Zástupkyně Brayová byla toho názoru, že by se mi hodily nový šaty.”

„Marino, vás tu nikdo nepotřebuje,” prohlásila Andersonová. „A asi ani nechcete, aby někdo věděl, že vás sem vůbec napadlo chodit.”

„Pro vás kapitán.” Vyfoukl ta slova spolu s oblakem cigaretového kouře. „Tak si dávejte pozor na tu svou drzou pusu, protože mám vyšší hodnost, kotě.”

Shaw sledoval tu nezdvořilou výměnu názorů beze slova. „Nechce se mi věřit, že ještě někdo oslovuje policistky kotě,” odsekla Andersonová.

„Mám tu tělo, na které se musím podívat,” připomněla jsem.

„Musíme projít skladištěm, abychom se tam dostali,” upozornil mě Shaw.

„Tak jdeme,” řekla jsem.

Doprovodil Marina a mě ke vratům skladiště obráceným k řece. Uvnitř byl obrovský, slabě osvětlený zatuchlý prostor, který nasládle páchl po tabáku. Na dřevěných paletách ho byly naskládány tisíce žoků zabalených v režném plátnu, kromě toho tu ležely tuny surovin na výrobu oceli a také strojní součástky pro Trinidad, aspoň podle razítek na bednách.

O několik skladovacích kójí dál stál kontejner, odsunutý až k nakládací plošině. Čím víc jsme se blížili, tím byl zápach silnější. Zastavili jsme se u policejní pásky natažené přes otevřené dveře kontejneru. Zápach byl hustý a horký, jako by nahradil každou molekulu kyslíku, a já musela silou vůle přimět smysly, aby neprotestovaly. Začínaly se sem slétat mouchy, jejichž zlověstný zvuk mi připomínal vysoké bzučení dětského letadélka s dálkovým ovládáním.

„Byly tu mouchy, když jste poprvé otevřeli kontejner?” zeptala jsem se Shawa.

„Tolik ne,” odpověděl.

„Jak blízko jste se dostal?” vyptávala jsem se dál, zatímco nás dohonil Marino s Andersonovou.

„Dost blízko,” řekl Shaw.

„Nikdo nevlezl dovnitř?” ujišťovala jsem se.

„To vám můžu zaručit, madam.” Zápach ho očividně vyváděl z míry.

Marino se tvářil neohroženě. Vytáhl další cigaretu a huhňal přes ni, když si ji zapaloval.

„Tak, Andersonová,” řekl. „Nemyslím, že to je uhynulý dobytče, ale to nemůžete vědět, jelikož jste se nedívala. Možná velkej pes, kterýho tam náhodou zamkli. Byla by náramná ostuda tahat sem doktorku a zburcovat média a pak zjistit, že tam hnije jen chudák starej toulavej pes.”

On i já jsme věděli, že to není žádný pes ani vepř, kůň nebo jiné zvíře. Zatímco se Marino s Andersonovou dál dohadovali, otevřela jsem kufřík. Hodila jsem dovnitř klíčky od auta a navlékla si několik vrstev rukavic a chirurgickou roušku. Nasadila jsem na svůj pětatřicetimilimetrový nikon blesk a osmadvacetimilimetrový objektiv. Založila jsem film 400 ASA, aby fotografie nebyly moc zrnité, a přes boty jsem si natáhla sterilní návleky.

„Je to stejný, jako když uprostřed července ucítíme zápach ze zavřenýho domu. Podíváme se oknem. Vnikneme násilím dovnitř, pokud to je nutný. Ujistíme se, že uvnitř je člověk, než zavoláme soudního lékaře,” poučoval Marino svou novou žákyni.

Sehnula jsem se pod páskou a vstoupila jsem do temného kontejneru. Ulevilo se mi, když jsem zjistila, že je jen z poloviny naplněný úhledně narovnanými bílými krabicemi a je tu dost místa k volnému pohybu. Vydala jsem se hlouběji za světlem baterky, se kterou jsem pohybovala ze strany na stranu.

Téměř na konci ozářil kužel světla spodní řadu krabic nasáklých načervenalou hnilobnou tekutinou, která vytéká z nosu a úst rozkládajícího se těla. Světlo přejelo po botách a spodní části nohou a ze tmy vykoukla nafouklá vousatá tvář. Vypoulené zakalené oči na mě upřeně civěly, zduřelý jazyk vyčníval z úst, jako by se mi mrtvý vysmíval. Moje boty s návleky vydávaly lepkavě mlaskavé zvuky, kamkoli jsem šlápla.

Tělo bylo úplně oblečené a opřené v rohu; kovové stěny kontejneru ho podpíraly ze dvou stran. Nohy byly rovně natažené, ruce v klíně pod krabicí, která zřejmě spadla. Krabici jsem odstranila a hledala jsem nějaká zranění při obraně anebo oděrky a zlomené nehty, které by naznačovaly, že se muž snažil vylézt ven. Neviděla jsem žádnou krev na šatech, žádnou známku zjevných poranění ani stopy zápasu. Pátrala jsem po nějakém jídle nebo vodě, potravinách či otvorech proražených ve stěnách kontejneru kvůli ventilaci, ale nic jsem nenašla.

Prodírala jsem se postupně mezi řadami krabic, dřepla jsem si, abych zešikma osvítila kovovou podlahu, a rozhlížela se po otiscích bot. Samozřejmě, byly všude. Pokaždé jsem se posunula o pár centimetrů, až mi kolena začala vypovídat službu. Našla jsem prázdný plastový koš na papír. Pak jsem objevila dvě stříbrné mince. Sehnula jsem se k nim. Jedna byla německá marka. Druhou jsem nepoznala a ničeho jsem se nedotkla.

Zdálo se, že Marino, který stál ve dveřích kontejneru, je na míli daleko.

„Klíče od vozu jsou v mém kufříku,” zavolala jsem na něho přes chirurgickou roušku.

„Jo?” řekl a nakoukl dovnitř.

„Mohl bys mi přinést luma-lite? Potřebuju optický vodič a prodlužovačku. Možná ti pan Shaw poradí, kam to zapnout. Musí to být uzemněná zásuvka, se 115 volty.”

„Miluju, když mluvíš sprostě,” odpověděl Marino.

Kapitola 4

Luma-lite je alternativní zdroj světla s obloukovou lampou o vysoké intenzitě, který vydává světelnou energii patnáct wattů při 450 nano-metrech se šířkou vlnového pásma dvacet nanometrů. Dokáže zjistit tělesné tekutiny jako krev nebo sperma a odhalit drogy, otisky prstů, nepatrné důkazy a nečekaná překvapení pouhým okem neviditelná.

Shaw našel ve skladišti zásuvku, zatímco jsem navlékla na hliníkové nožky stojanu luma-litu jednorázové ochranné plastové kryty, aby se sem nic nepřeneslo z předchozího místa činu. Tento alternativní světelný zdroj vypadal skoro jako domácí promítačka a já ho postavila v kontejneru na jednu z krabic a zapnula jsem větrák asi o minutu dřív, než jsem otočila spínačem.

Zatímco jsem čekala, až lampa dosáhne maximálního výkonu, objevil se Marino s jantarově tónovanými brýlemi, které nám chránily zrak před silným elektrickým světlem. Much tu bylo čím dál víc. Opile do nás narážely a hlasitě nám bzučely kolem uší.

„Zatraceně, nenávidím ty mrchy!” stěžoval si Marino a zuřivě se oháněl rukama.

Všimla jsem si, že nemá kombinézu, jen návleky na boty a rukavice.

„Takhle pojedeš domů v uzavřeném autě?” zeptala jsem se.

„Mám v kufru druhou uniformu. Pro případ, že se na mě něco vyleje nebo tak.”

„Že se ty něčím poliješ nebo tak,” opáčila jsem a podívala jsem se na hodinky. „Máme ještě minutu.”

„Všimla sis, jak se Andersonová nenápadně vypařila? Bylo mi to jasný v tu chvíli, kdy jsem se o tomhle dozvěděl. Jenom mě nenapadlo, že tu nikdo jinej nebude. Doprdele, tady se děje něco divnýho.”

„Jak se prokristapána mohla stát detektivem v oddělení vražd?”

„Leze Brayový do zadku. Dokonce jsem slyšel, že jí dělá poslíčka, vozí její zbrusu novej nablýskanej černej crown vic do myčky a nejspíš jí taky ořezává tužky a pucuje boty.”

„Jsme připravení,” řekla jsem.

Začala jsem prohlídku s filtrem s vlnovou délkou 450 nanometrů, který dokázal zjistit nejrůznější zbytky a skvrny. Přes tónované brýle se vnitřek kontejneru proměnil v neproniknutelný černý vesmír posetý tvary, které světélkovaly bíle a žlutě v různých odstínech a intenzitě, kamkoli jsem zamířila objektiv. Modré světlo odhalilo vlasy na podlaze a vlákna všude, jak se dalo čekat v prostoru, kde se uchovával náklad, s nímž manipulovalo mnoho lidí. Bílé lepenkové krabice zářily měkkým bílým světlem jako měsíc.

Posunula jsem luma-lite hlouběji do kontejneru. Hnilobná tekutina nesvětélkuje a tělo vypadalo jako smutný tmavý tvar sedící v koutě.

„Jestli zemřel přirozeně,” poznamenal Marino, „proč sedí takhle, s rukama v klíně jako v kostele?”

„Kdyby zemřel udušením, dehydratací, podchlazením, mohl by zemřít vsedě.”

„Rozhodně mi to připadá uhozený.”

„Ale je to možné. Podáš mi ten optický vodič, prosím?” Když se ke mně vydal, narazil do krabic.

„Můžeš si sundat brýle, než sem dojdeš,” navrhla jsem, protože přes ně nebylo vidět nic než vysokoenergetické světlo, které momentálně nebylo v Marinově zorném poli.

„Ani náhodou,” odmítl. „Slyšel jsem, že stačí jeden rychlej pohled. A prásk. Šedej zákal, rakovina a bůhvíco ještě.”

„Nemluvě o tom, že zkameníš.”

„Co?”

„Marino! Pozor!”

Vrazil do mě a dál si nejsem jistá, co se přesně stalo, ale krabice se najednou zbortily, Marino upadl a málem mě povalil na zem.

„Marino?” Byla jsem dezorientovaná a vylekaná. „Marino!” Odpojila jsem luma-lite a sundala si brýle, abych vůbec něco viděla.

„Zasranej blbej neřád!” zaječel, jako by ho uštkl had. Ležel rozplácly na zádech na zemi a odhazoval a odkopával krabice z cesty. Vzduchem proletěl umělohmotný koš.

Rychle jsem k Marinovi přiběhla.

„Lež klidně,” nařídila jsem mu přísně. „Neházej ničím kolem sebe, dokud nebudeme vědět, že jsi v pořádku.”

„Bože! Doprdele! Mám ty sračky všude!” křičel v panice.

„Bolí tě něco?”

„Ježíši, já se pobliju. Ach Ježíši, Ježíši!”

Vyškrábal se na nohy, začal odhazovat krabice z cesty a potácel se ke dveřím kontejneru. Pak jsem uslyšela, jak zvrací. Hekal a znovu začal zvracet.

„To by ti mělo ulevit,” řekla jsem mu.

Rozerval si bílou košili a snažil se vyprostit z rukávů; přitom se mu dál zvedal žaludek a nutil ho k dávení. Svlékl se dotílka, zmuchlal zbytky košile od uniformy a vyhodil je ze dveří.

„Co když měl AIDS?” Marinův hlas zněl jako umíráček.

„Od tohohle chlapíka určitě AIDS nedostaneš,” uklidňovala jsem ho.

„Kurva!” Znovu začal dávit.

„Můžu to tu dokončit sama, Marino,” řekla jsem.

„Dej mi minutku.”

„Proč nejdeš ven a nenajdeš někde sprchu?”

„Nikomu o tom neříkej,” prosil Marino a já pochopila, že myslí hlavně Andersonovou. „Doufám, že jsem nerozbil tu tvou vzácnou kameru.”

„Taky doufám.”

„Zajímalo by mě, co s ním udělají.”

„Už přijela pohřební služba?” zeptala jsem se. Zvedl ke rtům přenosné rádio.

„Prokrista!” Odplivl si a znovu začal dávit.

Energicky otíral rádio o kalhoty, zatímco kašlal, chrchlal a plival kolem sebe.

„Jednotka devět,” řekl do vzduchu, protože rádio držel dobrého čtvrt metru od obličeje. „Jednotka devět.”

Na dispečinku měla službu nějaká žena. V jejím hlase jsem uslyšela vřelost, což mě překvapilo. Dispečeři a operátoři linky 911 skoro vždycky zůstávali nevzrušení a neprojevovali žádné emoce, ať šlo o jakýkoli stav nouze.

„Deset-pět Rene Andersonová,” říkal právě Marino. „Číslo její jednotky neznám. Povězte jí, že pokud ji to neobtěžuje, uvítali bychom, kdyby se tu ukázali hoši z pohřební služby.”

„Jednotko devět. Znáte jméno té služby?”

„Hej, doktorko!” Marino přestal vysílat a hlasitě na mě zavolal. „Jak se jmenuje ta služba?”

„Capital Transport.”

Oznámil to dispečerce a dodal: „Centrálo, jestli je Andersonová deset-dva, deset-deset nebo deset-sedm, anebo jestli ji máme deset-dvacet-dva, ozvěte se mi.”

V rádiu se ozvalo bouřlivé ťukání do mikrofonů, což byl způsob, jakým policisté vyjadřovali své pobavení a povzbuzovali Marina.

„Deset-čtyři, jednotko devět,” odpověděla dispečerka.

„Co jsi to řekl, že ti to vyneslo takové ovace? Vím, že deset-sedm znamená mimo službu, ale to ostatní jsem nepochopila.”

„Řekl jsem jí, aby mi dala vědět, jestli je Andersonová slabý signál nebo negativní, anebo má na to čas. Anebo jestli ji doprdele nemáme brát na vědomí.”

„Není divu, že si tě tak oblíbila.”

„Je to kráva.”

„Nevíš náhodou, co se stalo s tím optickým kabelem?” zeptala jsem se.

„Měl jsem ho v ruce,” odpověděl.

Kabel jsem našla na místě, kde Marino upadl.

„Co jestli měl AIDS?” začal znovu.

„Jestli si mermomocí chceš s něčím dělat starosti, zkus gramnegativní bakterie. Anebo grampozitivní bakterie. Klostridie. Streptokoky. Pro případ, že máš otevřené zranění, což nemáš, pokud vím.”

Připojila jsem jeden konec kabelu k přístroji, druhý k agregátu a utáhla jsem šrouby. Marino mě zjevně neposlouchal.

„Tohle o mně nikdo říkat nebude! Že jsem nějaká podělaná buzna! To si radši to péro ukousnu, nemysli, že ne.”

„Nedostaneš AIDS, Marino,” opakovala jsem.

Znovu jsem zapojila zdrojovou lampu. Musela běžet aspoň čtyři minuty, než jsem mohla zapnout elektřinu.

„Včera jsem si udělal záděrku a krvácelo to! To je otevřený zranění!”

„Máš snad rukavice, ne?”

„Jestli chytnu nějakou ošklivou nemoc, tak tu zasranou, mrňavou, línou donašečku zabiju.”

Předpokládala jsem, že míní Andersonovou.

„Brayová si to vyžere taky. Najdu nějakej způsob!”

„Marino, jenom klid,” řekla jsem.

„Jak by se ti líbilo, kdyby se to stalo tobě?”

„Ani nespočítám, kolikrát se mi to stalo. Co myslíš, že dělám každý den?”

„Rozhodně se neplácáš v mrtvý šťávě!”

„Mrtvá šťáva?”

„Nevíme o tom chlápkovi vůbec nic. Co když mají v Belgii nějaký divný nemoci, který tu neumíme léčit?”

„Marino, jenom klid,” požádala jsem ho znovu.

„Ne!”

„Marino…”

„Mám právo bejt rozčilenej!”

„Tak dobře, zmiz odtud.” Došla mi trpělivost. „Rušíš mě v soustředění. Rušíš mě ve všem. Jdi se osprchovat a dej si pár panáků bourbonu.”

Luma-lite byl připravený a já si nasadila pozorovací brýle. Marino se odmlčel.

„Nejdu,” řekl nakonec.

Uchopila jsem tyčinku s optickými vlákny jako pájku. Intenzivní pulzující modré světlo bylo tenké jako tuha do tužky a já začala prozkoumávat velmi malé oblasti.

„Máš něco?” zeptal se.

„Zatím ne.”

Jeho lepkavé vysoké boty se přesunuly blíž, zatímco jsem pomalu, centimetr po centimetru, pátrala v místech, kam se široký sken nedostal. Naklonila jsem mrtvé tělo dopředu a hledala jsem na místech za jeho zády a hlavou, potom mezi nohama. Prohlédla jsem jeho dlaně. Luma-lite mohl odhalit tělesné tekutiny jako moč, sperma, pot a sliny a samozřejmě krev. Ale ani teď nic nesvětélkovalo. Rozbolela mě záda a krk.

„Tvrdím, že byl mrtvej dřív, než skončil tady,” prohlásil Marino.

„Až ho dostaneme do města, budeme vědět mnohem víc.”

Když jsem se narovnala, intenzivní světlo zachytilo roh krabice, kterou Marino při svém pádu posunul. Ve tmě zazářila neonově zelená nožička čehosi, co vypadalo jako písmeno Y.

„Marino,” zavolala jsem. „Podívej se na to.”

Písmeno po písmenu jsem osvětlovala slova, která byla francouzská a ručně psaná. Byla vysoká asi deset centimetrů a měla zvláštní hranatý tvar, jako by je neobratnými tahy psala nějaká mechanická paže. Chvíli mi trva-lo, než jsem rozluštila, co tam stojí.

„Bon voyage, le loup-garou,” přečetla jsem.

Marino se nakláněl přese mě, cítila jsem jeho dech ve vlasech.

„Co je to sakra loup-garou?”

„Nevím”

Pozorně jsem si krabici prohlédla. Navrchu byla promáčená, spodek měla suchý.

„Otisky prstů? Vidíš nějaké na té krabici?” zeptal se Marino.

„Jsem si jistá, že po celém tomhle místě jsou otisky,” odpověděla jsem. „Ale tady se žádné neobjevují.”

„Myslíš, že ten, kdo to psal, chtěl, aby to někdo našel?”

„Je to možné. Nějakým trvanlivým inkoustem, který světélkuje. Uvidíme, co ukážou otisky. Ta krabice půjde do laboratoře a my musíme najít na podlaze nějaké vlasy kvůli DNA, pokud to někdy bude zapotřebí. Pak udělám pár fotografií a jdeme odtud.”

„Můžeme taky vzít ty mince, když už jsme u toho,” poznamenal.

„To můžeme.” Podívala jsem se ke vstupu do kontejneru. Někdo nahlížel dovnitř. Stál proti obloze, osvětlený zezadu prudkým sluncem, a tak jsem nerozeznala, kdo to je.

„Kde jsou policejní technici?” zeptala jsem se Marina.

„Nemám zdání.”

„K čertu s tím!” rozzlobila jsem se.

„To mi povídej,” odvětil Marino.

„Minulý týden jsme měli dvě vraždy, ale vypadalo to úplně jinak.”

„Jenže jsi nebyla na místech činu, takže nevíš, jak to tam vypadalo,” řekl a měl pravdu.

„Byl tam někdo z mého úřadu. Kdyby se vyskytl nějaký problém, dozvěděla bych se to.”

„Nedozvěděla, pokud ten problém nebyl očividnej,” namítl.

„A ten problém očividnej stoprocentně nebyl, protože tohle je první případ Andersonový. Teď to je očividný.”

„Co?”

„Zbrusu novej detektiv. Kruci, možná sem to tělo přitáhla sama, aby měla co dělat.”

„Prý jsi jí řekl, aby mě zavolala.”

„Jasně. Kdybych se neobtěžoval a nezavolal tě, byla bys na mě pěkně naštvaná. Je to zatracená lhářka,” dodal.

O hodinu později jsme byli hotovi. Opustili jsme páchnoucí přítmí a vrátili se do skladiště. V otevřené kóji vedle naší stála Andersonová a mluvila s mužem, ve kterém jsem poznala Ala Carsona, zástupce velitele a vedoucího kriminálky. Uvědomila jsem si, že to byl on, koho jsem prve viděla ve vstupu do kontejneru. Prošla jsem beze slova kolem Andersonové, abych ho přivítala a podívala se, jestli už přijela pohřební služba. Ulevilo se mi, když jsem spatřila dva muže v kombinézách, kteří stáli u tmavomodré dodávky a hovořili se Shawem.

„Jak se vede, Ale?” zeptala jsem se zástupce Carsona.

„Ujde to, doktorko,” odpověděl. „Zdá se, že tu máme pěkné nadělení.”

„Už to tak vypadá,” souhlasila jsem.

„Byl jsem venku a napadlo mě, že se tu zastavím, abych se ujistil, že je všechno v pořádku.”

Carson se obvykle „nezastavoval” na místech činu. Byl napjatý a vypadal sklíčeně. Nejdůležitější ovšem bylo, že Andersonové nevěnoval o nic větší pozornost než my ostatní.

„Máme to pod kontrolou.” Andersonová drze porušila subordinaci a odpověděla zástupci Carsonovi. „Mluvila jsem s ředitelem přístavu…”

Hlas se jí vytratil, když uviděla Marina. Anebo ho možná nejdřív ucítila.

„Ahoj, Pete,” řekl Carson a trochu se rozveselil. „Co to vidím, kamaráde? U uniformované divize mají nějaký nový předpis o oblečení, o kterém nevím?”

„Detektive Andersonová,” obrátila jsem se k ní. Ucouvla od Marina tak daleko, jak to jen šlo. „Musím vědět, kdo na tom případu pracuje. A kde jsou technici, aby ohledali místo činu? A proč pohřební službě trvalo tak dlouho, než přijela?”

„Jo. Takhle pracujeme v utajení, šéfe. Svlíknem si uniformy,” zahlaholil Marino.

Carson se bouřlivě rozesmál.

„A proč, detektive Andersonová, tady nezajišťujete důkazy a nepomáháte všemi dostupnými prostředky?” dusila jsem ji dál.

„Vám nejsem zodpovědná,” pokrčila rameny.

„Něco vám povím,” řekla jsem tónem, který konečně vzbudil její pozornost. „Jsem přesně ten, komu se zodpovídáte, když tu je mrtvé tělo.”

,,A vsadím se, že Brayová často pracovala v utajení. Dokud si nevlezla rovnou nahoru. Typy jako ona musí vždycky bejt nahoře,” řekl Marino a mrkl.

Světélko v Carsonových očích pohaslo. Už zase vypadal sklíčeně. Zdálo se, že je unavený životem.

„Ale?” Marino zvážněl. „Co se kurva děje? Jak to, že se na tomhle mej-danu ještě nikdo neukázal?”

K parkovišti se blížila nablýskaná černá crown victoria.

„No, už musím jít,” řekl najednou Carson, s kamennou tváří a myšlenkami někde jinde. „Sejdeme se v F. O. P Jsi na řadě, abys koupil pivo. Vzpomínáš, když Louisville porazil Charlotte a ty jsi prohrál sázku, kamaráde?”

A pak byl Carson najednou pryč, aniž by jakkoli vzal Andersonovou na vědomí, protože bylo jasné, že nad ní nemá žádnou moc.

„Poslyš, Andersonová,” řekl Marino a srdečně ji poplácal po zádech.

Zalapala po dechu a ucpala si rukou nos a ústa. „Jak se ti líbí pracovat pro Carsona? Fajn chlap, že jo?” dodal.

Ustupovala dozadu, ale nepustil se jí. Marino a jeho páchnoucí kalhoty od uniformy, špinavé rukavice a boty poněkud vyváděly z míry i mě. Jeho košile už nikdy nebude bílá a v místech, kde švy ustoupily jeho mohutnému břichu, zely velké díry. Dostal se k Andersonové tak blízko, až jsem si pomyslela, že ji snad políbí.

„Smrdíte!” Pokusila se od něj odtáhnout.

„Zvláštní, že se něco takovýho stane při týhle práci.”

„Jděte ode mě!”

Ale nešel. Snažila se prchnout jedním nebo druhým směrem, ale on jí každým krokem blokoval cestu jako skála, až ji přitlačil k obrovským pytlům grafitu posílaných do Západní Indie.

„Co si kurva myslíte, že děláte?” Jeho slova jako by ji popadla za límec. „Máme hnijící mrtvolu v nákladním kontejneru v pitomým mezinárodním přístavu, kde půlka lidí nemluví pitomou angličtinou a vy se rozhodnete, že všechno vyřešíte sama?”

Černá crown victoria jela tak rychle, až se z parkoviště rozlétl štěrk.

„Miss mladší detektiv dostane svůj první případ. A rovnou si pozve hlavní soudní lékařku a k tomu pár helikoptér ze zpravodajství?”

„Nahlásím vás na interním oddělení,” zaječela na něho Andersonová. „Vydám na vás zatykač!”

„Za co? Že smrdím?”

„Jste mrtvý!”

„Ne. Mrtvej je tady ten chlapík.” Marino ukázal na kontejner. „Mrtvou budete mít prdel, jestli někdy budete muset svědčit v tomhle případě u soudu!”

„Marino, no tak,” chlácholila jsem ho. Crown victoria bezohledně porušila zákaz vjezdu do doku.

„Hej!” Shaw se rozběhl k vozu a divoce mával rukama. „Tady nesmíte parkovat!”

„Nejste nic než opotřebovaný, utahaný, neúspěšný buran,” řekla Andersonová Marinovi a odkráčela.

Marino si strhl rukavice a zbavil se modrých návleků z nepromokavého papíru tak, že na patu jednoho přišlápl špičkou opačné nohy. Zvedl ušpiněnou košili uniformy za kravatu se sponou, ale když se vyvlékla, podupal ji, jako by hasil oheň. Nenápadně jsem ty věci sebrala a odhodila je spolu se svými do červeného pytle pro nebezpečný biologický odpad.

„Už jsi skončil?” zeptala jsem se ho.

„Ještě jsem ani nezačal,” zavrčel, zatímco se díval, jak se na straně řidiče otevřely dveře crown victorie a z nich vystoupil uniformovaný policista.

Andersonová obešla skladiště a rychle kráčela k vozu. Shaw taky spěchal, kdežto přístavní dělníci se zájmem přihlíželi, jak zezadu z vozu vystoupila atraktivní žena v uniformě s nablýskanými výložkami. Rozhlédla se, zatímco svět ohromeně přihlížel. Někdo hvízdl. Pak další. Za chvíli celý dok halasil jako rozhodčí protestující proti všem myslitelným faulům.

„Budu hádat,” řekla jsem Marinovi. „Brayová.”

Kapitola 5

Vzduch naplnilo bzučení nenasytných much, kterých s teplým počasím a pokročilou dobou stále přibývalo. Zřízenci pohřební služby odnesli nosítka do skladiště a teď na mě čekali.

„Brr,” potřásl hlavou jeden ze zřízenců, který v obličeji vypadal zvlášť špatně. „Panebože.”

„Já vím, já vím,” uklidňovala jsem ho, zatímco jsem si navlékala čisté rukavice a chrániče na boty. „Půjdu tam první. Nepotrvá to dlouho. Slibuju.”

„To mi nijak nevadí, že chcete jít jako první.”

Kráčela jsem dozadu do kontejneru, zřízenci za mnou, opatrně našlapovali a nosítka drželi pevně u pasu, jako by se jimi chránili. V chirurgických rouškách se jim těžko dýchalo. Oba byli dost staří a obézní a neměli by už zvedat těžká těla.

„Vezměte ho dole za nohy,” dávala jsem jim instrukce. „Velmi opatrně, protože se kůže odchlipuje. Uchopíme ho za šaty, pokud to půjde.”

Položili nosítka na zem a sklonili se k nohám mrtvého.

„Bože,” zamumlal znovu jeden z nich.

Zaklesla jsem ruce do podpaží mrtvého. Zřízenci ho uchopili za kotníky.

„Dobře. Zvedneme ho, až napočítám do tří,” řekla jsem. „Jedna, dva, tři.”

Muži se snažili zachovat si rovnováhu. Funěli a lapali po dechu. Tělo bylo poddajné, protože posmrtná ztuhlost už pominula, a my jsme ho uložili do středu nosítek a zabalili do prostěradla. Zatáhla jsem zip velkého gumového vaku pro převoz ostatků a zřízenci svého klienta odnesli. Odvezou ho do márnice, kde udělám všechno, co je v mých silách, aby ke mně promluvil.

„Zatraceně!” uslyšela jsem jednoho ze zřízenců. „Tolik mi zase neplatí, abych dělal tohle.”

„To mi povídej.”

Následovala jsem je ze skladiště na prudké sluneční světlo, které oslepo-valo, a na vzduch, který byl čistý. Marino, stále v umazaném nátělníku, mluvil s Andersonovou a Brayovou v doku. Podle jeho gest jsem usoudila, že přítomnost Brayové ho poněkud zkrotila. Když jsem k nim přicházela, upřela na mě pohled. Nepředstavila se, tak jsem se představila jako první, ale ruku jsem jí nepodala.

„Jsem doktorka Scarpettová,” řekla jsem.

Opětovala můj pozdrav s neurčitým pohledem, jako by neměla tušení, kdo jsem nebo proč tam jsem.

„Myslím, že by bylo dobré, kdybychom si mi dvě promluvily,” dodala jsem.

„Kdo jste říkala, že jste?” zeptala se Brayová.

„Prokristapána!” vybuchl Marino. „Ví sakra dobře, kdo jsi.”

„Kapitáne.” Tón Brayové účinkoval, jako když práskne jezdecký bičík.

Marino zmlkl. Andersonová taky.

„Jsem hlavní soudní lékařka,” zopakovala jsem Brayové to, co už věděla. „Kay Scarpettová.”

Marino obrátil oči v sloup. Obličej Andersonové se zkrabatil nesouhlasem a žárlivostí, když mě Brayová odvedla o krok stranou. Poodešly jsme na kraj přístaviště, kde se nad námi tyčil Sirius, který se ve zčeřeném kalně modrém proudu téměř ani nepohnul.

„Omlouvám se, že jsem nepoznala vaše jméno,” začala.

Neřekla jsem ani slovo.

„Je to ode mě velmi nepozorné,” mluvila dál.

Stále jsem mlčela.

„Měla jsem se s vámi seznámit už dřív. Ale mám tolik práce. A tak jsme tady. A je to tak dobře, opravdu. Perfektní načasování, jak byste mohla říct,” - usmála se -„že se takhle setkáváme.”

Diana Brayová byla urostlá krasavice s černými vlasy a dokonalými rysy. Měla fantastickou postavu. Přístavní dělníci z ní nemohli spustit oči.

„Víte,” pokračovala stále stejným odměřeným tónem, „mám malý problém. Mám dohled nad kapitánem Marinem, přesto si zřejmě myslí, že pracuje pro vás.”

„Nesmysl,” promluvila jsem konečně.

Povzdychla si.

„Připravila jste město o nejzkušenějšího, nejslušnějšího detektiva oddělení vražd, jakého znám, velitelko Brayová,” řekla jsem jí. „A já bych to měla vědět.”

„To byste jistě měla.”

„O co se snažíte?”

„Je čas pro mladou krev, pro detektivy, kterým nevadí pustit si počítač, používat e-mail. Víte, že Marino ani neumí na počítači zpracovat text? Pořád buší dvěma prsty do psacího stroje?”

Nemohla jsem uvěřit, že mi něco takového říká.

„Nemluvě o drobném problému, že je nepoučitelný a neukázněný a jeho chování je hanbou našeho oddělení?” pokračovala.

Andersonová odešla a nechala Marina samotného u vozu, o který se opíral a kouřil. Ruce a ramena měl tlustá a chlupatá a jeho kalhoty, na opasku nízko pod pupkem, mu mohly každou chvíli spadnout. Věděla jsem, že se cítí ponížený, protože se schválně na nás ani nepodíval.

„Proč tu nejsou žádní technici?” zeptala jsem se Brayové.

Jeden přístavní dělník šťouchl loktem do druhého a přidržel si dlaně před hrudí, jako by potěžkával velká prsa Brayové.

„Proč jste tady?” zeptala jsem se znovu.

„Protože mě upozornili, že tu je Marino,” odvětila. „Byl varován předem. Chtěla jsem sama zjistit, jestli tak bezostyšně porušuje mé příkazy.”

„Je tu, protože někdo tu být musí.”

„Je tu, protože se tak sám rozhodl.” Zabodla do mě pohled. „A protože tu jste vy. To je pravý důvod, že ano, paní doktorko? Marino je váš osobní detektiv. Už dlouhá léta.”

Její oči pronikaly do koutů, kam jsem ani já nedohlédla, a zdálo se, že si nacházejí cestu do mých nedotknutelných míst a tuší význam mnoha mých obranných zdí. Dlouze pozorovala mou tvář a mé tělo a já nevěděla, jestli nás dvě porovnává anebo posuzuje, zda mám něco, co by mohla potřebovat.

„Nechte ho na pokoji,” řekla jsem. „Snažíte se zlomit jeho odvahu. O nic jiného nejde. Protože ho nemůžete kontrolovat.”

„Nikdo ho nikdy nedokázal kontrolovat,” odpověděla. „Proto mi ho dali.”

„Dali vám ho?”

„Detektiv Andersonová je nová krev. Bůhví, že tohle oddělení novou krev potřebuje.”

„Detektiv Andersonová je nekvalifikovaná, nevzdělaná a zbabělá,” prohlásila jsem.

„Vy, se svými rozsáhlými zkušenostmi, jistě můžete tolerovat někoho nového a trochu mu poradit, Kay?”

„Tomu, kdo nemá zájem, není pomoci.”

„Předpokládám, že jste poslouchala Marina. Podle něj není nikdo dost kvalifikovaný, vzdělaný a nezajímá se dost o svou práci.”

Měla jsem toho dost. Postavila jsem se tak, abych využila změny směru větru. Přikročila jsem k ní blíž, protože jsem jí hodlala strčit pod nos malou dávky reality.

„Tohle mi už nikdy nedělejte, velitelko Brayová,” řekla jsem. „Už nikdy nevolejte mě nebo někoho z mého úřadu na místo činu, kde nám hodíte na krk nějaké trdlo, které se vůbec neobtěžuje shromažďováním důkazů. A neoslovujte mě Kay.”

Ucouvla před zápachem, který se ze mě linul, ale stačila jsem si všimnout, jak sebou škubla.

„Někdy si spolu zajdeme na oběd.” S těmito slovy mě propustila a zavolala svého šoféra.

„Simmonsi? V kolik hodin mám další schůzku?” zeptala se, zatímco se zadívala na loď a zjevně vychutnávala všechnu tu pozornost.

Měla svůdný způsob, jakým si masírovala dolní bederní páteř nebo strčila ruce do zadních kapes kalhot uniformy, ramena stažená dozadu, anebo si roztržitě uhlazovala kravatu na bujně klenutém poprsí.

Simmons byl pohledný a měl pěkné tělo, a když vytáhl složený list papíru a zahleděl se do něj, třásl se mu v ruce. Brayová k němu přistoupila blíž a on si rozpačitě odkašlal.

„Ve dvě patnáct, velitelko,” řekl.

„Ukažte.” Naklonila se k němu, otřela se o jeho paži, dlouho se dívala do svého itineráře a přitom si stěžovala: „Ach bože! Už zase ten idiot ze školní rady!”

Policejní důstojník Simmons změnil pozici a po spánku mu stekla kapička potu. Vypadal vyděšeně.

„Zavolejte mu a zrušte to,” nařídila Brayová.

„Ano, velitelko.”

„Vlastně, nevím. Možná bych to měla jen přesunout.”

Vzala si od něj itinerář, znovu se o něj otřela jako lenivá kočka a já se až polekala, když jsem na tváři Andersonové uviděla záblesk zuřivého hněvu. Na cestě k vozu mě dohonil Marino.

“Vidělas, jak se předvádí?” zeptal se.

„Toho jsem si nemohla nevšimnout.”

„Věř mi, mluví se o tom dost a dost. Říkám ti, ta mrcha je jako jed.”

„Co o ní víš?”

Marino pokrčil rameny. „Nikdy se neprovdala, nikdo jí nebyl dost dobrej. Chodí s vlivnýma, ženatýma týpkama, údajně. Je posedlá po moci, doktorko. Šeptá se, že chce bejt příští ministryní veřejný bezpečnosti, takže každej polda ve státě jí bude muset lízt do toho pěknýho zadku.”

„To se nikdy nestane.”

„Jen si nebuď tak jistá. Prý má přátele na vysokejch místech, konexe v celý Virginii, což je jeden z důvodů, proč ji teď máme na krku. Má nějakej plán, o tom není pochyb. Zmije jako ona vždycky mají plán.”

Otevřela jsem kufr, vyčerpaná a deprimovaná, protože jsem si znovu připomněla předchozí trauma toho dne tak silně, až jsem se musela opřít o auto.

„Nebudeš na něm dnes večer pracovat, že ne?” zeptal se Marino.

„V žádném případě,” zamumlala jsem. „Nebylo by to vůči němu fér.”

Marino se na mě tázavě podíval. Cítila jsem, že mě stále pozoruje, když jsem si svlékala kombinézu a boty a uložila je do dvojitého pytle.

„Marino, dej mi cigaretu, prosím.”

„Nechce se mi věřit, že už zase kouříš.”

„V tom skladišti je asi padesát milionů tun tabáku. Když to cítím, dostala jsem chuť.”

„To, co jsem cejtil, nebyl tabák.”

„Pověz mi, co se děje,” řekla jsem, když mi připálil svým zapalovačem.

„Právě jsi sama viděla, co se děje. Jsem si jistej, že ti to vysvětlila.”

„Ano, vysvětlila. Ale já tornu nerozumím. Je přece vedoucí uniformované divize, ne vyšetřování. Říká, že tě nikdo nemůže zvládnout, proto se rozhodla ten problém vyřešit sama. Proč? Když sem přišla, nebyl jsi ani v její divizi. Proč bys jí měl vadit?”

„Možná si myslí, že jsem moc chytrej.”

„To bude ono,” poznamenala jsem.

Vyfoukl kouř, jako by zhášel svíčky na narozeninovém dortu, a podíval se na svůj nátělník, jako by už zapomněl, že ho má. Jeho velké tlusté ruce byly stále zaprášené mastkem z chirurgických rukavic. Napřed vypadal osamělý a poražený, pak se znovu zatvářil cynicky a lhostejně.

„Víš,” řekl. „Kdybych chtěl, mohl bych jít do důchodu a dostával bych krásnejch čtyřicet tisíc penze ročně.”

„Pojď ke mně na večeři, Marino.”

„Připočti k tomu, co bych mohl dostat jako bezpečnostní expert nebo cokoli, a žil byl si docela dobře. Nemusel bych se dennodenně hrabat ve sračkách, odkud lezou tihle červi, co si myslej, že všechno vědí.”

„Někdo mě požádal, abych tě pozvala.”

„Kdo?” zeptal se podezřívavě.

„Uvidíš, až tam budeš.”

„Co to sakra znamená?” zamračil se.

„Prokristapána, jdi se osprchovat a obleč si něco, co nevyklidí celé město. Pak přijď ke mně. Kolem půl sedmé.”

„No, pro případ, že sis nevšimla, doktorko, tak pracuju. Tenhle tejden ve směně od tří do jedenácti. Příští tejden od jedenácti do sedmi. Jsem novej skvělej velitel hlídky pro celý blbý město, a jediná doba, kdy potřebujou blbýho velitele hlídky, je, když všichni ostatní velitelé nejsou ve službě. Což je večerní směna, půlnoční směna a víkendy. To znamená, že jediná večeře, kterou do konce života dostanu, bude ta, kterou si sním v autě.”

„Máš rádio,” řekla jsem. „Bydlím v tomhle městě, takže to není mimo tvou jurisdikci. Stav se u mně, a když tě zavolají, tak tě zavolají.”

Nastoupila jsem do vozu a nastartovala.

„Já nevím,” řekl.

„Požádal mě o to…,” začala jsem, ale znovu jsem se málem rozplakala. „Zrovna jsem ti chtěla volat, když jsi volal ty mně.”

„Co? Tohle nedává žádnej smysl. Kdo tě požádal? Co? Lucy je ve městě?”

Vypadal potěšeně, že si na něho vzpomněla a že to je důvod mé pohostin-nosti.

„Kéž by. Uvidíme se v půl sedmé?”

Znovu zaváhal. Odháněl od sebe mouchy a strašlivě páchl.

„Marino, opravdu potřebuju, abys ke mně přišel,” řekla jsem, pak jsem si odkašlala. „Je to pro mě velmi důležité. Je to osobní a moc důležité.”

Bylo tak těžké to vyslovit. Nikdy mě nenapadlo, že mu někdy řeknu, že ho potřebuji v osobní záležitosti. Nevzpomínala jsem si, kdy naposled jsem někomu kromě Bentona něco takového přiznala.

„Myslím to vážně,” dodala jsem.

Marino drtil cigaretu nohou, až z ní zbyla tabáková šmouha a rozmělněný papír. Zapálil si další, zatímco pohledem bezcílně bloudil kolem.

„Víš, doktorko, vážně bych měl s tím kouřením přestat. A s whisky. Házím to do sebe jako popcorn s máslem. Přijdu, podle toho, co budeš vařit,” dodal.

Kapitola 6

Marino odjel, aby někde našel sprchu, a mně se trochu ulevilo, jako když na chvíli ustoupí strašné křeče. Když jsem zastavila na příjezdové cestě před domem, vzala jsem z kufru pytel s oblečením z místa činu a zahájila jsem stejný dezinfekční rituál, jakým jsem procházela většinu svého pracovního života.

V garáži jsem otevřela odpadkové pytle a hodila jsem je i boty do výlevky s vřelou vodou, pracím práškem a bělidlem. Kombinézu jsem dala do pračky, boty a pytle jsem vymáchala pomocí velké dřevěné lžíce. Dezinfikované pytle jsem uzavřela do dvou čistých pytlů, které přišly do speciální nádoby na odpadky, a mokré boty jsem uložila na polici, aby uschly.

Všechno, co jsem měla na sobě, od džínsů po spodní prádlo, šlo taky do pračky. Přidala jsem další prací prášek a bělidlo a nahá jsem proběhla domem a do sprchy, kde jsem se důkladně vydrhla dezinfekčním mýdlem tak, abych nevynechala ani kousíček těla, ani vnitřek uší a nosu, prsty na rukou a nohou včetně míst pod nehty, a vyčistila jsem si i zuby.

Sedla jsem si na výstupek ve vaně, nechala jsem proudit vodu na zátylek a hlavu a vzpomínala jsem, jak mi Benton svými prsty masíroval šlachy a svaly. Rozplétal je, jak vždycky říkal. Stesk po něm byl jako fantomová bolest. Všechny vzpomínky jsem prožívala znovu a nevěděla jsem, jestli vůbec dokážu žít v přítomnosti a ne v minulosti. Smutek nepřestával. Pocit ztráty byl stále stejně silný, ale nemělo smysl proti tornu bojovat, protože by to znamenalo, že se s tím člověk smířil. To jsem vždycky říkala truchlícím rodinám a přátelům.

Oblékla jsem si khaki kalhoty, sandály a modrou proužkovanou košili a pustila jsem na CD přehrávači Mozarta. Zalila jsem květiny a otrhala uschlé listy. Vyleštila jsem a uspořádala všechny kusy nábytku, které to potřebovaly, a uklidila jsem z dohledu veškeré připomínky na práci. Zavolala jsem matce do Miami, protože jsem věděla, že v pondělí večer chodí hrát bingo a nebude doma, takže můžu jen nechat vzkaz na záznamníku. Zprávy jsem si nepustila, protože jsem nechtěla, aby mi znovu připomněly to, co jsem se tak pracně pokusila smýt.

Nalila jsem si dvojitou skotskou, šla jsem do pracovny a rozsvítila jsem. Přejela jsem pohledem po policích, které byly plné lékařských a vědeckých knih, textů o astronomii, svazků Britské encyklopedie a nejrůznějších příruček o zahradničení, flóře a fauně, hmyzu, kamenech a minerálech, a dokonce o nářadí. Našla jsem francouzský slovník a odnesla si ho k psacímu stolu. Loup byl vlk, ale s garou jsem neměla štěstí. Snažila jsem se vymyslet nějaký způsob, jak ten problém vyřešit po svém, a napadl mě prostý plán.

La Petite France byla jednou z nejlepších restaurací ve městě, a i když v pondělí mívala zavřeno, dobře jsem se znala s šéfkuchařem a jeho ženou. Zavolala jsem jim domů. Zvedl telefon a jako vždy byl velmi přátelský.

„Už jste dlouho u nás nebyla,” postěžoval si. „Bohužel si to se ženou říkáme příliš často.”

„Málokdy někam chodím,” odpověděla jsem.

„Příliš mnoho pracujete, paní Kay.”

„Potřebuju něco přeložit,” řekla jsem. „A taky bych uvítala, kdyby to zůstalo jen mezi námi. Nikomu ani slovo.”

,,Samozřejmé.”

„Co je loup-garou?”

„Paní Kay, vy musíte mít moc zlé sny!” zvolal pobaveně.

„Jsem rád, že není úplněk! Le loup-garou je vlkodlak!” Zazvonil zvonek u dveří.

„Ve Francii, před stovkami let, když se domnívali, že jste loup-garou, pověsili vás. Dochovalo se o tom mnoho zpráv.” Podívala jsem se na hodiny. Bylo šest patnáct. Marino přišel brzy a já neměla nic připraveného.

„Děkuji vám,” řekla jsem příteli šéfkuchaři. „Přijdu k vám co nejdřív, slibuju.”

Znovu se ozval zvonek.

„Už jdu,” řekla jsem Marinovi domácím telefonem. Odpojila jsem alarm a pustila ho dovnitř. Měl čistou uniformu, vlasy pečlivě učesané a naplácal si na sebe až moc vody po holení.

„Vypadáš trochu líp, než když jsem tě viděla naposled,” poznamenala jsem cestou do kuchyně.

„Zdá se, že jsi tady to doupě uklidila,” všiml si, když jsme procházeli obývacím pokojem.

„Bylo na čase,” odvětila jsem.

Došli jsme do kuchyně, kde se posadil na své obvyklé místo ke stolku u okna. Zvědavě mě pozoroval, když jsem z ledničky vyndala česnek a droždí v prášku.

„Co to bude? Můžu tu kouřit?”

„Ne.”

„Ale ty tu kouříš.”

„Je to můj dům.”

„Co kdybych otevřel okno a foukal to ven?”

„Záleží na tom, odkud vane vítr.”

„Mohli bychom pustit ventilátor na stropě a uvidíme, jestli to pomůže. Cítím česnek.”

„Myslela jsem, že udělám pizzu na grilu.”

Odsunula jsem konzervy a sklenice ve spíži a hledala jsem rajský protlak a mouku s vysokým obsahem lepku.

„Mince, který jsme našli, jsou anglický a německý,” řekl Marino. „Dvě libry a jedna německá marka. Ale teď to teprve začíná bejt zajímavý. Ještě jsem se chvíli potloukal po přístavu, sprchoval se a tak dále. A mimochodem, rozhodně neztráceli čas, vyložili krabice z toho kontejneru a uklidili. Uvidíš, že ty blbý kamery prodají, jako by se nic nestalo.”

Smísila jsem v míse půl balíčku droždí, teplou vodu a med, zamíchala to a podala jsem si mouku.

„Mám děsnej hlad.”

Přenosné rádio, které postavil na stůl, vychrlilo deset kódů a čísel jednotek. Marino si strhl kravatu a odepnul služební opasek s veškerou výstrojí. Začala jsem hníst těsto.

„Hrozně mě bolí v kříži, doktorko,” postěžoval si. „Máš vůbec představu, jaký to je nosit deset kilo kravin kolem pasu?” Nálada se mu zřejmě značně zlepšila a se zájmem mě sledoval, jak přisypávám mouku a zpracovávám těsto na válu.

„Loup-garou znamená vlkodlak,” oznámila jsem mu.

„Cože?”

„Napůl člověk, napůl vlk.”

„Doprdele, tyhle svinský věci nesnáším.”

„Netušila jsem, že jsi už nějakého potkal.”

„Pamatuješ na ten film s Lonem Chaneym, jak mu narostly chlupy na obličeji, když vyšel měsíc? Málem jsem se podělal strachy. Rocky se rád díval na horory, vzpomínáš?”

Rocky byl jediné Marinovo dítě, syn, kterého jsem nikdy neviděla. Dala jsem těsto do mísy a přikryla ho teplou, vlhkou utěrkou.

„Ozve se ti někdy?” zeptala jsem se opatrně. „Co o Vánocích? Uvidíš ho?”

Marino nervózně odklepl popel.

„Víš vůbec, kde bydlí?” dodala jsem. „Jo,” zabručel. „Jo, zatraceně.”

„Chováš se, jako bys ho vůbec neměl rád,” řekla jsem. „Možná nemám.”

Prozkoumala jsem stojan na víno a hledala láhev dobrého

červeného. Marino do sebe vtáhl kouř a hlasitě ho vydechl. O Rockym nehodlal mluvit víc než kdy jindy.

„Jednou mi o něm budeš vyprávět,” poznamenala jsem, zatímco jsem do rendlíku nalila protlak.

„Víš o něm tolik, kolik potřebuješ,” odvětil.

„Máš ho moc rád, Marino.”

„Říkám ti, nemám ho rád. Kéž by se nikdy nenarodil. Kéž bych ho nikdy nepoznal.”

Zahleděl se z okna na dvorek za domem, kam se snášela noc. V té chvíli se mi zdálo, že Marina vůbec neznám. Byl to cizinec v mé kuchyni, muž v uniformě, který měl syna, jehož jsem nikdy nepotkala a nic o něm nevěděla. Marino se mi nepodíval do očí ani nepoděkoval, když jsem na prostírání před ním postavila šálek kávy.

„Chceš pár solených arašídů nebo něco?” zeptala jsem se.

„Ne,” odmítl. „Přemejšlím, že začnu s dietou.”

„Přemýšlet o tom nepomůže. To dokázaly různé studie.”

„Dáš si kolem krku česnek, až budeš zpracovávat našeho mrtvýho vlkodlaka? Víš přece, že když tě kousne, změníš se taky ve vlkodlaka. Něco jako nákaza AIDS.”

„Není to jako AIDS a byla bych ráda, kdybys s tím přestal.”

„Myslíš, že na tu krabici to napsal sám?”

„Nemůžeme předpokládat, že krabice a ten nápis s tím mrtvým souvisejí, Marino.”

„Šťastnou cestu, vlkodlaku. Jo, to se najde na krabicích s foťáky každou chvíli. Zvlášť když je u nich mrtvola.”

„Vraťme se k Brayové a tvému novému módnímu oblečení,” změnila jsem téma. „Začni od začátku. Co jsi udělal, že si tě tak oblíbila?”

„Začalo to asi před dvěma týdny, když sem nastoupila. Pamatuješ na to autoerotický oběšení?”

„Ano.”

„Brayová se najednou přihrne uprostřed vyšetřování a začne přikazovat lidem, co mají dělat, jako by byla detektiv. Začne si prohlížet porno-grafický časopisy, se kterýma se ten chlápek bavil, než se omylem uškrtil ve svý kožený masce. A Brayová začne dávat jeho ženě otázky.”

„To snad ne,” řekla jsem.

„Tak jí povídám, ať vypadne, že tady zaclání a všechno jenom posere. A druhej den si mě zavolala do kanceláře. Myslel jsem, že mě pořádně sprdne za to, co se stalo, ale neřekla ani slovo. Jen se zeptala, co si myslím o detektivním oddělení.”

Ochutnal kávu a přidal si další dvě lžičky cukru.

„Samozřejmě jsem hned poznal, že o tohle jí vůbec nejde,” pokračoval. „Věděl jsem, že něco chce. Není přece vedoucí kriminálky, tak proč se mě sakra ptala na detektivní oddělení?”

Nalila jsem si sklenku vína.

„Co tedy chtěla?” zeptala jsem se.

„Chtěla mluvit o tobě. Začala mi dávat tisíc otázek, řekla, že ví, že už dlouho jsme partneři ve zločinu, jak to nazvala.” Zkontrolovala jsem těsto, pak omáčku. „Ptala se mě na interní věci. Co si o tobě myslej policajti.”

„A co jsi řekl?”

„Řekl jsem jí, že jsi doktorka-právnička-indiánská náčelnice s IQ vyšším než částka na mý výplatní pásce, že tě všichni poldové milujou včetně ženskejch. Moment, co ještě?”

„To už zřejmě stačilo.”

„Vyptávala se na Bentona, co se mu stalo a jak to ovlivnilo tvou práci.”

To mě rozzuřilo.

„Zajímala se taky o Lucy. Proč odešla od FBI a jestli je důvodem její orientace.”

„Tím si ta ženská u mě zpečetila svůj osud,” prohlásila jsem výhrůžně.

„Řekl jsem jí, že Lucy odešla z FBI, protože ji NASA požádala, aby se stala astronautkou,” pokračoval Marino. „Ale když se dostala do kos-mickýho programu, zjistila, že se jí víc líbí lítat s vrtulníkem, a přihlásila se jako pilotka ATF. Brayová po mně chtěla, abych jí příště ohlásil, až Lucy bude ve městě, a abych zařídil jejich schůzku, protože Brayová ji zřejmě chce k sobě přetáhnout. Na to jsem odpověděl, že to je stejný, jako žádat Billie Jean Kingovou, aby začala prodávat tenisový míčky. A konec příbě-hu? Neřekl jsem Brayový ani hovno, jenom to, že nejsem tvoje osobní sekretářka. No, a za tejden jsem měl znovu prdel navlečenou v uniformě.”

Sáhla jsem po své krabičce cigaret s pocitem, že jsem nenapravitelný narkoman. Kouřili jsme u jednoho popelníku, v mém domě, zamlklí a frustrovaní. Snažila jsem se, abych necítila nenávist.

„Myslím, že na tebe prostě a jednoduše žárlí jako čert, doktorko,” prohlásil Marino nakonec. „Je to velký zvíře, který sem přijde z D. C., a tady neslyší nic jinýho než o skvělý dr. Scarpettový. A myslím, že jí dělá náramně dobře, že nás dva může buzerovat. Dává to ty mrše pocit moci.”

Odhodil nedopalek cigarety do popelníku a pak ho udusil. „Tohle je poprvý od doby, co ses sem nastěhovala, kdy spolu nepracujeme,” dodal a vzápětí se už podruhé toho večera rozezněl zvonek.

„Kdo to ksakru je?” řekl. „Pozvalas ještě někoho a neřeklas mi to?”

Vstal a já se podívala na monitor u domácího telefonu na stěně kuchyně. Nevěřícně jsem zírala na obraz zachycený bezpečnostní kamerou u hlavních dveří.

„To se mi snad zdá,” řekla jsem.

Kapitola 7

Lucy a Jo vypadaly jako přízraky, fyzická zjevení, která nemohla být z masa a kostí. Ještě před necelými osmi hodinami obě projížděly ulicemi Miami. Teď jsem je objímala v náručí.

„Nevím, co na to říct,” opakovala jsem nejméně popáté, když si odkládaly cestovní brašny na podlahu.

„Co se tu sakra děje?” zaburácel Marino, který nás dostihl v obývacím pokoji. „Co tu kruci děláš?” zeptal se Lucy přísně, jako by provedla něco špatného.

Marino nikdy neuměl projevit náklonnost normálním způsobem. Čím byl nevlídnější a sarkastičtější, tím byl šťastnější, že mou neteř vidí.

„To tě už vykopli?” zeptal se.

„Co je to, kostým na Halloween?” zeptala se Lucy stejně halasně a zatahala ho za rukáv uniformy. „Snažíš se nás konečně přesvědčit, že jsi skutečný polda?”

„Marino,” přerušila jsem je, než jsem se vydala do kuchyně, „Myslím, že ještě neznáš Jo Sandersovou.”

„Ne,” odpověděl.

„Ale vyprávěla jsem ti o ní.”

Podíval se na Jo bezvýrazným pohledem. Byla to atleticky stavěná rusovláska s tmavomodrýma očima a já poznala, že se mu líbí.

„Ví přesně, kdo jsi,” řekla jsem Jo. „Není hrubý. Je už prostě takový.”

„Pracuješ?” zeptal se jí Marino. Přitom vytáhl doutnající cigaretu z popelníku a ještě naposled si z ní potáhl.

„Jenom když musím,” odpověděla Jo.

„Co děláš?”

„Spouštím se na laně z vrtulníků Black Hawk. Razie na drogové dealery. Nic zvláštního.”

„Nepovídej, že ty a Lucy jste u stejnýho útvaru někde v Jižní Americe.”

„Ona je u DEA,” vysvětlila Lucy.

„Nekecáš?” Marino se obrátil k Jo. „Na DEA vypadáš dost mrňavá.”

„Nejsou lidi,” odvětila Jo.

Otevřel ledničku a hrabal se tam, až našel pivo Red Stripe. Otevřel ho a hltavě se napil.

„Pití je na účet podniku,” vykřikl.

„Marino,” napomenula jsem ho. „Co to děláš? Jsi ve službě.”

„Už ne. Hele, sleduj to.”

Nešetrně postavil láhev na stůl a vytočil číslo.

„Manne, co děláš?” řekl do telefonu. „Jo, jo. Poslyš, nedělám si srandu. Je mi pod psa. Myslíš, že bys za mě mohl dnes večer zaskočit? Budu ti to dlužit.”

Marino na nás mrkl. Zavěsil, stiskl tlačítko reproduktoru na telefonu a znovu vytočil nějaké číslo. Telefon na druhém konci někdo zvedl při prvním zazvonění.

„Brayová,” rozlehl se mou kuchyní hlas zástupkyně velitele hlavní správy Diane Brayové, takže to všichni slyšeli.

„Zástupkyně velitele Brayová, tady Marino,” řekl hlasem člověka umírajícího na strašlivou chorobu. „Moc mě mrzí, že vás ruším doma.”

Odpovědí mu bylo ticho, jelikož okamžitě a záměrně podráždil svou přímou nadřízenou tím, že ji oslovil „zástupkyně velitele”. Podle protokolu byli zástupci velitelů vždycky oslovováni jako „velitelé”, zatímco samotnému veliteli se říkalo „plukovníku”. Taky si ji příliš nenaklonil tím, že jí telefonoval domů.

„Co je?” zeptala se Brayová úsečně.

„Je mi hrozně,” zachraptěl Marino. „Zvracení, horečka, úplně všechno. Musím se nahlásit jako nemocný a uložit se do postele.”

„Rozhodně jste nevypadal nemocný, když jsem vás před pár hodinami viděla.”

„Přišlo to z ničeho nic. Jenom doufám, že jsem se nenakazil nějakýma bakteriema…”

Rychle jsem načmárala do poznámkového bloku streptokok a klostridie.

,,…víte, jako streptokoky nebo klo-ste-rýdie, na místě činu. Doktor, kterýmu jsem volal, mě varoval, protože když se člověk dostane tak blízko k mrtvému a všechno…”

„V kolik vám končí směna?” přerušila ho.

„V jedenáct.”

Lucy, Jo a já jsme byly rudé v obličeji, jak nás dusil smích, který jsme se pokoušely zadržet.

„Není pravděpodobné, že bych našla někoho, kdo by vystřídal velitele hlídky takhle na konci směny,” odpověděla Brayová chladně.

„Už jsem se spojil s poručíkem Mannem ze třetího okrsku. Je tak laskavý, že zbytek obhlídky převezme za mě,” oznámil Marino, jako by se jeho zdraví prudce zhoršovalo.

„Měl jste mě upozornit dřív!” odsekla Brayová.

„Pořád jsem doufal, že to zvládnu, zástupkyně velitele Brayová.”

„Jděte domů. A zítra vás chci vidět u sebe v kanceláři.”

„Pokud mi bude dost dobře, zastavím se, určitě, zástupkyně velitele Brayová. Dávejte na sebe pozor. Doufám, že to nedostanete taky.”

Zavěsila.

„Taková milá dáma,” řekl Marino, zatímco my tři jsme se otřásaly smí-chem.

„Bože, není divu,” pravila Jo, když zase popadla dech. „Slyšela jsem, že ji kdekdo nenávidí.”

„Kdepak jsi to slyšela?” zamračil se Marino. „Bavíte se o ní v Miami?”

„Jsem odtud. Z Olds Mill, hned u Three Chopt, nedaleko od richmondské univerzity.”

„Tvůj táta tam učí?” zeptal se Marino.

„Je baptistický kazatel.”

„Aha. To musí bejt zábava.”

„Jo,” přidala se Lucy, je to zvláštní, když si představím, že vyrůstala tady skoro za rohem a poznaly jsme se teprve v Miami. Takže, co uděláš s Brayovou?”

„Nic,” odpověděl, dopil láhev piva a šel si do ledničky pro další.

„Tedy, já bych to tak rozhodně nenechala,” prohlásila Lucy s velkou sebedůvěrou.

„Víš, takhle bláznivě člověk přemejšlí, když je mladej,” poznamenal. „Pravda, spravedlnost a americká cesta. Počkej, až budeš stará jako já.”

„Nikdy nebudu stará jako ty.”

„Lucy mi vyprávěla, že jste detektiv,” obrátila se Jo na Marina. „Proč jste ale takhle oblečený?”

„Á, čas na pohádku,” řekl Marino. „Chceš si mi sednout na klín?”

„Budu hádat. Někoho jste naštval. Patrně ji.”

„Takový dedukce vás učí dělat DEA, anebo jsi neobvykle chytrá na někoho, kdo teprve nedávno vyrostl?”

Krájela jsem na plátky žampiony, čerstvé papriky a cibuli a na kostičky plnotučnou mozzarellu a Lucy mě při tom pozorovala. Nakonec mě to přimělo podívat se jí do očí.

„Hned potom, co jsi dneska ráno volala, volal taky senátor Lord,” řekla mi tiše. „Nemusím dodávat, že to šokovalo celou naši pobočku.”

„To si dovedu představit.”

„Řekl mi, abych hned nasedla na letadlo a přijela sem…”

„Nemusíš se o mě tolik starat.” Znovu jsem se uvnitř celá rozklepala.

„Že mě prý potřebuješ.”

„Ani nedovedu říct, jak jsem ráda…” Hlas se mi zlomil a já se zase propadla do onoho studeného, černého prostoru.

„Proč jsi neřekla, že mě potřebuješ?”

„Nechtěla jsem tě rušit. Máš tam tolik práce. Měla jsem dojem, že nemůžeš mluvit.”

„Stačilo, abys řekla: Potřebuju tě.”

„Měla jsi mobil.”

„Chci ten dopis vidět,” požádala.

Kapitola 8

Položila jsem nůž na pracovní desku a utřela jsem si ruce do utěrky. Podívala jsem se na Lucy a ona uviděla děla v mých očích bolest a strach.

„Chci si ho přečíst sama, s tebou,” řekla.

Přikývla jsem a obě jsme odešly do ložnice, kde jsem vyndala dopis z trezoru. Posadily jsme se na okraj postele a já si přitom všimla, že jí pod záložkou pravé nohavice vyčnívá pistole Sig-Sauer 232 v masivním kotníkovém pouzdru. Neubránila jsem se úsměvu, když jsem si představila, co by na to pravděpodobně řekl Benton. Samozřejmě, že by zavrtěl hlavou. Samozřejmě, že by se pustil do nesmyslného, žertem

míněného psychologického výkladu, při kterém bychom se válely smíchy.

Ale jeho humor nebyl bezúčelný. Uvědomila jsem si, že to, co teď vidím, má svou vážnější, varovnější stránku. Lucy vždycky vášnivě obhajovala sebeobranu. Ale od Bentonovy vraždy se stala přímo extremistkou.

„Jsme doma,” připomněla jsem jí. „Proč nenecháš kotník trochu odpočinout?”

„Jediná možnost, jak si člověk na tyhle věci zvykne, je nosit je co nejčastěji,” odpověděla. „Zejména nerezovou ocel. Je o moc těžší.”

„Tak proč nosíš nerezovou ocel?”

„Líbí se mi víc. A tam na jihu je vysoká vlhkost a slaná voda.”

„Lucy, jak dlouho ještě budeš pracovat na téhle tajné akci?” vyhrkla jsem.

„Teto Kay.” Podívala se mi do očí a položila mi ruku na paži. „Nezačínejme s tím zase.”

„Já jen…”

„Já vím. Nechceš jednou ode mě dostat podobný dopis.” Když držela ten krémově bílý list papíru, ruce se jí ani trochu nezachvěly.

„To neříkej,” vydechla jsem s hrůzou.

„A já zase nechci dostat žádný od tebe,” dodala.

Bentonova slova byla stejně působivá a živá jako dnes ráno, když mi senátor Lord dopis přinesl, a já znovu uslyšela Bentonův hlas. Viděla jsem jeho tvář a lásku v jeho očích. Lucy četla velmi pomalu. Když skončila, nemohla chvíli ani promluvit.

Pak řekla: „Něco takového mi nikdy neposílej. Něco takového nechci nikdy dostat.”

Hlas se jí chvěl bolestí a hněvem.

„Jaký to má smysl? Jen abys někoho zase znovu rozrušila?” řekla a vstala z postele.

„Lucy, ty víš, co tím myslel.” Utřela jsem si slzy a objala jsem ji. „V hloubi duše to víš.”

Odnesla jsem dopis do kuchyně a Marino a Jo si ho také přečetli. Jeho reakcí bylo, že se zahleděl z okna do noci, velké ruce nehybně složené v klíně. Jo naopak vstala a přešlapovala na místě, jako by nevěděla, kam jít.

„Opravdu myslím, že bych měla vypadnout,” opakovala několikrát a my jsme jí to vymlouvali. „Chtěl tady mít vás tři. Skutečně bych tu neměla být.”

„Kdyby tě znal, chtěl by, abys tu zůstala,” domlouvala jsem jí.

„Nikdo nikam nepůjde.” Marino to prohlásil jako policista hovořící v místnosti plné podezřelých. „Jsme v tom všichni společně. Zatraceně.”

Vstal od stolu a přejel si tvář rukama.

„Skoro bych si přál, aby to neudělal.” Podíval se na mě. „Ty bys mi to udělala, doktorko? Protože jestli o něčem takovým přemejšlíš, tak na to radši honem zapomeň. Nechci žádný slova ze záhrobí, až tu nebudeš.”

„Dáme péct tu pizzu,” zamumlala jsem.

Vyšli jsme do patia a já přenesla pizzu z kulatého plechu na gril. Potřela jsem těsto omáčkou a ozdobila masem, zeleninou a sýrem. Marino, Lucy a Jo seděli v kovových houpacích židlích, protože jsem nechtěla, aby mi pomáhali. Snažili se udržovat konverzaci, ale nikdo na to neměl náladu. Pokapala jsem pizzu olivovým olejem, opatrně, aby nevzplanulo žhavé uhlí.

„Nemyslím, že vás svolal proto, abyste byli smutní,” řekla Jo nakonec.

„Nejsem smutný,” namítl Marino.

„Ale jsi,” odporovala Lucy.

„Kvůli čemu, ty vševěde?”

„Kvůli všemu.”

„Já se aspoň nebojím přiznat, že mi Benton chybí.”

Lucy na něho zůstala nevěřícně zírat. Jejich nevinné škádlení přerostlo ve skutečnou hádku.

„Nemůžu ani uvěřit, že jsi něco takovýho řekl,” obořila se na něho.

„Věř tomu. Krucinál, byl to jedinej otec, kterýho jsi měla, a nikdy jsem od tebe neslyšel, že by se ti stýskalo. Proč? Poněvadž si pořád myslíš, že to je tvoje vina, že jo?”

„Co to do tebe vjelo?”

„A víš co, agentko Lucy Farinelliová?” Marino nehodlal přestat. „Není to tvoje vina. Je to vina svinský Carrie Grethenový, a i kdybys tu mrchu stokrát sestřelila z oblohy, nikdy ti nebude dost mrtvá. Takhle to funguje, když někoho tak strašně nenávidíš.”

„Ty k ní snad necítíš nenávist?” bránila se Lucy.

„Zatraceně.” Marino do sebe nalil zbytek piva. „Nenávidím ji ještě víc než ty.”

„Nemyslím, že si Benton přál, abychom tu spolu seděli a mluvili o tom, jak moc nenávidíme Carrii nebo kohokoli jiného,” poznamenala jsem.

„Jak se s tím tedy vyrovnáváte, paní doktorko?” zeptala se mě Jo.

„Byla bych ráda, kdybys mi říkala Kay.” To jsem jí opakovala už mnohokrát. „Žiju dál. To je všechno, co můžu udělat.”

Ta slova zněla banálně, dokonce i mně. Jo se naklonila do světla z grilu a podívala se na mě, jako bych měla odpověď na každou otázku, kterou kdy v životě položila.

„Jak žijete dál?” zeptala se. „Jak lidé žijou dál? Přes všechny ty hrozné věci, se kterými se denně zabýváme, i když stojíme na druhé straně. Neděje se to nám. Jakmile zavřeme dveře, nemusíme se dívat na skvrnu na podlaze, kde byla znásilněná a ubodaná k smrti něčí žena nebo kde vystřelili mozek manželovi. Nás uklidní pomyšlení, že řešíme případy, a sami nikdy případem nebudeme. Jenže víte, že to tak není.”

Odmlčela se. Nakláněla se do světla z grilu a stíny vrhané ohněm se jí mihotaly na tváři, která vypadala mladší a nevinnější, než bych čekala u někoho, kdo byl plný takových otázek.

„Jak žijete dál?” zeptala se znovu.

„Lidský duch je velmi odolný.” Nevěděla jsem, co jiného bych měla říct.

„Já tedy mám strach,” dodala Jo. „Celou dobu myslím na to, co bych udělala, kdyby se něco stalo Lucy.”

„Nic se mi nestane,” ujistila ji Lucy.

Vstala a políbila Jo na temeno hlavy. Objala ji, a pokud byl tento jasný signál o povaze jejich vztahu pro Marina něčím novým, nedal to najevo. Znal Lucy od jejích deseti let a do jisté míry měl velký vliv na to, že se dala k policii. Učil ji střílet. Nechal ji řídit na ulicích, a dokonce ji pustil za volant jedné ze svých posvátných dodávek.

Když si poprvé uvědomil, že Lucy nikdy nebude milovat muže, počínal si jako ten nejzatvrzelejší bigotní člověk, snad ze strachu, že jeho vliv zklamal v oblasti, na které podle jeho názoru záleželo nejvíc. Dokonce se snad bál, že to nějak sám zavinil. Ale to bylo před mnoha lety. Nevzpomínala jsem si, že by v poslední době pronesl nějakou předpojatou poznámku o Lucyině sexuální orientaci.

„Ale setkáváte se se smrtí každý den,” pokračovala Jo naléhavě. „Nepřipo-míná vám to…, co se stalo, když vidíte, že se to stalo někomu jinému? Já se prostě nechci tak bát smrti.”

„Inu, na to nemám kouzelný lék,” řekla jsem a vstala. „Jen to, že se musíš naučit příliš na to nemyslet.”

Pizza už bublala, a tak jsem pod ni vsunula velkou špachtli a vytáhla ji.

„Voní to dobře,” pochvaloval si Marino s ustaraným pohledem. „Myslíš, že toho bude dost?”

Udělala jsem druhou pizzu, třetí, potom jsme se posadili ke krbu a zhasli jsme všechna světla v obývacím pokoji. Marino zůstal u piva, Lucy, Jo a já jsme pily bílé burgundské, svěží a jemné.

„Možná by sis měla někoho najít,” poznamenala Lucy. Na tváři si jí pohrávalo světlo a stín z krbu.

„Doprdele!” vybuchl Marino. „Co to má najednou bejt? Nějaká seznamka? Až s tebou bude chtít mluvit o osobních věcech, udělá to. Ale neměla by ses ptát. To není hezký.”

„Život není hezký,” namítla Lucy. „A proč by ti mělo vadit, když se o tom mluví?”

Jo mlčky upřeně hleděla do ohně. Začínala jsem toho mít dost. Napadlo mě, jestli bych neudělala líp, kdybych dnes večer zůstala sama. Ani Benton neměl vždycky pravdu.

„Pamatuješ, když tě opustila Doris?” pokračovala Lucy. „Co kdyby se tě lidé na to neptali? Co kdyby nikoho nezajímalo, co budeš dělat anebo jak ti je? Ty bys sám od sebe nikomu nic neřekl. A totéž platí u těch hus, se kterými ses potom tahal. Pokaždý, když to nevyšlo, museli nastoupit tvoji přátelé a vypáčit to z tebe.”

Marino odložil prázdnou pivní láhev na krbovou římsu tak prudce, až jsem se lekla, že ulomí kus kamene.

„Měla by ses snažit, abys konečně brzy dospěla,” zabručel. „Chceš čekat do třicítky, než přestaneš bejt zatracenej nafoukanej spratek? Dám si ještě pivo.”

Odkráčel z pokoje.

„A řeknu ti ještě něco,” zavolal přes rameno. „Jen proto, že řídíš helikop-téry, programuješ počítače, děláš kulturistiku a všechny možný kraviny, neznamená to, že jsi lepší než já!”

„Nikdy jsem neřekla, že jsem lepší než ty!” zaječela na něho Lucy.

„To teda jsi na omylu!” ozval se jeho hlas z kuchyně.

„Rozdíl mezi tebou a mnou je, že dělám v životě to, co chci,” křičela. „Neuznávám žádný omezení.”

„Kecáš nesmysly, podělaná agentko!”

„Aha, a jsme u jádra problému,” odsekla Lucy, když se Marino znovu objevil s dalším pivem. „Jsem federální agentka, co bojuje proti velkému zlému zločinu na velkých zlých ulicích světa. A ty vězíš v uniformě, jezdíš celou noc kolem dokola a děláš chůvu poldům.”

„A ty máš ráda zbraně, protože tě mrzí, že nemáš ptáka!”

„A pak budu co? Trojnožka?”

„Tak dost,” vykřikla jsem. „To stačí! Vy dva byste se měli stydět. Takhle se hádat… zrovna dnes…”

Hlas se mi zlomil a v očích mě začaly pálit slzy. Byla jsem odhodlaná neztratit znovu sebeovládání a vyděsilo mě, že se tomu už nedovedu ubránit. Odvrátila jsem se od nich. Nastalo dusné ticho, jen v krbu praskal oheň. Marino vstal a pustil televizi. Urovnal pohrabáčem uhlíky a přihodil další poleno.

„Nenávidím Vánoce,” řekla Lucy.

Kapitola 9

Příští ráno Lucy a Jo odlétaly brzy a já nemohla snést představu, že se sem zase vrátí prázdno, jakmile za sebou zavřou dveře. Proto jsem odcházela zároveň s nimi, kufřík v ruce. Věděla jsem, že to bude hrozný den.

„Přála bych si, abys nemusela odjet,” řekla jsem. „Ale Miami by asi nepřežilo další den, kdybys se mnou zůstala.”

„Miami nejspíš nepřežije tak jako tak,” odpověděla Lucy. „Ale za to jsme placení - vést války, které jsou prohrané. Stejně jako v Richmondu, když se to tak vezme. Bože, cítím se mizerně.”

Obě měly otrhané džínsy a pomačkané košile a neudělaly nic víc, než že si gelem natřely vlasy. Stály jsme na mé příjezdové cestě, všechny tři utahané a s kocovinou. Domovní světla a pouliční lampy pohasínaly a obloha se zbarvila do tmavomodra. Neviděly jsme na sebe dobře, jen obrysy, lesknoucí se oči a obláčky páry u úst. Byla zima. Námraza na našich vozech vypadala jako krajka.

„Ale stopětašedesátníci taky nepřežijou,” vychloubala se Lucy. „A na to se těším.”

„Kdo?” zeptala jsem se.

„Svině, po kterých jdeme, pašeráci zbraní. Vzpomeň si, vyprávěla jsem ti, že jim tak říkám proto, že jejich nejoblíbenější munice je stopětašedesáti-gránový Speer Zlatá tečka. Fakt špička, horký zboží. To a nejrůznější další lahůdky - AR-patnáctky, pušky ráže dva dvacet tři, plně automatické rus-ké a čínské krámy - pocházející ze zaslíbených zemí. Brazílie, Venezuela, Kolumbie, Portoriko. Problém je, že část toho se pašuje v nákladních lo-dích, které o tom nemají tušení,” pokračovala. „Například přístav v L. A. Tam se vyloží jeden nákladní kontejner každou jednu a půl minuty. Není šance, že by to někdo mohl prohledat.”

„Ach ano, to je pravda.” Třeštila mi hlava.

„Je nám ctí, že jsme ten úkol dostali,” dodala Jo ironicky.

„Před pár měsíci se v kanálu na jižní Floridě objevilo tělo nějakého chlápka z Panamy, který měl spojení s tímhle kartelem. Při pitvě mu našli jazyk v žaludku, protože jeho krajané mu ho vyřízli a přinutili ho sníst.”

„Nevím, jestli tohle všechno chci slyšet,” namítla jsem, protože do mozku mi zase začal pronikat ten známý jed.

„Já jsem Terry,” sdělila mi Lucy. „Ona je Brandy,” usmála se na Jo. „Holky z miamské univerzity, které se moc neučí, jenže to ani nepotřebujou, protože během náročných semestrů z fetování a souložení získaly pár dobrých adres pro vloupání. Navázaly jsme vynikající společenské vztahy s několika stopětašedesátníky, kteří dělají tyhle vloupačky a berou zbraně, prachy, drogy. Právě teď se chystáme na chlápka na Fisher Islandu, kterej má dost zbraní, aby si mohl otevřít zatracenej krám, a dost koksu, že by s ním mohl zasněžit celý zasraný město.”

Nesnášela jsem, když takhle mluvila.

„Jasně, ta oběť je taky tajný agent,” pokračovala Lucy. Kolem nás hlučně krákaly velké černé vrány a na druhé straně ulice se stále svítilo.

Všimla jsem si svíček v oknech a vánočních věnců na dveřích. Na Vánoce jsem ještě ani nepomyslela a budou tu za necelé tři týdny. Lucy vytáhla ze zadní kapsy peněženku a ukázala mi svůj řidičský průkaz. Fotografie byla její, ale to ostatní ne.

„Terry Jennifer Davisová,” četla. „Běloška, čtyřiadvacet let, sto pětašedesát centimetrů a šedesát kilo. Je divné být někdo jiný. Měla bys vidět, jakou mám v Miami výbavu, teto Kay. Dostala jsem senzační domek na South Beach a jezdím ve sporťáku Benz V-12, zkonfiskovaném při protidro-govém zátahu v Sao Paulu. A měla bys vidět můj glock. Sběratelský model. Ráže čtyřicet, nerez ocelový závěr, malý. Do ruky jako ulitý.”

Ten jed mě začínal dusit. Před očima jsem měla rudou mlhu a přestávala jsem cítit ruce a nohy.

„Lucy, co kdybychom vynechaly podrobnosti,” řekla Jo, která tušila, jak to na mě působí. „Je to stejné, jako kdybys přihlížela, jak dělá pitvu. Možná to je víc, než bys chtěla vědět, že?”

„Dovolila, abych se dívala,” pochlubila se Lucy. „Viděla jsem jich tak půl tuctu.”

Jo začínala být podrážděná.

„Demonstrační pitvy pro policejní akademii.” Moje neteř pokrčila rameny. „Žádný vraždy sekerou.”

Její necitelnost mnou otřásla. Vypadalo to, jako by se bavila o restauracích.

„Většinou lidi, co zemřeli přirozenou smrtí nebo sebevraždou. Rodiny darujou jejich těla anatomickému oddělení.”

Její slova se kolem mě vznášela jako otravný plyn.

„Takže jim nevadí, když je strýček Tim nebo sestřenice Beth pitvaná před houfem policajtů. Většina rodin si stejně nemůže dovolit pohřeb a za darování těla naopak něco dostanou zaplaceno. Je to tak, teto Kay?”

„Ne, nedostanou nic, a těla darovaná rodinami pro vědecké účely nejsou používaná při demonstračních pitvách,” řekla jsem zhrozeně. „Co to proboha s tebou je?” obořila jsem se na ni.

Holé stromy vypadaly proti zataženému nebi jako pavouci; kolem nás přejely dva cadillaky. Cítila jsem, že se lidé na nás dívají.

„Doufám, že nemáš v plánu udělat z takového drsného chování svůj zvyk,” zahrnula jsem ji chladnými, odměřenými slovy. „Protože to zní dost hlou-pě, když to dělají ignoranti bez špetky inteligence. A pro upřesnění, Lucy, nechala jsem tě dívat se na tři pitvy, a i když demonstrace pro policejní akademii možná nebyly vraždy sekerou, ty případy bývaly lidskými by-tostmi. Někdo ty tři mrtvé, které jsi viděla, miloval. Ti tři mrtví lidé měli svoje city. Byli zamilovaní, šťastní, smutní. Večeřeli, jezdili do práce, těšili se z dovolené.”

„Nechtěla jsem…,” začala Lucy.

„Buď si jistá, že když ti tři lidé byli živí, nikdy je nenapadlo, že skončí v márnici se dvaceti policejními zelenáči a děckem jako ty, kteří budou civět na jejich nahá, otevřená těla,” pokračovala jsem. „Chtěla bys, aby slyšeli, co jsi právě řekla?”

Lucyiny oči se zaleskly slzami. Ztěžka polkla a odvrátila pohled.

„Mrzí mě to, teto Kay,” odpověděla tiše.

„Vždycky jsem věřila, že bychom si měli představovat, že ti mrtví vnímají, co říkáme. Možná slyší naše pubertální vtipy a poznámky. Rozhodně je slyšíme my. A víš, co ti to přinese, když je sama pronášíš nebo posloucháš druhé?”

„Teto Kay…”

„Povím ti, co ti to přinese,” pokračovala jsem, bez sebe zlostí. „Sama takhle skončíš.”

Ukázala jsem kolem sebe, jako bych jí představovala okolní svět, zatímco Lucy ohromeně přihlížela.

„Skončíš jako já,” řekla jsem. „Budeš stát na příjezdové cestě, při východu slunce. Budeš si představovat někoho, koho miluješ, v zatracený márnici. Budeš si představovat, jak si z něj ostatní dělají legraci, vtipkují, komentují velikost jeho penisu nebo to, jak hrozně páchne. Možná ho dost nešetrně uložili na stůl. Možná v polovině přerušili práci, hodili mu ručník přes prázdnou hrudní dutinu a šli na oběd. A možná tam chodí policajti kvůli jiným případům a dělají poznámky o křupavé pečínce nebo že si někdo spálil prsty anebo o flambování podle FBI.”

Lucy a Jo na mě ohromeně hleděly vykulenýma očima.

„To všechno jsem slyšela,” řekla jsem, zatímco jsem odemkla dveře auta a trhnutím je otevřela. „Život procházející lhostejnýma rukama, studeným vzduchem a vodou. Všechno je tak studené, studené, studené. I kdyby zemřel v posteli, je nakonec všechno tak studené. Tak přede mnou nemluv o pitvách.”

Posadila jsem se za volant.

„Už nikdy za mnou nechoď s takovým přístupem, Lucy.” Zdálo se, že nemůžu přestat mluvit.

Můj hlas jako by přicházel z jiného místa. Dokonce mě napadlo, že ztrácím rozum. Nestává se to lidem, když zešílí? Stojí mimo své tělo a pozorují sami sebe, jak dělají něco, co by jinak nikdy neudělali, jako někoho zabít anebo chodit po okenní římse.

„Tyhle věci ti navždycky zvoní v hlavě jako zvon,” dodala jsem. „Narážejí svým ošklivým srdcem na strany tvé lebky. Není pravda, že slova nemůžou ublížit. Protože tvoje slova mi ublížila tak, že se to nedá popsat,” řekla jsem své neteři. ,,Vrat se do Miami.”

Lucy ochromeně stála, když jsem dupla na plyn a rozjela se, až jsem pneumatikou zachytila o žulový obrubník. Zahlédla jsem ji a Jo ve zpětném zrcátku. O něčem se dohadovaly, pak nastoupily do auta. Ruce se mi tak třásly, že jsem si nemohla zapálit cigaretu, dokud jsem nemusela v hustém provozu zastavit.

Nechtěla jsem, aby mě Lucy a Jo dohonily. Zabočila jsem na výjezd na Devátou ulici a představovala jsem si, jak uhánějí po dálnici 1-64 k letišti, zpátky k životu tajných agentů.

„K čertu s tebou,” zamumlala jsem ke své neteři.

Srdce mi tlouklo, jako by mi chtělo vyskočit z hrudi.

„K čertu s tebou, Lucy,” rozplakala jsem se.

Kapitola 10

Nová budova, kde jsem pracovala, byla středem bouřlivého rozvoje, který jsem si ani nedovedla představit, když jsem se sem v sedmdesátých letech nastěhovala. Pamatovala jsem si, jak jsem se cítila podvedená, když se v té v době richmondské podniky rozhodly přesunout do sousedních okresů a nákupních středisek. Lidé přestali nakupovat a chodit do restaurací v centru, hlavně v noci.

Historický charakter města se stal obětí nezájmu a zločinu až do poloviny devadesátých let, kdy se Virginská státní univerzita znovu ujala zbývajících trosek a nákladně je obnovila. Zdálo se, že tady téměř přes noc vyrostly hezké budovy z cihel a ze skla, všechny v podobném stylu. Můj úřad a márnice se dělily o prostor s laboratořemi a nedávno založeným Virginským ústavem forenzních věd a soudního lékařství, který byl první akademií svého druhu v zemi, ne-li na celém světě.

U vchodu do vestibulu jsem dokonce měla své parkovací místo, kde jsem teď seděla ve voze a sbírala jsem dohromady své věci i rozbouřené myšlenky. Dětinsky jsem vypnula telefon ve voze, aby mě Lucy nemohla dostihnout poté, co jsem tak rychle odjela. Teď jsem ho zapojila v naději, že zazvoní. Upřeně jsem ho pozorovala. Takhle jsem se naposled chovala tehdy, když jsme měli s Bentonem svou nejhorší hádku a já mu řekla, aby opustil můj dům a už se nevracel. Vypnula jsem telefony, ale za hodinu jsem je znovu zapnula a propadla jsem panice, když nevolal.

Podívala jsem se na hodinky. Za necelou hodinu měla Lucy nastoupit ke svému letu. Uvažovala jsem o tom, že zavolám USAir a dám ji vyvolat. Byla jsem šokovaná a zahanbená svým chováním. Cítila jsem se bezmocná, protože jsem se dost dobře nemohla omluvit někomu, kdo se jmenoval Terry Davisová, neměl tetu Kay ani dostupné telefonní číslo a žil kdesi v South Beach.

Vypadala jsem dost divoce, když jsem vešla do skleněného a mozaikového vestibulu. Jake, který tu pracoval jako strážný, si toho hned všiml.

„Dobrý den, paní doktorko,” řekl se svým obvyklým nervózním pohledem a nervózními gesty. „Vypadáte, jako by vám bylo pořádné horko.”

„Dobrý den, Jakeu,” odpověděla jsem. „Jak se máte?”

„Pořád stejně, pořád stejně. Až na to, že se zhoršuje počasí, a bez toho bych se obešel.”

V jednom kuse cvakal propiskou.

„Nemůžu se zbavit bolesti v zádech, paní doktorko. Sedí mi přímo mezi lopatkama.”

Prohnul ramena a krk.

„Jako by se mi tam něco přiskříplo. Stalo se to, když jsem tuhle cvičil s činkami. Co myslíte, že mám dělat? Anebo vám musím napsat?”

Domnívala jsem se, že se snaží jenom žertovat, ale neusmíval se.

„Chce to vlhké teplo. A na nějaký čas nechte činky na pokoji,” odpověděla jsem.

„Moc děkuju. Kolik si počítáte?”

„Mně si nemůžete dovolit, Jakeu.”

Zazubil se. Protáhla jsem svou počítačovou kartu elektronickým zámkem na dveřích kanceláře a zámek se s cvaknutím otevřel. Uslyšela jsem, jak se moje písařky, Cleta a Polly, baví a píšou na počítači. Telefony už vyzváněly a to ještě nebylo ani půl osmé.

,,… Je to opravdu moc zlé.”

„Myslíš, že lidé z jiných zemí páchnou jinak, když se rozkládají?”

„Ale Polly. Co je to za hloupost?”

Tísnily se ve svých šedivých kójích, probíraly se fotografiemi z pitev a zapisovaly údaje do počítače; kurzory hbitě přeskakovaly z políčka do políčka.

„Raději si dejte kávu, dokud to jde,” přivítala mě Cleta s odsuzujícím výrazem ve tváři.

„Jen jestli to je pravda.” Polly energicky stiskla klávesu ,return `.

„Slyšela jsem o tom,” řekla jsem.

„Budu mlčet jako hrob,” dodala Polly, která by to nedovedla, ani kdyby se snažila sebevíc.

Cleta naznačila, že si zamyká ústa, aniž by vynechala jediný úhoz do kláves.

„Kde jsou všichni?”

„V márnici,” odpověděla Cleta. „Máme dnes osm případů.”

„Hodně jsi zhubla, Cleto,” poznamenala jsem, zatímco jsem si vybírala úmrtní listy z interní poštovní schránky.

„Šest a půl kila,” odpověděla pyšně. Přitom rozdávala děsivé fotografie jako hrací karty a řadila je podle čísel případů. „Díky, že jste si všimla. Jsem ráda, když si toho tady někdo všimne.”

„Sakra,” řekla jsem, když jsem se podívala na úmrtní list na vrchu svazku. „Myslíte, že někdy přesvědčíme doktora Carmichaela, že srdeční zástava není příčinou smrti? Každému se zastaví srdce, když zemře. Otázkou je, proč se zastavilo. Musí se to opravit.”

Další úmrtní listy jsem si zběžně pročetla, když jsem šla po chodbě s dlouhým zelenomodrým kobercem do své rohové kanceláře. Rose pracovala ve světlém předpokoji se spoustou oken a nikdo se nemohl dostat k mým dveřím, aniž by narušil její vzdušný prostor. Právě stála před otevřenou zásuvkou kartotéky a prsty netrpělivě přejížděla přes označené karty.

„Jak se máte?” zeptala se přes rameno s perem stisknutým v zubech. „Hledá vás Marino.”

„Rose, musíme dostat doktora Carmichaela k telefonu.”

„Už zase?”

„Bohužel.”

„Měl by jít do penze.”

To moje sekretářka říkávala léta. Zavřela zásuvku a vytáhla jinou.

„Proč mě Marino hledá? Volal mi z domova?”

Vyndala si pero z úst.

„Je tady. Nebo byl. Paní doktorko, vzpomínáte si na dopis, který jste minulý měsíc dostala od té hrozné ženské?”

„Jaké hrozné ženské?” zeptala jsem se. Rozhlédla jsem se po chodbě, jestli neuvidím Marina, ale nebylo po něm ani stopy.

„Té, která je ve vězení, protože zavraždila manžela a vybrala si jeho mili-onovou životní pojistku.”

„Aha, ta,” přikývla jsem.

Vešla jsem do své kanceláře, svlékla jsem si sako kostýmu a kufřík položila na podlahu.

„Proč mě Marino hledá?” zeptala jsem se znovu.

Rose neodpověděla. Už dřív jsem si všimla, že začíná nedoslýchat, a každá připomínka jejích přibývajících neduhů mě děsila. Položila jsem úmrtní listy na hromádku asi stovky dalších, které jsem ještě neměla čas prohlédnout, a přehodila jsem sako přes židli.

„Jde o to,” řekla Rose hlasitě, „že vám poslala další dopis. Tentokrát vás obviňuje z vyděračství.”

Vzala jsem si laboratorní plášť pověšený na zadní straně dveří.

„Tvrdí, že jste se spřáhla s pojišťovací společností a zaměnila jste způsob smrti jejího manžela z nehody na vraždu, aby jí nemuseli vyplatit peníze. A za to jste pak dostala tučný úplatek, proto si - podle ní - můžete dovolit mercedes a drahé šaty.“

Přehodila jsem si laboratorní plášť přes ramena a strčila ruce do rukávů.

„Víte, paní doktorko, tyhle blázny už nesnáším. Někteří mě opravdu děsí a myslím, že internet to ještě zhoršuje.”

Rose se podívala ke dveřím.

„Neposloucháte ani slovo z toho, co vám říkám,” postěžovala si.

„Nakupuju oblečení z výprodeje,” odpověděla jsem. „A vy všechno svádíte na internet.”

Asi bych se vůbec nestarala o nákup šatů, kdyby mě Rose k tomu občas nepřinutila, když obchodní domy vyprodávaly zbytky zásob z minulé sezony. Hrozně nerada jsem nakupovala, s výjimkou dobrého vína nebo jídla. Nenáviděla jsem davy. Nenáviděla jsem nákupní centra. Rose nenáviděla internet a věřila, že kvůli němu jednou nastane konec světa. Musela jsem ji donutit, aby používala e-mail.

„Jestli zavolá Lucy, postaráte se, abych hovor dostala, ať budu kdekoli?” požádala jsem ji, právě když Marino vstoupil do Rosiny kanceláře. „A zkuste zavolat její pobočku. Možná, ji zastihnete.”

Při pomyšlení na Lucy se mi sevřel žaludek. Ráno jsem se přestala ovládat a zahrnula jsem ji slovy, která jsem nemyslela vážně. Rose na mě zkou-mavě pohlédla. Nějak to věděla.

„Kapitáne,” oslovila Marina, „dneska jste se nám nějak vyparádil.”

Marino zabručel. Otevřel dózu s citronovými bonbony na jejím psacím stole, až zařinčelo sklo, a jeden si vzal.

„Co mám udělat s tím dopisem té bláznivé dámy?” Rose, s brýlemi na čtení na nose, se na mě podívala otevřenými dveřmi, zatímco prohledávala další zásuvku.

„Myslím, že je na čase, abychom předali složku té dámy - pokud ji někdy najdete - úřadu ministra spravedlnosti,” odpověděla jsem. „V případě, že mě ta ženská zažaluje. Což nejspíš udělá. Nazdar, Marino.”

„Pořád mluvíte o ty bláznivý babě, kterou jsem dal zavřít?” řekl s bonbo-nem v puse.

„Ovšem,” vzpomněla jsem si. „Ta bláznivá baba byla jedním z tvých případů.”

„Takže mě asi taky zažaluje.”

„Pravděpodobně,” přikývla jsem. Stála jsem u stolu a probírala se včerej-šími telefonními vzkazy. „Proč všichni volají, když tu nejsem?”

„Nevadí mi, když mě žalujou,” meditoval Marino. „Připadám si jako něco extra.”

„Nemůžu si na vás v té uniformě zvyknout, kapitáne Marino,” podotkla Rose. „Měla bych salutovat?”

„Neštvěte mě, Rose.”

„Myslela jsem, že ti služba začíná až ve tři,” poznamenala jsem.

„Na tom, když mě žalujou, je hezký, že to musí platit město. Ha ha. Ať jdou do hajzlu.”

„Uvidíme, jestli bude nějaké ha ha, až jednou budete muset zaplatit a přijdete o dodávku a nadzemní bazén. Anebo nedej bože o celou vánoční výzdobu a zvláštní skříňky s pojistkami,” dobírala si ho Rose. Já jsem zatím horečně otevírala a zavírala zásuvky svého psacího stolu.

„Neviděl někdo moje tužky?” zeptala jsem se. „Nemám jedinou zatracenou tužku. Rose? Myslím propisky Pilot. V pátek jsem jich měla celou krabičku. Vím to, protože jsem je koupila, když jsem naposled byla v Ukrops. A nemůžu tomu uvěřit, ale zmizelo i moje zlaté pero.”

„Neříkejte, že jsem vás nevarovala, abyste tu nenechávala nic cenného,” odpověděla Rose.

„Musím si jít zapálit,” oznámil Marino. „K čertu s těma blbejma nekuřáckejma budovama. Máš barák plnej mrtvejch lidí a stát si dělá starosti s kouřením. A co formalínový výpary? Pár pořádnejch nadechnutí by porazilo koně.”

„Kruci!” Zabouchla jsem jednu zásuvku a s trhnutím otevřela druhou. „A hádejte co ještě? Nikde žádný advil, žádná analgetika, žádný sudafed. To mě už vážně štve.”

„Peníze na kávu, Cletin mobil, obědy a teď vaše tužky a aspirin. Došlo to tak daleko, že si všude s sebou nosím kabelku. V kanceláři začali tornu dotyčnému, ať je to kdokoli, říkat zloděj mrtvol,” dodala Rose rozhněvaně. „Což podle mého není ani trochu vtipné.”

Marino k ní přistoupil a jednou rukou ji objal.

„Drahoušku, nemůžete obviňovat toho chlapíka za to, že touží po vašem těle,” šeptal jí sladce do ouška. „Já po vás toužím od chvíle, kdy jsem vás poprvé uviděl ještě v dobách, kdy jsem tady doktorku učil všechno, co zná.”

Rose ho ostýchavě krátce políbila na tvář a opřela si hlavu o jeho rameno. Vypadala najednou bezbranně a velmi staře.

„Jsem unavená, kapitáne,” řekla tiše.

„Já taky, drahoušku, já taky.”

Podívala jsem se na hodinky.

„Rose, prosím, oznamte všem, že pracovní porada bude o pár minut později. Marino, promluvme si.”

Kuřárna se nacházela v rohu nádvoří, vybavená dvěma plastovými židlemi, automatem na colu a špinavým promáčknutým popelníkem, který Marino položil mezi nás. Oba jsme si zapálili a já pocítila zase ten starý osten pocitu provinilosti.

„Proč jsi tady?” zeptala jsem se. „Nenadělal sis včera dost problémů?”

„Myslel jsem na to, co včera řekla Lucy,” odpověděl Marino. „O mý současný situaci. Jako že jsem v prdeli, mimo službu, vyřízenej, doktorko. To nesnesu, jestli chceš znát pravdu. Jsem detektiv. Byl jsem detektiv skoro celej život. Nemůžu dělat tuhle posranou práci v uniformě. Nemůžu dělat pro kretény jako je Diane Sviné` Brayová.”

„Proto jsi loni složil zkoušku pro odborného poradce,” připomněla jsem mu. „Nemusíš zůstat u policejního oddělení, Marino. Ne u jakéhokoli policejního oddělení. Máš dost odsloužených roků do penze. Můžeš si přece stanovit vlastní pravidla.”

„Bez urážky, doktorko, ale nechci pracovat ani pro tebe,”

řekl. „Ani na částečnej úvazek, ani případ od případu nebo jakkoliv.”

Stát mi přidělil dvě místa pro odborné poradce a zatím ani jedno nebylo obsazené.

„Jde o to, že máš možnosti.” Jeho slova se mě dotkla, ale nedala jsem nic najevo.

Mlčel. Znovu se mi v duchu objevil Benton, uviděla jsem city v jeho očích a pak zase zmizel. Vzpomněla jsem si, jak Rose slábne, a bála jsem se, že ztratím Lucy. Myslela jsem na to, že stárnu a lidé z mého života mizí.

„Neodcházej mi, Marino,” prosila jsem ho.

Hned neodpověděl, ale pak mu zajiskřilo v očích.

„Ať jdou všichni do hajzlu, doktorko,” prohlásil. „Nikdo mi nebude nařizovat, co mám dělat. Jestli chci pracovat na případu, tak sakra budu.”

Odklepl popel a zatvářil se velmi spokojeně sám se sebou.

„Já ale nechci, aby tě vyhodili nebo degradovali,” varovala jsem ho.

„Nemůžou mě degradovat víc, než jsem,” prohlásil s dalším zábleskem hněvu v očích. „Nemůžou mě dát na nižší pozici než kapitán a žádnej úkol není horší, než jakej jsem dostal. Ať si mě vyhodí. Ale hádej co? To neudělají. A chceš vědět proč? Protože bych mohl jít do Henrika, Chesterfieldu, Hanoveru, kam si vzpomeneš. Nevíš, kolikrát po mně chtěli, abych převzal vyšetřování v jinejch odděleních.”

Vzpomněla jsem si na nezapálenou cigaretu v ruce.

„Pár z nich dokonce chtělo, abych dělal šéfa,” držel se zoufale své optimistické vize.

„Nic si nenamlouvej,” řekla jsem a potáhla si z mentolky. ,>Ach bože, nemůžu uvěřit, že už zase kouřím.”

„Nesnažím se nikomu nic namlouvat,” prohlásil a já vycítila, jak se jeho smutek šíří jako studená fronta. „Ale připadám si jako na cizí planetě. Neznám Brayový a Andersonový tohohle světa. Co je to za ženský?”

,jsou posedlé mocí.”

„Ty máš taky moc. Jsi nesrovnatelně mocnější než ony nebo kdokoli, koho znám, včetně většiny chlapů, a vůbec nejsi taková.”

„V poslední době se rozhodně nějak zvlášť mocná necítím. Ani jsem se dneska ráno nedokázala ovládnout - na příjezdové cestě před svou neteří a její přítelkyní a taky asi před pár sousedy.” Vyfoukla jsem kouř. „A je mi z toho nanic.”

Marino se předklonil na židli. „My dva jsme jediný, komu aspoň za mák záleží na tom hnijícím nebožtíkovi.”

Ukázal palcem ke dveřím márnice.

„Vsadím se, že se tu Andersonová dneska ráno ani neukáže,” pokračoval. „Aspoň se tu nebude potloukat a koukat, jak ho pitváš.”

Když jsem uviděla výraz na jeho tváři, sevřelo se mi srdce. Marino byl zoufalý. Kromě práce, kterou dělal celý život, mu nezůstalo vůbec nic, až na exmanželku a odcizeného syna Rockyho. Marino byl uvězněn v těle, o které příliš nedbal

a které mu to bezpochyby zanedlouho oplatí. Zůstal bez peněz a měl příšerný vkus, pokud šlo o ženy. Byl politicky nekorektní, nepořádný a mluvil sprostě.

„V jednom máš pravdu,” řekla jsem. „Neměl bys chodit v uniformě. Vlastně to je pro oddělení velká ostuda. Co to zase máš na košili? Hořčici? Kravata je moc krátká. A ukaž mi ponožky.”

Sehnula jsem se a nahlédla jsem pod záložky kalhot od uniformy.

„Nejdou k sobě. Jedna je černá, druhá tmavomodrá,” ukázala jsem.

„Nedovol, abych tě dostal do průšvihu, doktorko.” ‘

„Já už v průšvihu jsem, Marino,” odpověděla jsem.

Kapitola 11

Jednou z krutějších stránek mé práce bylo, že se neznámé ostatky označovaly jako „Torzo”, „Žena z kufru” nebo „Superman”. Takové názvy okrádaly danou osobu o identitu a o všechno, čím na světě byla nebo co dělala, stejně nelítostně jako smrt.

Považovala jsem za bolestnou osobní porážku, když jsem nedokázala určit totožnost někoho, kdo mi byl svěřen na starost. Zabalila jsem kosti do krabic a uložila je na police v skladovací místnosti s nadějí, že mi jednou prozradí, kdo to byl. Uchovávala jsem nedotčená těla nebo jejich části v mrazničkách celé měsíce a léta a nedovolila jsem je pohřbít do chudinského hrobu tak dlouho, až už nebyla žádná naděje nebo místo. Neměli jsme dost prostoru, abychom každého uchovávali navždy.

Dnešní ranní případ byl pokřtěn jako „Muž z kontejneru”. Byl ve velmi neutěšeném stavu a já doufala, že ho tu nebudu mít dlouho. Když je rozklad takhle pokročilý, nezastaví ho ani zmražení.

„Někdy nechápu, jak to můžeš vydržet,” reptal Marino.

Stáli jsme v šatně vedle márnice a žádné zavřené dveře ani betonová zeď nemohly úplně zadržet ten pach.

„Nemusíš tu být,” připomněla jsem mu.

„Za nic na světě si to nenechám ujít.”

Oblékli jsme si dvojité chirurgické obleky, rukavice, chrániče rukávů, návleky na boty, chirurgické čapky, ochranné kryty a roušky. Neměli jsme vzduchové filtry, protože nevěřím v jejich užitečnost, a taky jsem nerada viděla, když si doktoři tajně mazali pod nos mentolovou mast, ačkoli policisté to dělali neustále. Pokud soudní lékař nedokáže zvládnout nepříjemnosti svého povolání, měl by raději dělat něco jiného.

Kromě toho, pachy jsou důležité. Mohou vyprávět vlastní příběh. Nasládlá vůně může ukazovat na ethchlorvynol, zatímco chloralhydrát je cítit po hruškách. U obou musím pomýšlet na předávkování hypnotiky, zatímco nádech česneku může prozrazovat arzen. Fenoly a nitrobenzen připomínají éter nebo krém na boty a ethylenglykol je cítit přesně jako nemrznoucí směs, protože to nemrznoucí směs prakticky je, Oddělovat potenciálně významné pachy od odporného zápachu špinavých těl a hnijícího masa je činnost podobná spíš archeologii. Zaměřujete se na to, co tam máte hledat, a ne na okolní tísnivé podmínky.

Dekompoziční místnost, jak jsme to nazývali, byla miniaturní verzí pitevního sálu. Měla vlastní klimatizaci a ventilační systém a jediný stůl, který jsem mohla přesunout a připojit k velké výlevce. Všechno, včetně skříněk a dveří, bylo z nerezové oceli. Stěny a podlahy byly natřené neabsorpčním akrylovým nátěrem, který odolával nejbrutálnějšímu mytí dezinfekčními a bělicími prostředky. Automatické dveře se otevíraly ocelovými tlačítky, dost velkými, aby se daly stisknout loktem a ne rukou.

Když se za Marinem a za mnou zavřely posuvné dveře, lekla jsem se, protože jsem uviděla Andersonovou, jak se opírá o pracovní desku. Pojízdná nosítka, na nichž ležel vak s tělem, stála uprostřed místnosti. Tělo je důkaz. Nikdy jsem nenechala vyšetřovatele samotného u neprozkou-maného těla, určitě ne od značně nedůvěryhodného procesu s O. J. Simpsonem, kdy bylo pro každého kromě obžalovaného velmi populární objevit se u soudu.

„Co tu děláte a kde je Chuck?” zeptala jsem se Andersonové.

Chuck Ruffin byl můj márniční asistent a už tu měl nějakou dobu být, aby zkontroloval chirurgické nástroje, označiln zkumavky a ujistil se, že mám všechny nezbytné dokumenty.

„Pustil mě sem a někam šel.”

„Pustil vás a nechal vás tu samotnou? Jak je to dlouho?”

„Asi tak dvacet minut,” odpověděla Andersonová. Ostražitě sledovala pohledem Marina.

„Necejtím tu náhodou trochu vicksu v nose?” zeptal se Marino nevinně. Kafrová mast se Andersonové leskla na horním rtu.

„Vidíte tamten obrovskej deodorant?” Marino kývl hlavou ke speciálnímu ventilačnímu systému ve stropě. „A víte co, Andersonová? Nepomůže vám ani trochu, sakra, až otevřeme zip toho pytle.”

„Nemám v úmyslu tu zůstat,” odsekla.

To bylo jasně vidět. Dokonce si ani nenavlékla chirurgické rukavice.

„Neměla byste tu být bez jakéhokoli ochranného oblečení,” upozornila jsem ji.

„Jen jsem vám chtěla sdělit, že budu venku hovořit se svědky a chci, abyste mě vyvolala pagerem, až budete mít informace o tom, co se mu stalo,” prohlásila.

„S jakejma svědkama? Brayová vás posílá do Belgie?” zeptal se Marino prudce, až mu dech zamžil obličejový kryt.

Ani na chvíli jsem nevěřila, že přišla do této nepříjemné místnosti, aby mi něco oznámila. Andersonová tu zřejmě sledovala zcela jiné zájmy, než byl tenhle případ. Podívala jsem se na tmavočervený vak s tělem, abych zjistila, zda nebyl nějak porušený, i když jsem si uvědomovala, že začínám být trochu paranoická. Pohlédla jsem na hodiny na stěně; bylo skoro devět.

„Zavolejte mi,” řekla Andersonová, jako by mi to nařizovala.

Dveře se za ní neslyšně zavřely. Zvedla jsem interní telefon a zavolala Rose.

„Kde je sakra Chuck?” zeptala jsem se.

„Bůh ví,” odpověděla Rose a nijak se nesnažila zastřít opovržení, které k tomu mládenci cítila.

„Prosím najděte ho a řekněte mu, ať okamžitě přijde,” požádala jsem ji. „Dohání mě k šílenství. A tenhle telefonní hovor zaznamenejte, jako obvykle. Všechno zdokumentujte.”

„To dělám vždycky.”

„Jednou ho odtud vyrazím,” řekla jsem Marinovi, když jsem zavěsila. „Jakmile toho budu mít proti němu dost. Je líný a naprosto neodpovědný. Dřív takový nebýval,

,,Je ještě línější a neodpovědnější než dřív,” odpověděl Marino. „Ten kluk se mi nechce líbit, doktorko. Má něco za lubem, a abys věděla, snaží se udržovat náramně dobrý vztahy s policejním oddělením.”

„Fajn,” poznamenala jsem. „Můžete si ho tam nechat.”

„Jeden z těch cvoků, co onanujou nad uniformama, zbraněma a blikajícími světly,” dodal a já otevřela vak.

Z Marinova hlasu se začal vytrácet sebevědomý tón. Dělal, co mohl, aby si zachoval klid.

„Je ti dobře?” zeptala jsem se.

„Ale jo.”

Zápach nás zasáhl jako bouřková fronta.

„Doprdele!” postěžoval si Marino, když jsem odstranila prostěradla halící tělo. „Mizernej zasranej hajzl!”

Někdy se stávalo, že tělo bylo v tak příšerném stavu, že vypadalo jen jako surrealistická směsice nepřirozených barev, tkání a pachů, které mohly někoho vyvést z míry, dezorientovat a srazit na podlahu. Marino prchl do rohu, co nejdál od pojízdných nosítek, a já měla co dělat, abych se nerozesmála.

V chirurgické výstroji vypadal nanejvýš směšně. Když měl na nohou návleky, podklouzávaly mu nohy na podlaze, a protože čapka se na jeho plešatící hlavě neměla čeho zachytit, zvrásnila se jako papírový košíček na cukroví. Dávala jsem mu nanejvýš patnáct minut, než si ji jako vždycky strhne.

„Nemůže za to, v jakém se nachází stavu,” připomněla jsem Marinovi.

Marino si horečně cpal do nosních dírek inhalační mast.

„To je od tebe trochu pokrytecké,” poznamenala jsem. Vtom se znovu otevřely dveře a dovnitř vešel Chuck Ruffin s rentgenovými snímky.

„To není dobrý nápad někoho sem doprovodit a zmizet,” vyčetla jsem Ruffinovi s mnohem větší odměřeností, než jsem cítila. „Zvlášť začínajícího detektiva.”

„Nevěděl jsem, že je nová,” odpověděl Ruffin.

„Co sis myslel, že je?” přidal se Marino. „Ještě nikdy tady dole nebyla a vypadá na třináct.”

„Rozhodně je plochá jako prkno. Nic pro mě, to vám povídán,” naparoval se Ruffin. „Lesbický poplach! HUÍÍ-HUÍÍHUÍÍ!” Napodoboval sirénu a mával kolem sebe rukama jako poplašná světla.

„Nenecháváme nepovolané lidi samotné s nevyšetřenými těly. To se týká i policistů. Ať zkušených, nebo nezkušených.” Měla jsem chuť Chucka na místě propustit.

„Já vím.” Snažil se být roztomilý. „Už zas ten O. J. a nastrčená kožená rukavice.”

Ruffin byl vysoký štíhlý mladý muž s ospalýma hnědýma očima a neposlušnými světlými vlasy, které zdánlivě rostly všemi možnými směry, takže neustále vypadal rozcuchaný, jako by právě vstal z postele, což bylo pro většinu žen zřejmě neodolatelné. Mě ovšem okouzlit nemohl a už se o to ani nesnažil.

„V kolik hodin sem ráno přišla detektiv Andersonová?” zeptala jsem se ho.

Místo odpovědi začal obcházet místnost a cvakat vypínači od světelných panelů. Světla na stěnách se matně rozzářila.

„Promiňte, že jdu pozdě. Telefonoval jsem. Moje žena je nemocná,” dodal.

Na svou ženu se vymlouval tak často, že musela být buď chronicky nemocná, nebo hypochondr, trpěla chorobnou lživostí anebo byla skoro mrtvá.

„Jak vidím, Rene se rozhodla odejít…,” řekl, čímž mínil Andersonovou.

„Rene?” přerušil ho Marino. „Nevěděl jsem, že se vy dva znáte tak dobře.”

Ruffin začal vytahovat snímky z velkých manilových obálek.

„Chucku, kdy sem přišla Andersonová?” zkusila jsem to znovu.

„Přesně?” Na chvíli se zamyslel. „Mám dojem, že přišla kolem čtvrt.”

„Na devět,” doplnila jsem.

„Jo.”

„A vy jste ji nechal v márnici, i když jste věděl, že všichni budou na pracovní poradě?” zlobila jsem se. „Když jste věděl, že márnice bude opuštěná. Dokumenty, osobní věci a mrtvá těla všude okolo.”

„Nikdy to neviděla, tak jsem ji rychle provedl…,” mluvil dál, zatímco vkládal snímky do panelů. „Navíc jsem tu byl. Snažil jsem se dohnat počítání pilulek.”

Měl na mysli nekonečnou dodávku léků na předpis, které k nám přicházely s většinou našich případů. Ruffin měl únavnou povinnost pilulky spočítat a spláchnout je do výlevky.

„Hele, podívejte se na to,” řekl.

Rentgenové snímky lebky z různých úhlů ukázaly kovové šití na levé straně čelisti. Bylo tak výrazné jako stehy na baseballovém míči.

„Našemu muži z kontejneru někdo rozbil hubu,” poznamenal Ruffin. „To by mohlo stačit k identifikaci, ne, doktorko Scarpettová?”

„Jestli se někdy dostaneme k jeho starým snímkům,” odpověděla jsem.

„Vždycky je nějaké velké jestli,” prohlásil Ruffin.

Dělal, co mohl, aby odvedl mou pozornost, protože věděl, že má problém.

Prohlédla jsem si průsvitné stíny a tvary lebeční dutiny a kosti, ale žádné další fraktury, deformace nebo zvláštnosti jsem nenašla. Když jsem však zkoumala chrup, objevila jsem . Carabelliho hrbolek, jeden zubní hrbolek navíc. Všechny stoličky mají čtyři hrbolky, nebo výstupky. Tahle měla pět.

„Co je Carabelli?” zajímal se Marino.

„Nějaká osoba. Nevím kdo.” Ukázala jsem na zmíněný zub. „Horní čelist. Lingvální a mesiální pozice, tedy směřující k jazyku a do středu.”

„Soudím, že to je dobrý,” prohlásil Marino. „Ne že bych měl ponětí, cos právě řekla.”

„Neobvyklý rys,” pokračovala jsem. „Nemluvě o uspořádání jeho sinusu, o zlomené čelisti. Máme toho dost, abychom ho mohli kdykoli identifikovat, pokud najdeme něco premortálního ke srovnání.”

„To říkáme pořád, doktorko,” připomenul mi Marino. „Kruci, mělas tu lidi, co měli skleněný oko, umělou nohu, destičku v hlavě, pečetní prsteny, zubní rovnátka, bůhvíco ještě, a stejně jsme nikdy nepřišli na to, kdo sakra jsou, protože nikdy nebyli nahlášený jako pohřešovaný. Anebo byli a někde se to ztratilo. Takže jsme nemohli najít jedinej rentgen nebo lékařskej záznam.”

„Dentální rekonstrukce tady a tady,” ukázala jsem na několik kovových výplní, které na tmavých tvarech dvou stoliček vypadaly zářivě bílé. „Zdá se, že měl velmi dobrou zubařskou péči. Nehty na rukou úhledně ostříhané. Dáme ho na stůl. Musíme si pospíšit. Je v čím dál horším stavu.”

Kapitola 12

Oči byly vypoulené jako u žáby a skalp a vousy se odlupovaly s vrchní vrstvou tmavnoucí kůže. Když jsem ho vzala kolem kolen a Ruffin ho uchopil v podpaží, hlava mu volně klesla a z těla uniklo trochu tekutiny, která v něm zbyla. Snažili jsme se ho zvednout na přenosný stůl, zatímco Marino přidržoval vozík.

„Účelem těch nových stolů je,” lapala jsem po dechu, „abychom tohle nemuseli dělat!”

Ne všechny odvozové služby a pohřební ústavy tuto vymoženost už zavedly. Zřízenci se stále ještě plahočili s nosítky a přeložili tělo na jakýkoli starý nemocniční vozík, který našli, místo na některý z nových pitevních stolů, které jsme mohli přisunout až k výlevce. Moje úsilí, jak si uchránit zdravou páteř, zatím příliš úspěšné nebylo.

„Hej, milej Chuckie,” řekl Marino. „Slyšel jsem, že se k nám chceš přidat?”

„Kdo to tvrdí?” Ruffin byl jasně vyplašený a v defenzivě.

Mrtvé tělo s žuchnutím dopadlo na nerezovou ocel.

„Štěbetají si o tom vrabci na střeše,” odvětil Marino.

Ruffin neodpověděl a pustil se do omývání vozíku hadicí. Pak ho do sucha otřel ručníkem, zakryl vozík i pracovní desku čistými prostěradly, zatímco já pořizovala fotografie.

„Něco ti povím,” pokračoval Marino, „není všechno takový, jak se zdá.”

„Chucku,” řekla jsem. „Potřebujeme další film do polaroidu.”

„Už jdu.”

„Realita je vždycky trochu jiná,” pokračoval Marino blahosklonně. „Jezdíš kolem dokola celou noc, nikde se nic neděje, nuda k zbláznění. Řvou na tebe, nadávají ti, kašlou na tebe, jezdíš v mizernejch autech, zatímco různý chytráci dělají politiku, lezou kdekomu do zadku, dostávají pěkný kanceláře a chodí s šéfama na golf.”

Vzduch foukal, voda tekla a bubnovala o dno výlevky. Načrtla jsem kovové stehy a zubní hrbolek a přitom jsem si přála, aby ta tíha ve mně zmizela. Navzdory všemu, co jsem věděla o fungování těla, nechápala jsem - ne úplně - jak smutek může začít v mozku a rozšířit se tělem jako systemická infekce, oslabit ho a podlomit, spalovat a otupovat, až nakonec zničí kariéry a rodiny, anebo v některých smutných případech i fyzický život člověka.

„Pěknej ohoz,” poznamenal Ruffin. „Ar-ma-ni. Ještě nikdy jsem to zblízka neviděl.”

„Jeho boty a opasek z krokodýlí kůže pravděpodobně stály tisíc dolarů,” řekla jsem.

„Nekecáš?” podivil se Marino. „To ho nejspíš zabilo. Jeho stará mu to koupí k narozeninám, on se dozví, kolik to stálo, a trefí ho šlak. Nebude ti vadit, když si tu zapálím, doktorko?”

„Bude. Jaká byla teplota v Antverpách, když loď odplouvala? Ptal ses na to Shawa?”

„Nejnižší deset, nejvyšší dvacet stupňů,” odpověděl Marino. „Stejný divný teplý počasí jako všude jinde. Jestli tohle počasí potrvá, strávím radši Vánoce s Lucy v Miami. Bud to, anebo si v obejváku postavím palmu.”

Při zmínce o Lucy mi srdce sevřela tvrdá, studená pěst. Lucy byla vždycky nezvladatelná a komplikovaná. Skutečně ji znalo málo lidí, ostatní si pouze mysleli, že ji znají. Za její ochrannou hradbou inteligence, nadprůměrných výkonů a riskování se skrývalo zlostné, raněné dítě, které pronásledovalo draky, jichž se my ostatní bojíme. Měla hrůzu z toho, že zůstane opuštěná, ať fakticky nebo domněle. Proto vždycky byla tím prvním, kdo druhého odmítl.

„Všimli jste si někdy, že většina lidí není moc hezky oblečená, když zemře?” meditoval Chuck. „Rád bych věděl, proč to tak je.“

„Podívej, vezmu si čistý rukavice a stoupnu si do rohu,” naléhal Marino. „Strašně si potřebuju zapálit.”

„Akorát letos na jaře, když se ta děcka zabila cestou domů ze školního plesu,” pokračoval Chuck. „Ten kluk měl modrý smoking a kytku v klopě.”

Látka džínsů byla pod opaskem pokrčená.

„Kalhoty jsou v pase příliš velké,” upozornila jsem, zatímco jsem pořizovala náčrt na formulář. „Asi o jednu až dvě velikosti. Možná byl někdy předtím o něco tlustší.”

„Je zatraceně těžký říct, jakou měl velikost,” poznamenal Marino. „Právě teď má panděro větší než já.”

„Je plný plynu,” vysvětlila jsem.

„Škoda, že vy se na to nemůžete vymluvit.” Ruffinovi očividně otrnulo.

„Sto jednasedmdesát centimetrů a váží čtyřicet pět kilogramů. To znamená, když uvážíte ztrátu tekutin, že za živa vážil asi třiašedesát, sedmašedesát kilo,” počítala jsem. „Průměrně velký muž, který, jak jsem řekla, mohl být v určité době silnější, soudě podle oblečení. Na šatech má podivné chlupy nebo vlasy. Patnáct, sedmnáct centimetrů dlouhé, hodně světle žluté.”

Obrátila jsem naruby kapsy džínsů a našla jsem další vlasy, kleštičky na doutníky z mincovního stříbra a zapalovač. Položila jsem je na čistý arch bílého papíru, opatrně, abych nezničila případné otisky prstů. V pravé kapse byly dvě pětifrankové mince, anglická libra a spousta složených cizích bankovek, které jsem neznala.

„Žádná peněženka, pas ani šperky,” konstatovala jsem.

„To rozhodně vypadá jako loupež,” prohlásil Marino. „Až na věci v jeho kapsách. Nedává to smysl. Člověk by myslel, že když ho okradli, vezmou si i tohle.”

„Chucku, volal jste doktora Boatwrighta?” zeptala jsem se.

To byl jeden z odontologů, soudních dentistů, které jsme si běžně půjčovali z Virginské lékařské fakulty.

„Už jdu na to.”

Stáhl si rukavice a šel k telefonu. Slyšela jsem, jak otevírá zásuvky a skříňky.

„Neviděli jste papír s telefonními čísly?” zeptal se.

„Tyhle věci máte na starosti vy,” odpověděla jsem podrážděně.

„Hned jsem zpátky.” Ruffin se už nemohl dočkat, až zase někam zmizí.

Odkráčel a Marino ho sledoval pohledem.

„Blbej jak patník,” zabručel.

„Nevím si s ním rady,” přiznala jsem. „Protože ve skutečnosti hloupý není, Marino. To je část toho problému.”

„Zeptala ses ho, co s ním kurva je? Jestli nemá výpadky paměti, poruchy soustředění a tak? Možná se praštil do hlavy nebo si moc hraje sám se sebou.”

„Zrovna na tyhle věci jsem se ho neptala.”

„Pamatuješ, jak minulej měsíc upustil do dřezu kulku, doktorko? Pak dělal, že to je tvoje vina, což byla největší drzost všech dob. Vždyť jsem byl přímo u toho.”

Zápolila jsem s mokrými, kluzkými džínsy mrtvého muže, které jsem se snažila stáhnout z boků a stehen.

„Nechceš mi pomoct?” požádala jsem.

Opatrně jsme přetáhli džínsy přes kolena a chodidla. Svlékli jsme mrtvému černé slipy, ponožky a tílko, které jsem položila na nemocniční vozík pokrytý prostěradlem. Pečlivě jsem věci prozkoumala, jestli nemají trhliny, díry či jiné zjevné stopy. Všimla jsem si, že kalhoty jsou vzadu, zejména na hýždích, mnohem špinavější než na přední části. Paty bot byly odřené.

„Džínsy, černé slipy a tílko mají značku Armani a Versace. Slipy jsou naruby,” pokračovala jsem v pořizování inventáře. „Boty, opasek, ponožky jsou Armani. Vidíš tu špínu a odření?” ukázala jsem. „To by mohlo odpovídat tomu, kdyby ho vlekli zezadu, kdyby ho někdo držel v podpaží.”

„Přesně to si myslím,” přisvědčil Marino.

Asi po patnácti minutách se otevřely dveře a vešel Ruffin se seznamem telefonních čísel v ruce. Přilepil ho páskou na dveře jedné skříňky.

„Přišel jsem o něco?” zeptal se vesele.

„Prohlédneme oblečení s luma-litem, pak je necháte uschnout a uložíte,” nařídila jsem Ruffinovi nepřátelským tónem. „Ostatní osobní věci vysušte fénem a dejte do sáčků.”

Rázným gestem si natáhl rukavice.

„Deset-čtyři,” řekl úsečně.

„Zdá se, že se už učíš, aby ses dostal na akademii,” dobíral si ho Marino. „To ti prospěje, chlapče.”

Kapitola 13

Plně jsem se zabrala do práce, soustředila jsem se na tělo, které bylo zcela autolyzované, v hnilobném rozkladu, až téměř nebylo možné roze

znat, že to je člověk.

Smrt zanechala toho muže bezbranného; z jeho zažívacího traktu unikly bakterie, libovolně se šířily, množily se, kvasily a naplňovaly každý prostor plynem. Bakterie zničily buněčné stěny a změnily barvu krve v žilách a tepnách v zelenočernou, takže celý oběhový systém byl vidět přes zabarvenou pokožku jako řeky a přítoky na mapě.

Oblasti těla, které byly zakryté oblečením, vydržely v mnohem lepším stavu než ruce a hlava.

„Bože, jak by se vám líbilo do něj narazit, když se v noci koupete nazí?” zeptal se Ruffin při pohledu na mrtvého muže.

„Nemůže za to,” připomněla jsem.

„A víš co, milej Chuckie?” řekl Marino. „Až jednou natáhneš brka, bude na tebe taky hnusnej pohled.”

„Víme přesně, kde byl kontejner v nákladním prostoru lodi?” otázala jsem se Marina.

„V jedny ze spodních řad.”

„A co povětrnostní podmínky během dvou týdnů, kdy loď byla na moři?”

„Většinou mírný, v průměru kolem šestnácti stupňů, s maximem asi jednadvacet. Veselé El Niňo. Lidi choděj na blbý vánoční nákupy v šortkách.”

„Takže podle vás ten chlapík zemřel na palubě a někdo ho strčil do kontejneru?” zeptal se Ruffin.

„Ne, to si zrovna nemyslím, milej Chuckie.”

„Jmenuju se Chuck.”

„Přijde na to, kdo s tebou mluví. Takže, v tom jsi na omylu, milej Chuckie. Když máš tuny kontejnerů naskládaný v nákladovým prostoru jako sardinky, pověz mi, jak bys do jednoho propašoval mrtvolu,” řekl Marino. „Dveře se nedaly otevřít ani náhodou. Navíc pečeť byla neporušená.”

Přitáhla jsem si blíž chirurgickou lampu a s pinzetou, lupou a někdy taky s vatovými tampony jsem vybírala vlákna a nepatrné úlomky.

„Chucku, potřebujeme zjistit, kolik máme formalinu,” řekla jsem. „Minule ho bylo málo. Anebo jste to už zařídil?”

„Ještě ne.”

„Moc se nenačichej těch výparů,” upozornil ho Marino. „Viděls, co to udělalo s mozkama, který vozíš na lékařskou fakultu.”

Formalin je zředěný formaldehyd, vysoce reaktivní chemická látka používaná ke konzervování nebo „fixaci” odoperovaných částí či orgánů, případně i celých těl darovaných pro vědecké účely. Ničí tkáně. Je mimořádně žíravý, rozleptává dýchací cesty, kůži a oči.

„Půjdu ten formalin zkontrolovat,” řekl Ruffin.

„Ne, teď nepůjdete,” prohlásila jsem. „Ne, dokud tady nebudeme hotovi.”

Sundal kryt z fixy.

„Co kdybyste zavolal interní linkou Cletě, aby zjistila, jestli Andersonová odešla,” požádala jsem. „Nechci, aby se tu někde potloukala.”

„Já to udělám,” nabídl se Marino.

„Přiznávám, že mi pořád nejde na rozum, když vidím, že dneska takový kočky chytají zabijáky,” prohlásil Rufim zjevně kvůli Marinovi. „Když jste začínal, asi nedělaly nic, než kontrolovaly parkovací hodiny.”

Marino šel telefonovat.

„Sundej si rukavice,” volala jsem za ním, protože na to vždycky zapomněl, i když jsem všude rozvěsila nápisy Čisté ruce.

Pomalu jsem pohybovala lupou a zastavovala se. Kolena mrtvého vypadala odřená a špinavá, jako by bez kalhot klečel na hrubém špinavém povrchu. Prohlédla jsem lokty. Také byly špinavé a odřené, ale těžko se to dalo určit s jistotou, protože pokožka byla v tak špatném stavu. Namočila jsem vatový tampon do sterilní vody ve chvíli, kdy Marino dotelefonoval. Uslyšela jsem, jak roztrhl další sáček s rukavicemi.

„Andersonová tu není,” hlásil. „Cleta říkala, že odešla asi před půl hodinou.”

„Co si myslíte o tom, když ženy vzpírají činky?” zeptal se Ruffin Marina. „Viděl jste ty svaly na rukou Andersonové?” Použila jsem patnácticenti-metrové pravítko jako měřítko a začala jsem fotografovat pětatřicetimili-metrovou kamerou s objektivem pro fotografování velmi blízkých objektů. Našla jsem další ušpiněná místa na spodní straně paží a jemně jsem je setřela tamponem.

„Zajímalo by mě, jestli byl úplněk, když loď opustila Antverpy,” řekl mi Marino.

„Předpokládám, že když chcete žít v mužském světě, musíte být taky tak silní,” pokračoval Ruffin.

Voda neúnavně tekla, ocel cinkala o ocel a nástropní světla nevrhala žádné stíny.

„Vím, že dnes večer bude nov,” odpověděla jsem. „Belgie je na východní polokouli, ale lunární cyklus tam bude stejný.”

„Takže mohl být úplněk,” dodal Marino.

Věděla jsem, kam tím míří, a mlčením jsem mu dala najevo, aby se od tématu vlkodlaků držel dál.

„Tak co se stalo, Marino? Vy dva jste se poprali kvůli vašemu místu?” zeptal se Ruffin a přestřihl provaz na balíku s ručníky.

Marinovy oči vypadaly jako dvě hlavně mířící na Chucka.

„A myslím, že víme, kdo vyhrál, protože ona je teď detektiv a vy jste zpátky v uniformě,” ušklíbl se Ruffin.

„Mluvíš ke mně?”

„Slyšel jste.” Ruffin otevřel skleněná dvířka skříně.

„Víš, asi už stárnu.” Marino si strhl chirurgickou čapku a mrštil s ní do odpadkového koše. „Můj sluch už není takovej jako dřív. Ale jestli se nepletu, chceš mě nasrat.”

„Co si myslíte o těch železných ženách v televizi? A co ženy zápasnice?” nedal si pokoj Ruffin.

„Zavři hubu, kruci,” varoval ho Marino.

„Jste svobodný, Marino. Vyšel byste si s takovou ženou?”

Ruffin Marina vždycky nesnášel a teď měl šanci si to vynahradit, nebo si to aspoň myslel, protože Ruffinův egocentrický svět se otáčel na velmi slabé ose. V jeho pokřiveném způsobu vidění byl Marino na dně a raněný. To považoval za vhodnou chvíli, aby do něho kopl.

„Otázkou je, jestli by si taková žena vyšla s vámi?” Ruffin neměl dost rozumu, aby prchl z místnosti. „Anebo jestli by s vámi šla jakákoli žena?”

Marino k němu přistoupil. Dostal se tak blízko k Ruffinovi, že se jejich ochranné kryty téměř dotýkaly.

„Dám ti pár dobrejch rad, ty zatracenej blbečku,” supěl Marino, až se mu zamžila umělá hmota chránící jeho rozzuřený obličej. „Zavři tu teplouš-skou hubu, než políbí mou pěst. A zastrč si svýho mrňavýho pinďoura do kalhot, dřív než si s ním ublížíš.”

Chuck zrudl jako řípa. To všechno se odehrávalo ve chvíli, kdy se otevřely dveře a přišel Neils Vander s inkoustem, válečkem a kartou na deset otisků.

„Nechte toho a hned,” okřikla jsem Marina s Ruffinem. „Nebo vás odtud oba vyhodím.”

„Dobrý den,” pozdravil Vander, jako by se nic nedělo.

„Kůže se hodně odchlipuje,” upozornila jsem ho.

„Tím to bude snazší.”

Vander, sekční šéf laboratoře otisků prstů a předmětů, se tím nijak nevzrušoval. Nebylo u něj neobvyklé, že odfoukl červy, když snímal otisky prstů u hnijících těl, a ohořelým mrtvolám bez mrknutí oka uřízl prsty, bylo-li to nutné, a odnesl je nahoru ve sklenici.

Znala jsem ho od doby, kdy jsem tu začínala, a zdálo se, že vůbec nestárne ani se nemění. Pořád byl plešatý, vysoký, štíhlý, vždycky utopený v příliš velkém laboratorním plášti, který kolem něj vlál a poletoval, když Vander spěchal po chodbách.

Vander si oblékl latexové rukavice a zlehka vzal ruce mrtvého do svých, studoval je, obracel je sem a tam.

„Nejjednodušší by bylo pokožku stáhnout,” rozhodl se.

Když je tělo takto shnilé, vrchní vrstva kůže sklouzne jako rukavice a taky se jí tak říká. Vander pracoval rychle, stáhl „rukavice” nedotčené z každé ruky mrtvého a navlékl do nich vlastní, latexem chráněné ruce. V jistém smyslu měl na sobě ruce mrtvého muže, jejichž jednotlivé prsty namočil do inkoustu a otiskl je na kartu. Pak si „rukavice” z pokožky mrtvého sundal, opatrně je odložil na chirurgický podnos, stáhl si vlastní latexové rukavice a vrátil se nahoru.

„Chucku, dejte je do formalinu,” přikázala jsem. „Chceme je uchovat.”

Ruffin rozmrzele odšrouboval uzávěr plastové litrové nádoby.

„Obrátíme ho,” řekla jsem.

Marino nám pomohl přetočit tělo obličejem dolů. Našla jsem další špínu, většinou na hýždích, a i tu jsem setřela tampony. Neviděla jsem žádná poranění, jen oblast na pravé lopatce byla o něco tmavší než okolní kůže. Prohlížela jsem si ji lupou, upřeně jsem se dívala a přitom jsem potlačila všechny ostatní myšlenky jako vždy, když jsem hledala poranění, stopy kousnutí anebo jiné těžko postižitelné důkazy. Bylo to, jako když se potápíte s akvalungem ve vodě s téměř nulovou viditelností. Viděla jsem jen odstíny a obrysy a čekala jsem, až na něco narazím.

„Vidíš to, Marino? Anebo to je jenom moje fantazie?” zeptala jsem se.

Vetřel si do nosních dírek ještě víc vicksu a sklonil se nad stůl. Díval se a díval.

„Možná,” řekl. „Nevím.”

Otřela jsem kůži vlhkým ručníkem a povrchová vrstva, epidermis, se hned uvolnila. Vazivová vrstva pod ní, dermis, vypadala jako promočený hnědý vlnitý papír s tmavými inkoustovými skvrnami.

„Tetování.” Byla jsem si tím dost jistá. „Inkoust pronikl do podkoží, ale nemůžu nic rozeznat. Je to jen velká skvrna.”

„Jako nějaký červený mateřský znamínko, co mají některý lidi,” mínil Marino.

Sklonila jsem se s lupou blíž a upravila jsem chirurgickou lampu, abych to místo co nejlépe osvítila. Ruffin leštil jako posedlý nerezovou pracovní desku a vzdorovitě se mračil.

„Zkusíme UV,” rozhodla jsem.

Mnohopásmová lampa s ultrafialovým zářením se používala velmi jednoduše a vypadala skoro jako ruční skenery na letištích. Ztlumili jsme světla, já napřed zkusila dlouhovlnné ultrafialové záření a přidržela jsem lampu blízko oblasti, která mě zajímala. Nic nefluoreskovalo, ale ve vzorku se objevil nádech purpurové barvy a mě napadlo, jestli se nejedná o bílý inkoust. V ultrafialovém světle všechno bílé, jako prostěradlo na nedalekém vozíku, září jako sníh v měsíčním světle, případně se zbarví do červena. Stiskla jsem přepínač a zkusila jsem krátkovlnné záření. Mezi oběma jsem neviděla žádný rozdíl.

„Světla,” požádala jsem.

Ruffin naplno rozsvítil.

„Myslel bych, že tetovací inkoust bude svítit jako neon,” poznamenal Marino.

„Fluorescentní inkousty ano,” odpověděla jsem. „Ale protože vysoké koncentrace jódu a rtuti nijak zvlášť neprospívají tvému zdraví, už se nepoužívají.”

Bylo po poledni, když jsem konečně začala s pitvou; udělala jsem řez ve tvaru Y a odstranila náprsní krunýř žeber. Našla jsem v podstatě to, co jsem čekala. Orgány byly měkké a drobivé. Při doteku se prakticky rozpadaly a musela jsem být velmi opatrná, když jsem je vážila a rozřezávala. O koronárních tepnách jsem toho nemohla mnoho říct, jenom to, že nebyly blokované. Nezůstala v nich žádná krev, pouze hnilobná tekutina, kterou jsem odebrala z pohrudniční dutiny. Mozek byl zkapalnělý.

„Vzorky mozku a tekutiny půjdou na toxikologii kvůli rozboru na alkohol,” řekla jsem Ruffinovi, aniž jsem přerušila práci.

Moč a žluč prosákly buňkami svých dutých orgánů a zmizely a ze žaludku nic nezbylo. Ale když jsem odstranila svalstvo z lebky, pomyslela jsem si, že jsem našla odpověď. Muž měl poškozené vzdušné sklípky bradav-kového výběžku spánkové kosti, bilaterálně.

I když jsem nemohla stanovit diagnózu s jistotou, dokud nedostaneme všechny výsledky z toxikologie, byla jsem si celkem jistá, že se ten muž utopil.

„Cože?” Marino na mě zůstal zírat.

„Vidíš tady to zabarvení?” ukázala jsem. „Velmi silné krvácení, pravděpodobně když se bránil, jak se topil.”

Zazvonil telefon a Ruffin k němu odklusal a zvedl ho.

„Kdy naposled jsi byl ve styku s Interpolem?” zeptala jsem se Marina.

„Před pěti, možná šesti lety, když tu skončil ten uprchlík z Řecka a zapletl se do rvačky v baru na Hill Street.”

„V tomhle případě určitě existují mezinárodní spojitosti. A jestli je pohřešovaný ve Francii, Anglii, Belgii nebo bůhví kde, jestli to je nějaký mezinárodní uprchlík, nikdy to nezjistíme tady v Richmondu, pokud ho Interpol nespojí s někým ze svého počítačového systému.”

„Už jsi s nima někdy jednala?” zeptal se mě.

„Ne. Tohle je na vás, hoši.”

„Měla bys slyšet, jak všichni poldové doufají, že se dostanou k případu, kterej zahrnuje Interpol, ale když se jich zeptáš, co je Interpol, nemají o tom ani ponětí,” řekl Marino. „Jestli chceš vědět pravdu, nemám zájem jednat s Interpo

lem. Mám z nich strach jako ze CIA. Ani nechci, aby takový lidi věděli, že existuju.”

„To je směšné. Víš, co znamená Interpol, Marino?”

„Jo. Tajný krtci.”

„Je to zkratka z mezinárodní policie. Účelem je spojit policii v členských státech a spolupracovat, vzájemně se informovat. Něco takového, jako si představuješ, že by měli dělat lidé ve tvém oddělení.”

„To by tam nesměla pracovat Brayová.”

Pozorovala jsem Ruffina u telefonu. Ať mluvil s kýmkoli, snažil se, aby rozhovor zůstal soukromou záležitostí.

„Telekomunikace, tajná celosvětová policejní sít… Podívej se na něho, nevím, jak dlouho to ještě vydržím. Nejenže mi odporuje, ale ještě to staví na odiv,” zamumlala jsem s pohledem upřeným na Ruffina, který právě zavěsil.

Marino se na něho zuřivě podíval.

„Interpol rozesílá barevně kódované oběžníky o hledaných zločincích a pohřešovaných lidech, upozornění, dotazníky,” pokračovala jsem nesoustředěně, zatímco jsem se dívala, jak si Ruffin nacpal ručník do zadní kapsy ochranného pláště a vytáhl ze skříňky počítadlo na pilulky.

Posadil se na židli před nerezovou výlevku, zády ke mně. Otevřel hnědý papírový sáček označený číslem případu, z něhož vyndal tři lahvičky advilu a dvě lahvičky léků na předpis.

„Neidentifikované tělo je černý oběžník,” pokračovala jsem. „Obvykle podezřelí uprchlíci s mezinárodními kontakty. Chucku, co to tam děláte?”

„Jak jsem vám říkal, jsem s tím ve skluzu. Ještě jsem neviděl, že by s těly přišlo tolik zatracených pilulek, paní doktorko. Nestíhám to. A když jich spočítám tak šedesát, sedmdesát, zazvoní telefon, já to spletu a musím začít od začátku.”

„Jo, milej Chuckie,” prohodil Marino. „Vím, proč se tak snadno spleteš.”

Ruffin si začal pohvizdovat.

„Z čeho máš najednou takovou radost?” zeptal se Marino podrážděně, zatímco Ruffin s pinzetou zaplňoval pilulkami řádky na malém modrém plastovém podnosu.

„Budeme potřebovat otisky prstů, záznamy o stavu chrupu, cokoli, co můžeme získat,” řekla jsem Marinovi, když jsem odstranila část hlubokého stehenního svalu kvůli vzorkům DNA.

„Všechno, co získáme, jim musíme poslat,” dodala jsem.

„Jim?” zeptal se Marino.

Začalo mě to rozčilovat. „Interpolu,” odpověděla jsem stroze. Znovu zazvonil telefon.

„Poslyšte, Marino, můžete to vzít? Počítám.”

„Drzej hajzle,” řekl Ruffinovi.

„Posloucháš mě?” vzhlédla jsem k Marinovi.

„No jo,” povzdychl si. „Styčným důstojníkem státu ve Státní kriminální policii bejval jeden chlapík, první seržant. Vzpomínám si, že jsem ho občas zval, jestli si nechce dát pivo v F. O. P nebo si něco s hochama zakousnout u Chettiho. Prostě jsem se choval přátelsky a on nikdy nezměnil ani tón hlasu. Jsem si naprosto jistej, že mě odposlouchávali.”

Pracovala jsem na části páteře, kterou jsem hodlala očistit kyselinou sírovou a poslat na prozkoumání, zda tam nejsou mikroskopické organismy zvané rozsivky, které žijí ve vodách po celém světě.

„Škoda, že si nemůžu vzpomenout na jeho jméno,” mluvil dál Marino. „Takže vzal všechny informace, kontaktoval Washington a Washington kontaktoval Lyon, kde jsou všichni ti krtci. Prej tam sídlí ve strašidelně vyhlížející budově na ukrytý cestě, něco jako Batman a jeho jeskyně. Elektrický ploty, ostnatý dráty a brány, stráže s automaty a tak dále.”

„Moc se díváš na Jamese Bonda,” podotkla jsem.

„Už ne, od doby, co odešel Sean Connery. Filmy dneska stojej za prd a v televizi taky není nic. Ani nevím, proč se vlastně obtěžuju.”

„Třeba by sis mohl tu a tam přečíst nějakou knížku.”

„Paní doktorko?” řekl Chuck, když položil telefon. „To byl doktor Cooper. Obsah alkoholu je nula celá nula osm v hnilobné tekutině a nula celá nula v mozku.”

Těch 0,08 mnoho neznamenalo, protože mozek nevykazoval hladinu alkoholu. Možná ten muž před smrtí něco pil anebo to, co jsme měli, byl alkohol, který po smrti vyprodukovaly bakterie. Žádné jiné tekutiny ke srovnání jsme neměli, žádnou moč, krev nebo nitrooční tekutinu zvanou sklivec. Pokud 0,08 byla skutečná hladina, mohlo to přinejmenším ukazovat, že muž byl poněkud oslabený, a tedy zranitelnější.

„Co tam napíšeš?” zeptal se Marino.

„Akutní mořská nemoc.” Ruffin se ohnal ručníkem po mouše.

„Hele, už mi vážně začínáš jít na nervy,” varoval ho Marino.

„Příčina smrti neurčená,” řekla jsem. „Způsob, vražda. To není nějaký ubohý přístavní dělník, kterého nešťastnou náhodou zavřeli v kontejneru. Chucku, potřebuju chirurgickou misku. Nechte ji tady na pracovní desce a my dva si ještě dnes promluvíme.”

Rychle přede mnou uhnul pohledem. Svlékla jsem si rukavice a zavolala jsem Rose.

„Mohla byste zajít do archivu a najít jednu z mých starých korkových podložek?” požádala jsem ji.

Zákon o bezpečnosti práce stanovil, že všechny podložky používané při rozřezávání orgánů musejí mít teflonový povrch, protože porézní podložky jsou náchylné ke kontaminaci. To bylo v pořádku, pokud jste pracovali se živými pacienty anebo jste zadělávali chleba. Ten požadavek jsem splnila,

ale to neznamenalo, že jsem všechno hned vyhodila.

„Taky budu potřebovat vlásenky,” pokračovala jsem. „Měly by být v horní zásuvce mého stolu, v malé umělohmotné krabičce. Pokud je někdo taky neukradl.”

„To není problém,” řekla Rose.

„Myslím, že podložky jsou v dolní polici vzadu ve skladišti, vedle krabic se starými příručkami soudního lékaře.” „Ještě něco?”

„Lucy asi nevolala, že?” zeptala jsem se.

„Zatím ne. Až zavolá, najdu vás.”

Chvíli jsem přemýšlela. Bylo po jedné. Lucy už vystoupila z letadla a mohla zavolat. Znovu mě zalila vlna sklíčenosti a strachu.

„Pošlete do její kanceláře nějaké květiny,” požádala jsem Rose. „Se vzkazem: Díky za návštěvu, s láskou, teta Kay. “` Ticho.

„Jste tam ještě?” zeptala jsem se své sekretářky.

„Určitě chcete tohle vzkázat?” ujišťovala se. Zaváhala jsem.

„Řekněte jí, že mě to mrzí a že ji mám ráda,” odpověděla jsem.

Kapitola 14

K označení oblasti kůže, kterou jsem potřebovala sejmout z vého těla, jsem obvykle používala fix. Ale v tomto případě by na kůži v tak špatném stavu žádný fix nezanechal značku.

Dělala jsem, co jsem mohla, a s patnácticentimetrovým plastovým pravítkem jsem změřila délku od krku po pravé rameno, potom dál ke spodnímu konci lopatky a zase zpátky nahoru.

„Dvacet jedna krát sedmnáct a půl krát pět krát deset,” nadiktovala jsem Ruffinovi.

Kůže je pružná. Jakmile se sejme, smrští se, a proto když jsem ji připevňovala na korkovou podložku, musela jsem ji napnout do původních rozměrů, aby se nezdeformovaly případné obrazy, které na kůži mohly být vytetované.

Marino odešel a zaměstnanci se věnovali své práci v kancelářích nebo v pitevně. Uzavřený televizní okruh každou chvíli ukázal nějaké auto, které zajíždělo ke vchodu, aby přivezlo nebo odvezlo nějaké tělo. Ruffin a já jsme zůstali sami za zavřenými ocelovými dveřmi dekompoziční místnosti. Měla jsem v úmyslu pořádně si s ním promluvit.

„Jestli chcete odejít k policejnímu oddělení,” začala jsem, „beze všeho.”

Zacinkalo sklo, jak ukládal zkumavky na krev do stojanu.

„Ale jestli tu zůstanete, Chucku, budete muset být dochvilný, zodpovědný a zdvořilý.”

Vzala jsem skalpel a pinzetu z operačního stolu a podívala se na něho. Zdálo se, že očekával, co mu řeknu, a už si rozmyslel odpověď.

„Možná nejsem perfektní, ale jsem zodpovědný,” prohlásil.

„V poslední době ne. Potřebuju víc svorek.”

„Děje se spousta věcí,” pokračoval. Vzal svorky z misky a položil je tak, abych je měla na dosah. „Myslím tím, v mém osobním životě. Žena, dům, co jsme koupili. Nevěřila byste, jaké s tím jsou problémy.”

„Mrzí mě, že máte starosti, ale já musím udržovat v chodu celý státní systém. Opravdu nemám čas na výmluvy. Jestli nebudete plnit své povinnosti, budeme mít velké problémy. Nechci, abych přišla do márnice a zjistila, že nic není připravené. Nechci, abych vás ještě jednou musela shánět.”

„My už velké problémy máme,” prohlásil, jako by to byl výstřel, který se chystal vypálit.

Začala jsem provádět řez.

„Jenom o tom nevíte,” dodal.

„Tak proč mi neřeknete, co je to za velké problémy, Chucku?” zeptala jsem se. Odhrnula jsem kůži mrtvého muže až k podkožní vrstvě. Ruffin se díval, jak jsem svorkami připevnila odříznuté okraje k sobě, aby kůže zůstala napnutá. Přerušila jsem práci a podívala se na něho přes stůl.

„Pokračujte,” vybídla jsem ho. „Povězte mi to.”

„Myslím, že mi nepřísluší, abych vám to říkal,” odpověděl Ruffin a já zahlédla v jeho očích něco, co mě znepokojilo. „Podívejte, paní doktorko, vím, že tu někdy nejsem včas. Vím, že jsem několikrát odešel na pohovor kvůli jinému místu a možná jsem neplnil povinnosti, jak bych měl. A nevycházím s Marinem. To všechno přiznávám. Ale povím vám něco, co vám nikdo jiný neřekne, pokud mi slíbíte, že mě za to nepotrestáte.”

„Netrestám lidi za to, že jsou upřímní,” odpověděla jsem rozzlobená, že vůbec něco takového naznačil.

Pokrčil rameny a já na jeho tváři zachytila záblesk sebeuspokojení, protože dobře věděl, že mě vyvedl z míry.

„Netrestám nikoho, tečka,” prohlásila jsem. „Jen očekávám, že lidé udělají to, co je správné, a když ne, trestají se sami. Jestli v tomhle místě nevydržíte, je to vaše vina.”

„Možná jsem použil špatné slovo,” odpověděl. Přesunul se blíž ke stolu, opřel se o něj a založil si ruce na hrudi. „Nevyjadřuju se tak dobře jako vy, to je samozřejmé. Jenom nechci, abyste se na mě zlobila, když vám řeknu všechno na rovinu. Ano?”

Neodpověděla jsem.

„Tak tedy, všem je líto toho, co se loni stalo,” zahájil svůj úvodní projev. „Nikdo si nedovede představit, čím jste prošla. Opravdu. Kdyby to někdo udělal mojí ženě, nevěděl bych si rady, především kdyby to bylo něco podobného, co se stalo zvláštnímu agentovi Wesleymu.”

Ruffin vždycky mluvil o Bentonovi jako o „zvláštním agentovi”, což mi připadalo dost hloupé. Benton byl mimořádně skromný a ten titul ho téměř uváděl do rozpaků. Ale když jsem si vzpomněla na Marinovy posměšné poznámky o Ruffinově obdivu ke všemu policejnímu, chápala jsem to víc. Můj bojácný, slabošský márniční asistent pravděpodobně cítil posvátnou úctu ke zkušenému agentovi FBI, zejména k to

mu, který pořizoval psychologické profily zločinců. A napadlo mě, že Ruffinovo dobré chování v těch dobách mělo asi víc společného s Bentonem než se mnou.

„Zasáhlo nás to všechny,” pokračoval Ruffin. „Chodil sem k nám, objednal nějaké lahůdky nebo pizzu, žertoval a povídal si s námi. Velký, významný člověk jako on se k nám choval takhle prostě. Okouzlilo mě to.”

Jednotlivé kousíčky Ruffinovy minulosti teď zapadly do sebe. Jeho otec zemřel při automobilové nehodě, když byl Ruffin ještě dítě. Vychovala ho matka, hrůzu budící, inteligentní žena, která učila ve škole. Také Ruffinova žena byla silná osobnost, a teď pracoval pro mě. Vždy mě fascinovalo, že se tolik lidí vrací na místo činu svého dětství, stále a stále hledá stejného viníka, což v tomto případě byla autoritativní ženská postava jako já.

„Všichni jsme s vámi jednali, jako bychom tančili mezi vejci,” pokračoval Ruffin ve své obhajobě. „Proto vám nikdo nic nevyčítal, když jste si ničeho nevšímala, a přitom se tu dějí věci, o kterých nemáte tušení.”

„Jako co?” zeptala jsem se a zároveň jsem opatrně zahnula skalpelem.

„Tak například máme v budově toho zatraceného zloděje,” odvětil. „Vsadím se, že to je někdo z personálu. Trvá to už týdny, a vy jste s tím nic neudělala.”

„Až donedávna jsem o tom nevěděla.”

„To jen dokazuje, co jsem řekl.”

„To je k smíchu. Rose mi žádné informace nezatajuje,” namítla jsem.

„S ní lidi taky jednají v rukavičkách. Přiznejte si to, paní doktorko. Pro úřad je Rose váš špeh. Lidi jí nedůvěřujou.”

Silou vůle jsem se přinutila soustředit na práci, protože jeho slova se dotkla mých citů a mé hrdosti. Dál jsem uvolňovala tkáň, opatrně, abych ji neproděravěla nebo neprořízla. Ruffin čekal na mou reakci. Podívala jsem se mu do očí.

„Nemám špeha,” řekla jsem. „Žádného nepotřebuju. Každý člen mého personálu vždycky věděl, že může přijít do mé kanceláře a o čemkoli si promluvit.”

Jeho mlčení působilo jako škodolibé obvinění. Dál zachovával vzdornou, arogantní pózu a ohromně si to vychutnával. Opřela jsem si zápěstí o ocelový stůl.

„Nemyslím, že bude nutné, abych před kýmkoli obhajovala své chování, Chucku,” prohlásila jsem. „Zdá se, že jste jediný ze zaměstnanců, kdo má se mnou problém. Samozřejmě, chápu, že se nemůžete smířit s tím, že vaším nadřízeným je žena, protože za vás v životě zřejmě vždycky rozhodovaly ženy.”

Zlomyslný lesk v jeho očích pohasl, jako když se stiskne vypínač. Obličej mu ztvrdl zlostí. Znovu jsem se vrátila k odstraňování kluzké, křehké tkáně.

„Ale oceňuju, že jste vyjádřil své názory,” dodala jsem chladně a klidně.

„Nejsou to jen moje názory,” odsekl neurvale. „Pravdou je, že si všichni myslí, že už jste u konce.”

„Jsem ráda, že tak dobře víte, co si všichni myslí,” odvětila jsem, aniž bych dala najevo zlost, kterou jsem pocítila.

„To není těžké. Nejsem jediný, kdo si všiml, že už nezvládáte věci tak jako dřív. A vy to víte. Musíte to uznat.”

„A copak bych měla uznat?”

Zdálo se, že už má připravený celý seznam.

„Chováte se divně. Štvete se do úpadu a chodíte na místa činu, kam nemusíte, takže jste pořád unavená a nevnímáte, co se děje v úřadu. A když volají rozrušení lidé, neuděláte si čas jako dřív a nepromluvíte si s nimi.”

„Jací rozrušení lidé?” Moje sebeovládání bylo napjaté na nejzazší mez. „Vždycky mluvím s rodinami, s každým, kdo o to požádá, pokud dotyčný má na tyto informace právo.”

„Jen si to ověřte u doktora Fieldinga, zeptejte se ho, kolik vašich telefonátů přijal, s kolika rodinami z vašich případů jednal, kolik toho před vámi utajoval. A pak ta věc na internetu. To už zašlo trochu daleko. To je příslovečná poslední kapka.”

Tohle mě zmátlo.

„Jaká věc na internetu?” podivila jsem se.

„Ta vaše poradna, anebo co to je. Abych byl upřímný, protože nemám domácí počítač, neviděl jsem to na vlastní oči.”

Absurdní, hněvivé myšlenky mi táhly hlavou jako tisíce špačků a vrhaly stín na všechno, v co jsem zatím ve svém životě věřila. Bezpočet ošklivých, temných myšlenek dotíralo na můj rozum a zatínalo do něj své drápy.

„Nechtěl jsem vás uvést do rozpaků,” pokračoval Chuck. „A doufám, že víte, že chápu, jak k tornu všemu mohlo dojít. Po tom, čím jste prošla.”

Nechtěla jsem slyšet už ani jedno zatracené slovo o tom, čím jsem prošla.

„Díky za vaše porozumění, Chucku,” odvětila jsem chladně a přitom jsem se mu vytrvale dívala do očí, až nakonec odvrátil pohled.

„Máme ten případ z Powhatanu, už by tu měl být. Chcete, abych to ověřil?” řekl s touhou, aby už mohl opustit místnost.

„Udělejte to a pak odvezte tohle tělo zpátky do lednice.”

„Jasně,” přisvědčil.

Dveře se za ním zavřely a do místnosti se zase vrátilo ticho. Uvolnila jsem poslední část tkáně a položila ji na korkovou podložku. Pod těžkými dveřmi mé sebedůvěry začala prosakovat mrazivá paranoia a nedůvěra v sebe sama. Začala jsem vlásenkami připevňovat tkáň, napínala jsem ji, měřila a natahovala. Uložila jsem korkovou podložku do chirurgické

misky, přikryla ji zeleným plátnem a uschovala do ledničky. Osprchovala jsem se a převlékla se v šatně a očistila jsem své myšlenky od fobií a rozhořčení. Dopřála jsem si dost dlouhou přestávku, abych si vypila kávu; šálek byl tak starý, že měl zčernalé dno. Založila jsem nový fond na kávu tím, že jsem dala vedoucí mé kanceláře dvacet dolarů.

„Jean, četla jste ty besedy na chatu, které údajně vedu na internetu?” zeptala jsem se jí.

Zavrtěla hlavou, ale vypadala celá nesvá. Pak jsem to zkusila s Cletou a s Polly a položila jim stejnou otázku.

Cletě se do tváří nahrnula krev, sklopila oči a řekla: ,Někdy.”

„Polly?” otázala jsem se.

Přestala psát a také zrudla. „Ne pokaždé,” odpověděla. Přikývla jsem.

„To nejsem já,” řekla jsem jim. „Někdo se za mě vydává. Lituju, že jsem o tom nevěděla dřív.”

Obě mé písařky vypadaly zmateně. Nebyla jsem si jistá, jestli mi věří.

„Rozhodně chápu, proč jste mi nic neřekly, když jste se o těch takzvaných chatových besedách dozvěděly,” pokračovala jsem. „Nejspíš bych se na vašem místě zachovala stejně. Ale potřebuju vaši pomoc. Jestli budete mít nějaké tušení, kdo to může dělat, povíte mi to?”

Zdálo se, že je to uklidnilo.

„To je hrozné,” řekla Cleta procítěně. „Ten, kdo to dělá, by měl jít do vězení.”

„Mrzí mě, že jsem vám nic neřekla,” dodala Polly zkroušeně. „Nemám zdání, kdo by něco takového dělal.”

„Chci říct, že to trochu vypadá jako od vás, když to čtete. To je ten problém,” přidala se Cleta.

„Vypadá to jako ode mě?” zamračila jsem se.

„Víte, ten někdo dává rady o prevenci nehod, bezpečnosti, jak se vyrovnat se zármutkem a nejrůznější lékařské rady.”

„Říkáte, že to vypadá, jako že to píše doktor anebo někdo, kdo se vyzná ve zdravotní péči?” zeptala jsem se se stále větším údivem.

„Tedy, ať je to kdokoli, zřejmě ví, o čem mluví,” odpověděla Cleta. „Ale je to víc konverzační. Ne jako když čtete pitevní protokol nebo podobně.”

„Já bych neřekla, že se vám to podobá,” prohlásila Polly. Když teď na to myslím.”

Všimla jsem si složky jednoho případu na jejím stole, která ležela rozevřená na stránce s barevnými počítačovými fotografiemi z pitvy muže, kterému brokovnice ustřelila hlavu, takže vypadala jako krvavý kalíšek na vajíčka. Poznala jsem v něm oběť jedné vraždy; jeho žena mi neustále psala z vězení a obviňovala mě ze všeho, od nezpůsobilosti po vydírání.

„Co je to?” zeptala jsem se.

„Zdá se, že Times-Dispatch a úřad ministra spravedlnosti dostaly od té bláznivé ženy nějakou stížnost a před chvílí mi volal Ira Herbert a ptal se mě na ten případ,” odpověděla.

Herbert byl policejní reportér místních novin. Jestli volal, pravděpodobně to znamenalo, že na mě někdo podal žalobu.

„Potom Harriet Cumminsová volala Rose, aby jí opatřila kopii jeho záznamů,” vysvětlovala Cleta. „Zdá se, že poslední historka té psychopatické manželky je, že si strčil brokovnici do úst a stiskl spoušť palcem u nohy.”

„Ten nebožák měl na sobě vojenské boty,” odpověděla jsem. „Nemohl stisknout spoušť palcem nohy a byl střelen zblízka zezadu do hlavy.”

„Nevím, co se to s lidmi děje,” povzdychla si Polly. „Jenom lžou a podvádějí, a když je zavřou, nedělají nic, než vyvolávají potíže a podávají žaloby. Je mi z toho nanic.”

„Mně taky,” souhlasila Cleta.

„Nevíte, kde je doktor Fielding?” zeptala jsem se obou žen.

„Před chvílí jsem ho viděla jít okolo,” odpověděla Polly.

Našla jsem ho v lékařské knihovně, jak listuje Výživou při cvičení a sportu. Když mě uviděl, usmál se, ale vypadal unaveně a trochu duchem nepřítomně.

„Nepřijímám dost uhlovodanů,” poklepal ukazováčkem na otevřenou stránku. „Když nebudu mít pětapadesát až sedmdesát procent uhlovodanů ve stravě, budu mít nedostatek glykogenu. V poslední době jsem neměl moc energie…”

„Jacku.” Můj tón ho zarazil. „Potřebuju, abyste ke mně byl tak upřímný jako vždycky.”

Zavřela jsem dveře knihovny. Vyprávěla jsem mu, co říkal Ruffin, a na tváři mého zástupce se objevil záblesk toho, že to pomalu začíná chápat. Přitáhl si židli a sedl si ke stolu. Zavřel knihu. Posadila jsem se k němu a otočili jsme židle tak, abychom na sebe viděli.

„Něco se povídá o tom, že ministr Wagner se vás chce zbavit,” řekl. „Podle mého to je nesmysl a lituju, že jste se o tom dozvěděla. Chuck je idiot.”

Sinclair Wagner byl ministr zdravotnictví a sociálních věcí a jedině on nebo guvernér mohl jmenovat či odvolat hlavního soudního lékaře.

„Kdy jste poprvé slyšel tyhle zvěsti?” zeptala jsem se.

„Nedávno. Před pár týdny.”

„Z jakého důvodu by mě vyhodil?” vyptávala jsem se.

„Údajně spolu vy dva nevycházíte.”

„To je absurdní!”

„Anebo s vámi není spokojený, a tudíž není spokojený ani guvernér.”

„Jacku, prosím, mluvte konkrétněji.”

Zaváhal a rozpačitě se zavrtěl na židli. Vypadal provinile, jako by moje problémy nějak zavinil on.

„Dobře, budu mluvit otevřeně, paní doktorko,” odpověděl. „Říká se, že jste popudila Wagnera tím svým chatem, který vedete na internetu.”

Naklonila jsem se k němu a položila mu ruku na rameno.

„To ale nedělám já,” vysvětlila jsem. „Někdo se za mě vydává.”

Zmateně se na mě podíval.

„Děláte si legraci,” řekl.

„Ach, ne. Na tom není nic k smíchu.”

„Ježíšikriste,” pravil znechuceně. „Někdy si myslím, že internet je to nejhorší, co nás mohlo potkat.“

„Jacku, proč jste se mě na to nezeptal? Jestli jste si myslel, Že dělám něco tak nepatřičného… Cožpak se mi podařilo všechny si v úřadu tak odcizit, že mi nikdo už nechce nic říct?”

„V tom to není,” namítl. „Příčinou není, že by lidem na vás nezáleželo nebo se cítili odcizení. Naopak, je to tím, že nám na vás tolik záleží, proto vás až přespříliš chráníme.”

„Před čím mě chráníte?” chtěla jsem vědět.

„Každému by se mělo umožnit, aby se vyrovnal se smutkem, a dokonce aby si dopřál trochu oddechu,” odpověděl tiše. „Nikdo nečeká, že pojedete na plné obrátky. Já bych taky sakra nemohl. Prokrista, jen tak tak jsem se vzpamatoval z rozvodu.”

„Žádný oddech nepotřebuju, Jacku. A jedu na plné obrátky. Můj soukromý, osobní smutek už je takový.”

Dlouho se mi díval do očí a mně bylo jasné, že mi nevěří.

„Kéž by to bylo tak snadné,” poznamenal.

„Nikdy jsem netvrdila, že to je snadné. Někdy ráno je pro mě vůbec to nejtěžší přinutit se vstát. Ale nemůžu připustit, aby moje vlastní problémy ovlivňovaly mou práci, a taky to nepřipustím.”

„Upřímně řečeno, nevěděl jsem, co mám dělat, a cítil jsem se kvůli tomu dost zle,” přiznal. „Nevěděl jsem ani, jak zvládnout jeho smrt. Vím, jak moc jste ho milovala. Pořád jsem myslel na to, že vás vezmu někam na večeří nebo se zeptám, jestli nepotřebujete něco spravit nebo pomoct s údržbou domu. Ale měl jsem spoustu svých problémů, jak víte. A taky jsem měl pocit, že pro vás nemůžu udělat nic víc než převzít co nejvíc povinností, které tu máte.”

„Vyřizoval jste za mě telefonáty? Když si rodiny potřebovaly se mnou promluvit?” Dotklo se mě to.

„Nebyl to žádný problém,” řekl. „To je to nejmenší, co můžu udělat.”

„Panebože,” povzdychla jsem si, sklonila jsem hlavu a vjela si prsty do vlasů. „Tomu nevěřím.”

„Jen jsem dělal…”

„Jacku,” přerušila jsem ho, „jsem tu každý den až na pár výjimek, kdy svědčím u soudu. Proč by vám měli přepojovat moje hovory? O ničem takovém nevím.”

Teď zase vypadal zmateně Fielding.

„Neuvědomujete si, jak ohavné by ode mě bylo, kdybych odmítla mluvit s vyplašenými, truchlícími lidmi?” pokračovala jsem. „Kdybych jim neodpověděla na otázky nebo se o ně nezajímala?”

„Jen jsem myslel…”

„To je šílenství!” vykřikla jsem, až se mi křečovitě stáhl žaludek. „Kdybych se tak chovala, nezasloužila bych si dělat tuhle práci. V takovém případě bych měla odejít! Jak by právě mně mohlo nezáležet na ztrátě, kterou ti lidé utrpěli? Jak bych mohla s nimi necítit? Nesnažit se zodpo-vědět všechny otázky, zmírnit bolest a bojovat za to, aby ten parchant, který jim to udělal, skončil na svinském elektrickém křesle?”

Neměla jsem daleko k slzám. Hlas se mi třásl.

„Anebo se smrtící injekcí. Krucinál, myslím, že bychom ty hajzly zase měli věšet na náměstích,” prohlásila jsem.

Fielding pohlédl k zavřeným dveřím, jako by se bál, že mě někdo uslyší. Zhluboka jsem se nadechla a trochu jsem se uklidnila.

„Kolikrát se to stalo?” zeptala jsem se ho. „Kolikrát jste převzal moje hovory?”

„V poslední době často,” odpověděl váhavě.

„Kolik znamená často?”

„Pravděpodobně skoro každý druhý případ, který jste v několika posledních měsících dělala.”

„To snad není pravda,” vyhrkla jsem.

Mlčel, a když jsem se nad tím zamyslela, znovu se mě zmocnily pochyby. Všimla jsem si, že mi rodiny už tolik nevolaly jako dřív, ale nevěnovala jsem tornu zvláštní pozornost, protože neexistoval žádný model, nic se nedalo předvídat. Někteří příbuzní chtěli znát každý detail. Jiní volali, aby

si odreagovali svůj hněv. Další odmítali přijmout skutečnost a nechtěli nic vědět.

„Pak můžu předpokládat, že na mě byly stížnosti,” řekla jsem. „Truchlící, rozrušení lidé mé považovali za arogantní a bezcitnou. A nemůžu jim to vyčítat.”

„Někteří si stěžovali.”

Podle jeho výrazu jsem usoudila, že to nebylo jen pár stížností. Nepochybovala jsem, že psali i guvernérovi.

„Kdo vám přepojoval ty hovory?” zeptala jsem se věcně a klidně, protože jsem se bála, že se vyřítím na chodbu jako tornádo a vynadám každému, kdo se mi připlete do cesty.

„Paní doktorko, nepřipadalo mi nijak neobvyklé, že právě teď nechcete mluvit o některých věcech s traumatizovanými lidmi,” snažil se mi to vysvětlit. „O některých bolestných věcech, které vám mohly připomenout… Zkrátka, dávalo mi to smysl. Většina těch lidí chce jen hlas, doktora, a když jsem nebyl po ruce, ujala se toho Jill nebo Bennett,” řekl, čímž měl na mysli dva z nemocničních lékařů. „Podle mého jediný velký problém je, že když tu ani jeden z nás nebyl, telefonáty převzal Dan nebo Amy.”

Dan Chong a Amy Forbesová byli studenti medicíny na stáži, kteří se tu měli učit a pozorovat. Ani za milion let by se neměli dostat do situace, aby hovořili s rodinami.

„Ach ne.” Při té děsivé představě jsem zavřela oči.

„Hlavně po pracovní době. To ta zatracená hlasová služba.” řekl.

„Kdo vám přepojoval telefonní hovory?” zeptala jsem se znovu, tentokrát neústupněji.

Vzdychl si. Fielding vypadal tak vážně a znepokojeně, jak jsem ho nikdy neviděla.

„Povězte mi to,” naléhala jsem.

„Rose,” odpověděl.

Kapitola 15

Rose si právě zapínala kabát a uvazovala si dlouhou hedvábnou šálu kolem krku, když jsem pár minut před šestou vešla do její kanceláře. Pracovala přes čas, jako obvykle. Někdy jsem ji musela na konci dne přinutit k odchodu, a i když mi to v minulosti imponovalo a dojímalo mě to, teď jsem z toho byla nervózní.

„Doprovodím vás k vozu,” nabídla jsem se.

„Ach,” řekla. „Ale to přece nemusíte.”

Tvář jí ztuhla, začala v rukou mnout rukavičky z kozinky. Věděla, že mám na srdci něco, o čem nechtěla nic slyšet, a podezřívala jsem ji, že dokonce přesně ví co. Když jsme šly po chodbě k východu z budovy, skoro jsme nepromluvily, koberec tlumil naše kroky a rozpaky mezi námi byly téměř hmatatelné.

Bylo mi těžko u srdce. Nevěděla jsem jistě, jestli jsem rozzlobená nebo zdrcená, a přemýšlela jsem o nejrůznějších věcech. Co mi ještě Rose zatajila a jak dlouho to trvá? Byla její vášnivá oddanost projevem sobectví, které jsem nerozpoznala? Měla pocit, že patřím jen jí?

„Lucy asi nevolala,” poznamenala jsem, když jsme vstoupily do prázdného mramorového vestibulu.

„Ne,” odpověděla Rose. „Několikrát jsem taky zkoušela její kancelář.”

„Dostala květiny?”

„Ale ano.”

Noční hlídač nám zamával.

„Venku je hrozná zima! Kde máte plášť?” zeptal se mě.

„Budu v pořádku,” odpověděla jsem s úsměvem a pak jsem Rose řekla: „Víme, že je Lucy opravdu viděla?”

Rose se zatvářila zmateně.

„Ty květiny,” dodala jsem. „Víme, jestli je Lucy viděla?”

„Ale ano,” opakovala moje sekretářka. „Její nadřízený říkal, že přišla, viděla je, přečetla si lístek a všichni ji škádlili a ptali se, kdo je poslal.”

„Asi nevíte, jestli si je odnesla domů.”

Rose na mě rychle pohlédla, když jsme vyšly z budovy a vydaly se k temnému, prázdnému parkovišti. Vypadala staře a smutně a já nevěděla, jestli má v očích slzy kvůli mně anebo kvůli studenému, ostrému vzduchu.

„To nevím,” odpověděla.

„Moji rozprášení vojáci,” zamumlala jsem.

Zvedla si límec až k uším a zabořila do něj bradu.

„Tak daleko to došlo,” dodala jsem. „Když Carrie Grethenová zavraždila Bentona, vzala všechno i nám ostatním. Viďte, Rose?”

„Samozřejmě, že to mělo strašlivý účinek. Nevěděla jsem, co pro vás rnůžu udělat, ale snažila jsem se.”

Znovu na mě pohlédla, zatímco jsme šly dál, schoulené před zimou.

„Snažila jsem se ze všech sil a pořád se snažím,” pokračovala dále.

„Všichni se rozprchli,” vzdychla jsem si. „Lucy se na mě zlobí, a když se takhle zlobí, vždycky udělá totéž. Schová se přede mnou. Marino už není detektiv. A teď zjištuju, že přepojujete moje telefonáty Jackovi, aniž byste se mě zeptala, Rose. Zoufalé rodiny neměly možnost se ke mně dostat. Proč jste to dělala?”

Došly jsme k její modré Hondě Accord. Zacinkaly klíčky, které vylovila ze své velké kabelky.

„Není to zvláštní?” řekla. „Bála jsem se, že se mě zeptáte na svůj pracovní program. Učíte teď v ústavu víc než dřív, a když jsem připravovala program na příští měsíc, uvědomila jsem si, jak jste strašně vytížená. Měla jsem si toho všimnout dřív a zabránit tomu.”

„To je to poslední, co by mi teď dělalo starosti,” odvětila jsem, ale přitom jsem se snažila, aby to neznělo nevlídně. „Proč jste mi to udělala?” zeptala jsem se znovu a rozhodně jsem neměla na mysli své závazky na příští měsíc. „Chránila jste mě před telefonáty? Tím jste mi ublížila po lidské i profesionální stránce.”

Rose odemkla dveře, nastartovala a zapnula topení, aby se auto zahřálo před její osamělou jízdou domů.

„Dělám to, co jste mi nařídila, paní doktorko,” odpověděla nakonec. Dech se jí proměnil v obláček páry.

„Nikdy jsem vám nic takového nenařídila a nikdy nenařídím,” prohlásila jsem. Nemohla jsem uvěřit svému sluchu. „A vy to moc dobře víte. Víte, co si myslím o přístupu k rodinám.”

Samozřejmě to věděla. V posledních pěti letech jsem propustila dva soudní patology, protože byli nedostupní a lhostejní k pozůstalým.

„Také jsem to neschvalovala,” namítla Rose a hlas měla už zase mateřsky’ jako vždy.

„Kdy jsem vám to údajně řekla?”

„Neřekla jste to. Poslala jste vzkaz e-mailem. Někdy koncem srpna.”

„Nikdy jsem vám e-mailem nic takového neposlala,” ohradila jsem se. „Uložila jste si to?”

„Ne,” řekla s lítostí. „Poštu si obecně neukládám. Nemám důvod. Lituji, že vůbec musím e-mail používat.”

„Co stálo v tom e-mailovém vzkazu, který přišel údajně ode mě?”

„Potřebuji, abyste přesměrovala tolik telefonátů od rodin, kolik můžete. Právě teď’ to je pro mě příliš těžké. Vím, že to chápete. Anebo něco v tom smyslu.”

„A vám se to nezdálo divné?” zeptala jsem se nevěřícně.

Stáhla topení.

„Samozřejmě,” přisvědčila. „Hned jsem vám poslala e-mailem odpověď a vyptávala jsem se na to. Vyjádřila jsem znepokojení a vy jste odpověděla, abych to prostě udělala a už o tom nikdy nediskutovala.”

„Takový e-mail jsem od vás nikdy nedostala.”

„Nevím, co na to říct,” odpověděla, zatímco si připevňovala bezpečnostní pás. „Třeba si to nepamatujete. Já zapomínám e-maily pořád. Tvrdím, že jsem něco neřekla, a pak zjistím, že ano.”

„Ne. To není možné.”

„V tom případě se zdá, že se za vás někdo vydává.”

„Vydává? Je toho víc?”

„Ne mnoho,” odpověděla. „Jen tu a tam, vřelé vzkazy, kdy mi děkujete, že vám jsem takovou oporou. A počkejte…”

Začala pátrat v paměti. Ve světlech na parkovišti vypadala barva jejího vozu tmavozelená místo modré. Rose měla tvář ve stínu, takže jsem jí neviděla do očí. Poklepávala prsty na volant, zatímco já stála vedle a dívala se na ni. Mrzlo.

„Už vím, co to bylo,” řekla najednou. „Ministr Wagner se chtěl s vámi setkat a vy jste mi vzkázala, abych mu oznámila, že v tu dobu nemůžete.”

„Cože?” vykřikla jsem.

„To bylo počátkem minulého týdne,” dodala.

„Zase e-mail?”

„Někdy to je jediná možnost, jak dneska lidi zastihnete. Jeho asistentka mi poslala e-mail a já poslala e-mail vám - byla jste někde u soudu. Pak jste mi večer odepsala, myslím že z domova.”

„To je šílené.” V duchu jsem hledala nějaké vysvětlení, ale neměla jsem se čeho zachytit.

Každý v úřadě měl mou e-mailovou adresu. Ale nikdo kromě mě by neměl mít mé heslo a zjevně nikdo by se bez hesla nemohl přihlásit. Rose myslela na totéž.

„Nevím, jak by se to mohlo stát,” řekla, pak zvolala, „počkejte okamžik. Ruth zavádí AOL na každý osobní počítač.”

Ruth Wilsonová byla moje počítačová analytička.

„Samozřejmě. A musela k tomu mít moje heslo,” rozváděla jsem tu myš-lenku. „Ale Ruth by nikdy nic takového neudělala.”

„Za nic na světě,” souhlasila Rose. „Ale musí mít ta hesla někde zapsaná. Sotva si může všechny pamatovat.”

„Taky bych řekla.”

„Proč se neposadíte ke mně do vozu, než zmrznete,” poznamenala.

„Jen jeďte domů a odpočiňte si,” odpověděla jsem. „Já udělám totéž.”

„Ovšemže neuděláte,” pokárala mě. „Půjdete hned do kanceláře a pokusíte se všechno rozluštit.”

Měla pravdu. Když odjela, zamířila jsem zpátky do budovy a přemýšlela jsem, jak mě mohlo napadnout vyjít ze dveří bez kabátu. Byla jsem ztuhlá a prokřehlá. Noční hlídač potřásl hlavou.

„Paní doktorko, měla byste se obléknout tepleji!”

„Máte úplnou pravdu,” přisvědčila jsem.

Vložila jsem magnetický klíč do zámku a první skleněné dveře se s nehlučným cvaknutím otevřely, potom jsem odemkla i druhé, vedoucí do mého křídla budovy. Uvnitř panovalo naprosté ticho, a když jsem vešla do kanceláře Ruth, na chvilku jsem se zastavila, abych se rozhlédla po vyrovnaných mikropočítačích, tiskárnách a mapě na obrazovce, která ukazovala, jestli je spojení do našich dalších kanceláří bez poruch.

Na podlaze za jejím stolem leželo husté klubko kabelů a všude byly stohy publikací o programování, které mi nedávaly žádný smysl. Prohlédla jsem přeplněné police s knihami. Přešla jsem ke kartotékám a pokusila se otevřít zásuvku. Všechny byly zamčené.

Dobrá práce, Ruth, pomyslela jsem si.

Vrátila jsem se do své kanceláře a vytočila její číslo domů.

„Haló?” ozvala se.

Hlas jí zněl ustaraně. Někde v pozadí křičelo dítě a její manžel právě cosi říkal o pánvi na smažení.

„Promiňte, že vás obtěžuju doma,” omluvila jsem se.

„Paní doktorko.” Byla velmi překvapená. „Neobtěžujete mě. Franku, můžeš ji odnést do druhého pokoje?”

„Mám jen jednu krátkou otázku,” řekla jsem. „Schováváte tady někde všechna naše hesla pro AOL?”

„Je s tím nějaký problém?” zeptala se rychle.

„Zdá se, že někdo zná moje heslo a přihlašuje se k AOL místo mě.” Nijak jsem nevážila slova. „Chci vědět, jak by se někdo případně mohl dostat k mému heslu. Je to možné?”

„Ach ne,” odpověděla udiveně. „Jste si jistá?”

„Ano.”

„Vy sama jste zjevné nikomu neřekla, jaké máte heslo,” ujišťovala se.

Chvíli jsem usilovně přemýšlela. Moje heslo neznala ani Lucy. Ani ji to nezajímalo.

„Kromě vás,” řekla jsem Ruth, „si nedovedu představit nikoho.”

„Víte, že bych ho nikomu nedala!”

„Já vám věřím,” odpověděla jsem, a byla to pravda. Ruth by především nikdy takhle neriskovala, že přijde o místo.

„Mám všechny adresy a hesla v počítačovém souboru, ke kterému nikdo nemá přístup,” řekla.

„A co tištěná kopie?”

„Ve složce v kartotéce, kterou mám pořád zamčenou.”

„Pořád?”

Zaváhala, pak řekla: „Tedy, pořád ne. Určitě po pracovní době, ale většinu dne jsou kartotéky otevřené, pokud často neodcházím. Ale prakticky jsem pořád v kanceláři. Opravdu, jen když si dám kávu a sním oběd v kuchyňce.”

„Jaké je jméno toho souboru?” zeptala jsem se. Paranoia se znovu nade mnou stahovala jako bouřkové mraky.

„E-mail,” odpověděla provinile, protože věděla, co si o tom pomyslím. „Paní doktorko, mám tisíce souborů plných programových kódů a aktualizací, záplat, informací o chybách v programech, nových věcí, které vycházejí, všechno, na co si vzpomenete. Kdybych je přesně neoznačila, nikdy nic nenajdu.”

„Chápu,” řekla jsem. „Mám stejný problém.”

„Můžu změnit vaše heslo hned zítra ráno.”

„To je dobrý nápad. A Ruth, nenechávejte to tentokrát někde, kde to může kdokoli najít. Ne v té složce, ano?”

„Doufám, že nejsem v maléru,” řekla znepokojeně. Dítě někde vzadu nepřestávalo křičet.

„Vy ne, ale někdo ano,” odpověděla jsem. „A možná mi můžete pomoct zjistit, kdo to je.”

Nebylo zapotřebí příliš velké intuice z mé strany, abych okamžitě nepomyslela na Ruffina. Byl chytrý. Očividně mě neměl rád. Ruth běžně nechávala zavřené dveře, aby se mohla soustředit. Předpokládala jsem tedy, že pro Ruffina by nebylo těžké proklouznout do její kanceláře a zavřít dveře, když byla v kuchyňce.

„Tenhle rozhovor je přísně důvěrný,” upozornila jsem Ruth. „Nesmíte to říct ani přátelům nebo rodině.”

„Máte na to moje slovo.”

„Jaké má Chuck heslo?”

„R-O-O-S-T R. Pamatuju si to, protože mě to rozčílilo, když chtěl, abych mu ho zavedla. Jako že je rooster, kohout mezi slepicemi,” odpověděla. „Jeho adresa, jak asi víte, je C-H-U-K-O-C-M-E, jako Chuck, úřad hlavního soudního lékaře.”

„A co kdybych byla přihlášená a někdo jiný by se o to pokoušel ve stejnou dobu?” zeptala jsem se.

„Toho druhého by to odmítlo přihlásit s tím, že už je někdo přihlášený. Systém by poslal chybové hlášení a zobrazil upozornění. Ale naopak to neplatí. Kdyby například ten darebák byl už přihlášený v síti a vy byste se o to pokoušela, ohlásilo by vám to chybu, ale on by upozorněný nebyl.”

„Takže někdo by se o to mohl pokusit, když budu přihlášená do sítě, a já bych se o tom nedozvěděla.”

„Přesně tak.”

„Má Chuck doma počítač?”

„Jednou se mě ptal, kde by sehnal levně počítač, a já mu poradila, aby zkusil zásilkový obchod. Dala jsem mu jedno jméno.”

„To jméno?”

„Disk Thrift. Obchod patří jednomu mému příteli.”

„Můžete mu zavolat domů a zjistit, jestli si Chuck u nich něco koupil?”

„Zkusím to.”

„Ještě chvíli se zdržím v kanceláři,” řekla jsem.

Vyvolala jsem si menu na svém počítači a podívala jsem se na ikonu pro AOL. Přihlásila jsem se bez problému, což znamenalo, že se nikdo nepřihlásil přede mnou. Byla jsem v pokušení přihlásit se jako Ruffin, abych zjistila, s kým si píše a jestli by mi to nenapovědělo, o co mu jde, ale bála jsem se. Mrazilo mě při pomyšlení, že bych pronikla do cizí poštovní schránky.

Zavolala jsem Marinovi na pager, a když jsem ho měla na telefonu, vysvětlila jsem mu situaci a zeptala se ho, co mám podle něj dělat.

„Sakra,” odpověděl bez rozmýšlení. „Já bych se mu tam okamžitě naboural. Pořád ti říkám, že tomu hajzlíkovi nevěřím. A ještě něco, doktorko. Jak víš, že ti neleze do pošty a nevymazává věci, anebo dokonce neposílá něco dalším lidem kromě Rose?”

„Máš pravdu,” přisvědčila jsem, rozzuřená tou představou. „Dám ti vědět, co najdu.”

Za pár minut volala Ruth a hlas jí zněl vzrušeně.

„Koupil počítač a tiskárnu minulý měsíc,” oznámila mi. „Asi za šest set dolarů. A počítač byl s modemem.”

„A my tady máme software pro AOL.”

„Jsou toho tuny. Jestli si nekoupil vlastní, určitě si ho tady mohl opatřit.”

„Možná jsme narazili na velmi vážnou situaci. Je hrozně důležité, abyste nikomu neřekla ani slovo,” znovu jsem ji upozornila.

„Chucka jsem nikdy neměla ráda.”

„Tohle taky nikomu neříkejte,” varovala jsem ji.

Zavěsila jsem, a když jsem si oblékala kabát, provinile jsem si vzpomněla na Rose. Určitě ji to rozrušilo. Nepřekvapilo by mě, kdyby celou cestu domů plakala. Byla stoická a zřídka dávala najevo své city, ale věděla jsem, že kdyby si myslela, že mi ublížila, bude tím zdrcená. Vyšla jsem ven ke svému vozu. Chtěla jsem ji nějak potěšit a taky jsem potřebo

vala její pomoc. Chuckův e-mail bude muset počkat.

Rose už unavovalo starat se o dům, a proto se přestěhovala do bytu nedaleko West Endu, u Grove Avenue, několik bloků od bistra Du Jour, kde jsem si občas dopřála vydatnou nedělní snídani. Rose bydlela ve starém třípatrovém domě z tmavočervených cihel, stíněném velkými duby. Byla to poměrně bezpečná čtvrť města, ale vždycky jsem se dobře rozhlédla po okolí, než jsem vystoupila z vozu. Když jsem teď zaparkovala vedle Rosiny hondy, všimla jsem si, že o kousek dál stojí nějaký vůz, který vypadal jako tmavý taurus.

Uvnitř někdo seděl, ale motor a světla byly zhasnuté. Věděla jsem, že většina neoznačených policejních vozů v Richmondu jsou taurusy, a bylo mi divné, proč by policista stál tady venku ve tmě a v zimě. Taky bylo možné, že ten člověk na někoho čeká, ale při tom obvykle nikdo nevypíná světla a motor.

Měla jsem pocit, že mě někdo pozoruje, proto jsem vzala z kabelky sedmiranný revolver Smith & Wesson a dala si ho do kapsy kabátu. Šla jsem pomalu po chodníku, tak abych viděla na poznávací značku vozu na předním nárazníku. Dobře jsem si ji zapamatovala. Stále jsem cítila pohled v zádech.

Jediná možnost, jak se dostat do Rosina bytu ve třetím patře, bylo vyjít po schodech slabě osvětlených jedinou lampou na každém odpočívadle. Byla jsem nervózní. Vždycky po několika krocích jsem se zastavila a dívala se, jestli někdo nejde za mnou. Nikoho jsem neviděla. Rose si pověsila na

dveře čerstvý vánoční věnec a jeho vůně ve mně vyvolala silné pocity. Slyšela jsem uvnitř hrát Händelovu hudbu. Otevřela jsem kabelku, vytáhla jsem pero a zápisník a poznamenala si číslo toho vozu. Pak jsem stiskla zvonek.

„Panebože!” zvolala Rose. „Co vás sem přivádí? Pojďte dál. To je milé překvapení.”

„Podívala jste se kukátkem dveří, než jste otevřela?” řekla jsem přísně. „Aspoň jste se mohla zeptat, kdo to je.”

Zasmála se. Vždycky si mě dobírala kvůli mým starostem o bezpečnost, které většina lidí považovala za přehnané, protože nežili mým životem.

„Přišla jste mě sem zkoušet?” znovu mě škádlila.

„Asi bych s tím měla začít.”

Rosin nábytek byl útulný a dokonale naleštěný, a i když bych její vkus neoznačila za formální, měla ho účelně a přesně uspořádaný. Podlahy byly z krásného tvrdého dřeva, jaké se dnes už nevidí, a zdobily je malé barevné orientální koberečky. Plynový krb hořel a v oknech svítily elektrické svíčky. Okna měla výhled na travnatou plochu, kam si lidé za teplejšího počasí vynesli grily na dřevěné uhlí i na elektřinu a dělali si pikniky.

Rose se posadila do ušáku a já se uvelebila na pohovce. V jejím bytě jsem předtím byla jen dvakrát a připadalo mi smutné a nezvyklé, že tu už nevidím známky po jejích milovaných zvířátkách. Poslední dva chrty, kterých se ujala, odvezla k dceři a kočka jí zemřela. Zbylo jí jen akvárium s nevelkým počtem čile se pohybujících pavích oček, závojnatek a kominíčků, protože domácí zvířata byla v domě zakázaná.

„Vím, že se vám stýská po psech,” řekla jsem; o kočce jsem se nezmínila, protože kočky a já jsme spolu nevycházely. „Jednou si zase opatřím chrta. Problém je, že bych je chtěla zachránit všechny.“

Pamatovala jsem si na ty její. Ti ubozí psi si nenechali pohladit uši, protože cvičitelé je za ně bolestivě tahali; to byla jedna z mnoha krutostí, jaké zakoušeli při závodech. Rose se v očích zaleskly slzy, odvrátila tvář a mnula si kolena.

„Zima mi na klouby nedělá dobře,” poznamenala, pak si odkašlala. „Už moc zestárli. Je dobře, že je teď má Laurel. Nesnesla bych, kdyby u mě další zemřel. Přála bych si, abyste si jednoho vzala. Kéž by si každý hodný člověk jednoho vzal.”

Ti psi byli utráceni po stovkách každý rok, když už ztratili potřebnou rychlost. Neklidně jsem si poposedla na pohovce. V životě bylo tolik věcí, které mě pobuřovaly.

„Můžu vám nabídnout horký ženšenový čaj, který mám od drahého Simona?” Mínila tím svého kadeřníka, kterého zbožňovala. „Anebo něco trochu silnějšího? Také jsem chtěla zajít do obchodu pro nějaké máslové sušenky.”

„Nezdržím se dlouho,” řekla jsem. „Jen jsem se chtěla u vás zastavit a ujistit se, že jste v pořádku.”

„Ale samozřejmě,” odpověděla, jako by na světě neexistoval jediný důvod, proč by v pořádku neměla být.

Odmlčela jsem se a Rose se na mě dívala a čekala, až vysvětlím, proč jsem opravdu přišla.

„Mluvila jsem s Ruth,” začala jsem. „Sledujeme pár stop a máme podezření…”

„Které určitě vede k Chuckovi,” prohlásila a pokývala hlavou. „Vždycky jsem si myslela, že on je to zkažené jablko. Vyhýbá se mi, jako bych měla mor, protože ví, že jsem ho skrz naskrz prokoukla. Takoví jako on mě jen tak neoklamou, ani náhodou.”

„Vás neoklame nikdo,” poznamenala jsem. Právě začal hrát Händelův Mesiáš a mně se znovu do srdce vloudil neskonalý smutek.

Pátravě na mě pohlédla. Věděla, jak těžké pro mě byly loňské Vánoce. Strávila jsem je v Miami, kde jsem jim mohla co nejvíc uniknout. Ale před hudbou a světly jsem uniknout nemohla, ani kdybych utekla na Kubu.

„Co budete letos dělat?” zeptala se Rose.

„Možná odjedu na západ,” odpověděla jsem. „Kdyby tu aspoň sněžilo, bylo by to snazší, ale šedivou oblohu nesnesu. Bouřky s mrznoucím deštěm, richmondské počasí. Když jsem se přistěhovala, každou zimu aspoň párkrát pořádně sněžilo.”

Představila jsem si, jak sníh obaluje větve stromů a žene se proti čelnímu sklu, když jedu bílým světem do práce, přestože jsou všechny státní úřady zavřené. Sníh a tropické slunce na mě působily jako antidepresiva.

„Je hezké, že jste se na mě přišla podívat,” řekla moje sekretářka a vstala z velkého tmavomodrého ušáku. „Ale vždycky si se mnou děláte zbytečné starosti.”

Odešla do kuchyně a já slyšela, jak něco hledá v mrazáku. Když se vrátila do obývacího pokoje, podala mi umělohmotnou nádobku, ve které bylo něco zmraženého.

„Moje zeleninová polévka,” vysvětlila. „Přijde vám dnes večer vhod.”

„Ani nevíte jak,” odpověděla jsem s upřímnou vděčností. „Až přijdu domů, hned si ji ohřeju.”

„A teď, co uděláte s Chuckem?” zeptala se s velmi vážným výrazem ve tváři.

Zaváhala jsem. Nechtěla jsem se jí na to ptát.

„Rose, Chuck tvrdí, že jste můj kancelářský špeh.”

„To jsem.”

„Potřebuju to,” pokračovala jsem. „Uvítala bych, kdybyste se jakkoli pokusila zjistit, co má v plánu.

“Ten parchant má v plánu nějakou sabotáž,” prohlásila Rose, která skoro nikdy nemluvila hrubě.

‘,Musíme získat důkazy,” řekla jsem. „Víte, jak se stát na to dívá. Je těžší někoho vyhodit, než chodit po vodě. Ale Chuck nevyhraje.”

Hned neodpověděla. Potom prohlásila: „Především ho nesmíme podceňovat. Není tak geniální, jak si myslí, ale chytrý je. A má až moc času na to, aby přemýšlel a pohyboval se tu nepozorovaně. Bohužel zná vaše zvyky líp než kdo jiný, dokonce líp než já, protože já vám v márnici nepomáhám - za což jsem vděčná. A to je vaše hlavní aréna. Tam by vás mohl opravdu zničit.”

Měla pravdu, i když jsem si nechtěla přiznat, jakou má Chuck moc. Mohl vyměnit štítky nebo označení těl, anebo něco kontaminovat. Mohl napovídat nějaké lži reportérům, kteří by pak navždycky chránili jeho identitu. Sotva jsem si dovedla představit rozsah toho, co mohl napáchat.

„Mimochodem,” řekla jsem a vstala z pohovky, „ jsem si dost jistá, že má doma počítač, takže v tomhle lhal. “

Doprovodila mě ke dveřím a já si vzpomněla na auto zaparkované blízko mého.

„Neznáte někoho z domu, kdo jezdí tmavým taurusem?” zeptala jsem se.

Rose se zmateně zamračila. „Tady jich jezdí hodně. Ale ne, nenapadá mě nikdo z okolí, kdo by ho měl.”

„Možná to je strážník, který bydlí ve vašem domě a občas s takovým autem jezdí domů?”

„Jestli ano, nic o tom nevím. Nedejte se příliš unést těmi malými skřítky, kteří se vám vyrojí v hlavě, jestli je necháte. Takovým věcem se člověk nesmí poddávat. Věřím tornu starému rčení o božích mlýnech.”

„Dobrá, asi o nic nejde, ale měla jsem divný pocit, když jsem viděla toho člověka, jak sedí potmě v autě, motor vypnutý, světla zhasnutá,” řekla jsem. „Mám jeho poznávací značku.”

„Gratuluju.” Rose mě poplácala po zádech. „Proč mě to vlastně nepřekvapuje?”

Kapitola 16

Když jsem odcházela od Rose, moje kroky se hlasitě rozléhaly na schodech, a než jsem vyšla ze dveří do chladné noci, dotkla jsem se pistole

v kapse. Tajemný vůz byl pryč. Rozhlížela jsem se po něm cestou ke svému autu.

Parkoviště nebylo moc dobře osvětlené. Holé stromy vyluzovaly tiché zvuky, které mi připadaly zlověstné, a stíny zdánlivě skrývaly strašlivé věci. Rychle jsem odemkla dveře, ještě jednou jsem se rozhlédla kolem, a když jsem se rozjela, zavolala jsem Marinovi na pager. Hned mi zatelefonoval zpátky, protože byl v uniformě na ulici a neměl absolutně nic na práci.

„Můžeš zjistit značku vozu?” zeptala jsem se, jakmile se ozval.

„Sem s ní.”

Nadiktovala jsem mu ji.

„Právě odjíždím od Rose,” dodala jsem, „a mám divný pocit z vozu, který tam parkoval.”

Marino skoro vždycky bral moje divné pocity vážně. Nepatřila jsem k lidem, kteří je mají bezdůvodně. Byla jsem právnička a lékařka. Kdyby nic jiného, spoléhala jsem na svůj analytický, věcný právnický rozum a nepoddávala jsem se přehnaným reakcím a emocionálním představám.

„Je tu ještě něco,” pokračovala jsem.

„Chceš, abych k tobě zaskočil?”

„Určitě.”

Když jsem dojela k domu, čekal už na příjezdové cestě a nemotorně vystupoval ze svého vozu, protože se zamotal do bezpečnostního pásu, který si nikdy nezapínal, a taky mu překážel služební opasek.

„K čertu s tím!” nadával a opasek si strhl. „Nevím, jak dlouho to ještě vydržím.” Kopnutím zavřel dveře. „Pitomý auto.”

„Jak ses sem dostal dřív než já, když je to tak pitomý auto?”

Zeptala jsem se.

„Měl jsem to blíž než ty. Ježíši, ty záda mě zabijou.”

Stěžoval si ještě, když jsme vyšli po schodech a já odemkla hlavní vchod. Polekalo mě ticho. Na poplašném zařízení svítila zelená.

„Tohle není dobrý,” zamumlal Marino.

„Vím, že jsem ho ráno zapnula,” řekla jsem.

„Byla tu hospodyně?” zeptal se, zatímco se rozhlížel a naslouchal.

„Vždycky alarm zapojí,” odpověděla jsem. „Ještě nikdy nezapomněla, ani jednou za dva roky, co u mě pracuje.”

„Zůstaň tu,” přikázal mi.

„To tedy rozhodně nezůstanu,” odvětila jsem, protože to poslední, co jsem chtěla, bylo čekat tu sama, a kromě toho nebyl dobrý nápad, aby se dva ozbrojení, nervózní a napjatí lidé pohybovali v různých částech stejného prostoru.

Znovu jsem zapojila alarm a následovala jsem Marina z pokoje do pokoje, dívala se, jak otevírá každou skříň a nahlíží za závěs ve sprše, za záclony, za dveře. Prohledali jsme obě podlaží a nic nebylo v nejmenším nepořádku, až když jsme se vrátili dolů, kde jsem si všimla koberce v předsíni. Polovina byla vyluxovaná, druhá ne, a v koupelně pro hosty hned napravo zapomněla moje hospodyně Marie vyměnit ušpiněné ručníky za čisté.

„Takhle nepozorná nebývá,” řekla jsem. „Nemají s manželem moc peněz a musí živit malé děti, proto pracuje mnohem poctivěji než kdokoli, koho znám.”

„Doufám, že mě nikdo nezavolá,” podotkl Marino. „Máš v tomhle doupěti nějaký kafe?”

Udělala jsem velkou konvici kávy z espresa Pilon, které mi poslala Lucy z Miami, a při pohledu na jasně červenožlutý sáček mě znovu bodlo u srdce. S Marinem jsme si odnesli šálky do mé pracovny. Přihlásila jsem se k AOL pod Ruffinovým jménem a heslem a nesmírně se mi ulevilo, když mě to neodmítlo.

„Vzduch je čistý,” oznámila jsem.

Marino si přitáhl židli a díval se mi přes rameno. Ruffin měl nějakou poštu.

Bylo tam osm zpráv a já nepoznala, od koho která je.

„Co se stane, když je otevřeš?” zajímal se Marino.

„Pořád budou ve schránce, pokud je uložíš jako nové,” odpověděla jsem.

„Ptám se, jestli pozná, žes je otevřela.”

„Ne. Ale odesílatel by mohl. Odesílatel může zkontrolovat stav e-mailu, který poslal, a zjistit, kdy byl otevřený.”

„Hmm,” zabručel Marino bezstarostně. „A co? Kolik lidí kontroluje, kdy byl jejich blbej mail otevřenej?”

Neodpověděla jsem a začala jsem otevírat Chuckovu poštu. Možná jsem se měla cítit vyděšená tím, co dělám, ale byla jsem příliš rozzlobená. Čtyři e-maily byly od jeho manželky, která poslala Chuckovi tolik instrukcí ohledně domácích záležitostí, že to Marina rozesmálo.

„Má jeho koule v krabici na krbový římse,” prohlásil pobaveně.

Pátá zpráva měla adresu MAYFLR a stručně konstatovala: „Musíme si promluvit.”

„Tohle je zajímavé,” řekla jsem Marinovi. „Podíváme se na jeho poštu, kterou případně poslal té májové květince’, ať je to kdokoli.”

Podívala jsem se do odeslané pošty a zjistila jsem, že Chuck posílal e-mail téhle osobě téměř denně v posledních dvou týdnech. Rychle jsem ty zprávy prošla, zatímco Marino přihlížel, a brzy bylo jasné, že můj márniční asistent mívá s tou osobou schůzky, možná dokonce poměr.

„Rád bych věděl, kdo to sakra je,” řekl Marino. „To bychom na toho hajzla měli pěknej bič.”

„Nebude lehké to zjistit,” upozornila jsem.

Rychle jsem se odhlásila s pocitem, jako bych prchala z domu, který jsem právě vyloupila.

„Zkusíme Chatplanet,” navrhla jsem.

Jediný důvod, proč jsem se vyznala v chatroomech, byl ten, že je příležitostně používali moji kolegové z celého světa, aby se setkali a požádali o pomoc ve zvlášť obtížných případech anebo se podělili o informace, které mohly být užitečné. Přihlásila jsem se, stáhla jsem si příslušný program a označila jsem volbu, která umožňovala, abych mohla být v chatroomu tak, aby o mně nikdo nevěděl.

Prošla jsem seznam chatroomů a klikla jsem na jeden nazvaný Vážená šéfová Kay. Doktorka Kay právě osobně moderovala diskuzi s třiašedesáti lidmi.

„Ach, doprdele. Dej mi cigaretu, Marino,” požádala jsem napjatě.

Vytáhl cigaretu z balíčku, přitáhl si židli, posadil se vedle mě a začali jsme odposlouchávat.

<OPRAVÁŘ> VÁŽENA ŠÉFOVÁ KAY, JE PRAVDA, ŽE EL

VIS ZEMŘEL NA TOALETĚ A ŽE MNOHO LIDI UMIRÁ

NA TOALETĚ? JSEM INSTALATÉR, TAKŽE CHÁPETE, PROČ SE PTÁM. DÍKY, ZAINTERESOVANÝ Z ILLINOIS

<VÁŽENA ŠÉFOVÁ KAY> VÁŽENÝ ZAINTERESOVANÝ Z ILLINOIS, ANO, BOHUŽEL MUSÍM ŘÍCI, ŽE ELVIS ZEMŘEL NA TOALETĚ A ŽE TO NENÍ NEOBVYKLÉ, PROTOŽE LIDÉ TLAČÍ A TLAČÍ A JEJICH SRDCE TO NEVYDRŽÍ. JE MI LÍTO, ALE DLOUHÁ LÉTA NEZDRAVÉ STRAVY A PŘEMÍRY LÉKŮ SE ELVISOVI NAKONEC VYMSTILA A ZEMŘEL NA SRDEČNÍ PŘÍHODU VE SVÉ LUXUSNÍ KOUPELNĚ V GRACELANDU. A TO BY MĚLO BÝT PONAUČENÍM PRO NÁS PRO VŠECHNY

<MEDSTU> VÁŽENÁ ŠÉFOVÁ KAY, PROČ JSTE SE ROZHODLA PRACOVAT S MRTVÝMI PACIENTY A NE SE ŽIVÝMI? MORBIDNÍ Z MONTANY

<VÁŽENA ŠÉFOVA KAY> VÁŽENÝ MORBIDNÍ Z MONTANY, NEUMÍM BÝT PŘÍLIŠ VLÍDNÁ K PACIENTŮM

A TAKTO SE NEMUSÍM STARAT O TO, JAK SE MŮJ PACIENT CITL ZJISTILA JSEM BĚHEM STUDIA MEDICÍNY, ŽE ŽIVI PACIENTI JSOU HORŠI NEŽ OSINA V PRDELI.

„Ježíšikriste, kurvafix,” vydechl Marino.

Zuřila jsem a nemohla jsem s tím vůbec nic dělat.

„Víš,” řekl Marino rozhořčeně, „přál bych si, aby lidi nechali Elvise na pokoji. Už mě unavuje pořád poslouchat, jak umřel na záchodě.”

„Bud zticha, Marino,” požádala jsem. „Prosím. Snažím se přemýšlet.”

Diskuze pokračovala dál a dál, stále stejně příšerná. Byla jsem v pokušení vmísit se do debaty a říct všem, že Vážená šéfová Kay nejsem já.

„Dá se zjistit, kdo je ve skutečnosti Vážená šéfová Kay?” zeptal se Marino.

„Jestli ta osoba je moderátorem chatroomu, pak ne. On nebo ona se může dozvědět, kdo jsou ostatní, ale opačně to nenímožné.”

<JULIE W> VÁŽENÁ ŠÉFOVÁ KAY, JELIKOŽ VÍTE O ANATOMII VŠECHNO, UVĚDOMUJETE SI TÍM VÍC BODY ROZKOŠE, JESTLI VÍTE, CO MYSLÍM? MŮJ PŘÍTEL SE V POSTELI ZŘEJMĚ NUDÍ, A NĚKDY DOKONCE UPROSTŘED TOHO USNE! CHCI-BÝT SEXY <VÁŽENA ŠÉFOVÁ KAY> VÁŽENÁ CHCI-BYT-SEXY, UŽÍVÁTE

NĚJAKÉ LÉKY, KTERÉ ZPŮSOBUJI OSPALOST? POKUD NE, PAK NENÍ ŠPATNÝ NÁPAD OPATŘIT SI SEXY PRÁDÉLKO. ŽENY SE DNES UŽ PŘÍLIŠ NESNAŽÍ O TO, ABY JEJICH MUŽI MĚLI POCIT DŮLEŽITOSTI A NADŘAZENOSTI.

„Tak dost!” prohlásila jsem. „Zabiju ho… nebo ji… anebo kdo sakra ta šéfová Kay je!”

Vyskočila jsem ze židle, tak rozčilená, že jsem nevěděla, co dělat.

„Nebude si hergot zahrávat s mou důvěryhodností!”

Se zaťatými pěstmi jsem se prakticky vyřítila do obývacího pokoje, kde jsem se najednou zarazila a rozhlédla se, jako bych nevěděla, kde jsem.

„Tuhle hru můžou hrát dva,” řekla jsem, když jsem se vrátila do pracovny.

„Ale jak ji můžou hrát dva, když ani nevíš, kdo je šéfová Kay číslo dvě?” zeptal se Marino.

„S tím zatraceným chatroomem možná nic nenadělám, ale pořád tu je e-mail.”

„Jakej e-mail?” zeptal se Marino obezřele.

„Tu hru můžou hrát dva. Počkej a uvidíš. A teď, co kdybychom prověřili náš podezřelý vůz?”

Marino sundal z opasku přenosné rádio a naladil na služební kanál.

„Jak jsi říkala, že to je?” zeptal se. „RGG-7112,” odrecitovala jsem zpaměti.

„Virginská značka?”

„Bohužel,” odpověděla jsem, „tak dobře jsem na ni neviděla.”

„Tak jo, začneme odtud.”

Předal číslo poznávací značky auta Virginské kriminální Informační síti, neboli VCIN, a požádal o 10-29. Bylo už po desáté.

„Nemohla bys mi udělat nějakej sendvič, než půjdu?” požádal Marino. „Umírám hlady. VCIN je dneska nějak pomalá. To nesnáším.”

Přál si slaninu, salát a rajská jablíčka s ruským dresinkem a tlustými plátky cibule a já jsem slaninu dobře propekla v mikrovlnce, místo abych ji osmažila.

„Ježíši, doktorko, proč jsi to udělala?” bědoval a zvedl do výšky křupavý, nemastný plátek slaniny. „Není to dobrý, když se to nedá žvejkat, a všechna chuť se nasákla do těch papírovejch ubrousků.”

„Bude to mít spoustu chuti,” ujistila jsem ho. „A ostatní záleží na tobě. Nevezmu si na svědomí, že jsem ti ucpala tepny ještě víc, než pravděpodobně jsou.”

Marino opekl žitný chléb a tlustě ho potřel máslem a ruským dresinkem, který vykouzlil z feferonek, kečupu a nasekané nakládané zeleniny. Na to položil salát, hojně osolená rajčata a silné plátky syrové sladké cibule.

Udělal dva tyto zdravé výtvory a zabalil je do alobalu, právě když se znovu ozvalo rádio. Ten vůz nebyl Ford Taurus, ale Ford Contour 1998. Byl tmavomodrý a registrovaný na leasingovou společnost Avis.

„To je dost zajímavý,” poznamenal Marino. „V Richmondu obvykle všechny značky aut z půjčovny začínají na R, a když chceš jinou, musíš o ni výslovně požádat. Začali to dělat proto, aby zloději aut nepoznali na první pohled, že někdo není z města.”

Nebyly hlášeny žádné významné příkazy k zatčení a vůz nefiguroval mezi ukradenými.

Kapitola 17

V osm hodin příští ráno, ve středu, jsem zajela na místo na placené parkovišti. Na druhé straně ulice, v mlze, za bránou z tepaného železa a za fontánami, se tyčila budova z osmnáctého století, sídlo vlády státu Virginie.

Doktor Wagner, další členové kabinetu a ministr spravedlnosti pracovali v budově exekutivy na Deváté ulici, kde byla zavedená tak extrémní bezpečnostní opatření, že jsem se tu pokaždé cítila jako zločinec. Hned za dveřmi stál stůl, kde vládní policejní důstojník prohledal mou kabelku.

„Jestli tam něco najdete,” poznamenala jsem, „dejte mi vědět, protože já tam nikdy nic nemůžu najít.”

Usměvavý policista, malý podsaditý muž, kterého jsem odhadovala tak na pětatřicet, mi byl velmi povědomý. Měl řídnoucí hnědé vlasy a tvář muže, který byl chlapecky roztomilý, než si přibývající roky a tělesná váha vybraly svou daň.

Podala jsem mu své doklady, ale skoro se na ně nepodíval.

„Nepotřebuju je,” řekl zvesela. „Pamatujete se na mě, paní doktorko? Párkrát jsem byl ve vaší budově, ještě když jste tam pracovala.”

Ukázal směrem k mé staré budově na Čtrnácté ulici, která stála jen pět krátkých bloků na východ.

„Rick Hodges,” představil se. „Tehdy, když byl ten uranový poplach. Vzpomínáte si?”

„Jak by ne?” odpověděla jsem. „Tehdy jsme se moc nevytáhli.”

„Někdy jsem tam chodil za Wingem. Během oběda, když se nic moc nedělo.”

Přes tvář mu přelétl stín. Wingo byl nejlepší, nejcitlivější márniční asistent, jakého jsem měla. Před několika lety zemřel na neštovice. Stiskla jsem Hodgesovi rameno.

„Pořád mi chybí,” řekla jsem. „Ani nevíte jak.” Rozhlédl se a naklonil se ke mně.

„Jste v kontaktu s jeho rodinou?” zeptal se tiše.

„Občas.”

Podle mého tónu poznal, že Wingova rodina nechce mluvit o svém homo-sexuálním synovi ani si nepřeje, abych jim volala. Určitě také nechtěli, aby jim volal Hodges nebo jiný Wingův přítel. Hodges přikývl s bolestí v očích. Pokusil se zakrýt to úsměvem.

„Ten chlapec byl do vás blázen, paní doktorko,” svěřil se mi. „Už dávno jsem vám to chtěl říct.”

„Vážím si toho,” odpověděla jsem upřímně. „Děkuju, Ricku.”

Prošla jsem skenerem bez nehody a Rick mi podal kabelku.

„Přijďte zase někdy,” řekl.

„Přijdu,” slíbila jsem a pohlédla jsem do jeho mladých modrých očí. „Cítím se bezpečněji, když vás mám po ruce.”

„Vyznáte se tu?”

„Doufám, že ano,” odpověděla jsem.

„Ale nezapomeňte, že výtah někdy stávkuje.”

Vyšla jsem po prošlapaných žulových schodech do šestého patra, kde byla kancelář Sinclaira Wagnera, s okny obrácenými na Capitol Square. V zamračeném deštivém ránu jsem téměř nerozeznala sochu George Washin-gtona sedícího na koni. Teplota během noci klesla o deset stupňů a padal drobný déšť, tvrdý jako broky.

Čekárna ministra zdravotnictví byla hezky zařízená půvabným koloniálním nábytkem a vlajkami, které neodpovídaly stylu doktora Wagnera. Jeho kancelář byla přeplněná a přecpaná věcmi. Vypovídala o muži, který pracuje nesmírně tvrdě a nestaví na odiv svou moc.

Doktor Wagner se narodil a vyrostl v Charlestonu v Jižní Karolíně, kde jeho křestní jméno vyslovovali Sinklér. Byl psychiatr a právník a do jeho pravomoci spadaly oblasti jako duševní zdraví, zneužívání drog, sociální služby a zdravotní péče. Než se stal členem kabinetu, působil na Virginské lékařské fakultě, neboli MCV. Vždy jsem si ho nesmírně vážila a věděla jsem, že on si váží mě.

„Kay.” Odstrčil se na kolečkové židli od stolu a vstal. „Jak se máte?”

Pokynul mi, abych se posadila na pohovku, zavřel dveře a vrátil se za bariéru svého stolu, což nebylo dobré znamení.

„Jsem potěšen, jak teď ústav dobře funguje, vy ne?” zeptal se.

„Ano, velmi,” odpověděla jsem. „Je to náročné, ale lepší, než jsem doufala.”

Zvedl svou dýmku a váček tabáku z popelníku.

„UŽ jsem si říkal, co se s vámi stalo,” pokračoval. „Jako byste zmizela z povrchu země.”

„Nevím, proč to říkáte,” odvětila jsem. „Dělám stejně tolik případů jako vždy, ne-li víc.”

„Ach ano. Samozřejmě, sleduji vaši činnost prostřednictvím zpráv.”

Začal nacpávat tabák do dýmky. V celé budově bylo kouření zakázáno a Wagner vždycky držel v ústech nezapálenou dýmku, když byl nervózní. Věděl, že jsem si nepřišla popovídat o ústavu ani mu sdělit, jak jsem zaneprázdněná.

„Vím, že asi máte spoustu práce,” řekl, „když si ani nenajdete čas, abyste mě navštívila.”

„Až dnes jsem zjistila, Sinclaire, že jste mě chtěl minulý týden vidět.”

Podíval se mi upřeně do očí, s dýmkou v zubech. Doktoru Wagnerovi bylo přes šedesát, ale vypadal starší, jako by nesl bolestná tajemství pacientů tolik let, až ho to nakonec vyčerpalo. Měl laskavé oči a bylo jeho velkou výhodou, že lidé zapomínali, že je také prohnaný právník.

„Jestli jste nedostala můj vzkaz, že vás chci vidět, Kay,” podotkl, „pak se mi zdá, že máte problém s personálem.”

Pomalým, hlubokým hlasem odměřoval slova, která dlouho a pečlivě vážil.

„To mám, ale ne takový, jaký si možná představujete.”

„Poslouchám.”

„Někdo se dostává do mé elektronické pošty,” odpověděla jsem odhodlaně. „Ta osoba se zřejmě dostala k souboru, kde se uchovávají naše hesla, a přivlastnila si to moje.”

„Pokud jde o bezpečnost…”

„Sinclaire, bezpečnost problém není. Poškozuje mě někdo z mých vlastních řad. Je mi zcela jasné, že někdo - možná víc než jedna osoba - se snaží způsobit mi potíže. Dokonce snad připravit mě o místo. Vaše sekretářka poslala e-mail mojí sekretářce se zprávou, že mě chcete vidět. Moje sekretářka to poslala dál mně a já údajně odpověděla, že jsem příliš zaneprázdněná, abych vás tehdy navštívila.”

Viděla jsem, že doktor Wagner to považuje za zmatené, ne-li absurdní.

„A jsou tu další věci,” pokračovala jsem stále nervózněji, když jsem poslouchala, jak můj vlastní hlas spřádá jakousi fantastickou pavučinu.

„E-maily, které požadují, aby moje telefonáty byly přepojeny mému zástupci, a nejhorší je takzvaný chatroom, který údajně vedu na internetu.”

„O tom vím,” řekl příkře. „A vy tvrdíte, že ten, kdo se vydává za váženou doktorku Kay, je tentýž člověk, který odcizil vaše heslo?”

„Určitě to je někdo, kdo používá moje heslo a vystupuje jako já.”

Odmlčel se a potáhl z nezapálené dýmky.

„Mám silné podezření, že s tím vším je spojený můj márniční asistent,” dodala jsem.

„Proč?”

„Nevypočitatelné chování, nepřátelský postoj, častá nepřítomnost na pracovišti. Je podrážděný a něco má za lubem. A mohla bych pokračovat.”

Ticho.

„Jestli dokážu jeho účast,” prohlásila jsem, „vyřeším ten problém.”

Doktor Wagner vrátil dýmku do popelníku. Vstal od stolu a přešel k místu, kde jsem seděla. Posadil se vedle na židli. Naklonil se dopředu a upřeně se na mě zadíval.

„Znám vás už dost dlouho, Kay,” řekl laskavým, ale věcným hlasem. „Dobře vím, jakou máte pověst. Jste přínosem pro tento stát. Také jste prošla strašnou tragédií, a není to tak dávno.”

„Hrajete si na mého psychiatra, Sinclaire?” A nemínila jsem to žertem.

„Nejste stroj.”

„Ani se neoddávám fantaziím. Co vám říkám, je skutečnost. Každá cihla případu, který stavím. Prostě se tu děje něco zákeřného, a i když je možná pravda, že jsem nepozornější než obvykle, to, co vám říkám, s tím nemá nic společného.”

„Jak si můžete být tak jistá, Kay, když jste nepozorná, jak jste to vyjádřila? Většina lidí by se na nějakou dobu nevrátila do práce - pokud vůbec - po všem, co jste protrpěla. Proč jste se vrátila do práce?”

„Sinclaire, každý z nás má vlastní způsob, jak se s něčím vyrovnat.”

„Dovolte mi odpovědět za vás,” pokračoval. „Po deseti dnech. A k tomu do nepříliš utěšeného prostředí, mohl bych dodat. Tragédie, smrt.”

Neodpověděla jsem, protože jsem se snažila ovládnout. Byla jsem v temné jeskyni a stěží jsem si vzpomínala, jak jsem rozptýlila Bentonův popel do moře u Hilton Head, místa, které nadevše miloval. Stěží jsem si vzpomínala, jak jsem vyklidila jeho dům a pak vyprázdnila jeho zásuvky a skříně

v mém domě. S maniakální rychlostí jsem tehdy odstranila všechno, čeho bych se stejně musela postupně zbavit. Nebýt doktorky Anny Zimmerové, nepřežila bych. Tato starší žena, psychiatrička, byla mou dlouholetou přítelkyní. Neměla jsem tušení, co udělala s Bentonovými krásnými obleky a kravatami, naleštěnými koženými botami a lahvičkami kolínské. Nezajímala jsem se o to, co se stalo s jeho BMW. A hlavně jsem nechtěla vědět, kam zmizelo prádlo, které bylo v naší koupelně a na naší posteli.

Ann byla natolik moudrá, že uchovala všechny věci, na nichž záleželo. Nedotkla se jeho knih ani šperků. Nechala všechna jeho ocenění a uznání viset na stěnách jeho pracovny, kde je nikdo nemohl vidět, protože Benton byl tak skromný. Nedovolila mi odstranit fotografie, všude rozložené, protože, jak řekla, bylo pro mě důležité s nimi žít.

„Musíš žít se vzpomínkou,” říkala mi opakovaně svým silným německým přízvukem. „Je pořád přítomná, Kay. Neutečeš před ní. Nesnaž se o to.”

„Na stupnici do deseti, jak velká je vaše deprese, Kay?” zazněl hlas doktora Wagnera kdesi v pozadí.

Stále jsem se cítila raněná a neschopná smířit se s tím, že se Lucy během toho všeho ani neukázala. Benton mi v závěti odkázal svůj dům a Lucy na mě zuřila, když jsem ho prodala, ačkoli věděla stejně dobře jako já, že žádná z nás by už do něj nikdy nevkročila. Když jsem jí chtěla dát jeho milovaný odřený a ošoupaný bomber, který nosil na fakultě, odmítla to s tím, že ho někomu věnuje. Věděla jsem, že to nikdy neudělá. Věděla jsem, že si ho někde schová.

„Není žádná hanba to přiznat. Myslím, že je pro vás těžké přiznat, že jste člověk,” opět se odněkud vynořil hlas doktora Wagnera.

Soustředila jsem na něho pohled.

„Nepomýšlela jste na to, že byste užívala nějaké antidepresivum?” zeptal se doktor Wagner. „Něco slabšího, jako wellbutrin.”

Než jsem odpověděla, chvíli jsem se rozmýšlela.

„Především, Sinclaire,” řekla jsem poté, , je situační deprese normální. Nepotřebuju pilulku, aby mě jako kouzlem zbavila zármutku. Možná jsem stoická. Možná je pro mě těžké projevit city před ostatními, ukázat své nejhlubší pocity. Ano, je pro mě snazší bojovat, zlobit se a usilovně pracovat, než prožívat bolest. Ale neuzavírám se do sebe. Mám dost rozumu, abych věděla, že zármutku musíme dát volný průběh. A to není lehké, když ti, kterým věříte, vám začnou brát to málo, co vám ještě v životě zůstalo.”

„Přešla jste z první osoby ke druhé,” zdůraznil. „Jen se ptám, jestli si uvědomujete…”

„Nepitvejte mě, Sinclaire.”

„Kay, dovolte mi načrtnout portrét násilí, tragédie, který ti, koho nikdy nepostihla, nevidí,” řekl. „Žije svým vlastním životem. Jak plyne čas, pokračuje ve svém běsnění, i když nenápadněji a s méně viditelnými ranami.”

„Vidím portrét tragédie každý den,” připomněla jsem.

„A co tehdy, když se podíváte do zrcadla?” zeptal se.

„Sinclaire, utrpět ztrátu je hrozné samo o sobě, ale když se na vás všichni dívají s nedůvěrou a pochybují o vaší schopnosti dál pracovat, je to stejné, jako by do vás kopali a posmívali se, když už jste na dně.”

Upřeně se na mě podíval. Znovu jsem se v řeči uchýlila ke druhé osobě, na bezpečnější půdu, a poznala jsem mu na očích, že si toho dobře všiml.

„Krutosti se daří tam, kde vidí nějakou slabost,” pokračovala jsem.

Věděla jsem, co je zlo. Dovedla jsem ho vycítit a rozpoznat jeho známky, když se vyskytlo v mém okolí.

„Někdo využil toho, co mě postihlo, jako vítané příležitosti, aby mě zničil,” dodala jsem.

„A nezdá se vám, že to je poněkud paranoidní?” řekl po chvíli.

„Ne.”

,,Proč by to někdo dělal, z jiného důvodu než malichernosti a žárlivosti?” otázal se.

„Kvůli moci. Aby mi vyrazil zbraň z ruky.”

„Zajímavá analogie,” poznamenal. „Povězte mi, co tím myslíte?”

„Využívám svou moc pro dobrou věc,” vysvětlila jsem. „A ten, kdo se mi snaží ublížit, si chce přivlastnit mou moc pro své sobecké účely. A nech-tějte, aby takoví lidé dostali do ruky moc.”

„Souhlasím,” odpověděl zamyšleně.

Zazvonil telefon. Doktor Wagner vstal a zvedl ho.

„Teď ne,” řekl do telefonu. „Já vím. Bude muset počkat.” Vrátil se na svou židli, dlouze si vydechl, sundal si brýle a odložil je na nízký stolek.

„Myslím, že nejlepší bude vydat tiskové prohlášení informující lidi, že se někdo za vás vydává na internetu. Abychom to co nejdřív dali do pořádku,” řekl. „Skoncujeme s tím, i kdyby k tornu byl zapotřebí soudní příkaz.”

„To bych byla velmi šťastná,” odpověděla jsem.

Vstal a já také.

„Děkuji vám, Sinclaire. Díky bohu, že mám ochránce, jako jste vy.”

„Doufejme, že nový ministr bude stejný,” poznamenal, jako bych věděla, o čem hovoří.

„Jaký nový ministr?” zeptala jsem se a znovu se ve mně probudila úzkost, tentokrát ještě naléhavěji.

Přes tvář mu přelétl zvláštní výraz. Potom se zatvářil rozhněvaně.

„Poslal jsem vám několik krátkých sdělení označených soukromé a důvěrné. Zatraceně! To už zachází příliš daleko.”

„Nic jsem od vás nedostala,” namítla jsem.

Pevně stiskl rty, tváře mu zrudly. Porušovat něčí elektronickou poštu byla jedna věc; zadržovat zapečetěná, tajná sdělení ministra bylo něco úplně jiného. Ani Rose nikdy nic takového neotevřela.

„Guvernérova komise pro boj se zločinem si zjevně vzala do hlavy, že bychom měli převést váš úřad ze zdravotnictví pod veřejnou bezpečnost,” oznámil mi.

„Proboha, Sinclaire,” vykřikla jsem.

„Já vím, já vím.” Zvedl ruku, aby mě utišil.

Stejný ignorantský návrh se objevil krátce poté, co jsem sem nastoupila. Policie a forenzní laboratoře spadaly pod ministerstvo veřejné bezpečnosti, což mimo jiné znamenalo, že kdyby můj úřad také přešel pod bezpečnost, zmizela by veškerá kontrola a užitečná rovnováha. Policejní oddělení by v podstatě mohlo mluvit do toho, jak pracuji na svých případech.

„Už dřív jsem k tomu napsala několik vyjádření,” řekla jsem doktoru Wagnerovi. „Před lety se mi tornu podařilo zabránit, když jsem uprosila prokurátory a policejní šéfy. Dokonce jsem šla až na advokátní komoru. Nesmíme připustit, aby se to stalo.”

Doktor Wagner mlčel.

„Proč teď’?” naléhala jsem. „Proč s tím přišli právě teď? Ta záležitost byla u ledu víc než deset let.”

„Myslím, že na to tlačí poslanec Connors, protože nějací vysoce postavení lidé z bezpečnosti tlačí na něj,” odpověděl. „Kdo, to ví bůh.”

Já to věděla, a když jsem jela zpátky do svého úřadu, byla jsem zase plná energie. Vždycky mi dodávalo sílu, když jsem před sebou měla nezodpovězené otázky, musela jsem hledat to, co nebylo snadné vidět, odhalovat pravdu. Pomlouvači jako Chuck Ruffin a Diane Brayová nepočítali ve svých machinacích s tím, že mě znovu vyburcují.

V hlavě se mi začínal rýsovat scénář. Byl velmi prostý. Někdo mě chtěl odstranit, aby můj úřad byl zranitelný a mohla ho převzít bezpečnost. Už dřív jsem slyšela fámy, že současný ministr, kterého jsem měla velmi ráda, odchází do výslužby. Nebyla by náhoda, kdyby na jeho místo nastoupila Brayová.

Když jsem dorazila do kanceláře, usmála jsem se na Rose a vesele jsem jí popřála dobré ráno.

„Dnes ale máme dobrou náladu!” řekla nesmírně potěšená.

„To ta vaše zeleninová polévka,” poznamenala jsem. „Aspoň se mám na co těšit. Kde je Chuck?”

Jen při vyslovení jeho jména se Rose zatvářila kysele.

„Odjel s několika mozky na MCV,” odpověděla.

Tu a tam, když byl případ z neurologického hlediska podezřelý a kompli-kovaný, uložila jsem mozek do formalinu a poslala ho do neuropatologické laboratoře ke zvláštnímu vyšetření.

„Dejte mi vědět, až se vrátí,” požádala jsem Rose. „Potřebujeme instalovat luma-lite v dekompoziční místnosti.”

Opřela se lokty o stůl, bradu v dlaních, a s pohledem upřeným na mě zavrtěla hlavou.

„Hrozně nerada vám to říkám právě já,” pravila.

„Bože, co zase? Zrovna když jsem si myslela, že dnes bude hezký den.”

„Ústav pořádá demonstraci na simulovaném místě činu a jejich luma-lite je zřejmě v opravě.”

„To mi ani neříkejte.”

„Inu, vím jen, že sem někdo volal a Chuck jim odnesl náš luma-lite, než odjel na MCV.”

„Tak si pro něj zase dojdu.”

„Je to simulované místo činu v terénu, asi patnáct kilometrů daleko.”

„Kdo dal Chuckovi oprávnění luma-lite někomu půjčovat?” zeptala jsem se.

„Buďte ráda, že ho nikdo neukradl, jako polovinu všech věcí tady,” odpověděla Rose.

„Asi budu muset jít nahoru a udělat to vyšetření ve Vanderově laboratoři,” povzdychla jsem si.

Odešla jsem do své kanceláře a sedla si k psacímu stolu. Sundala jsem si brýle a masírovala jsem si kořen nosu. Usoudila jsem, že nadešel čas zorganizovat dostaveníčko Brayové a Chucka. Přihlásila jsem se do Ruffinovy poštovní schránky a poslala jsem Brayové e-mail.

Velitelko Brayová,

mám nějaké informace, které se musíte dozvědět. Setkáme se v 5.30 v nákupním centru Beverly Hills. Zaparkujte prosím v zadní řadě před restaurací U Jelení hlavy. Můžeme si promluvit ve vašem voze, aby nás nikdo neviděl. Jestli se se mnou nemůžete setkat, zavolejte mi na pager. Jinak vás tam budu čekat.

Chuck

Pak jsem poslala Chuckovi textovou zprávu na pager, údajně od Brayové, a pozvala ho na tuto schůzku.

„Hotovo,” řekla jsem a v duchu jsem si gratulovala, když vtom zazvonil telefon.

„Ahoj,” ohlásil se Marino. „Tady tvůj osobní vyšetřovatel. Co děláš po práci?”

„Další práci. Vzpomínáš, jak jsem řekla, že tuhle hru můžou hrát dva? Zavezeš mě k Jelení hlavě. Nechceme přece zmeškat dostaveníčko dvou lidí, tak blízkých a drahých našemu srdci, že? Tak jsem si myslela, že by bylo milé, kdybys mě vzal na večeři a náhodou bychom na ně narazili,” prohlásila jsem.

Kapitola 18

Marino na mě podle plánu čekal na parkovišti, kde jsem nasedla do jeho monstrózní dodávky

Dodge Ram Quad Cab, protože jsem nechtěla riskovat, že Brayová pozná můj mercedes. Byla tma a zima, ale přestalo pršet. V dodávce jsem seděla tak vysoko, že jsem skoro viděla do očí řidičům kamionů.

Jeli jsme po Patterson Avenue k Parham Road, hlavní dopravní tepně města. Na Regency Mall se to hemžilo lidmi, kteří si vyšli na večeři a na nákupy.

„Musím tě upozornit, že na konci duhy nečeká vždycky hrnec plný zlata,” poznamenal Marino a vyhodil nedopalek cigarety z okna. „Jeden nebo oba se třeba rozhodnou, že nepřijdou. Sakra, možná zjistili, že to jsme my. Ale za pokus to stojí, ne?”

Nákupní centrum Beverly Hills tvořil krátký úsek ulice s několika salony a obchodním domem Ben Franklin Crafts & Frames. Nacházelo se na místě, kde by nikdo nečekal, že tu najde nejlepší restauraci ve městě.

„Nevidím po nich ani stopy,” hlásil Marino, když jsme se rozhlédli. „Ale jsme tu o pár minut dřív.”

Zaparkoval kousek dál od restaurace, mezi dvěma auty před obchodem Ben Franklin, a vypnul motor. Otevřela jsem dveře a chystala se vystoupit. „Kam sakra jdeš?” protestoval. „Do restaurace.”

„Co když se každou chvíli objeví a uvidí tě?”

„Mám právo tu být.”

„Co když je Brayová už u baru?” namítl. „Co jí řekneš?”

„Nabídnu se, že jí koupím pití, a pak půjdu ven pro tebe.”

„Prokrista, doktorko.” Marino byl čím dál neústupnější. „Myslel jsem, že celej smysl tyhle akce je ji vyplašit.”

„Ty si dej pohov a já budu mluvit.”

„Pohov? Chci ty mrše zlámat vaz,” prohlásil.

„Musíme na to chytře. Když vyběhneme z bunkru a začneme střílet, můžeme být zasažení jako první.”

„To znamená, že jí neřekneš do očí, že víš, co udělala? Ten e-mail Chuckovi a všechno ostatní?” Nechtěl tornu uvěřit, zuřil a pořád se opakoval. „Tak proč jsme sakra tady?” nedal pokoj.

„Marino,” pokoušela jsem se ho uklidnit. „Sám to dobře víš. Jsi zkušený detektiv, a tak taky musíš před ní vystupovat. Je nebezpečná. Říkám ti otevřeně, že tu ženskou nikdy nesmíš zahnat do kouta.”

Mlčel.

„Vlez si do dodávky a hlídej, zatímco já prozkoumám restauraci. Jestli ji uvidíš dřív než já, pošli mi deset-čtyři na pager, zavolej do restaurace a chtěj mě k telefonu, pro případ, že zprávu na pager z nějakého důvodu nedostanu,” řekla jsem. Zlostně si zapálil cigaretu a já otevřela dveře.

„To je kurva nespravedlivý,” zabručel. „Víme zatraceně dobře, co dělá. Pořád říkám, že ji máme konfrontovat a ukázat jí, že není tak chytrá, jak si myslí.”

„Zrovna ty, ze všech lidí, bys měl vědět, jak postupovat,” trvala jsem na svém. Začala jsem se obávat, že se Marino neovládne.

„Viděli jsme, co poslala Chuckovi.”

„Nekřič tolik,” napomenula jsem ho. „Nemůžeme dokázat, že ty e-maily poslala, stejně jako já nemůžu dokázat, že jsem neposlala e-maily, které mi připisují. Když se to tak vezme, nemůžu ani dokázat, že jsem nepsala tu příšernou poradnu.”

„Možná bych se měl radši dát k cizinecký legii.”

Vyfoukl kouř do zpětného zrcátka, v němž pozoroval okolí.

„Upozorníš mě pagerem nebo mi zavoláš?” zeptala jsem se, když jsem vystupovala z vozu.

„Co když zprávu nedostaneš včas?”

„Tak přejed Brayovou dodávkou,” odsekla jsem netrpělivě a zavřela jsem dveře.

Po cestě do restaurace jsem se pozorně rozhlížela, ale po Brayové ani stopy. Netušila jsem, jaké má soukromé auto, ale předpokládala jsem, že v něm beztak nepřijede. Když jsem otevřela těžké dřevěné dveře restaurace U Jelení hlavy, přivítal mě hlahol bezstarostných hlasů a cinkání ledu ve sklenicích, do kterých barman připravoval koktejly. Jelení hlava připevněná na stěně vysvětlovala název restaurace. Světla byla tlumená, dřevěné obložení tmavé a kartony a police s vínem sahaly skoro až ke stropu.

„Ale, dobrý večer.” Hosteska u přepážky se překvapeně usmála. „Postrádali jsme vás, ale ze zpráv vím, že jste měla moc práce. Co pro vás můžu udělat?”

„Rezervace na jméno Brayová?” otázala jsem se. „Nevím přesně na kolik hodin.”

Podívala se do velké knihy rezervací a s tužkou jela dolů po jménech a časech. Pak ještě jednou. Vypadala rozpačitě. Konec konců, bylo nemožné přijít do dobré restaurace bez ohlášení i ve všední den večer.

„Bohužel ne,” odpověděla mi tiše.

„Hmm. Možná to je zamluvené na moje jméno?” zkusila jsem to znovu.

Ona to také zkusila znovu.

„Bože, tolik mě to mrzí, paní doktorko. A máme dnes večer plno, protože celou přední místnost obsadila uzavřená skupina.”

Do šesti hodin zbývalo dvacet minut. Stoly byly pokryté červeně kostkovanými ubrusy, na nich svítily malé lampičky a místnost byla úplně prázdná, protože civilizovaní lidé zřídka večeří před sedmou.

„Měla jsem se sejít s přítelkyní na skleničku,” pokračovala jsem ve svém výstupu. „Předpokládám, že bychom se mohly časně najíst, jestli nás máte kam posadit. Tak kolem šesté?”

„To není žádný problém,” řekla potěšeně.

„Tak si mě poznamenejte,” odpověděla jsem, zatímco moje znepokojení rostlo.

Co když si Brayová uvědomila, že Chuckovo auto není na parkovišti, a dostala podezření?

„Tak tedy šest je…”

Naléhavě jsem si uvědomovala pager na mém opasku a poslouchala jsem, jestli zazvoní telefon.

„Perfektní,” řekla jsem hostesce.

Tenhle scénář neblaze působil na mé pocity. Moje povaha, vzdělání a profesní praxe mě vedly k tomu, abych vždy mluvila pravdu a nikdy se nesnížila k chování prohnaného, šejdířského advokáta, jakým jsem se mohla stát, kdybych používala manipulaci, právnické kličky a mezery v zákonech.

Zatímco si hosteska zapisovala do knihy mé jméno, můj pager sebou začal zmítat jako nějaký velký brouk. Přečetla jsem si 10-4 na displeji a spěchala jsem zpátky přes bar. Neměla jsem jinou možnost než otevřít hlavní dveře, protože okna měla neprůhledné sklo a neviděla jsem přes ně. Venku j sem zahlédla tmavou crown victorii.

Marino momentálně nedělal nic. Moje nervozita ještě vzrostla, když Brayová zaparkovala a zhasla světla. Byla

jsem si jistá, že nebude na Chucka čekat příliš dlouho, a do_ vedla jsem si představit její rozmrzelost. Takové nuly jako Chuck se neopovažují nechat zástupkyni velitele Diane Brayovou čekat.

„Přejete si něco?” zeptal se mě barman, který pilně leštil sklenici.

Dál jsem zírala přes pootevřené dveře, zvědavá, co teď udělá Marino.

„Čekám na někoho, kdo přesně neví, kde vás najde,” odpověděla jsem.

„Povězte jim, že to je hned vedle kosmetického salonu Michelle,” řekl a v tu chvíli Marino vystoupil z dodávky.

Sešla jsem se s ním na parkovišti, odkud jsme se oba cílevědomě vydali k vozu Brayové. Nevšimla si nás, protože s někým telefonovala a něco si poznamenávala. Když Marino zaklepal na okno, otočila se k nám a strnula. Pak nasadila kamenný výraz. Ještě něco řekla do mobilu a ukončila hovor. Okno se s bzučením stáhlo.

„Zástupkyně velitele Brayová? Myslel jsem si, že jste to vy,” zahlaholil Marino, jako by byli staří přátelé.

Sehnul se a nakoukl do jejího vozu. Brayová vypadala poněkud zaskočená a bylo téměř vidět, jak rychle v duchu kalkuluje a přehodnocuje své myšlenky. Nicméně předstírala, že není nic neobvyklého na tom, že nás tu potkává.

„Dobrý večer,” pozdravila jsem ji zdvořile. „Jaká milá náhoda.”

„Kay, to je ale překvapení,” řekla bezvýrazným hlasem. „Jak se máte? Takže jste objevila tohle malé tajemství Richmondu.”

jed už znám většinu malých tajemství Richmondu,” odvětila jsem ironicky. „Je jich tu spousta, když víte, kde máte hledat.”

„Já, pokud možno, nejím tmavé maso,” přešla do konverzačního tónu. „Ale ryby tu dělají báječně.”

„To je jako jít do bordelu a hrát tam pasiáns,” ušklíbl se Marino.

Brayová ho zcela ignorovala a snažila se mě vyvést z míry upřeným pohledem, ale bez úspěchu. Po mnoha letech bojů se špatnými zaměstnanci, nečestnými právními zástupci a bezohlednými politiky jsem se naučila, že když se někomu díváte mezi oči, on nepozná, že mu vlastně nehledíte do očí, a tak bych mohla pokračovat v takovém zastrašování třeba celý den.

„Přijela jsem sem na večeři,” dodala, jako by byla znepokojená a ve spěchu.

„Počkáme, než se objeví váš host,” řekl Marino. „Určitě tu nechcete sedět sama ve tmě, anebo se nudit uvnitř. Pravdou je, zástupkyně velitele Brayová, že byste neměla nikam chodit bez ochrany, protože od doby, co jste se sem přistěhovala, vás tady každý dobře zná. Stala se z vás svým způsobem celebrita.”

„Na nikoho nečekám,” odsekla podrážděně ostrým tónem.

„Nikdy jsme u policie neměli ženu v tak vysokém postavení a navíc tak atraktivní a oblíbenou v médiích,” vedl dál svou Marino.

Vzala si ze sedadla kabelku a nějakou poštu; její mrazivý hněv byl takřka hmatatelný.

„A teď mě prosím omluvte.” Vyslovila to jako rozkaz.

„Není snadné dostat dnes večer volný stůl,” informovala jsem ji, když otevřela dveře vozu. „Pokud nemáte rezervaci,” dodala jsem, aby bylo jasné, že náramně dobře vím, že žádnou nemá.

Její vyrovnanost a sebevědomí na okamžik zakolísaly, takže bylo vidět, jak to v ní vře zlostí. Zabodla do mě pohled, ale nedala na sobě nic znát, vystoupila z vozu a Marino se jí postavil do cesty. Nemohla se kolem něj dostat, aniž by uhnula a otřela se o něho, a to ve své nesmírné domýšlivosti nemíni

la připustit.

Byla téměř přimáčknutá ke dveřím svého nablýskaného nového vozu. Všimla jsem si, že má na sobě manšestrové kalhoty, tenisky a sako uniformy richmondské policie. Marnivá žena, jakou bezesporu byla, by se v takovém oblečení nikdy neobjevila v luxusní restauraci.

„S dovolením,” řekla hlasitě Marinovi.

„Jéje, promiňte,” překypoval ochotou a ustoupil stranou.

Pečlivě jsem zvolila svá další slova. Nemohla jsem ji přímo obvinit, ale měla jsem v úmyslu jasně naznačit, že ničeho nedosáhla, a jestli bude ve svých útocích pokračovat, prohraje a zaplatí za to.

„Jste vyšetřovatelka,” pronesla jsem zamyšleně. „Možná byste mi mohla sdělit svůj názor na to, jak se někdo mohl dostat k mému heslu a rozesílat e-maily mým jménem. A pak někdo - patrně stejná osoba - otevřel na internetu stupidní, idiotský chatroom nazvaný vážená doktorka Kay.”

„To je hrozné. Bohužel vám nemůžu pomoct. Počítače nejsou můj obor,” odvětila s úsměvem.

Oči měla jako dvě černé díry, zuby se jí v záři sodíkových lamp zaleskly jako ocelové nože.

„Jen vám mohu doporučit, abyste se podívala na lidi, kteří vám jsou nejblíž, možná nějaký zklamaný přítel, se kterým jste se nepohodla,” pokračovala ve svém teatrálním výstupu. „Opravdu nemám tušení, ale očekávala bych, že to je někdo, kdo má s vámi něco společného. Slyšela jsem, že vaše neteř je skvělá odbornice na počítače. Možná by vám pomohla ona.”

Její zmínka o Lucy mě rozzuřila.

„Chci si s ní promluvit,” dodala Brayová jakoby mimochodem. „Jak víte, zavádíme COMPSTAT a potřebujeme počítačového experta.”

COMPSTAT, neboli výpočetní statistika, byla moderní, technicky vyspělá metoda policejní práce, kterou zavedlo newyorské policejní oddělení. Počítačoví odborníci budou

k tornu jistě zapotřebí, ale požadovat pro takový projekt někoho s Lucyinými znalostmi a zkušenostmi byla urážka.

„Mohla byste jí to vyřídit, až s ní budete příště mluvit,” požádala Brayová.

V Marinovi bublal vztek jako voda v hrnci.

„Rozhodně bychom si jednou spolu měly sednout, Kay, abych vám vyprávěla o svých zkušenostech z Washingtonu,” prohodila, jako bych nikdy nepracovala jinde než v malém městě. „Nedovedete si představit, čeho jsou lidé schopni, aby vás sesadili. Zejména ženy proti ženám, sabotáž na pracovišti. Zažila jsem pády těch nejlepších.”

„To věřím,” poznamenala jsem.

Zamkla dveře vozu a dodala: „Jen pro vaši informaci, nemusíte mít rezervované místo, když si chcete sednout k baru. Stejně se většinou najím tam. Jejich steak fromage je proslulý, ale doporučuji vám, abyste zkusila jejich humra, Kay. A vám, kapitáne Marino, jistě bude chutnat smažená cibule v těstíčku. Slyšela jsem, že je nepřekonatelná.”

Dívali jsme se, jak odchází.

„Svinská mrcha,” ulevil si Marino.

„Vypadneme odtud,” navrhla jsem.

„Jo, to poslední, co bych chtěl, je jíst někde nablízku takovýho jedu. Ani nemám hlad.”

„To tě brzy přejde.”

Vlezli jsme do jeho dodávky a já se utápěla v těžké depresi, která mě dusila jako dehet. Hledala jsem stopy nějakého vítězství, paprsek optimismu v tom, co se právě událo, ale nepodařilo se mi to. Cítila jsem se poražená. A ještě hůř, cítila jsem se jako hlupák.

„Chceš cigaretu?” zeptal se Marino a v temné kabině stiskl zapalovač.

„Proč ne,” řekla jsem. „Když zase brzy hodlám přestat.”

Jednu mi dal a zapálil si svou. Podal mi zapalovač. Nespouštěl ze mě oči, dobře věděl, jak mi je.

„Pořád si myslím, že bylo správný, že jsme to udělali,” řekl. „Vsadím se, že v ty restauraci do sebe hází jednu whisky za druhou, protože jsme jí pořádně zamotali hlavu.”

„Nezamotali jsme jí hlavu,” odpověděla jsem. Musela jsem přivřít oči před světly projíždějících aut. „Obávám se, že u ní je jedinou prevencí stříbrná kulka. Musíme se pojistit proti

dalším chybám tím, že budeme předvídavější a dobře si rozmyslíme, co podnikneme.”

Otevřela jsem okno na pár centimetrů a ucítila jsem ve vlasech studený vzduch. Vyfoukla jsem kouř ven.

„Chuck se neukázal,” poznamenala jsem.

„Ale jo, ukázal. Neviděla jsi ho, protože on nás zahlídl jako první a vypařil se odtud.”

„Vážně?”

„Viděl jsem, jak jeho podělaná miata zabočila na silnici, co vede k nákupnímu centru, a pak v půli cesty na parkoviště najednou otočil o sto osmdesát stupňů a uháněl odtud, jako když ho honí všichni čerti. A to bylo přesně ve chvíli, kdy Brayová řekla něco do telefonu, když nás uviděla u svýho vozu.”

„Chuck je přímý kanál, který vede ode mě k ní,” přemítala jsem. „Možná má Brayová dokonce klíč od mé kanceláře.”

„Kruci, to je možný,” přikývl Marino. „Ale, doktorko, nechej milýho Chuckieho mně.”

„Právě toho se bojím,” řekla jsem. „Prosím tě, neudělej nějakou hloupost, Marino. Konec konců, Chuck je můj zaměstnanec. Nepotřebuju další problémy.”

„Moje řeč. Nepotřebuješ další problémy.”

Vysadil mě u úřadu a čekal, než jsem přestoupila do svého vozu. Vyjela jsem za ním z parkoviště a pak se naše cesty rozdělily.

Kapitola 19

Stále jsem před sebou viděla prázdné oči, které svítily z kůže mrtvého jako dva malé měsíce. Dívaly se z onoho hlubokého, nepřístupného místa, kde jsem schovávala své děsy, jaké necítil nikdo, koho jsem znala. Venku se přihnala studená fronta, vítr ohýbal holé stromy a po obloze pluly tmavé mraky jako dlouhé transparenty.

Ve zprávách hlásili, že v noci může teplota klesnout až na několik stupňů pod nulu, což bylo téměř nepředstavitelné po řadě týdnů, které vypadaly jako podzim. Zdálo se, že v mém životě je snad všechno vychýlené z rovnováhy a nenormální. Lucy nebyla Lucy, takže jsem ji nemohla zavolat, a ona se mnou nemluvila. Marino vyšetřoval vraždu, ačkoli už nebyl detektiv, Benton navždy odešel a všude, kde jsem ho hledala, jsem nacházela jen prázdný rám. Ještě pořád jsem čekala, až přijede jeho vůz, zazvoní telefon, ozve se jeho hlas, protože bylo příliš brzy, aby moje srdce uznalo to, co mozek už věděl.

Zabočila jsem z městské magistrály na Cary Street, a když jsem projížděla kolem nákupního centra a restaurace Venice, všimla jsem si za sebou nějakého auta. Jelo velmi pomalu a dost daleko, takže jsem nerozeznala, kdo sedí za volantem. Instinktivně jsem zpomalila, auto za mnou také. Zahnula jsem na Cary Street doprava a auto se mě drželo dál. Když jsem zamířila doleva do Windsor Farms, stále mě následovalo v bezpečné vzdálenosti.

Nechtěla jsem do této čtvrti zajet moc daleko, protože silnice tu jsou klikaté, úzké a temné se spoustou slepých ulic. Stočila jsem se doprava na Dover, a když auto také pokračovalo doprava, dostala jsem ještě větší strach a zavolala jsem Marinovi.

„Marino,” prosila jsem nahlas do prázdna. „Bud doma, Marino.”

Ukončila jsem hovor a hned jsem to zkusila znovu.

„Marino! Zatraceně, bud doma!” řekla jsem do hands-free telefonu v přístrojové desce, zatímco Marinův mohutný bezdrátový telefon v jeho domě zvonil a zvonil.

Pravděpodobně ho odložil u televize, jako obvykle. V polovině případů ho nemohl najít, protože ho nevrátil do základny. Možná taky ještě nepřišel domů.

„Co je?” překvapil mě jeho rozzlobený hlas.

„To jsem já.”

„Zkurvenej zasranej krám! Jestli se ještě jednou praštím o ten blbej stůl do kolena…!”

„Marino, poslouchej mě!”

„Ještě jednou, a vyhodím ho na dvůr, rozsekám ho kladivem na mraky! Přímo do zasraný čéšky! Ten mizernej krám není vidět, protože je samý sklo a hádej, kdo říkal, že se tu bude moc dobře vyjímat.”

„Uklidni se,” okřikla jsem ho a přitom jsem ve zpětném zrcátku neustále pozorovala neznámý vůz.

„Měl jsem tři piva, mám hlad a jsem utahanej jako vůl. Co je?” zeptal se.

.,Někdo mě sleduje.”

Zatočila jsem doprava na Windsor Way a zamířila zpátky ke Cary Street. Jela jsem normální rychlostí. Nedělala jsem nic neobvyklého, jen jsem se neblížila ke svému domu.

„Co to má znamenat, že tě někdo sleduje?” zeptal se Marino.

„Co si sakra myslíš, že to znamená?” odsekla jsem. Měla jsem čím dál větší strach.

„Tak hned pojed ke mně,” řekl. „Vypadni z ty tvý tmavý čtvrti.”

„Už se stalo.”

„Vidíš jeho značku nebo něco?”

„Ne. Je moc daleko. Zdá se, že se schválně drží tak daleko, abych nepřečetla značku a neviděla mu do obličeje.”

Vrátila jsem se na dálnici vedoucí k Powhite Parkway a osoba, která mě sledovala, to zjevně vzdala a někam odbo

čila. Světla protijedoucích osobních a nákladních aut a opalizující barva dopravních značek mě mátly a srdce mi prudce tlouklo. Mezi mraky občas vykoukl půlměsíc jako ozdobný knoflík a poryvy větru narážely do boku auta jako fotbaloví obránci.

Zavolala jsem domů na svůj záznamník. Třikrát někdo zavěsil a čtvrtý vzkaz byl jako úder do tváře.

„Tady velitelka Brayová,” začínal. „Bylo milé potkat vás U Jelení hlavy. Potřebuji s vámi prodiskutovat několik metodických a procedurálních otázek. O vyšetřování na místě činu, důkazech a podobně. Chtěla jsem je prodiskutovat právě s vámi, Kay.”

Zvuk mého křestního jména z jejích úst mě rozzuřil.

„Možná bychom někdy v příštích dnech mohly spolu poobědvat,” pokračoval záznam jejího hlasu. „Hezký soukromý oběd v Commonwealth Clubu.”

Moje domácí telefonní číslo nebylo uvedené v seznamu a dávala jsem si velký pozor na to, komu je svěřuji. Ale nebylo žádnou záhadou, jak ho získala. Můj personál, včetně Ruffina, musel být schopen mě zastihnout doma.

„Pokud jste o tom neslyšela,” pokračoval vzkaz Brayové, „dnes rezignoval A1 Carson. Jistě si ho pamatujete, že? Zástupce velitele kriminální policie. Taková škoda. Úřadujícím zástupcem velitele bude major Inman.”

Zpomalila jsem u dálničního mýta, vhodila jsem žeton do strojku a pokračovala jsem v cestě. Předjela mě otlučená toyota plná puberťáků, kteří se na mě vyzývavě dívali a jeden z nich nehlasně vyslovil rty krávo bez nějakého zjevného důvodu.

Soustředila jsem se na cestu a přemýšlela jsem o tom, co mi říkal Wagner. Někdo vyvíjel tlak na poslance Connorse, aby podpořil zákon, který by převedl můj úřad z ministerstva zdravotnictví a sociálních věcí pod bezpečnost, kde by mělo policejní oddělení nade mnou větší kontrolu.

Ženy nemohly být členem prestižního Commonwealth Clubu, kde vlivní muži se starými rodinnými jmény uzavírali polovinu velkých obchodních a politických dohod, dotýkajících se celé Virginie. Říkalo se, že tito muži, z nichž mnohé jsem znala, se scházejí u krytého bazénu, většina z nich nazí. Obchodovali a domlouvali se v šatně, na fóru, kam ženy neměly přístup.

Jelikož Brayová nemohla projít branami této břečťanem porostlé budovy z osmnáctého století, pokud nebyla hostem nějakého člena, moje podezření o jejích nejvyšších ambicích se prakticky potvrdilo. Brayová lobbovala mezi členy parlamentu a mocnými byznysmany. Chtěla se stát ministryní veřejné bezpečnosti a přesunout můj úřad pod tento sekretariát. Pak by mě mohla vyhodit.

Když jsem dojela k nájezdu na midlothianskou dálnici, už zdálky jsem uviděla Marinův dům. Jeho křiklavá a mimořádně nevkusná vánoční výzdoba, včetně asi tří set tisíc žárovek, zářila nad horizontem jako zábavní park. Stačilo pouze sledovat nepřetržitý proud vozidel mířících tím směrem, protože Marinův dům se stal jednou z hlavních atrakcí každoroční vánoční okružní jízdy po Richmondu. Lidé nemohli odolat a přicházeli se podívat na to, co skutečně nabízelo ohromující pohled.

Žárovky všech možných barev zdobily stromy jako neonové bonbony. Santa Clausové, sněhuláci, vláčky a vojáčci svítili na dvoře a perníčky se držely za ruce. Podél chodníku stály na stráži cukrové tyčinky a světla kreslila na střeše nápisy Veselé Vánoce a Hodně sněhu. V části dvorku, kde skoro nevyrostla žádná květina a tráva byla strakatě hnědá celý rok, Marino vysázel celé elektrické zahrady. Byl tu dokonce i severní pól, kde pan a paní Santa Clausovi zřejmě diskutovali o svých plánech, vedle zpívali zpěváčci na kůru, zatímco plameňáci se usadili na komíně a bruslaři se projížděli kolem smrku.

Okolo domu projížděla krokem bílá limuzína, následovaná autobusem církevní školy a já spěchala po schodech s pocitem, že jsem rentgenovaná a polapená v záři světel.

„Kdykoli to vidím, potvrzuje mi to, že ses zbláznil,” prohlásila jsem, když Marino přišel ke dveřím a zase rychle ucouvl před zvědavými pohledy. „UŽ loni to bylo dost hrozné.”

„Mám o tři skříně s pojistkama víc,” oznámil hrdě.

Měl na sobě džínsy, ponožky a červenou flanelovou košili s vlajícím šosem vzadu.

„Aspoň když přijdu domů, mám z něčeho radost,” dodal. „Pizza je už na cestě. Mám doma bourbon, jestli chceš.”

„Jaká pizza?”

„Kterou jsem objednal. Je na ní všechno. Moje pohoštění. U Papa Johna ani nemusí znát moji adresu. Stačí, když jedou za těmi světly.”

„Co takhle horký čaj bez kofeinu,” řekla jsem, jistá si tím, že nic takového mít nebude.

„Děláš si srandu,” odvětil.

Když jsme procházeli obývacím pokojem do malé kuchyně, rozhlédla jsem se kolem. Samozřejmě, vnitřek domu vyzdobil taky. U krbu stál blikající vánoční stromek. Dárky, skoro všechny z nich falešné, ležely na velké hromadě a každé okno lemovaly girlandy z červených chilli papriček.

„Volala mi Brayová,” oznámila jsem, když jsem plnila čajovou konvici vodou. „Někdo jí dal moje číslo domů.”

„Kdo asi.” Trhnutím otevřel dveře ledničky; jeho dobrá nálada se rychle vytrácela.

„A myslím, že vím, proč volala.”

Postavila jsem konvici na kamna a zapálila hořák. Světla venku se mihotala.

„Zástupce velitele Carson dnes rezignoval. Nebo údajně rezignoval,” pokračovala jsem.

Marino zvučně otevřel plechovku piva. Pokud tu zprávu už slyšel, nedal to najevo.

..Věděl jsi, že odchází?” zeptala jsem se.

„Já už nevím vůbec nic.”

„Úřadujícím zástupcem velitele je zřejmě major Inman…”

„No jo, jasně,” řekl Marino hlasitě. „A víš proč? Protože tam jsou dva majorové, jeden v uniformovaný složce, druhej u kriminálky, takže Brayová samozřejmě pošle svýho člověka od uniforem, aby převzal kriminálku.”

Vypil pivo snad na tři loky, zuřivě zmačkal plechovku a hodil ji do koše. Netrefil se a plechovka s řinčením spadla na podlahu.

„Máš tušení, co to znamená?” zabručel. „Tak ti to povím. Znamená to, že Brayová teď řídí uniformovanou i kriminální policii, což znamená, že řídí celý svinský oddělení a taky nejspíš kontroluje celej rozpočet. A šéf je její největší fanoušek, protože díky ní vypadá dobře. Vysvětli mi, jak to, že si ta ženská přijde a tohle všechno dokáže ani ne za tři měsíce?”

„Očividně má styky. Asi je měla už předtím, než to místo vzala. A nemyslím jenom jejího šéfa.”

„Tak koho?”

„Marino, může to být kdokoli. Teď na tom nezáleží. Je moc pozdě, aby na tom záleželo. Musíme se utkat s ní, ne s velitelem. S ní, ne s člověkem, který možná tahal za nitky.”

S bouchnutím otevřel další pivo a začal zuřivě přecházet po kuchyni.

„Teď vím, proč se Carson ukázal tam na místě činu,” řekl…Čekal, že to přijde. Ví, jak moc tohle hovno smrdí, a možná se nás svým způsobem snažil varovat, anebo se jenom loučil. Jeho kariéra je v tahu. Konec. Poslední místo činu. Poslední všechno.”

„Je to takový dobry’ chlap,” povzdychla jsem si. „Zatraceně, Marino. Něco přece musíme udělat.”

Zazvonil Marinův telefon, až mě to polekalo. Na ulici před domem bez přestávky hlučely motory aut. Marinova nepřetržitá hlasitá vánoční hudba už zase vyhrávala „Rolničky”.

„Brayová chce se mnou mluvit o takzvaných změnách, které zavádí,” sdělila jsem mu.

„No jo, to si dovedu představit.” Jeho nohy v ponožkách vydávaly na linoleu tlumené zvuky. „A ty máš všeho nechat, až si vzpomene, že tě chce k obědu, což taky udělá - dá si tě mezi dva chleby se spoustou hořčice.”

Zlostně popadl telefon.

„Co?” zařval na toho chudáka na druhém konci. „Hmm, hmm. Jo,” přikývl Marino a dál poslouchal. Prohrabala jsem se mu v poličkách a našla jsem pomačkanou krabici čajových sáčků Lipton.

„Jsem tady. Proč na mě kruci nemluvíte?” řekl Marino rozhořčeně do telefonu.

Poslouchal a přecházel přitom po místnosti.

„To je dobrý,” poznamenal. „Moment. Zeptám se jí.” Zakryl rukou mikrofon a zeptal se tiše: „Víš určitě, že jsi doktorka Scarpettová?”

Zase se vrátil k volajícímu. „Prej když to naposled kontrolovala, tak byla,” a podrážděně mi přistrčil sluchátko.

„Ano?” ohlásila jsem se.

„Doktorka Scarpettová?” řekl neznámý hlas.

„U telefonu.”

„Jsem Ted Francisco, miamská pobočka ATF.” Ztuhla jsem, jako by na mě někdo namířil zbraň.

„Lucy mi řekla, že kapitán Marino možná bude vědět, kde jste, když vás nezastihnu doma. Chcete s ní mluvit?”

„Samozřejmě,” přisvědčila jsem poplašeně.

„Teto Kay?” dolehl ke mně její hlas po lince.

„Lucy! Copak je?” zeptala jsem se. „Jsi v pořádku?”

„Nevím, jestli jsi slyšela o tom, co se tu stalo…”

„Neslyšela jsem nic,” řekla jsem rychle, zatímco Marino všeho nechal a civěl na mě.

„Naše akce. Zvrtlo se to, nebudu to rozebírat, ale dopadlo to moc špatně. Dva z nich jsem musela zabít. Jo byla postřelená.”

„Ach, panebože,” vydechla jsem. „Prosím, řekni, že je v pořádku.”

„Já nevím,” odpověděla s takovou vyrovnaností, že to bylo naprosto nenormální. „Převezli ji do Jackson Memorial pod nějakým jiným jménem a nemůžu jí volat. Mě dali do izolace, protože se bojí, že se nás ostatní pokusí najít. Pomstít se. Ten kartel. Jenom vím, že jí krvácela hlava a noha a byla v bezvědomí, když přijela sanitka.”

Lucy nedávala najevo vůbec žádné emoce. Mluvila jako robot nebo počítače s umělou inteligencí, které programovala v prvních dobách své kariéry.

„Vezmu si…,” začala jsem, ale najednou byl na lince zase agent Francisco.

„Vím, že o tom uslyšíte ve zprávách, paní doktorko, a chtěl jsem, abyste byla informovaná předem. Hlavně o tom, že Lucy není zraněná.”

„Možná ne fyzicky,” podotkla jsem.

„Chci vám přesně popsat, co bude dál.”

„Dál bude to,” přerušila jsem ho, „že okamžitě letím na jih. Vezmu si soukromé letadlo, když to bude nutné.”

„Musím vás požádat, abyste to nedělala,” řekl. „Hned to vysvětlím. Tohle je velmi nebezpečná skupina a Lucy s Jo o nich vědí až příliš mnoho - kdo jsou a jaké dělají obchody. Během několika hodin po střelbě jsme poslali pyrotechniky z Miami-Dade do tajných bytů Lucy a Jo a náš pes objevil trubkové bomby připevněné pod jejich auty.”

Přitáhla jsem si židli od Marinova kuchyňského stolu a posadila jsem se. Cítila jsem slabost v celém těle. Před očima se mi dělaly mžitky.

„Jste tam ještě?” zeptal se.

„Ano, ano.”

„Právě teď, paní doktorko, Miami-Dade pracuje na těchto případech, jak byste mohla očekávat. A kromě týmu, který střelbu vyšetřuje, obvykle také posíláme podpůrnou skupinu - agenty, kteří se sami ocitli v takových kritických situacích a jsou vyškoleni, aby pracovali s jinými agenty, kteří tím procházejí. Ale protože ta hrozba tady je příliš velká, posíláme Lucy na sever do D. C., někam, kde bude v naprostém bezpečí.”

„Děkuji vám, že se o ni tolik staráte. Bůh vám žehnej,” řekla jsem hlasem, který mi zněl cize.

„Podívejte, vím, jak se cítíte,” pokračoval agent Francisco. „Ujišťuji vás, že mi na ní záleží. Byl jsem ve Wacu.”

„Děkuji,” opakovala jsem. „Co DEA udělá s Jo?”

„Převeze ji do jiné nemocnice milion mil odtud, jakmile to půjde.”

„A co MCV?” zeptala jsem se.

„Neznám dobře…”

„Její rodina žije v Richmondu, jak možná víte, ale hlavně MCV je vynikající a já tam učím,” vysvětlila jsem. „Jestli ji sem převezete, osobně se postarám, aby měla tu nejlepší péči.”

Zaváhal, pak odpověděl: „Děkuji vám. Uvážím to a poradím se s jejím nadřízeným.”

Když jsme zavěsili, stále jsem nemohla odtrhnout oči od telefonu.

„Co je?” zeptal se Marino.

„Zásah v Miami se nějak zvrtnul. Lucy musela zastřelit dva lidi…”

„Byla to dobrá střelba?” přerušil mě.

„Žádná střelba není dobrá!”

„Sakra, doktorko, víš, co myslím. Byla oprávněná? Nepovídej mi, doprdele, že zastřelila dva agenty náhodou!”

„Ne, ovšemže ne. Jo byla postřelená. Nevím, v jakém je stavu.”

„Kurva!” vykřikl a praštil pěstí na kuchyňskou desku tak silně, až zařinčelo nádobí v odkapávači. „Lucy si to prostě musela s někým rozdat, že jo? Do takový akce ji vůbec neměli posílat! To jsem jim moh říct rovnou! Nemohla se dočkat, až někoho rozstřílí na sračky, vpadne někam jako pitomej kovboj s kouřícíma pistolema, aby se pomstila každýmu, koho v životě nenávidí…!”

„Marino, přestaň!”

„Vidělas, jak se onehdy chovala v tvým domě,” vztekal se dál. „Od Bentonovy smrti je jak posedlá. Žádná pomsta jí není dost velká, ani když sestřelila tu zatracenou helikoptéru a rozprášila do moře kusy těl Carrie Grethenový a Newtona Joyce.”

„To stačí,” řekla jsem unaveně. „Prosím, Marino. Tohle ničemu nepomůže. Lucy je profesionál a ty to dobře víš. Kdyby nebyla, ATF by jí nikdy nesvěřil takový úkol. Moc dobře o tom vědí a důkladně ji hodnotili a zkoumali poté, co se to stalo Bentonovi a nám ostatním. Naopak, to, jak tu velkou hrůzu zvládla, jí vyneslo ještě větší respekt jako k agentce i k člověku.”

Beze slova otevřel láhev Jacka Danielse.

Po chvíli řekl: „No, my oba víme, že to zas tak dobře nezvládá.”

„Lucy si vždycky dovedla věci utřídit.”

„Jo, a myslíš, že to je zdravý?”

„Asi bychom se na to měli ptát sami sebe.”

„Ale povídám ti, že zrovna teď to moc nezvládá, doktorko,” prohlásil, nalil pořádnou dávku bourbonu do sklenice a přidal několik kostek ledu. „Zabila dva lidi při výkonu služby ani ne před rokem a teď zase. Většina policajtů za celou kariéru na nikoho ani nevystřelí. Proto se ti snažím vysvětlit, že tentokrát se na to budou dívat jinak. Pohlaváři ve Washingtonu budou přemejšlet o tom, že mají možná v rukou nějakýho pistolníka, někoho s problémem.”

Podal mi pití.

„Znám takový poldy, agenty,” pokračoval. „Vždycky mají pro justiční vraždu ospravedlnitelný důvody, ale když se na

to podíváš zblízka, zjistíš, že sami tu situaci podvědomě připravili. Dělá jim to dobře.”

„Lucy taková není.”

„Jo, akorát je nasraná ode dne, co se narodila. A mimochodem, dneska večer nikam nepůjdeš. Zůstaneš tady se mnou a Santa Clausem.”

Nalil bourbon i sobě a přešli jsme do jeho omšelého, přeplněného obývacího pokoje s pomačkanými stínidly lamp, zaprášenými, zprohýbanými žaluziemi a skleněným kávovým stolkem s ostrými hranami, který mi tolik vyčítal. Ztěžka se posadil do polohovacího křesla, které bylo tak staré, že musel vyspravit trhliny v hnědé kožence samolepicí páskou. Vzpomněla jsem si, jak jsem poprvé přišla do jeho domu. Když jsem se vzpamatovala z úžasu, uvědomila jsem si, že Marino je hrdý na to, jak se mu podařilo všechno důkladně opotřebovat, s výjimkou jeho dodávky, nadzemního bazénu a teď vánočních ozdob.

Všiml si, jak se nevěřícně dívám na jeho křeslo, zatímco jsem se opřela v rohu zelené manšestrové pohovky, na které jsem obvykle sedávala. Vroubky na látce už zmizely na místech, kde s ní přicházela těla do styku, ale byla velmi pohodlná.

„Jednou si pořídím nový,” prohlásil, když stlačil páčku na straně křesla a vysunul opěrku pro nohy.

Zakroutil chodidly v ponožkách, jako by měl křeč v prstech, a pustil televizi. Překvapilo mě, že přeladil na jednadvacátý kanál, stanici pro umění a zábavu.

„Nevěděla jsem, že se díváš na Biografii,” poznamenala jsem.

„No jo. A na skutečný příběhy policajtů, který někdy dávají. Tohle možná bude znít, jako bych se načichal lepidla, ale nezdá se ti, že od doby, co Brayová přišla do města, jde všechno na světě do hajzlu?”

„Určitě ti to tak připadá, po tom, co ti provedla.”

„Hmm. A tobě nedělá to samý?” zeptal se vyzývavě a napil se bourbonu. „Nejsem jedinej v tyhle místnosti, koho se snaží zničit.”

„Nemyslím, že má moc řídit všechno ostatní, co se děje v životě,” namítla jsem.

„Dovol, abych ti to vypočítal, doktorko, a nezapomeň, že mluvíme o pouhejch třech měsících, jasný? Objeví se v Richmondu. Já jsem zpátky v uniformě. Ty máš najednou v kanceláři zloděje. Zjistíš, že se ti někdo nabourává do pošty a dělá z tebe tetu Sally.

Pak se vynoří mrtvej chlápek v kontejneru a ve hře je najednou Interpol. A teď Lucy zabije dva lidi, což se mimochodem Brayový náramně hodí. Nezapomeň, že má ohromnej zájem dostat Lucy k richmondský policii, a jestli ATF hodí Lucy přes palubu, bude potřebovat zaměstnání. Jo, a navíc tě někdo sleduje.”

Dívala jsem se, jak mladý, oslnivý Liberace hraje na klavír a zpívá, zatímco nějaký přítel v komentáři hovořil o tom, jaký byl tento hudebník laskavý, ušlechtilý člověk.

„Ty mě neposloucháš.” Marino znovu zvýšil hlas.

„Poslouchám.”

S podrážděným zabručením se zase zvedl a šoural se do kuchyně.

„Ozval se vůbec Interpol?” volala jsem za ním. Marino v kuchyni dělal spoustu hluku, roztrhl nějaký papír a přehraboval se v zásuvce s příbory.

„Nic, co by stálo za zmínku.” Zabzučela mikrovlnka.

„Přesto bych to nic ráda slyšela,” odpověděla jsem rozzlobeně.

Reflektory ozářily Liberace, který posílal obecenstvu vzdušné polibky, a flitry na jeho obleku jiskřily jako jasně červený a zlatý ohňostroj. Marino se vrátil do obývacího pokoje s miskou bramborových lupínků a s nádobkou nějaké omáčky.

„Ten chlapík ze státní policie od nich dostal přes počítač zprávu během hodiny. Jenom chtěli další informace, to je všechno.”

„To nám hodně pomohlo,” řekla jsem zklamaně. „Pravděpodobně to znamená, že nenarazili na nic důležitého. Stará zlomenina čelisti, neobvyklý pátý Carabelliho hrbolek, nemluvě o otiscích prstů. Nic z toho neodpovídá žádné hledané nebo pohřešované osobě.”

„Jo. Je to na hovno,” řekl s plnými ústy a podal mi misku.

„Ne, díky.”

„Je to fakt dobrý. Jenom musíš nejdřív v mikrovlnce rozpustit taveňák a přidat feferonky. Je to mnohem lepší než cibulová omáčka.”

„To věřím.”

„Víš, vždycky jsem ho měl rád,” ukázal mastným prstem na televizi. „Je mi fuk, jestli byl teplej. Musíš uznat, že měl styl. Jestli lidi mají utrácet tolik peněz za desky a lístky na koncert, je jasný, že to nemůže bejt někdo, kdo vypadá a chová se jako nějakej blbec z ulice.

Něco ti povím,” pokračoval Marino s plnou pusou, „zastřelit někoho ve službě je svinská věc. Vyšetřujou tě, jako bys spáchala atentát na zatracenýho prezidenta, pořád ti někdo radí, dělá si starosti o tvý duševní zdraví, je to k zbláznění.”

Napil se bourbonu a schroustal další lupínky.

„Dají ji na nějakej čas k ledu,” použil policejní žargon pro nedobrovolnou dovolenou. „Miamský detektivové se pustí do práce, jako by dělali na vraždě. Musej. A všechno se bude přezkoumávat do poslední mrtě.”

Podíval se na mě a utřel si ruce o džínsy.

„Vím, že tě to nepotěší, ale nejspíš jsi poslední člověk, koho momentálně chce vidět,” dodal.

Kapitola 20

V naší budově platilo nařízení, že každý důkaz, i něco tak neškodného jako karta s deseti políčky na otisky prstů, se musí přepravovat služebním výtahem. Ten se nacházel na konci chodby, kde jsem potkala dvě uklízečky s jejich vozíky, když jsem mířila do laboratoře Neilse Vandera.

„Dobré ráno, Merle. A Beatrice, jak se máte?” usmála jsem se na ně.

Upíraly pohled na chirurgickou misku přikrytou ručníkem a na papírová prostěradla zakrývající nosítka, která jsem tlačila. Pracovaly tu dost dlouho, aby věděly, že kdykoli nesu něco v obalu nebo strkám něco přikrytého, není to nic, o čem by chtěly vědět.

„Jéje,” řekla Merle.

„Přesně tak,” vpadla jí do řeči Beatrice. Stiskla jsem tlačítko výtahu.

„Jedete někam na Vánoce, paní doktorko?”

Z mého výrazu poznaly, že Vánoce jsou téma, o kterém se mi zvlášť nechce mluvit.

„Asi máte na Vánoce spoustu práce,” řekla rychle Merle. Obě ženy se viditelně cítily v rozpacích ze stejného důvodu jako všichni ostatní, když si připomněli, co se stalo Bentonovi.

„Vím, že v tomhle období roku je opravdu rušno,” změnila Merle neobratně téma. „Tolik opilých řidičů. Víc sebevražd a lidé jsou na sebe naštvaní.”

Vánoce měly být asi za dva týdny. Ten den bude mít službu Fielding. Ani bych nespočítala, kolikrát se mi o Vánocích málem rozžhavil pager.

„Lidi taky častěji uhoří při požáru.”

„Pokud se v téhle roční době stávají špatné věci,” řekla jsem jim, když se otevřely dveře výtahu, „působí to na nás mnohem víc. Proto se zdá, že jich je tolik.”

„Tím to asi bude.”

„Já nevím, pamatujete se na ten požár od elektrické…”

Dveře se zavřely a já jsem vyjela do druhého patra, které

bylo zařízené tak, aby vyhovovalo prohlídkám občanů, poli

tiků a každého, kdo se zajímal o naši práci. Laboratoře byly za velkými plochami tabulového skla, což vědcům, zvyklým pracovat utajeně za škvárobetonovými zdmi, zpočátku připadalo zvláštní a nepříjemné. Teď to už nikomu nevadilo. Vyšetřovatelé zkoušeli spouště zbraní a pracovali s krvavými skvrnami, otisky prstů a tkáněmi, aniž věnovali velkou pozornost lidem za sklem, kde jsem se momentálně nacházela i já s pojízdnými nosítky.

Světem Neilse Vandera byl velký prostor s pracovními stoly, nejrůznějšími zvláštními technickými přístroji a improvizovanými pomůckami roztroušenými všude kolem. U jedné stěny stály dřevěné skříně se skleněnými dvířky, které Vander proměnil v kyanoakrylátové komory, kde prádelní šňůry a kolíčky přidržovaly předměty vystavené parám kyanoakrylátu vycházejícím z elektrického vařiče.

V minulosti neměli vědci a policie velký úspěch při snímání otisků z neporézních předmětů, jako plastové sáčky, elektrické kabely a kůže. Pak bylo náhodou objeveno, že páry kyanoakrylátu přilnou k povrchu a zvýrazní detaily stejně jako tradiční prášek, takže se objeví skrytý bílý otisk. V rohu byla další kyanoakrylátová komora zvaná Cyvac II, kam se vešly větší předměty, jako brokovnice, ručnice nebo nárazník automobilu, anebo teoreticky dokonce celé tělo. Zvlhčovací komory snímaly otisky z porézních předmětů, jako papír nebo dřevo, které byly ošetřené ninhydrinem, ačkoli se Vander někdy uchyloval k rychlé metodě použití napařovací žehličky a párkrát důkazy spálil, anebo se to aspoň říkalo. Všude byla instalovaná svítidla vybavená odsávacím zařízením, které odvádělo výpary a zbytky ze sáčků s drogami.

V dalších místnostech Vanderovy říše se skrýval automatický identifikační systém pro otisky prstů, známý jako AFIS, a temné komory pro zpracování digitálních audio a videozáznamů. Také dohlížel na fotolaboratoř, kde ze speedmasteru denně vycházelo přes sto padesát svitků vyvolaného filmu. Chvíli mi trvalo, než jsem Vandera vypátrala, ale nakonec jsem ho našla v laboratoři pro otisky předmětů, kde v rozích byly úhledně urovnány krabice od pizzy, které vynalézaví policisté používali k přepravě sádrových odlitků stop pneumatik a bot. O stěnu byly opřené dveře, které se někdo pokusil vykopnout.

Vander seděl u počítače a na rozdělené obrazovce porovnával stopy bot. Nosítka na kolečkách jsem nechala stát za dveřmi.

„Je od vás hezké, že to uděláte,” řekla jsem.

Jeho světlemodré oči vypadaly jako vždy nepřítomně, laboratorní plášť měl plný purpurových skvrn od ninhydrinu a na jedné kapse mu prosákla krvavá skvrna z fixy.

„Tohle je vážně dobré,” poznamenal, když vstal, a poklepal na obrazovku videa. „Chlap si koupí nové boty, a víte, jak kloužou, když mají kožené podrážky. Tak vezme nůž a udělá do nich zářezy, protože se žení a nechce uklouznout, až půjde uličkou.”

Následovala jsem ho z laboratoře, nepříliš v náladě poslouchat nějaké historky.

„No a vykradou ho. Boty, hromadu šatů a podobně. O dva

dny později je v jeho sousedství znásilněná nějaká žena. Policie najde na místě činu ty podivné otisky bot. Vlastně je v té oblasti hodně vloupání.”

Vešli jsme do laboratoře alternativních světelných zdrojů.

„Ukázalo se, že to byl nějaký kluk. Třináct let.” Vander vrtěl hlavou, zatímco rozsvěcel světla. „Už se v těch dětech nevyznám. Když mi bylo třináct, nejhorší, co jsem provedl, bylo, že jsem zastřelil ptáka vzduchovkou.”

Postavil luma-lite na trojnožku.

„I to je podle mého dost zlé,” poznamenala jsem.

Zatímco jsem rozkládala oblečení na bílý papír pod ochranný kryt, zapojil luma-lite a jeho větráky začaly bzučet. O minutu později nastartoval zdrojovou lampu a nastavil intenzitu na maximum. Podal mi ochranné brýle a na výstupní čočky nasadil modrý optický filtr s vlnovou délkou 450 nanometrů. Nasadili jsme si brýle a zhasli. Luma-lite vrhal na podlahu modrou záři. Vanderův stín se pohyboval s ním a nedaleké nádobky barviva se rozsvítily jasně žlutou, ostrou zelenou a tmavočervenou barvou. Jejich prach byl jako souhvězdí neonových hvězd rozesetých po místnosti.

„Víte, dneska jsou u policejních oddělení takoví idioti, kteří si přinesou vlastní luma-lite a zpracovávají si sami místa činu,” ozval se Vanderův hlas ve tmě. „Takže poprášili otisky červenou a otiskli je na černé pozadí, a tak jsem to musel nafotit s luma-litem a změnit ty zatracené otisky na bílé.”

Začal s plastovým odpadkovým košem, který jsem našla v kontejneru, a hned byl odměněn slabými šmouhami otisků prstů, které poprášil červenou barvou, jejíž elektrický červený prach se vznášel tmou.

„Dobrý začátek,” řekla jsem. „Jen tak dál, Neilsi.”

Vander přisunul trojnožku blíž k černým džínsům mrtvého muže a kapsy obrácené naruby začaly zářit matně růžově. Dotkla jsem se látky prstem v rukavici a našla jsem opalizující oranžové šmouhy.

„Nemyslím, že jsem někdy dostal takovouhle červenou,” přemítal Vander.

Strávili jsme hodinu tím, že jsme zkoumali všechno oblečení včetně bot a opasku, ale nic dalšího nefluoreskovalo.

„Určitě tu jsou dvě různé věci,” poznamenal Vander, když jsem zase rozsvítila. „Dvě různé věci, které přirozeně fluoreskují. Žádné skvrny barviva kromě toho, které jsem použil na koši.”

Zvedla jsem telefon a zavolala do márnice. Ozval se mi Fielding.

„Potřebuju všechno, co bylo v kapsách našeho neidentifikovaného muže. Mělo by se to sušit vzduchem na podnosu.”

„To jsou myslím nějaké cizí peníze, kleštičky na doutníky a zapalovač.”

„Ano.”

Znovu jsme zhasli a dokončili jsme prohlídku vnější části oblečení, kde jsme našli další podivné světlé chlupy.

„To jsou jeho vlasy?” zeptal se Vander, zatímco moje chirurgická pinzeta vstupovala do studeného modrého světla, jemně sbírala chlupy a vkládala je do obálky.

„Vlasy na hlavě má tmavé a hrubé,” odpověděla jsem. „Ne, tohle nemůžou být jeho vlasy.”

„Vypadá to jako kočičí chlupy. Jednoho z těch dlouhosrstých typů, které mi už nesmějí do domu. Angorská? Himálajská?”

„Moc vzácné. Ty má jen málo lidí,” připomněla jsem.

„Moje žena kočky miluje,” pokračoval Vander. „Měla jednu, co se jmenovala Pusinka. To zatracený zvíře si vždycky vybralo moje šaty a spalo na nich, a když jsem si je chtěl obléknout, vypadaly zrovna jako tyhle.”

,,Myslím, že to nemůžou být ani kočičí chlupy,” přemítala jsem.

„Na psí chlupy jsou moc jemné, nemyslíte?”

„Ne, kdyby to bylo něco jako Skye teriér. Dlouhé rovné hedvábné chlupy.”

„Světle žluté?”

„Můžou být žlutohnědé,” odpověděla jsem. „Možná podsada? Nevím.”

„Třebas je ten chlapík chovatel nebo s takovým psem pra

cuje,” mínil Vander. „Neexistujou taky dlouhosrstí králíci?” „Ťuk, tuk,” ozval se Fielding a otevřel dveře. Vešel dovnitř, s podnosem v ruce, a my jsme rozsvítili. „Existují angorští králíci,” přisvědčila jsem. „Z jejich srsti

se dělají svetry.”

„Vypadáš, jako bys už zase cvičil,” řekl Vander Fieldingovi.

„Chceš říct, že předtím jsem tak nevypadal?” zeptal se Fielding dotčeně.

Vander se zatvářil zmateně, jako by si nikdy nevšiml, že Fielding je fanatický vyznavač kulturistiky.

„Našli jsme v jedné z kapes nějaké stopy,” informovala jsem Fieldinga. „Ve stejné kapse, kde byly peníze.”

Fielding odstranil utěrku, která přikrývala podnos. „Poznávám libry a německé marky,” řekl. „Ale ne ty dvě měděné mince.”

„Myslím, že to jsou belgické franky,” poznamenala jsem. „A nemám tušení, co je tohle za peníze.” Bankovky ležely vyrovnané vedle sebe, aby uschly.

„Zdá se, že je na nich nějaký chrám a ještě něco? Co je dirham? Arabské peníze?”

„Řeknu Rose, aby to zjistila.”

„Proč by někdo u sebe nosil čtyři různé druhy peněz?” zeptal se Fielding.

„Jestli navštívil několik zemí rychle za sebou,” odvážila jsem se hádat. „Nic jiného mě nenapadá. Dáme ty zbytky co nejdřív analyzovat.”

Nasadili jsme si ochranné brýle a Vander zhasl. Na několika bankovkách fluoreskovala stejná matná růžová a zářivě oranžová barva. Prohlédli jsme je z obou stran a našli jsme tu a tam skvrny a šmouhy a pak plastický detail skrytého otisku prstu. Byl sotva vidět na horním levém rohu stodirhamové

bankovky.

„Musíme dodržovat zdravou životosprávu,” prohodil Fielding.

„Co takhle párek v rohlíku,” zasmál se Vander. „Dvojitý. Tady do toho se hned pustím. Zavolám jednomu známému z tajné služby, ať to projedou na MORPHO, PRINTRAK, NEC-AFIS, WIN, cokoli - každou databází, co tam mají, všech čtyřicet, padesát milionů otisků.”

Nic nevzrušilo Vandera víc, než když našel past nebo smyčku, kterou mohl vrhnout přes počítačovou sít a polapit do ní zločince.

„Je celostátní databáze FBI ještě v provozu?” zeptal se Fielding.

„Tajná služba už má každý zatracený otisk stejně jako FBI, ale jako obvykle FBI si musí znovu vytvořit vlastní systém. Utratí všechny peníze, aby si udělali vlastní databázi, a používají odlišné systémy, takže všechno je nekompatibilní se vším ostatním. Musím jít dneska na večeři.”

Zaměřil luma-lite na páchnoucí, tmavou tkáň připevněnou k podložce, a okamžitě začaly fluoreskovat dvě jasně žluté tečky. Nebyly o mnoho větší než hlavička hřebíku, byly paralelní, symetrické a nedaly se setřít.

„Jsem si celkem jistá, že to je tetování,” řekla jsem.

„Jo,” souhlasil Vander. „Nevím, co jiného by to mohlo být. Nic dalšího tu není vidět.”

Kůže ze zad mrtvého muže byla ve studeném modrém světle tmavá a rozbředlá.

„Ale vidíte, jak je to tady tmavší?” Vanderův prst v rukavici označil plochu velkou asi jako moje ruka.

„Rád bych věděl, co to k čertu je,” poznamenal Fielding.

„Nevím, proč je to tak tmavé,” řekl Vander.

„Možná je to tetování černé nebo hnědé,” přemítala jsem.

„Dobrá, ať se na to podívá Phil,” řekl Vander. „Kolik je hodin? Bohužel, Edith řekla, že dnes večer půjdeme na večeři. Už musím jít. Paní doktorko, je to na vás. Zatraceně. Nesnáším, když chce Edith něco oslavovat.”

„Jen neříkej, kamaráde,” pravil Fielding. „Vím, jak si rád užíváš.”

„Už ani moc nepiju. Leze mi to do hlavy.”

„To je účel, Neilsi, ne?” prohlásila jsem.

Phil Lapointe nebyl v nejlepší náladě, když jsem vešla do obrazové laboratoře, která vypadala spíš jako filmové studio než jako místo, kde vědci pracují s pixely a kontrasty ve všech odstínech světla a tmy, aby zlu dali tvář. Lapointe byl jedním z našich prvních absolventů ústavu a byl zručný a odhodlaný, ale ještě se nenaučil zvládat situaci, kdy se případ vůbec nehýbal z místa.

„Do háje,” ulevil si, vjel si prsty do hustých zrzavých vlasů a s přimhouřenýma očima se zadíval na čtyřiadvacetipalcovou obrazovku.

„Nerada vás vyrušuju,” řekla jsem.

Netrpělivě stiskl klávesy a odstranil další odstín šedé na zastaveném záběru videonahrávky z obchodu. Postava v tmavých brýlích a pletené čepici nebyla o mnoho jasnější, ale dalo se rozeznat, jak se z hlavy prodavače rozstříkla jemná sprška krve.

„Zaostřím to a je to skoro tam, a pak zase není,” unaveně si postěžoval Lapointe a povzdychl si. „Vidím tu zatracenou věc i ve snu.”

„Neuvěřitelné,” řekla jsem s očima upřenýma na obrazovku. „Podívejte, jak je klidný. Jako by o tom nepřemýšlel, jako by o nic nešlo. Jako by si říkal: k čertu s tím, kašlu na to.”

„Ano, taky jsem si toho všiml.” Lapointe si protáhl záda. „Zabil toho chlapíka bez nějakého důvodu. To nechápu.”

„Za pár let to pochopíte,” poznamenala jsem.

„Nechci, aby ze mě byl cynik, jestli máte na mysli tohle.”

„To není o cynismu. Je to o tom, že nakonec zjistíte, že žádný důvod být nemusí,” odvětila jsem.

Znovu se zadíval na obrazovku počítače, ponořil se do záběru, který naposled zachytil Pylea Ganta živého. Dělala jsem jeho pitvu.

„Podívejme se, co tu máme,” řekl Lapointe a odstranil utěrku z chirurgické misky.

Gantovi bylo třiadvacet, měl dvouměsíční dítě a pracoval přesčas, aby mohl koupit ženě k narozeninám náhrdelník na splátky.

„To je určitě z muže z kontejneru. Myslíte, že to může být tetování?”

Gant se pomočil, než byl zastřelen.

„Paní doktorko?”

Poznala jsem to, protože zadní část džínsů a sedadlo židle za pultem byly nasáklé močí. Když jsem se podívala z okna, dva policisté se snažili zadržet Gantovu hysterickou ženu na parkovišti.

„Paní doktorko?”

Křičela a odstrkovala je. Ještě nosila zubní rovnátka.

„Jednatřicet dolarů a dvanáct centů,” zamumlala jsem. Lapointe uložil soubor a zavřel ho.

„Co jste říkala?” zeptal se.

„Tolik bylo v pokladně,” odpověděla jsem.

Lapointe popojížděl na židli, otevíral zásuvky, odkud vytahoval různobarevné filtry, a hledal rukavice. Zazvonil telefon a zvedl ho.

„Moment.” Podal mi sluchátko. „Pro vás.” Volala Rose.

„Spojila jsem se s někým z oddělení zahraničních měn v Crestaru,” řekla. „Peníze, na které jste se ptala, jsou marocké. K dnešnímu dni je kurz devět celých tři dirhamu za dolar. Takže dva tisíce dirhamů by bylo asi dvě stě patnáct dolarů.”

„Děkuju, Rose…”

„A ještě něco, co možná bude pro vás zajímavé,” pokračovala. „Je zakázáno vyvážet nebo dovážet marocké peníze z Maroka.”

„Mám pocit, že ten člověk dělal víc věcí, které jsou zakázané,” poznamenala jsem. „Můžete znovu zavolat agenta Franciska?”

„Samozřejmě.”

Mé pochopení pro protokoly ATF se rychle měnilo ve strach, že mě Lucy odmítá. Zoufale jsem ji chtěla vidět. Byla jsem ochotná pro to udělat cokoli. Zavěsila jsem, zvedla jsem

z misky korkovou podložku a Lapointe ji prohlédl pod silným světlem.

„Nejsem v tomhle směru moc optimistický,” přiznal.

„Dobře, hlavně ať to taky nevidíte ve snu,” řekla jsem mu. „Ani já tornu nedávám velkou naději. Můžeme to jen zkusit.”

To, co zbylo z podkoží, bylo zelenočerné jako kamenolom nebo bažina a tkáň pod ním byla čím dál tmavší a sušší jako konzervované maso. Umístili jsme korkovou podložku pod kameru s vysokým rozlišením, která byla připojená k videoobrazovce.

„Ne,” řekl Lapointe. „Příliš velký odraz.”

Zkusil šikmé světlo a pak přepnul na černobílou. Zkoušel různé filtry na objektiv kamery. Modrý nijak nepomohl, ani žlutý, ale když nasadil červený, znovu se objevily duhové tečky. Lapointe je zvětšil. Byly dokonale kulaté. Připomínaly mi úplňky nebo vlkodlaka se zlýma žlutýma očima.

„Víc z toho takhle naživo nedostanu. Převedu to,” řekl Lapointe rozmrzele.

Uložil obraz na pevný disk a začal ho zpracovávat; jeho software nám umožnil vidět asi dvě stě odstínů šedé, které bychom prostým okem nerozeznali.

Lapointe pracoval s klávesnicí a myší, přecházel mezi jednotlivými okny, používal kontrast, jas, zvětšoval, zmenšoval a upravoval. Odstranil šum pozadí, neboli smetí, jak to nazýval, a začali jsme rozeznávat póry s chloupky a pak tečkování vytvořené tetovací jehlou. Ze tmy se vynořily černé vlnité čáry, z nichž se stala srst nebo peří. Černá linka rozevírajících se okvětních plátků sedmikrásky se stala pařátem.

„Co si myslíte?” zeptala jsem se Lapointa.

„Myslím, že to je to nejlepší, co můžeme dostat,” odpověděl netrpělivě.

„Známe někoho, kdo je odborník na tetování?”

„Zkuste to nejdřív u svého histologa,” poradil mi.

Kapitola 21

George Garu jsem našla v jeho laboratoři, když si vyndával balíček s obědem z lednice, na níž se skvěl velký nápis Žádné potraviny. Uvnitř

byly kromě Schiffova činidla také zřetelné skvrny od dusičnanu stříbrného a mucicarminu, z čehož se nic neslučovalo s čímkoli k jídlu.

„To není moc dobrý nápad,” poznamenala jsem.

„Promiňte,” zakoktal, odložil balíček na desku stolu a zavřel dveře lednice.

„Máme ledničku v kuchyňce, Georgi,” připomněla jsem. „Jídlo byste měl mít tam.”

Neodpověděl a já si uvědomila, že je až bolestně ostýchavý, a proto nechce do kuchyňky chodit. Srdce mi nad ním usedalo. Nedovedla jsem si představit, jak se asi styděl, když vyrůstal a nemohl mluvit bez zadrhávání. To možná vysvětlovalo, proč si postupně nechal potetovat skoro celé tělo. Snad se tak cítil zvláštní a mužný. Přitáhla jsem si židli a posadila se.

„Georgi, můžu se vás zeptat na vaše tetování?” řekla jsem. Začervenal se.

„Fascinuje mě a potřebuju pomoct s jedním problémem.”

„Ovšem,” odpověděl nejistě.

„Máte někoho, ke komu chodíte? Skutečného odborníka? Někoho velmi zkušeného v tetování?”

„Ano, paní doktorko,” odpověděl. „Nešel bych jenom tak k někomu.”

„Necháváte se tetovat tady někde u nás? Protože musím najít místo, kde se můžu na všechno důkladně vyptat a přitom nenarazím na nějaké podezřelé individuum, jestli víte, co myslím.”

„Pit,” řekl okamžitě. „Jako pitbul, ale Pit je jeho skutečné jméno. John Pit. Je opravdu velmi dobrý. Mám mu zatelefonovat?” zeptal se se silným zadrháváním.

„Budu vám velmi vděčná,” odpověděla jsem.

Gara vytáhl ze zadní kapsy malý adresář a vyhledal číslo.

Když měl na lince Pita, vysvětlil mu, kdo jsem, a Pit byl zřejmě velmi vstřícný.

„Prosím,” podal mi Gara telefon. „To ostatní mu vysvětlete sama.”

Dalo to trochu práci. Pit byl doma a právě vstával.

„Takže myslíte, že bychom mohli mít štěstí?” ujišťovala jsem se.

„Znám dost dobře jejich fleš,” odpověděl. „Promiňte. Nevím, co to je.”

„Fleš jsou předlohy, jak by se asi dalo říct. Víte, motivy, které si lidi vybírají. Každé místečko na stěně, které mám, je pokryté fleší. Proto mě napadá, že byste raději mohla přijít ke mně, místo abych chodil do vašeho úřadu. Možná najdeme něco, co nám poskytne nějakou stopu. Ale ve středu nebo ve čtvrtek mám zavřeno. A víkend po výplatě mě málem zni

čil. Ještě se z toho vzpamatovávám. Ale kvůli vám otevřu, protože to je patrně důležité. Vezmete s sebou taky toho s tím tetováním?”

Zjevně to zcela nepochopil.

„Ne, vezmu s sebou tetování,” odvětila jsem. „Ale ne toho člověka, kterému patří.”

„Počkejte chvíli,” řekl. „Dobře, dobře, teď vás slyším. Takže jste ho odřízla z mrtvého chlápka.”

„Zvládnete to?”

„Ale, sakra, jo. Zvládnu všechno.”

„Tak tedy v kolik hodin?”

„Co třeba hned?”

Zavěsila jsem a vzápětí jsem se polekala, protože jsem uviděla, že Ruffin stojí ve dveřích a pozoruje mně. Měla jsem pocit, že tam už chvíli je a poslouchá můj hovor, ale byla jsem k němu otočená zády, když jsem si dělala poznámky. Vypadal unaveně a měl zarudlé oči, jako by celou noc někde popíjel.

„Nevypadáte dobře Chucku,“ řekla jsem bez nějakého soucitu.

„Chtěl jsem se zeptat, jestli můžu jít domů,“ odpověděl. „Mysůím, že na mě něco leze.“

„To je mi líto.Šíří se tu jeden nový, velmi nakažlivý kmen, který se patrně přenáší internetem. Nazývá se virus šest třicet,“ odpověděla jsem. „Lidé přijdou domů z práce a připojí se na domácí počítač. Pokud domácí počítač mají.“

Ruffin zbledl jako vosk.

„To je dobrý vtip,“ poznamenal Gara. „Ale nerozumím tomu šest třicet.“

„To je čas, kdy se polovina světa připojuje na AOL,“ odpověděla jsem. „Samozřejmě, Chucku, můžete jít domů. Odpočiňte si. Doprovodím vás. Musíme se zastavit v dekompoziční místnosti a vzít s sebou tetování.“

Už jsem ho měla sundané z korkové podložky a uložené v nádobě s formalinem.

„Prý má být letos opravdu divná zima,“ začal žvanit Ruffin. „Když jsem jel ráno do práce, poslouchal jsem rádio a kolem Vánoc má být opravdu chladno a v únoru zase teplo jako na jaře.“

Když jsem otevřela automatické dveře dekompoziční místnosti a vešla jsem, byl tam specialista na mikroskopické důkazy Larry Posner a jeden student ústavu, kteří zkoumali oblečení mrtvého muže.

„Vždycky mě potěší, když vás vidím, chlapci,“ přivítala jsem je.

„Musím přiznat, že jste nám dala další z vašich těžkých úkolů,“ řekl Posner, zatímco skalpekem seškrabával hlínu z boty na arch bílého papíru. „Znáte Carlislea?“

„Naučí vás něčemu?“ zeptala jsem se mladíka.

„Někdy,“ odpověděl.

„Jak se vede, Chucku?“ řekl Posner. „Nevypadáte moc dobře.“

„Asi jsem něco chytil,“ pokračoval Chuck v předstírání choroby.

„S tou richmondskou policií mě to mrzí,“ dodal Posner se soucitným úsměvem.

Ruffinem to viditelně otřáslo.

„Nerozumím,” opáčil.

Posner se tvářil rozpačitě, když odpověděl: „Slyšel jsem, že vám to s akademií nevyšlo. Jenom jsem vám chtěl říct, abyste se nedal odradit.”

Ruffin upřel pohled na telefon.

„Většina lidí to neví,” pokračoval Posner, zatímco začal pracovat na druhé botě. „Ale u prvních dvou zkoušek z chemie na VCU jsem propadl.”

„Vážně?” zamumlal Ruffin.

„To se podívejme.” Carlisle předstíral hrůzu a znechucení. „A to mi říkali, že tady budu mít nejlepší instruktory na světě. Chci zpátky svoje peníze.”

„Něco vám ukážu, paní doktorko,” řekl vážně Posner a zvedl si ochranný kryt.

Odložil skalpel, několikrát přeložil arch papíru, aby se obsah nevysypal, a přešel k černým džínsům, na nichž pracoval Carlisle. Byly pečlivě natažené na nosítkách přikrytých prostěradlem. Jejich pas byl otočený naruby a stažený k bokům a Carlisle trpělivě vybíral chlupy jemnou chirurgickou pinzetou.

„Tohle je ta nejpodivnější věc,” pokračoval Posner a ukázal prstem v rukavici, aniž se něčeho dotkl, zatímco jeho svěřenec opatrně složil džínsy o další kousek a odhalil tak další chlupy.

„Už jsme jich sesbírali tucty,” oznámil mi Posner. „Začali jsme skládat džínsy a podle očekávání jsme našli v rozkroku ochlupení, ale pak tu jsou ty světlé chloupky. A čím níž postupujeme, tím víc jich nacházíme. Nedává to smysl.”

„Zdá se, že ne,” souhlasila jsem.

„Možná nějaké zvíře jako perská kočka?” mínil Carlisle.

Ruffin otevřel skříň s policemi a vyndal plastovou láhev s formalinem, v níž bylo tetování.

„Například kdyby spala na těch kalhotách, když byly naruby?” pokračoval Carlisle. „Víte, když se mi někdy džínsy špatně svlékají, prostě si je stáhnu, takže jsou obrácené, a hodím je na židli. A můj pes hrozně rád spí na mých šatech.”

„Asi vás nikdy nenapadlo, abyste si šaty pověsil nebo uložil do zásuvky,” poznamenal Posner.

„Je to součást domácího úkolu?”

„Najdu nějaký pytel a uložím to do něho,” řekl Ruffin, když zvedl nádobu. „Pro případ, že by z toho něco vyteklo.”

„Dobrý nápad,” přikývla jsem. Pak jsem se obrátila k Posnerovi. „Jak rychle můžete tohle všechno prozkoumat?”

„Že jste to vy, položím vám smrtící otázku,” odpověděl. „Jak rychle to potřebujete?”

Vzdychla jsem si.

„Dobrá, dobrá.”

„Interpol se snaží zjistit, kdo ten chlapík je. Jsem pod stejným tlakem jako všichni ostatní, Larry,” řekla jsem.

„Nic mi nevysvětlujte. Vím, že když řeknete hned, máte vždycky dobrý důvod. Udělám, co se dá,” dodal. „Co je s tím klukem? Tvářil se, jako by nevěděl, že ho nepřijali na policejní akademii. Sakra, je toho plný barák.”

„Za prvé jsem nevěděla, že ho nevzali,” prohlásila jsem. „A za druhé nevím, proč je toho plný barák.”

Ale už když jsem to říkala, vzpomněla jsem si na Marina. Sliboval, že si Ruffina podá, a možná začal tím, že tu novinu nějak vypátral a škodolibě ji šířil.

„Údajně ho vyhodila Brayová,” pokračoval Posner.

Po chvíli se Ruffin vrátil s igelitovým pytlem v ruce. Opustili jsme dekompoziční místnost a umyli se každý ve své šatně. Nijak jsem nespěchala. Nechala jsem ho čekat v hale, vědoma si toho, že jeho strach roste s každou uplynulou vteřinou.

Když jsem se konečně objevila, odcházeli jsme mlčky a on se dvakrát zastavil, aby se nervózně napil vody.

„Doufám, že nemám horečku,” řekl.

Zastavila jsem se, podívala se na něho a on nedobrovolně ucukl, když jsem mu přiložila hřbet ruky na tvář.

„Myslím, že to nic není,” prohlásila jsem.

Doprovodila jsem ho přes vestibul na parkoviště a to už byl očividně vyděšený.

„Stalo se něco?” zeptal se nakonec, odkašlal si a nasadil si sluneční brýle.

„Proč se ptáte?” řekla jsem nevinně.

„Doprovázíte mě ven a všechno možné.”

„Jdu k autu.”

„Je mi líto, co jsem všechno řekl o zdejších problémech a o internetu a tak,” pokračoval. „Věděl jsem, že je lepší nechat si to pro sebe, že se na mě budete zlobit.”

„Proč myslíte, že se na vás zlobím?” zeptala jsem se, zatímco jsem odemykala auto.

Zdálo se, že neví jak odpovědět. Otevřela jsem kufr a uložila do něj igelitový pytel.

„Máte trochu poškrábaný lak. Možná tam vlétl kamínek, ale začne to rezivět…”

„Chucku, poslouchejte mě,” pravila jsem klidně. „Já to vím. “

„Cože? Nerozumím vám.” Téměř se zakoktal.

„Rozumíte velmi dobře.”

Posadila jsem se do vozu a nastartovala motor.

„Nastupte si, Chucku,” vyzvala jsem ho. „Nebudete přece stát venku v zimě. Zvlášť když se necítíte dobře.”

Zaváhal, pak obešel vůz k místu spolujezdce. Strach se z něho šířil jako nějaký pach.

„Škoda, že jste nestihl přijít k Jelení hlavě. Měli jsme zajímavý rozhovor se zástupkyní velitele Brayovou,” poznamenala jsem, když zabouchl dveře.

Překvapením otevřel ústa.

„Je pro mě úlevou, když mi konečně bylo zodpovězeno tolik otázek,” pokračovala jsem. „E-mail, internet, fámy o mé kariéře, úniky informací.”

Čekala jsem, co na to řekne, a vyděsilo mě, když vyhrkl:

„Proto jsem se najednou nedostal na akademii, že ano? Včera večer jste s ní mluvila a dneska ráno jsem se to dozvěděl. Pomluvila jste mě, řekla jste jí, aby mě nebrala, a pak jste to všude roznesla, abych měl ostudu.”

„Vaše jméno nepadlo ani jednou. A rozhodně jsem o vás nikde nic neroznášela.”

„Kecy.” Hněvivý hlas se mu třásl, jako by neměl daleko do pláče. „Celý život jsem chtěl být policajt a vy jste to zničila!”

„Ne, Chucku, zničil jste to vy.” .

„Zavolejte šéfovi a řekněte něco. Vy můžete, vy můžete,” prosil jako ustrašené děcko. „Prosím.”

„Proč jste se měl včera setkat s Brayovou?”

„Protože mi to řekla. Nevím, co chtěla. Prostě mi poslala vzkaz s tím, abych v pět třicet čekal na parkovišti U Jelení hlavy.”

„A samozřejmě si pomyslela, že jste se tím neobtěžoval. Předpokládám, že tohle možná souvisí s tím, proč jste dnes ráno dostal špatné zprávy. Co myslíte?”

„Asi ano,” zamumlal.

„Jak se cítíte? Pořád nemocný? Jestli ne, musím do Petersburgu a myslím, že byste měl jet se mnou, abychom dokončili náš rozhovor.”

„Ale já…”

„Copak, Chucku?”

„Taky chci ten rozhovor dokončit,” prohlásil.

„Začněte s tím, odkud znáte zástupkyni velitele Brayovou. Připadá mi dost zvláštní, že máte osobní vztahy s nejmocnější osobou na policejním oddělení.”

„Představte si, jak mi bylo, když to začalo,” řekl bezelstně. „Víte, detektiv Andersonová mi před pár měsíci volala

a říkala, že je nová, že chce poznat úřad soudního lékaře, náš způsob práce, a abych se s ní setkal při obědě v River City Diner. A tehdy jsem se vydal na cestu do pekel. Vím, že jsem vám měl o tom telefonátu povědět. Měl jsem vám říct, co dělám. Ale většinu dne jste měla přednášky a nechtěl jsem vás obtěžovat, a doktor Fielding byl na soudu. Tak jsem slíbil Andersonové, že jí při tom rád pomůžu.”

„No, je zcela zřejmé, že se nic nenaučila.”

„Nahrála to na mě,” pokračoval, „a když jsem přišel do River City Diner, nemohl jsem tornu uvěřit. Seděla v boxu se zástupkyní velitele Brayovou a řekla mi, že chce vědět všechno o tom, jak funguje náš úřad.”

„Kdo to chtěl vědět?”

„Brayová.”

„Rozumím. Velké překvapení,” poznamenala jsem.

„Dost mi to lichotilo, ale taky jsem byl nervózní, protože jsem vůbec nechápal, co se děje. Totiž, hned potom mi nařídila, abych šel s ní a Andersonovou zpátky na policejní velitelství.”

„Proč jste mi to tehdy neřekl?” zeptala jsem se. Blížili jsme se k Páté ulici a vjezdu na dálnici 1-95 Jih.

„Nevím…” Hlas se mu vytratil.

„Ale víte.”

„Měl jsem strach.”

„Mělo to něco společného s vaší ambicí stát se policejním důstojníkem?”

„Ano, přiznávám to,” přisvědčil. „Jakou lepší konexi bych mohl mít? Ona nějak věděla, že mám zájem, a když jsme přišli do její kanceláře, zavřela dveře a posadila se ke stolu na proti mně.”

„Byla tam Andersonová?”

„Jenom Brayová a já. Řekla, že se svými zkušenostmi bych se mohl stát policejním technikem. Měl jsem pocit, jako bych vyhrál v loterii.”

Snažila jsem se udržovat bezpečnou vzdálenost od betonových bariér a agresivních řidičů, zatímco Ruffin pokračoval ve svém výstupu neviňátka.

„Musím přiznat, že jsem byl potom jako ve snu a ztratil jsem zájem o práci. Moc mě to mrzí,” omlouval se. „Ale za dva týdny mi Brayová poslala e-mail…”

„Odkud měla vaši e-mailovou adresu?”

„Normálně o ni požádala. Takže mi poslala e-mail, kde mě zvala, abych se zastavil v jejím domě v pět třicet, že se mnou musí prohovořit něco velmi důvěrného.

A věřte mi, paní doktorko, vůbec se mi tam nechtělo. Tušil jsem, že z toho nevzejde nic dobrého.”

„Jako například?”

„Skoro jsem si myslel, že mě bude svádět nebo tak něco.”

„Co se stalo, když jste k ní přišel?” vyptávala jsem se.

„Bože, o tom se opravdu těžko mluví.”

„Jen do toho.”

„Nabídla mi pivo a přisunula si křeslo hodně blízko k pohovce, kde jsem seděl. Vyptávala se mě na nejrůznější věci, jako by se o mě opravdu upřímně zajímala. A…”

Přede mnou zastavil plně naložený kamion a já ho rychle předjela. ‘ „Nenávidím tyhle vozy,” prohodila jsem.

„Já taky,” řekl Chuck podlézavým tónem, ze kterého se mi dělalo špatně.

„A dál? Co jste chtěl říct?” pobídla jsem ho.

Zhluboka se nadechl. Najednou se náramně zajímal o nákladní auta, která nás zdržovala v cestě, a o muže pracující s hromadami asfaltu na krajnici. Zdálo se, že tenhle úsek 1-95 u Petersburgu se opravuje už od občanské války.

„Nebyla v uniformě, jestli mi rozumíte,” pokračoval s přehnanou upřímností. „Byla sice oblečená v normálním kostýmu, ale myslím, že pod ním neměla podprsenku nebo aspoň blůzu…, látka byla skoro průhledná.”

„Pokusila se vás svést, dala to nějak najevo kromě toho, jak byla oblečená?” zajímala jsem se.

„Ne, ale jako by doufala, že si něco začnu. A teď vím proč. Nedovolila by to, ale použila by to proti mně. Prostě další věc, aby mě držela v hrsti. Takže když mi přinesla druhé pivo, konečně se dostala k tornu, proč mě zavolala. Řekla, že je důležité, abych se o vás dozvěděl pravdu.”

„Jakou?”

„Prý jste nevyrovnaná. Každý ví, že ztrácíte kontrolu, to jsou její přesná slova. Že jste se skoro zruinovala, protože chorobně nakupujete…”

„Chorobně nakupuju?”

„Povídala něco o vašem domě a autu.”

„Co může vědět o mém domě?” zeptala jsem se, ale vzápětí jsem si uvědomila, že Ruffin o obojím ví, i o mnoha dalších věcech.

„To netuším,” odpověděl. „Ale horší asi bylo, co říkala o vaší práci. Že jste zkazila několik případů a že si detektivové na vás stěžujou, až na Marina. Ten vás prý kryje, a proto s ním musí něco udělat.”

„Což taky udělala,” konstatovala jsem věcně a bez emocí.

„Ježíši, musím pokračovat?” vzdychl si. „Nechce se mi to všechno opakovat před vámi!”

„Chucku, chcete dostat druhou šanci a napravit některé škody, které jste napáchal?” zkoušela jsem ho.

„Bože, kéž bych mohl,” řekl, jako by to myslel doopravdy.

„Pak mluvte pravdu. Všechno mi povězte. Vraťte se zase na správnou cestu, abyste mohl spokojeně žít,” povzbuzovala jsem ho.

Věděla jsem, že ten malý parchant se obrátí proti komukoli, když to bude v jeho zájmu.

„Říkala, že jedním z důvodů, proč ji přijali, bylo, že velitel, starosta a městská rada se vás chtějí zbavit, ale nevědí jak,” pokračoval Ruffin, jako by mu ta slova působila bolest.

„Že vás nemůžou vyhodit, protože nepracujete pro město, ale musel by to udělat guvernér. Vysvětlila mi, že to je stejné, jako když je přijat nový městský radní, protože se lidé chtějí zbavit špatného policejního velitele. Bylo to ohromující. Mluvila tak přesvědčivě, úplně mě popletla. A potom, na to nikdy nezapomenu, vstala z křesla a sedla si vedle mě. Podívala se mi do očí.

Řekla: Chucku, vaše šéfová vám zničí život, chápete? Stáhne s sebou všechny kolem sebe, hlavně vás.’ Zeptal jsem se, proč právě mě. A ona odpověděla: Protože pro ni nic neznamenáte. Lidé jako ona se možná navenek chovají hezky, ale v duchu si myslí, že jsou bůh, a svými servilními zaměstnanci pohrdají.’ Zeptala se mě, jestli vím, co je servilní, a já řekl že ne. Vysvětlila mi, že to je jako sluha. To mě rozzuřilo.”

„Chápu,” řekla jsem. „Ale nikdy jsem s vámi nebo druhými nezacházela jako se sluhou, Chucku.”

„Já vím. Já vím!”

Věřila jsem, že část jeho historky je pravdivá. Ale většina byla vypočítavá a zkreslená, tím jsem si byla jistá.

„Takže jsem pro ni začal dělat různé věci. Napřed maličkosti,” pokračoval. „A kdykoli jsem udělal něco špatného, příště to pro mě bylo snazší. Byl jsem čím dál otrlejší a namlouval jsem si, že všechno, co dělám, je ospravedlnitelné, dokonce správné. Snad proto jsem mohl v noci spát. Pak to už takové maličkosti nebyly, jako e-maily, ale přivedla si Andersonovou, která mi ty úkoly zadávala. Brayová je moc vychytralá, aby se dala chytit.”

„Jaké úkoly, například?” zajímala jsem se.

„Upustit projektil do výlevky. To bylo dost ošklivé.”

„Ano, to bylo,” přisvědčila jsem, aniž jsem dala najevo svůj odpor.

„A tak když mi včera poslala vzkaz o schůzce U Jelení hlavy, hned jsem věděl, že se jedná o něco velkého,” hovořil dál. „Chtěla, abych nikomu neřekl ani slovo a neposílal odpověď,

pokud nenastane nějaký problém. Prostě abych se tam ukázal. Tečka.

To už jsem se jí k smrti bál,” přiznal a v tomto bodě jsem mu plně věřila. „Dostala mě. Zpronevěřil jsem se a ona mé držela v hrsti. Měl jsem hrozný strach z toho, co po mně bude příště chtít.”

„A co to mělo být?”

Zaváhal. Nákladní vůz přede mnou prudce změnil směr a já musela přibrzdit. Buldozery na kraji silnice odhrabávaly hlínu a všude se vznášel prach.

„Zmanipulovat případ muže z kontejneru. Věděl jsem, že to přijde. Chtěla, abych něco zfalšoval a dostal vás do takových problémů, které by byly nad vaše síly. A jaký případ mohl být lepší, než ten s Interpolem a podobně? Který budí tak velký zájem?”

„A udělal jste něco, abyste ten případ zmanipuloval, Chucku?” zeptala jsem se opatrně.

„Ne, madam.”

„Zfalšoval jste jiný případ?”

„Kromě toho projektilu ne, madam.”

„Jistě si uvědomujete, že kdybyste pozměnil nebo zničil důkazy, dopustil byste se těžkého zločinu. Uvědomujete si, že vás Brayová žene do vězení a patrně má v plánu se vás zbavit, až skoncuje se mnou?”

„Upřímně si nemyslím, že by mi to udělala,” prohlásil.

Neznamenal pro ni nic. Byl to poskok, který neměl dost rozumu, aby se vyhnul nastražené pasti, protože mu v tom bránil jeho egoismus a ctižádostivost.

„Zdá se, že si tím jste jistý,” poznamenala jsem. „Jistý, že vás Brayová neobětuje.”

Zaváhal.

„To vy jste kradl věci v úřadu?” zeptala jsem se bez obalu.

„Všechny mám. Chtěla, abych… abych udělal cokoli, aby to vypadalo, že nedokážete řídit úřad. Všechno mám doma

v krabici. Nakonec jsem to chtěl nechat někde v budově, aby se to našlo a všichni dostali svoje věci zpátky.”

„Proč jste připustil, aby nad vámi měla takovou moc?” řekla jsem. „Tak velkou, že jste lhal, kradl a uvažoval o falšování důkazů?”

„Prosím, nenechte mě zatknout, jít do vězení,” pronesl vyděšeným tónem, za který by žádnou hereckou cenu nezískal. „Mám ženu. Dítě na cestě. Radši spáchám sebevraždu, přísahám. Znám spoustu způsobů, jak to udělat.”

„Na něco takového nesmíte ani pomyslet,” pokárala jsem ho. „Tohle už nikdy neříkejte.”

„Udělám to. Je se mnou konec a je to moje vina. Nikoho jiného.”

„Není s vámi konec, pokud to sám nebudete chtít.”

„Už mi na ničem nezáleží,” zamumlal a já dostala strach, že to snad myslí vážně.

Neustále si olizoval rty a jeho slova zněla chraplavě, protože měl sucho v krku.

„Mojí ženě to bude jedno. A dítě nesmí vyrůstat s otcem, který je ve vězení.”

„Neopovažujte se udělat něco, aby mi pak poslali vaše tělo,” řekla jsem mu rozzlobeně. „Neopovažujte se udélat něco, abych vás pak našla na jednom ze svých stolů.” Šokovaně se ke mně otočil.

„Dospějte už,” pokračovala jsem. „Člověk si jen tak nevystřelí mozek, když jde všechno do hajzlu, slyšíte mě? Víte, co je sebevražda?”

Zíral na mě s očima dokořán.

„Znamená to jedno jediný podělaný slovo. Znamená to definitivní konec,” řekla jsem.

Kapitola 22

Pitův salon byl hned za Kateiným kosmetickým salonem a malým domem s cedulkou hlásající že tu sídlí jasnovidec Zaparkovala jsem vedle otlučené černé dodávky vyzdobené nesčetnými samolepkami, které mi o panu Pitovi hodně napověděly.

Dveře jeho podniku se okamžitě otevřely a přivítal mě muž, jehož odhalená kůže, každý centimetr včetně krku a hlavy, byla potetovaná. Při pohledu na jeho piercing mě obešla hrůza.

Byl starší, než jsem čekala, pravděpodobně padesátník, šlachovitý muž s dlouhým šedivým culíkem a vousy. Jeho obličej vypadal, že byl párkrát pořádně zbitý, a oblečen byl v černé kožené vestě a tričku. Náprsní tašku měl připevněnou řetězem k džínsům.

„Vy jste jisté Pit,” řekla jsem, když jsem otevřela kufr a vyndala igelitový pytel.

„Pojďte dál,” odpověděl nenuceně, jako by všechno na světě bylo v pohodě a nebylo třeba si dělat starosti.

Vešel dovnitř přede mnou a Ruffinem a zavolal: „Taxi, sedni, děvče.” Pak nás uklidnil: „Nebojte se jí. Je jemnější než dětskej šampon.”

Věděla jsem, že to, co v jeho krámku najdu, se mi nebude líbit.

„Netušil jsem, že s vámi přijde ještě někdo,” poznamenal Pit a já si všimla, že jeho jazyk zdobí špičatý stříbrný cvoček. „Jak se jmenujete?”

„Chuck.”

„Je to jeden z mých asistentů,” vysvětlila jsem. „Jestli si tu může někde sednout, počká na mě.”

Taxi byl pitbul, hnědočerný hranatý špalek na čtyřech nohou.

„Ale jo,” ukázal Pit do rohu místnosti, kde byla televize a sedací souprava. „Musíme mít místo pro zákazníky, kteří jsou objednaní. Chucku, poslužte si. Dejte mi vědět, když budete potřebovat drobný do automatu na colu.”

„Díky,” odpověděl zaraženě.

Nelíbilo se mi, jak se Taxi na mě dívala. Pitbulům jsem nikdy nevěřila, ať si majitel tvrdil, že jsou jakkoli mírní. Pro mě byla kombinace buldoka a teriéra cosi jako psí Frankenstein a viděla jsem až dost potrhaných lidí, hlavně dětí.

„Dobře, Taxi, podrbáme bříško,” řekl Pit mazlivě.

Taxi si lehla na záda, nohy ve vzduchu, a její pán si dřepl a začal jí drbat břicho.

„Víte,” vzhlédl ke mně a Chuckovi, „tihle psi nejsou zlí, pokud je majitel tak nevychová. Jsou to velké děti. Vid, Taxi? Pojmenoval jsem ji Taxi, protože před rokem sem přišel nějaký taxikář a chtěl tetovat. Řekl, že mi dá štěně pitbula za obrázek Smrtky s kosou a pod tím se jménem jeho exmanželky. Tak jsem souhlasil, vid, děvče? Je to takový fórek, ona je Pit a já taky. Ale příbuzní nejsme.”

Pitův salon byl svět, jaký jsem neznala a nedovedla si ho představit, přestože jsem během své kariéry už navštívila hodně divná místa. Stěny pokrývala fleš, každý myslitelný motiv, od jednoho kraje ke druhému. Byly tam tisíce indiánů, okřídlených koní, draků, ryb, žab a kultovních symbolů, které mi nic neříkaly. Všude se skvěly Pitovy názory Nevěř nikomu a Kašli na to. Z poliček a stolků se šklebily plastové lebky a mezi tím ležely časopisy o tetování, aby si ti odvážní v nich mohli listovat, zatímco čekali na jehlu.

Kupodivu, to, co by mi ještě před hodinou připadalo pohoršlivé, tady získalo autoritu a pravdu náboženského vyznání. Lidé jako Pit a zřejmě většina jeho klientely byli psanci, kteří protestovali proti všemu, co jim upíralo právo být takoví, jací jsou. Naopak nemístně tu působil mrtvý muž, jehož kůži jsem nesla v nádobě. V tom, že měl oděv od Armaniho a krokodýlí boty, nebyl žádný protest ani vzdor.

„Jak jste se k tornu dostal?” zeptala jsem se Pita.

Chuck si začal prohlížet předlohy, jako by procházel muzeem umění. Odložila jsem pytel na přepážku u pokladny.

„Graffiti,” odpověděl Pit. „Hodně z toho přenáším do svého stylu, podobně jako Grime z Primal Urge v San Francisku, i když netvrdím, že jsem tak dobrý jako on. Ale když si spojíte jasné obrazy podobné graffiti s výraznějšími linkami staré školy, tak to je můj styl.”

Poklepal prstem na zarámovanou fotografii nahé mladé ženy s uličnickým úsměvem a rukama provokativně zkříženýma přes prsa. Na bříšku měla vytetovaný západ slunce nad majákem.

„Ta dáma,” řekl Pit, „sem přišla s přítelem a řekla, že jí věnoval tetování k narozeninám. Začala s malým nenápadným motýlkem na zadečku, vyděšená k smrti. A od té doby sem chodila každý týden pro další.”

„Proč?” podivila jsem se.

„Je to nakažlivé.”

„Většina lidí má víc než jedno?”

„Většina těch, kteří mají jen jedno, ho chce někam schovat, aby nebylo na očích. Jako srdíčko na zadku nebo na prsou. Jinými slovy, takové tetování má pro ně zvláštní význam. Anebo si ho dají udělat v opilosti - taky se to stává, ale ne v mém podniku. Nedotkl bych se vás, kdyby z vás táhl alkohol.”

„A když má někdo jedno tetování na zádech a s největší pravděpodobností nikde jinde na těle? Je to důležité? Něco víc než zkouška odvahy nebo opilost?” zeptala jsem se.

„Podle mého ano. Záda jsou místo, které lidé vidí, pokud nejste rozhodnuti nikdy si nesvléknout košili. Takže ano, řekl bych, že to zřejmě něco znamenalo.”

Podíval se na pytel na přepážce.

„Takže to tetování pochází ze zad toho chlapíka,” dodal.

„Dvě kulaté žluté tečky, každá přibližně o velikosti hlavičky hřebíku.”

Pit stál bez hnutí a zvažoval to, tvář zkřivenou, jako by měl bolesti.

„Mají zornice, jako oči?” zeptal se.

„Ne,” odpověděla jsem a pohlédla jsem na Chucka, abych zjistila, jestli je v doslechu našeho rozhovoru.

Seděl na pohovce a listoval v časopise.

„Sakra,” zaklel Pit. „To je těžké. Žádné zornice. Nenapadá mě nic bez zornic, pokud to má být zvíře nebo pták. Připadá mi to, že vůbec nemluvíte o fleši. Spíš to je nějaký zvyk.” Rozhodil oběma rukama do prostoru, jako by dirigoval nějaký šokující orchestr.

„Tohle všechno jsou předlohy,” ukázal, „na rozdíl od uměleckého originálního tetování, jaké dělá Grime. Chci říct, že když vidím nějaké tetování, poznám příslušný styl. Je to stejné jako u van Gogha nebo Picassa. Například kdekoli poznám Jacka Rudyho nebo Tin Tina, to je nejkrásnější šedé tetování, jaké vidíte.”

Pit mě zavedl přes salon do místnosti, která vypadala jako běžná ordinace lékaře. Byla vybavená autoklávem, ultrazvukovou čističkou, dezinfekčním mýdlem, sterilními rouškami, dezinfekčními prostředky, stlačovačem jazyka a balíčky sterilních jehel ve velkých skleněných nádobách. Vlastní tetovací přístroj vypadal jako něco, co používá elektrokosmetik, a na vozíku byly rozložené baňaté lahvičky s pestrými barvami a kalíšky na míchání. Uprostřed toho všeho stálo gynekologické křeslo. Předpokládala jsem, že třmeny usnadňují práci při tetování nohou a dalších částí těla, na které jsem nechtěla ani pomyslet.

Pit na desku stolu rozložil ručník a oba jsme si oblékli chirurgické rukavice. Rozsvítil chirurgickou lampu a přitáhl ji blíž, zatímco jsem odšroubovala uzávěr nádoby. Na můj čich okamžitě zaútočil štiplavý zápach formalinu. Sáhla jsem do růžové chemikálie a vytáhla kus kůže. Trvale konzervovaná tkáň byla pružná a Pit si ji ode mě bez zaváhání vzal a podržel ji ve světle. Otáčel ji sem a tam a prohlížel si ji pod lupou.

„Ach ano,” řekl. „Vidím ty malé flíčky. Jo, jsou tam pařáty držící se větve. Když si odmyslíte pozadí, jasně uvidíte ocasní pera.”

„Pták?”

„Je bezpochyby pták,” přisvědčil. „Možná sova. Víte, ty oči na vás úplně vybafnou, a myslím, že kdysi byly větší. Prozrazuje to tmavší barva. Tady.”

Naklonila jsem se blíž; jeho prst v rukavici se pohyboval po kůži, jako by kreslil tahy štětcem.

„Vidíte to?”

„Ne.”

„Je to velmi slabé. Oči mají tmavé kruhy, jako u bandity, nepravidelné, ne moc zručně nakreslené. Někdo se je snažil udělat mnohem menší a z okrajů toho ptáka vycházejí nějaké pruhy. Nevšimnete si toho, pokud jste s něčím takovým už nepracovali, protože to je hodně tmavé a ve špatném stavu.

Ale když si to podrobně prohlédnete, vidíte, že to je tmavší a silnější kolem očí, pokud se to tak dá označit. Ano. Čím víc se na to dívám, tím víc si myslím, že to je sova. Nepovedený pokus, jak zakrýt žluté tečky tím, že z nich udělali soví oči. Nebo něco jako soví oči.”

Začínala jsem v tmavém zabarvení rozeznávat pruhy, pera, která popisoval, i to, jak jsou jasně žluté oči obkresleny tmavým inkoustem, jako by je někdo chtěl zmenšit.

„Někdo si nechá vytetovat žluté tečky, pak je už nechce a dá si přes ně vytetovat něco jiného,” pokračoval Pit. „Protože vrchní vrstva kůže je pryč, většina nového tetování - ta sova - zmizela. Myslím, že jehly u ní nepronikly tak hluboko, jako na předchozím tetování. U žlutých teček šly opravdu hluboko. Mnohem hlouběji, než je nutné, což mi napovídá, že na tom pracovali dva různí umělci.”

Znovu si prohlédl kus kůže.

„Staré tetování se nikdy nedá úplně zakry’t,” vysvětloval. „Ale když víte, jak na to, můžete přes ně nebo kolem něho

vytetovat nový vzor, takže starý prakticky přehlédnete. Je to trik. Skoro by se dalo říct optický klam.”

„Dá se nějak poznat, k čemu původně patřily ty žluté oči?” zeptala jsem se ho.

Pit se zatvářil zklamaně a povzdychl si.

„Bohužel, je to v moc špatném stavu,” zamumlal, položil kůži na ručník a několikrát zamrkal. „Páni, ty výpary jsou vražedné. Jak v nich můžete pořád pracovat?”

„Velmi, velmi opatrně,” odpověděla jsem. „Pite, můžu použít váš telefon?”

„Poslužte si.”

Přešla jsem k přepážce a přitom jsem nespouštěla nervózní pohled z Taxi, která se posadila na svém pelíšku. Dívala se na mě, jako by čekala, jestli si troufnu udělat nějaký pohyb, který by se jí nelíbil.

„To je v pořádku,” promlouvala jsem k ní konejšivým hla

sem. „Pite? Nevadí, když někomu pošlu na pager vaše číslo?” „Není to žádné tajemství. Beze všeho.”

„Hodná holka,” uklidňovala jsem ji, když jsem zamířila za

přepážku k telefonu.

Její malé, nehybné oči připomínaly žraloka, její hlava byla mohutná a trojúhelníková jako hadí. Vypadala jako něco primitivního, co se od počátku času nevyvíjelo, a já si vzpomněla, co bylo napsáno na kartonu v kontejneru.

„Mohl by to být vlk?” zeptala jsem se Pita. „Dokonce vlkodlak?”

Pit si znovu vzdychl. Těžká dřina o víkendu po dni výplaty mu zakalila oči.

„Tedy, vlci jsou opravdu populární. Však víte, instinkt smečky, vlk samotář,” odpověděl. „Je těžké něco takového zakry’t ptákem, sovou nebo čímkoli.”

„Jo?” V telefonu se ozval Marinův hlas.

„Sakra, mohla to být spousta věcí,” mluvil dál Pit hlasitě. „Kojot, pes, kočka. Všechno, co má chlupatý kožich a žluté

oči bez panenek. Ale muselo to být malé, aby to sova zakryla. Hodně malé.”

„Kdo tam kruci mluví o chlupatým kožichu?” zeptal se Marino nerudně.

Vysvětlila jsem mu, kde jsem a proč, zatímco Pit pořád drmolil a ukazoval na stěně nejrůznější předlohy se srstí.

„Skvělý.” Marino se hned začal vztekat. „Proč si rovnou jedno nenecháš udělat, když už tam jsi.”

„Možná příště.”

„Nechce se mi věřit, že jsi šla sama do tetovacího salonu. Máš ponětí, jaký lidi tam choděj? Drogoví dealeři, darebáci propuštěný na podmínku, motorkáři.”

„To je v pořádku.”

„Ne, není to v pořádku!” vybuchl Marino.

Byl rozčilený ještě kvůli něčemu, nejen kvůli mé návštěvě v tetovacím salonu.

„Co se děje, Marino?”

„Vůbec nic, pokud nepovažuješ za nějakou událost, že mě postavili dočasně mimo službu a bez mzdy.”

„K tomu nemají oprávnění,” namítla jsem rozhořčeně, ačkoli jsem se obávala, že to nevyhnutelně muselo přijít.

„Brayová si myslí, že jo. Asi jsem jí pokazil včerejší večeři. Říkala, že když udělám ještě jednu věc, vyrazí mě. Dobrá zpráva je, že se ohromně bavím, když přemejšlím o tom, jaká bude ta ještě jedna věc, kterou jí udělám.”

„Hej ! Něco vám ukážu,” zavolal na mě Pit přes celou místnost.

„Něco s tím uděláme,” slíbila jsem Marinovi.

„No jo.”

Taxi mě neustále sledovala očima. Když jsem zavěsila, obezřetně jsem ji obešla obloukem. Prohlédla jsem si fleš na stěně, ale cítila jsem se ještě hůř. Chtěla jsem, aby to tetování byl malý vlk, vlkodlak, a přitom to mohlo být něco úplně jiného. Nesnášela jsem, když otázka zůstala nezodpověze-ná, když věda a logické uvažování zašly až na samý konec a vzdaly se.

Nevzpomínala jsem si, kdy naposled jsem se cítila tak zklamaná a nespokojená. Stěny mě mezi sebou svíraly a archy fleše na mě vyskakovaly jako démoni. Srdce probodnutá dýkou, lebky, náhrobní kameny, kostlivci, děsivá zvířata a hroziví duchové si se mnou hráli na jukanou.

„Proč lidé chtějí na sobě nosit smrt?” řekla jsem zvýšeným hlasem a Taxi zvedla hlavu. „Nestačí, že s ní žijeme? Proč se někdo chce do konce života dívat na kostlivce na své paži?”

Pit pokrčil rameny a zřejmě mu ani v nejmenším nevadilo, že zpochybňuji jeho umění.

„Víte,” odpověděl nevzrušeně, „když se nad tím zamyslíte, doktorko, neexistuje nic, čeho bychom se měli bát, kromě samotného strachu. Proto lidé chtějí vytetovat smrt, aby se jí nebáli. Podobně jako lidé, kteří se bojí hadů, jdou do zoo, aby si na hada sáhli. Vy svým způsobem taky nosíte smrt každý den,” obrátil se ke mně. „Nemyslíte, že byste se jí bála víc, kdybyste ji každý den neviděla?”

Nevěděla jsem, jak na to odpovědět.

„Podívejte, tady ve sklenici máte kousek kůže mrtvého člověka a nebojíte se toho,” pokračoval. „Ale kdyby sem přišel někdo jiný a uviděl to, asi by začal křičet nebo zvracet. Nejsem žádný psycholog,” - usilovně v ústech zpracovával žvýkačku -„ale to, co si někdo zvolí a dá si to trvale nakreslit na tělo, má velký význam. Například váš mrtvý chlápek. Ta sova o něm něco vypovídá. Co se v něm odehrávalo. Především čeho se bál, což možná víc souviselo s tím, co je pod tou sovou.”

„V tom případě by se zdálo, že spousta vašich klientů se bojí vnadných nahých žen,” poznamenala jsem.

Pit žvýkal, jako by chtěl žvýkačku sprovodit ze světa, a na okamžik se nad mou poznámkou zamyslel.

„To mé nikdy nenapadlo,” prohlásil, „ale sedí to. Většina chlapíků potetovaných nahotinami se ve skutečnosti žen bojí. Bojí se té emocionální stránky.”

Chuck pustil televizi a se staženým zvukem se díval na Rosie O’Donnellovou. Viděla jsem tisíce tetování na mrtvých tělech, ale nikdy jsem o nich nepřemýšlela jako o symbolu strachu. Pít uzavřel víčko nádoby s formalinem.

„Ten chlápek se něčeho bál,” řekl nakonec. „A zdá se, že k tomu měl dobrý důvod.”

Kapitola 23

Sotva jsem došla domů, pověsila jsem si kabát a odložila kufřík u dveří, už zvonil telefon. Bylo dvacet minut po osmé a mě nejdřív napadlo, že volá Lucy. Jediná nová zpráva, kterou jsem měla, byla ta, že někdy tenhle víkend převezou Jo do MCV.

Měla jsem strach a začínalo mě to zlobit. Lucy mi mohla zavolat, bez ohledu na proceduru, protokol nebo doporučení. Mohla mi dát vědět, že ona i Jo jsou v pořádku. Mohla mi říct, kde je.

Rychle jsem zvedla telefon a překvapilo mě i zneklidnilo, když se ozval hlas bývalého zástupce velitele Ala Carsona. Věděla jsem, že by mě neobtěžoval, zvlášť doma, pokud to nebylo velmi důležité, velmi špatná zpráva.

„Neměl bych to dělat, ale někdo to udělat musí,” řekl bez úvodu. „V Quik Cary došlo k vraždě. Je to malá večerka u Cary, nedaleko Libbie. Víte, kterou myslím? Takový domácký krámek.”

Mluvil rychle a nervózně. Hlas mu zněl vystrašeně.

„Ano,” přisvědčila jsem. „Je to blízko mého domu.”

Vzala jsem podložku a začala si dělat poznámky na list papíru.

„Zjevná loupež. Někdo přišel dovnitř, vybral peníze a zastřelil prodavačku.”

Vzpomněla jsem si na videokazetu, na kterou jsem se včera dívala.

„Kdy se to stalo?” zeptala jsem se.

„Myslíme si, že byla zastřelená ne víc než před hodinou. Volám vám sám, protože váš úřad o tom ještě neví.” Odmlčela jsem se; nebyla jsem si jistá, co tím myslel.

Vlastně to, co právě řekl, nemohla být zřejmě pravda.

„Taky jsem zavolal Marinovi,” pokračoval. „Předpokládám, že víc už mi nemůžou udělat.”

„Co myslíte tím, že můj úřad o tom ještě neví?” podivilajsem se.

„Policie už nemá volat soudního lékaře, dokud nedokončíme ohledání místa činu. Dokud nebudou hotovi policejní technici, a ti tam teprve teď jedou. Takže může trvat celé hodiny…”

„Kdo to sakra nařídil?” zeptala jsem se, i když jsem to předem věděla.

„Doktorko Scarpettová, byl jsem prakticky donucen rezignovat, ale udělal bych to tak jako tak,” řekl mi Carson. „S některými změnami se nemůžu smířit. Víte, moji chlapci vždycky dobře vycházeli s vaším úřadem. Ale Brayová si přivedla nové lidi - už to, co provedla Marinovi, mi stačilo, abych odešel. Ale teď se jedná o to, že to je už druhá vražda v obchodě za měsíc. Nechci, aby se něco zanedbalo. Jestli to je stejný člověk, udělá to znovu.”

Zavolala jsem domů Fieldingovi a řekla mu, co se děje.

„Chcete, abych…?” začal.

„Ne,” přerušila jsem ho. „Hned tam jedu. Zatraceně nás napálili, Jacku.”

Jela jsem rychle. Bruce Springsteen zpíval „Santa Claus přichází do města” a já myslela na Brayovou. Nikdy předtím jsem k nikomu necítila skutečnou nenávist. Nenávist je jako jed. Vždycky jsem se jí bránila. Nenávidět znamenalo prohrát a teď jsem se ze všech sil snažila vzdorovat žáru jejích plamenů.

Začaly zprávy, hlavním tématem byla ta vražda, s informacemi živě z místa činu.

,,… už při druhé vraždě v obchodě za tři týdny. Zástupkyně velitele Brayová, co nám k tornu můžete říct?”

„Detaily jsou prozatím jenom obecné,” ozval se její hlas v mém voze. „Víme, že před několika hodinami neznámá podezřelá osoba vstoupila do Quik Cary, vyloupila ho a zastřelila prodavačku.”

Zazvonil můj autotelefon.

„Kde jsi?” To byl Marino.

„Blížím se k Libbie.”

„Zajedu na parkoviště Cary Town. Musím ti povědět, co se děje, protože tady ti potom nikdo neprozradí, ani kolik je hodin.”

„Na to se podíváme.”

O pár minut později jsem zahnula k malému nákupnímu středisku a zaparkovala jsem před klenotnictvím Schwarzchild, kde už Marino seděl ve své dodávce. Vlezl do mého auta, v džínsech, vysokých botách a ošoupané kožené bundě s rozbitým zipem a podšívkou z beránka stejně olysalou jako jeho hlava. Nalil na sebe spoustu kolínské, což znamenalo, že si předtím dal pár piv. Odhodil nedopalek cigarety, až se rudý popel rozlétl nocí.

„Všechno pod kontrolou,” oznámil ironicky. „Andersonová je na místě činu.”

„A Brayová.”

„Pořádá před tou večerkou pitomou tiskovou konferenci,” odfrkl si Marino znechuceně. „Jdeme.”

Jela jsem zpátky na Cary Street.

„Začnu tímhle, doktorko,” řekl mi. „Ten hajzl ji zastřelí u pokladny, přímo do hlavy. Pak zřejmě vyvěsí ceduli Zavřeno, zamkne dveře, zatáhne ji dozadu do skladu, a rozmlátí ji na kaši.”

„Zastřelil ji a potom ji ztloukl?” „Jo”

„Jak se o tom dozvěděla policie?” zeptala jsem se.

„V sedm šestnáct spustilo poplašný zařízení,” odpověděl. „Zadní dveře jsou zajištěný, i když je obchod v provozu. Když tam dorazili policajti, našli přední dveře zamčený s cedulí Zavřeno, jak jsem řekl. Obešli to a uviděli zadní dveře dokořán. Šli dovnitř, ona ležela na podlaze, všude samá krev. Předběžně identifikovaná jako Kim Luongová, třicetiletá Asiatka.”

Brayová dál dominovala zprávám.

„Předtím jste nám něco říkala o svědkovi,” ptal se jí právě reportér.

„Jenom to, že jeden občan oznámil, že si všiml nějakého muže v tmavém oblečení v této oblasti asi v době, kdy podle nás došlo k vraždě,” odvětila Brayová. „Vcházel do průchodu ve druhém bloku. Člověk, který to hlásil, ho dobře neviděl. Doufáme, že pokud ho viděl někdo další, zavolá nám. Žádný detail není příliš malý. Je věcí nás všech chránit naši společnost.”

„Co to dělá? Kandiduje na úřad?” prohodil Marino.

„Mají někde v tom obchodě trezor?” zeptala jsem se ho.

„Vzadu, kde našli její tělo. Nebyl otevřený. Aspoň mi to říkali.”

„Videokamera?” ptala jsem se dál.

„Žádná. Možná se poučil, potom co sejmul Ganta, a potlouká se po zapad-lejch dírách, který z něj nedělají hvězdu Skrytý kamery.”

„Možná.”

Oba jsme věděli, že Marino dělá předčasné závěry a pospíchá tak proto, že nehodlá jen tak opustit svou práci. „To všechno ti řekl Carson?” zeptala jsem se.

„Nebyli to policajti, kdo mě suspendoval,” odpověděl. „A už vidím, že si myslíš, že tenhle způsob provedení je trochu odlišnej. Jenže tohle není věda, doktorko. A ty to víš.”

To nám vždycky připomínal Benton, se svým sarkastickým úsměvem. Zabýval se profily zločinců, byl odborník na způsob provedení zločinu, modely chování a na předvídání. Ale každý zločin má svou zvláštní choreografii, protože každá oběť je jiná. Okolnosti a nálady jsou jiné, dokonce počasí je jiné a vrah často pozmění svou rutinu. Benton si vždycky stěžoval na hollywoodskou interpretaci toho, co dokáží behaviorální psychologové. Nebyl jasnovidec a násilníky neřídil nějaký software.

„Možná ho ta pokladní něčím vytočila,” pokračoval Marino. „Možná se zrovna předtím pohádal s matkou, kdo to sakra může vědět?”

„Co se stane, až ti už lidé jako A1 Carson nezavolají?”

„Je to kruci můj případ,” řekl, jako by mě neslyšel. „Gant byl můj případ a tenhle je taky můj, ať se na to díváš, jak chceš. I kdyby to nebyl stejnej vrah, nikdo to nezjistí dřív než já, protože jsem jedinej, kdo o tom ví všechno, co se dá.”

„Nemůžeš tam vždycky vtrhnout a pálit z obou pistolí,” poukázala jsem. „To na Brayovou neplatí. Musíš to udělat tak, aby pro ni bylo výhodné tě tolerovat. Tak si to dobře rozmysli, máš na to pět minut.”

Mlčel a já zabočila na Libbie Avenue.

„Jsi chytrý, Marino,” dodala jsem. „Používej mozek. Tady nejde o souboj mezi vámi dvěma. Tady jde o ženu, která je mrtvá.”

„Doprdele,” zaklel. „Co se to sakra s lidma děje?”

Quik Cary byla malá večerka, která neměla velkou skleněnou výlohu, ani u ní nebyla benzinová pumpa. Nebyla dobře osvětlená a neprocházelo tudy mnoho lidí, kteří by mířili k ulicím s veřejnou dopravou. Kromě svátků mívala otevřeno jen do šesti.

Na parkovišti blikala červená a modrá světla a uprostřed hlučících motorů, policistů a čekajících záchranářů se Brayová slunila v záři televizních reflektorů, které kolem ní kroužily jako flotila malých sluncí. Měla na sobě dlouhou červenou vlněnou pelerínu, střevíce s vysokými podpatky a diamantové náušnice, které se zatřpytily, kdykoli otočila svou krásnou hlavu. Podle všeho právě přispěchala z nějakého elitního společenského večírku.

Když jsem si z vozu vyndávala hliníkový kufřík, začal padat déšť se sněhem. Brayová mě spatřila dřív než média, potom její pohled padl na Marina a přes tvář jí přelétl hněvivý výraz.

,,… nebudeme o tom podávat zprávu, dokud nebude informována její rodina,” právě sdělovala tisku.

„Sleduj to,” řekl mi Marino tiše.

Vykročil s okázalou naléhavostí k obchodu a udělal něco, co jsem předtím u něj nikdy neviděla. Otevřeně se vystavil pozornosti médií. Dokonce zašel tak daleko, že hlasitě hovořil do svého přenosného rádia, zatímco kolem sebe vrhal významné pohledy a vysílal všemožné signály, že právě on tu všechno řídí a zná mnohá tajemství.

„Jste tam, dva-nula-dva?” dolehl ke mně jeho hlas, když jsem zamykala auto.

„Deset-čtyři,” odpověděl někdo.

„Vpředu, jdu tam,” mumlal Marino.

„Uvidíme se.”

Okamžitě ho obklopilo nejméně deset reportérů a kameramanů. Bylo fantastické, jak rychle přiběhli.

„Kapitán Marino?”

„Kapitáne Marino!”

„Kolik peněz bylo ukradeno?”

Marino je tentokrát neodehnal. Pohled Brayové se mu zatínal do obličeje jako drápy, protože veškerá pozornost se přenesla na něho, na muže, kterému zle šlapala na paty.

„Měli v pokladně méně než šedesát dolarů, jako to dělají jiné večerky?”

„Myslíte si, že večerky by měly mít v této roční době ostrahu?”

Marino, neoholený a plný piva, se podíval do kamer a prohlásil: „Kdyby to byl můj krám, tak bych to sakra udělal.”

Zamkla jsem vůz. Brayová přicházela ke mně.

„Takže připisujete tyto dvě loupeže s vraždou vánočnímu období?” zeptal se další reportér Marina.

„Připisuju je nějakýmu darebákovi, kterej je chladnokrevnej a nemá svědomí. Udělá to znovu,” odpověděl Marino. „Musíme ho zastavit a právě o to se snažíme.”

Když jsem procházela kolem policejních vozů, Brayová mi zastoupila cestu. Pelerínu si přitáhla těsně kolem sebe a byla stejně studená a bodavá jako počasí.

„Proč jste mu to dovolila?” zeptala se mě.

Zastavila jsem se na místě a podívala se jí do očí. Můj zmrzlý dech tvořil obláčky jako parní lokomotiva, která ji co nevidět přejede.

„Dovolila není slovo, které bych u Marina použila,” odpověděla jsem. „A domnívám se, že se o tom brzy přesvědčíte na vlastní kůži.”

Reportér místního bulvárního plátku překřičel ostatní, aby položil otázku: „Kapitáne Marino! Povídá se, že už nejste detektiv. Co tu děláte?”

„Zástupkyně velitele Brayová mě pověřila zvláštním úkolem,” odpověděl Marino neochvějně. „Povedu tohle vyšetřování.”

„Je vyřízený,” řekla mi Brayová.

„Neodejde potichu. Takový rámus jste ještě v životě neslyšela,” varovala jsem ji, když jsem odcházela.

Kapitola 24

Marino se se mnou setkal u hlavního vchodu večerky. Když jsme vešli, první, koho jsme spatřili, byla Andersonová. Stála před pultem a balila prázdnou zásuvku pokladny do hnědého papíru, zatímco technik A1 Eggleston nanášel prášek na pokladnu kvůli otiskům. Když nás Andersonová uviděla, zatvářila se překvapeně a nespokojeně.

„Co tu děláte?” vyjela na Marina.

„Přišel jsem si koupit karton piva. Jak se vede, Egglestone?”

„Pořád stejně, pořád stejně, Pete.”

„Ještě pro vás nejsme připraveni,” poznamenala ke mně Andersonová.

Ignorovala jsem ji a v duchu jsem se ptala, kolik škody už asi napáchala na místě činu. Díky bohu, že důležitou práci udělal Eggleston. Hned jsem si všimla převrácené židle za pultem.

„Ležela židle takhle, když sem přišla policie?” zeptala jsem se EggIestona.

„Pokud vím, ano.”

Andersonová rázně vypochodovala z obchodu, patrně aby našla Brayovou.

„A jé,” komentoval to Marino. „Udavačka.”

„To není legrace.”

Na stěně za pultem zůstaly oblouky krve z tepenného krvácení.

„Jsem rád, že tu jsi, Pete, ale dráždíš klackem hada.”

Krvavá stopa vedla kolem pultu a nejvzdálenější uličkou k předním dveřím obchodu.

„Marino, pojď sem,” zavolala jsem.

„Poslyš, Egglestone, zkus někde najít DNA toho chlapíka. Dej ji do lahvičky a možná vypěstujeme v laboratoři jeho klon,” řekl Marino, než vykročil ke mně. „Pak zjistíme, kdo to sakra je.”

„Jsi úžasnej vědec, Pete.”

Ukázala jsem na oblouky krve vytvořené stoupáním a klesáním systolického rytmu srdce, jak Kim Luongová krvácela z krční tepny. Krev byla nízko nad podlahou a pokračovala asi pět metrů kolem poliček s papírovými ubrousky, toaletním papírem a dalšími domácími potřebami.

„Ježíšikriste,” vydechl Marino, když si uvědomil, co to znamená. „On ji táhnul, zatímco z ní všude stříkala krev?”

„Ano.”

„Jak dlouho mohla přežít, když takhle krvácela?”

„Pár minut,” odpověděla jsem. „Nanejvýš deset.”

Nezanechala žádné další krvavé stopy, až na slabě roztřepené a úzké souběžné šmouhy od vlasů a prstů smáčených její krví. Představila jsem si, jak ji vleče za nohy, paže roztažené jako křídla nadnášená vzduchem, vlasy rozprostřené jako pera.

„Držel ji za kotníky,” poznamenala jsem. „Měla dlouhé vlasy.”

Andersonová se vrátila a pozorovala nás. Nesnášela jsem, když jsem si před policií musela dávat pozor na každé slovo. Ale stávalo se to. Za ta léta jsem občas pracovala s policisty, kteří neudrželi žádnou informaci v tajnosti, a nezbývalo mi, než se k nim chovat jako k nepříteli.

„Je jasný, že nezemřela hned,” dodal Marino.

„Díra v krční tepně tě hned neochromí,” řekla jsem mu. „Můžeš mít proříznutý krk a ještě vytočit devětjedna-jedna. Nemusela být hned znehybněná, ale zjevně byla.”

Systolické oblouky byly nižší a slabší, čím dál jsme šli uličkou, a já si všimla, že malé kapky krve jsou zaschlé, zatímco velké kaluže krve teprve tuhly. Postupovali jsme podél stříkanců a šmouh na chladničkách plných piva, potom chodbou vedoucí ke skladu, kde klečel na kolenou technik Gary Ham, zatímco další policista pořizoval fotografie. Oba byli zády ke mně a překáželi mi ve výhledu.

Když jsem je obešla, strnula jsem. Kim Luongová měla modré džínsy a spodní kalhotky stažené ke kolenům a v rektu

měla vložený chemický teploměr. Ham ke mně vzhlédl a ztuhl, jako bych ho přistihla při krádeži. Pracovali jsem spolu léta.

„Co to ksakru děláte?” obořila jsem se na něho tvrdým tónem, jaký u mě nikdy neslyšel.

„Měřím jí teplotu, doktorko,” odpověděl Ham.

„Pořídil jste stěr vatovým tamponem, než jste zavedl teploměr? Pro případ, že byla sodomizovaná?” zeptala jsem se rozzlobeně, zatímco Marino se postavil vedle mě a zíral na tělo.

Ham zaváhal. „Ne, madam, nepořídil.”

„To máš pěknej průšvih,” řekl mu Marino.

Hamovi ještě nebylo čtyřicet, byl to vysoký, pohledný muž s tmavými vlasy a velkýma hnědýma očima s dlouhými řasami. Nebylo neobvyklé, když si někdo s jeho zkušenostmi začal myslet, že zastane práci forenzního vědce a soudního lékaře. Ale Ham se až dosud držel v mezích. Vždycky se choval uctivě.

„A jak vysvětlím přítomnost nějakého poranění, teď když jste do jednoho z tělních otvorů zavedl tvrdý předmět?” zeptala jsem se ho.

S námahou polkl.

„Jestli najdu v rektu zhmožděninu, můžu u soudu přísahat, že to neudělal teploměr? A pokud se nemůžete zaručit za sterilnost svého vybavení, bude zpochybněná i každá nalezená DNA,” dodala jsem.

Ham zrudl ve tváři.

„Máte představu, kolik cizích prvků jste právě zavlekl na místo činu, důstojníku Hame?” zeptala jsem se ho.

„Byl jsem velmi opatrný.”

„Prosím jděte mi z cesty. Hned.”

Otevřela jsem kufřík a zlostně jsem si oblékla rukavice, jedním pohybem jsem je natáhla na prsty, až latex zapraskal. Podala jsem Marinovi silnou baterku, a než jsem se do něčeho pustila, prozkoumala jsem okolí. Sklad byl slabě osvětlený; stovky balení sodovek a piva po šesti kusech byly do

vzdálenosti pěti metrů postříkané krví. Pár centimetrů od těla ležely krabice s tampaxy a papírovými ručníky, na spodní straně nasáklé krví. Zatím nic nenaznačovalo, že by se vrah zajímal o cokoli jiného kromě oběti.

Dřepla jsem si a prohlížela si tělo, vnímala jsem každý odstín a strukturu svalstva a krve, každý tah vrahova dábelského umění. Zpočátku jsem se ničeho nedotýkala.

„Bože, ten jí vážně vymlátil duši z těla, viďte,” řekl policista, který pořizoval fotografie.

Vypadalo to, jako by divoká šelma odvlekla její tělo do svého doupěte a roztrhala ho. Svetr a podprsenku měla rozervané, boty a ponožky stržené a pohozené opodál. Byla to statná žena s mateřskými boky a ňadry, a jedinou představu, jak vypadala, jsem získala z řidičského průkazu, který mi ukázali. Kim Luongová byla hezká žena s plachým úsměvem a lesklými dlouhými černými vlasy.

„Měla kalhotky na sobě, když ji našli?” zeptala jsem se Hama.

„Ano, madam.”

„A co boty a ponožky?”

„Ty byly sundané. Přesně jak je vidíte. Nedotkli jsme se jich.”

Ani jsem nemusela zvednout její boty a ponožky, abych viděla, že jsou zakrvácené.

„Proč by jí svlékl boty a ponožky, ale ne kalhotky?” zeptal se jeden z policistů.

„Ano. Proč by někdo dělal něco tak divného?”

Znovu jsem se podívala. Zaschlá krev byla i na jejích chodidlech.

„Budu ji muset prohlédnout pod lepším světlem, až ji dostaneme do márnice,” řekla jsem.

Střelná rána vpředu na krku byla zřetelně vidět. Tady byl vstřel a já jí otočila hlavu natolik, abych viděla výstřel vzadu, směřující v úhlu doleva. Právě tato kulka zasáhla krční tepnu.

„Našli jste náboj?” zeptala jsem se Hama.

„Jeden jsme vytáhli ze zdi za pultem,” odpověděl, ale skoro se ani nedokázal na mě podívat. „Zatím žádná nábojnice, pokud tu vůbec je.”

Nábojnice by se nenašla, pokud žena byla zastřelena revolverem. Pistole nábojnice odhazovaly, což na nich byla jediná užitečná věc, když s nimi byl spáchán násilný čin.

„Kde ve zdi?” chtěla jsem vědět přesně.

„Když se otočíte k pultu, bude to nalevo od místa, kde zřejmě seděla na židli u pokladny.”

„Výstřel také směřuje doleva,” řekla jsem. „Jestli stáli proti sobě, když vystřelil, možná hledáme leváka.”

Tvář Kim Luongové byla vážně zhmožděná a rozdrcená, kůže rozervaná a stržená po úderech nějakého nástroje nebo nástrojů, který způsobil kulatá i lineární zranění. Také se zdálo, že ji tloukl pěstmi. Když jsem jí pohmatem vyšetřovala zlomeniny, pod prsty mi křupaly úlomky kosti. Zuby měla ulomené a vražené dovnitř.

„Posviť sem,” požádala jsem Marina.

Namířil světlo baterky, kam jsem ukázala, a já jemně otáčela hlavou Kim doprava a doleva, prohmatala jsem jí kůži pod vlasy a prohlédla šíji a obě strany krku. Byla pokrytá dalšími podlitinami od kloubů prstů, dalšími kulatými a rovnými poraněními a tu a tam také odřeninami ve tvaru úzkých proužků.

„Kromě toho, že jste jí stáhl kalhotky, abyste změřil teplotu těla,” obrátila jsem se na Hama, protože jsem musela mít jistotu, „byla tak jako teď?”

„Až na to, že měla zapnuté džínsy se zavřeným zipem, tak ano, madam,” přisvědčil. „Svetr a podprsenka byly přesně takhle,” ukázal. „Uprostřed roztržené.”

„Holýma rukama.” Marino si přidřepl ke mně. „Sakra, ten ale má sílu. Doktorko, než ji sem dotáhl, musela už bejt dočista mrtvá, správně?”

„Ne tak docela. Tkáň stále reagovala na poranění. Další zhmožděniny.”

„Ale z praktickýho hlediska mlátil do mrtvýho těla,” řekl Marino. „Myslím tím, že rozhodně neseděla a nediskutovala s ním. Nebránila se. To je vidět všude okolo. Nic není převrácený nebo odstrčený. Žádný krvavý stopy bot.”

„Znal ji,” ozval se za mnou hlas Andersonové. „Musel to být někdo, koho znala. Jinak by ji pravděpodobně jen zastřelil, vzal peníze a utekl.”

Marino stále dřepěl vedle mě, lokty opřené o velká kolena, v jedné ruce houpající se baterku. Podíval se na Andersonovou, jako by měla inteligenci ne větší než banán.

„Netušil jsem, že se taky zabejváte profily zločinců,” poznamenal. „Navštěvujete nějaký kurzy nebo co?”

„Marino, posviť prosím sem,” požádala jsem ho. „Je to špatně vidět.”

Baterka osvítila krvavý vzor na těle, kterého jsem si prve nevšimla, protože jsem se především zajímala o poranění. Doslova každý centimetr odhaleného těla byl pokryt krvavými šmouhami a tahy, jako by ji někdo pomaloval prstem. Krev zasychala a začínala se lámat. A na krvi byly přilepené chlupy, stejné dlouhé, světlé chlupy.

Ukázala jsem to Marinovi. Sklonil se blíž.

„Ticho,” varovala jsem ho, protože jsem se bála jeho reakce, když pochopil, co mu ukazuji.

„Přichází šéf,” prohlásil Eggleston a opatrně vstoupil do dveří.

Místnost byla přeplněná a nevětraná. Vypadalo to, jako by tu zuřila bouře s krvavým lijákem.

„Všechno to změříme,” řekl mi Ham.

„Už jsme našli nábojnici,” radostně oznámil Eggleston Marinovi.

„Jestli potřebuješ pauzu, Marino, podržím tu baterku.” Ham se snažil odčinit svůj neomluvitelný hřích.

„Myslím, že je zcela zřejmé, že ležela přímo tady, nehybná, když ji tloukl,” poznamenala jsem, protože jsem si nemyslela, že měření provázkem je v tomhle případě nutné.

„Měření nám to ukáže jasně,” trval na svém.

Byla to stará francouzská metoda, kdy jeden konec provázku byl připevněn ke krvavé skvrně a druhý ke geometricky vypočítanému zdroji krve. To se mnohokrát opakovalo, až vznikl trojrozměrný model z provázků, který ukazoval, kolik ran bylo zasazeno a kde při tom byla oběť.

„Je tu moc lidí,” řekla jsem hlasitě.

Marinovi se po tváři řinul pot. Cítila jsem horko jeho těla i jeho páchnoucí dech, protože pracoval těsně vedle mě.

„Tohle musíme hned oznámit Interpolu,” zašeptala jsem, aby to nikdo jiný neslyšel.

„Jasně.”

„Speer tři-osmdesát. Slyšels o tom někdy?” zeptal se Eggleston Marina.

„Jo. Vysoce výkonnej krám. Zlatá tečka,” odpověděl Marino. „To mi tu nesedí, ani trochu.”

Vytáhla jsem z kufříku svůj chemický teploměr a položila ho na krabici papírových talířů, abych změřila teplotu v místnosti.

„Můžu vám říct, jaká tu je teplota, doktorko,” pravil úslužně Ham. „Čtyřiadvacet stupňů. Dost teplo.”

Marino pohyboval baterkou souběžně s tím, jak se moje ruce a oči pohybovaly po těle.

„Normální lidi nepoužívaj náboje Speer,” říkal přitom. „Stojej deset, jedenáct babek za krabičku s dvaceti kusy. Nemluvě o tom, že když máte blbou zbraň, ta zatracená věc se vám roztrhne v ruce.”

„Zbraň tedy pravděpodobně pocházela z ulice.” Andersonová se najednou ocitla vedle mě. „Drogy.”

„Případ vyřešen,” odpověděl Marino. „Páni, díky, Andersonová. Hej, hoši, můžeme jít domů.”

Cítila jsem sladký, nasládlý pach krve Kim Luongové; krev pomalu tuhla, sérum se oddělovalo od hemoglobinu, buňky se rozpadaly. Vytáhla jsem chemický teploměr, který do ní vsunul Ham. Ukazoval jedenatřicet a půl stupně. Vzhlédla jsem. V místnosti byli tři lidé, kromě Marina a mě. Pocítila jsem ještě větší hněv a nespokojenost.

„Našli jsme její kabelku a kabát,” pokračovala Andersonová. „Šestnáct dolarů v peněžence, takže to nevypadá, že by se do ní díval. A ano, vedle byl papírový sáček s umělohmotnou krabičkou a vidličkou. Zdá se, že si s sebou přinesla večeři a ohřála si ji v mikrovlnce.”

„Jak víte, že si ji ohřála?” zeptal se Marino.

Andersonovou to zaskočilo.

„Když sečtete dvě a dvě, není to vždycky dvaadvacet,” dodal.

Posmrtné skvrny byly v počátečním stadiu. Čelist měla ztuhlou a malé svaly na krku a na rukou také.

„Je příliš ztuhlá na to, že je mrtvá pár hodin,” řekla jsem.

„Čím to je?” zeptal se Eggleston.

„To bych taky rád věděl,” přidal se Ham.

„Jednou, když jsem měl případ v Bon Air…,” pokračoval Eggleston.

„Co jsi dělal v Bon Air?” zeptal se policista, který tu fotografoval.

„To je dlouhá historka. Ale jeden chlapík dostal během sexu infarkt. Ta holka si myslela, že usnul. A když se ráno vzbudila, vidí, že je mrtvý jako kámen. Nechtěla, aby to vypadalo, že zemřel v posteli, tak se ho pokusila dát do křesla. Byl tam opřený jako žehlicí prkno.”

„Myslím to vážně, doktorko. Co to způsobuje?” zeptal se Ham.

„Taky mě to vždycky zajímalo,” ozval se ode dveří hlas Diane Brayové.

Stála tam, oči na mě upřené jako dva ocelové nýty.

„Když zemřete, vaše tělo přestane vyrábět adenosintrifosfát. Proto ztuhnete,” odpověděla jsem, aniž bych na ni pohlédla. „Marino, můžeš ji takhle podržet, abych mohla udělat snímek?”

Přistoupil ke mně, a zatímco jsem si připravovala kameru, vsunul své velké ruce v rukavicích pod levý bok mrtvé. Vyfotografovala jsem poranění pod levým podpažím na masité straně jejího levého prsu. Přitom jsem vypočítávala tělesnou teplotu ve vztahu k okolní teplotě a tomu, jak jsou pokročilé posmrtné skvrny a posmrtná ztuhlost. Slyšela jsem kroky Brayové, tlumené hlasy a něčí zakašlání. Pod chirurgickou rouškou jsem byla celá zpocená.

„Potřebuju trochu místa,” řekla jsem.

Nikdo se ani nehnul.

Podívala jsem se na Brayovou a přerušila jsem práci.

„Potřebuju místo,” požádala jsem ji ostře. „Pošlete ty lidi odtud.”

Kývla hlavou na všechny kromě mě. Policisté cestou ke dveřím odhodili chirurgické rukavice do červeného pytle na biologicky nebezpečný odpad.

„Vy také,” nařídila Brayová Andersonové.

Marino se choval, jako by Brayová neexistovala. Ta ze mě ani na okamžik nespustila oči.

„Už nikdy nechci přijít na takové místo činu,” řekla jsem jí, když jsem se zase dala do práce. „Vaši důstojníci, technici, nikdo - a myslím skutečně nikdo - se nedotkne těla nebo ho nijak neporuší, dokud se nedostavím já nebo některý z mých soudních lékařů.”

Vzhlédla jsem k ní.

„Je to jasné?” zeptala jsem se.

Zdálo se, že se nad mými slovy hluboce zamyslela. Vložila jsem film do pětatřicetimilimetrové kamery. Měla jsem unavené oči, protože tu bylo špatné osvětlení, a tak jsem si od Marina vzala baterku. Zamířila jsem s ní šikmo na oblast

u levého prsu, potom na další oblast na pravém rameni. Brayová přistoupila o pár kroků blíž, až se o mě letmo otřela, a pozorovala, na co se dívám. Bylo zvláštní a zneklidňující cítit její parfém, který se mísil s pachem rozkládající se krve.

„Místo činu patří nám, Kay,” řekla. „Vím, že v minulosti jste takhle pracovat nemusela - pravdépodobně celou dobu, co jste byla tady, nebo možná i jinde. Právě o tom jsem mluvila, když jsem se zmínila…”

„To je nebetyčná hovadina!” Marino jí mrštil hrubá slova přímo do tváře.

„Kapitáne, vy se do toho nepleťte,” obořila se na něho Brayová.

„Vy se tady do toho nepleťte,” odsekl zvýšeným hlasem.

„Zástupkyně velitele Brayová,” prohlásila jsem důrazně, „podle zákonů státu Virginie má tělo na starosti soudní lékař. Toto tělo spadá pod mou pravomoc.”

Dokončila jsem fotografování a podívala se jí do studených světlých očí.

„Toho těla se nikdo nedotkne, nic na něm nezmění ani do něj nebude jakkoli zasahovat. Mluvím jasně?” dodala jsem.

Stáhla jsem si rukavice a rozzlobeně jsem je odhodila do červeného pytle.

„Právě jste tady tu nebohou ženu prokazatelně poškodila, zástupkyně velitele Brayová.”

Zavřela jsem svůj kufřík a zamkla jsem ho.

„Tohle si pak vyříkejte s prokurátorem,” dodal Marino rozzuřeně a také si svlékl rukavice. „Takovýmu případu se říká, že je zmršenej.”

Ukázal tlustým prstem na mrtvou ženu, jako by ji zavraždila Brayová.

„Kvůli vám mu to projde!” zaječel na ni. „Vy a ty vaše malý mocenský hry a velký kozy! Koho jste šoustala, abyste se dostala tam, kde jste?”

Tvář Brayové zbrunátněla.

„Marino!” Popadla jsem ho za paži.

„Něco vám povím.”

Marino se už vůbec neovládal. Vytrhl mi svou paži a funěl

jako raněný medvěd.

„Rozbitá tvář týhle dámy není o politice a tiskovejch prohlášeních, ty zasraná blbá krávo! Jak by se ti líbilo, kdyby to byla tvoje sestra? Zatraceně! Co to říkám?” Marino zvedl do vzduchu ruce bílé od mastku. „Vy víte prd, co to je mít někoho rád!”

„Marino, zavolej teď pro odvoz,” řekla jsem.

„Marino nikoho volat nebude.” Tón Brayové zazněl, jako když se zavře kovová krabice.

„Co uděláte, vyrazíte mě?” vzdoroval jí dál Marino. „Klidně si poslužte. A řekněte všem reportérům odtud až na svinskej Island proč.”

„Vyhodit vás je málo,” zuřila Brayová. „Lepší je, když dál zůstanete mimo službu a bez mzdy. A říkám vám, může to trvat velmi, velmi dlouho.”

Zmizela v záblesku rudé barvy jako pomstychtivá královna odcházející dát rozkaz armádám, aby vytáhly proti nám.

„To teda ne!” volal za ní Marino z plna hrdla. „To jsi na . velkým omylu, kotě. Asi jsem zapomněl říct, že s tím kurva praštím já!”

Vzal rádio a zavolal Hama, aby mu sdělil, že se sem mají dostavit záchranáři, zatímco já v duchu rychle počítala vzorce, které mi tu nesouhlasily.

„To jsem jí to ukázal, co, doktorko?” řekl Marino, ale já ho neposlouchala.

Poplašné zařízení spustilo v sedm šestnáct a teď bylo sotva devět třicet. Doba smrti byla nepostižitelná a plná klamu, pokud člověk nevzal v úvahu všechny proměnné veličiny, ale u Kim Luongové tělesná teplota, posmrtné skvrny, posmrtná ztuhlost a stav její rozlité krve neodpovídaly tomu, že je mrtvá jen dvě hodiny.

„Připadám si v tyhle místnosti jako ve svěrací kazajce, doktorko.”

„Je mrtvá nejméně čtyři nebo pět hodin,” prohlásila jsem.

Otřel si zpocený obličej rukávem, oči měl skoro skelné. Nemohl zůstat klidně stát a nervózně si poklepával na balíček cigaret v kapse džínsů.

„Od jedny nebo od dvou odpoledne? Utahuješ si ze mě. Co by celou tu dobu dělal?”

Pořád se díval ke dveřím, jako by čekal, kdo se v nich dál objeví.

„Myslím, že dělal spoustu věcí,” odpověděla jsem.

„Asi jsem si to pěkně posral,” řekl Marino.

Vpředu v obchodě se ozvalo šoupání nohou a rachocení nosítek.

„Mám dojem, že tvou poslední diplomatickou poznámku Brayová už neslyšela,” odpověděla jsem mu. „Možná bude moudré to tak nechat.”

„Myslíš, že se tu tak dlouho potloukal, protože nechtěl vyjít ven na denní světlo v zakrvácených šatech?”

„Nepředpokládám, že to byl jediný důvod,” přemítala jsem. Dva přicházející záchranáři v kombinézách museli otočit nosítka na bok, aby s nimi prošli dveřmi.

„Je tu spousta krve,” upozornila jsem je. „Obejděte to.”

„Ježíši,” řekl jeden z nich.

Vzala jsem z nosítek složená jednorázová prostěradla a Marino mi pomohl jedno z nich rozložit na podlahu.

„Vy ji nadzvednete o pár centimetrů a my pod ni rychle podsuneme prostěradlo,” dávala jsem pokyny. „Fajn. Tak je to dobře.”

Ležela na zádech. Z rozbitých důlků zíraly krvavé oči. Nepromokavý papír šustil, když jsem ji zakrývala druhým prostěradlem. Zvedli jsme ji, uložili do tmavočerveného vaku a zatáhli zip.

„Venku začíná mrznout,” poznamenal jeden ze záchranářů.

Marino přejel pohledem po skladu a pak se podíval ven na parkoviště, kde stále blikala červená a modrá světla, ale pozornost značně opadla. Reportéři se spěšně vrátili do svých redakcí a televizních stanic a zůstali tu jen technici ‘a uniformovaní policisté.

„Jo, správně,” zabručel Marino. „Jsem mimo službu, ale vidíš, že by tu na tom pracoval nějakej jinej detektiv? Měl bych se na všechno vykašlat.”

Když jsme se vraceli k mému vozu, vjel na parkoviště starý modrý brouk volkswagen. Zastavil tak náhle, až zaskřípaly pneumatiky, pak se prudce otevřely dveře na straně řidiče a z nich v hrozném spěchu téměř vypadla dívka s bledou pletí a krátkými tmavými vlasy. Rozběhla se k tělu ve vaku, které záchranáři nakládali do ambulance. Vrhla se k nim, jako by se s nimi chtěla poprat.

„Hej!” zvolal Marino a spěchal za ní.

Dívka doběhla k ambulanci ve chvíli, kdy se zadní dveře s bouchnutím zavřely. Marino ji popadl za ruku. `

„Pusťte mě k ní!” vykřikla. „Prosím, pusťte mě! Chci ji vidět!”

„To nejde, paní,” zaburácel Marinův hlas. Záchranáři otevřeli přední dveře a nastoupili. „Pusťte mě k ní!”

„To bude v pořádku.”

„Ne! Ne! Ach prosím, bože!” Bolest z ní tryskala jako vodopád.

e přesně stalo.

Když jsem přijela do své čtvrti, všechny domy byly temné a Rita, která měla službu, vypadala, jako by na strážnici držela duchařskou seanci.

„To snad není pravda,” řekla jsem jí.

Plameny svíček za sklem se zachvěly, když vyšla ven a pevně si kolem sebe přitáhla sako uniformy.

„Už to trvá asi od půl desáté,” oznámila mi a potřásla hlavou. „Tohle se tady ve městě stává vždycky, když začne mrznout.”

V mé čtvrti byla tma jako za války, obloha byla celá zatažená a nevykoukl ani cípek měsíce. Stěží jsem našla svou příjezdovou cestu a na předních kamenných schodech jsem málem upadla, protože byly zledovatělé. Pevně jsem se držela zábradlí a nějak se mi podařilo najít správný klíč a odemknout. Poplašné zařízení stále fungovalo, protože mělo rezervní baterii, ale ta vydržela nejvýš dvanáct hodin a výpadky proudu kvůli mrazu mohly trvat i několik dní.

Vyťukala jsem kód a znovu jsem poplašné zařízení zapojila. Potřebovala jsem se osprchovat. Ale za žádnou cenu bych nešla do garáže, abych dala do pračky všechno oblečení, které jsem měla na místě činu, a představa, jak pobíhám nahá černočerným domem a lezu do temné sprchy, mě naplňovala hrůzou. Vládlo naprosté ticho až na tlumené pleskání deště se sněhem.

Našla jsem co možná nejvíc svíček a začala je strategicky rozmisťovat po domě. Vypátrala jsem, kde jsou baterky. Rozdělala jsem oheň v krbu a za chvíli několik malých polen tenkými prsty plamenů zaplašilo aspoň ty největší stíny v místnosti. Ještěže pořád fungoval telefon, ale záznamník byl pochopitelně mimo provoz.

Nedokázala jsem klidně sedět. Nakonec jsem se svlékla v ložnici a umyla se žínkou. Oblékla jsem si župan a pantofle a snažila se vymyslet, čím bych se zabavila, abych něčím zaměstnala svůj mozek. Představovala jsem si, že na záznamníku mám vzkaz od Lucy, ale nemohla jsem si ho teď poslechnout. Napsala jsem několik dopisů, které jsem nakonec zmačkala a hodila je do ohně. Dívala jsem se, jak papír na okrajích zhnědl, vzplanul a zčernal. Plískanice nepřestávala a uvnitř začala být zima.

Teplota v domě pomalu klesala, čas míjel a blížilo se kalné ráno. Pokoušela jsem se spát, ale nemohla jsem se zahřát. Můj mozek se nechtěl uklidnit. Myšlenky mi skákaly od Lucy k Bentonovi a k tornu strašnému místu, kde jsem právě byla. Vidéla jsem krvácející ženu vláčenou po podlaze a malé soví oči zírající z hnijícího masa. Neustále jsem se převalovala. Lucy nezavolala.

Podívala jsem se z okna na tmavý dvůr a znovu jsem dostala strach. Sklo se zamlžilo od mého dechu, a když jsem začala dřímat, pleskání deště se sněhem se změnilo v cvakání pletacích jehlic mé matky v Miami; když můj otec umíral, matka pletla nekonečné šály pro nějaké chudé žijící na nějakém chladném místě. Kolem neprojelo jediné auto. Zavolala jsem Ritě do strážní budky. Neodpověděla.

Skoro jsem už neviděla na oči, když jsem se ve tři ráno znovu pokusila usnout. Větve stromů praskaly jako výstřely z pušek a v dálce přes řeku supěl vlak. Zdálo se, že jeho osamělé houkání udává tón pro kakofonii skřípění, cinkání a rachocení, která mě ještě víc zneklidnila. Ležela jsem ve tmě, zabalená do prošívané přikrývky, a když na obzoru začalo svítat, elektřina znovu naskočila. O pár minut později volal Marino.

„V kolik tě mám vyzvednout?” zeptal se hlasem ochraptělým spánkem.

„Kvůli čemu vyzvednout?” Celá otupělá jsem se vydala do kuchyně, abych si uvařila kávu.

„Do práce.”

Neměla jsem ponětí, o čem mluví.

„Podívala ses z okna, doktorko?” zeptal se. „Je vyloučený, abys někam jela v tom svým nacistickým automobilu.”

„Už jsem ti říkala, abys takhle nemluvil. Není to k smíchu.”

Přistoupila jsem k oknu a vytáhla žaluzie. Svět byl jako z cukrkandlu, každý keř a strom se leskl jako sklo. Tráva připomínala hustý tuhý koberec. Z okapů cenily dlouhé zuby rampouchy a mně bylo jasné, že moje auto hned tak někam nepojede.

„Ach,” řekla jsem. „Asi budu potřebovat svézt.”

Marinova velká dodávka s ohromnými řetězy se prodírala richmondskými ulicemi téměř hodinu, než jsme se dostali k mému úřadu. Na parkovišti nestálo žádné jiné auto. Opatrně jsme šli k budově; několikrát nám málem ujely nohy, protože chodník byl samý led a my jsme byli první, kdo se po něm odvážil jít. V kanceláři jsem si přehodila kabát přes židli a oba jsme zamířili do šaten, abychom se převlékli.

Záchranáři použili přenosný pitevní stůl, takže jsme nemuseli zvedat tělo z nosítek. V hlubokém tichu prázdného operačního sálu smrti jsme otevřeli vak a odstranili krvavá prostěradla. Při podrobném pohledu pod rozptýleným světlem nástropních lamp vypadala její zranění ještě strašlivěji. Přitáhla jsem si blíž fluorescenční zvětšující lampu, upravila jsem její rameno a podívala jsem se čočkou.

Zvětšená kůže vypadala jako poušť ze zaschlé popraskané krve s kaňony hlubokých šrámů a zejících ran. Sesbírala jsem z nich chlupy, desítky těch světlých, jemných, jakoby dětských vlásků. Většina byla dlouhá patnáct až dvacet centimetrů. Měla je přilepené na břiše, ramenech a prsech. Na její tváři jsem žádné nenašla. Chlupy jsem vložila do papírové obálky, aby zůstaly v suchu.

Hodiny byly jako zloději plížící se kolem nás, kteří kradou ráno, a ať jsem se sebevíc snažila najít vysvětlení pro rozervaný pevně pletený svetr a vyztuženou podprsenku, pravda byla jenom jedna. Vrah to udělal holýma rukama.

„Něco takového jsem ještě neviděla,” poznamenala jsem…Musí mít neuvěřitelnou sílu.”

.,Možná bere kokain, andělskej prach nebo podobně,” mínil Marino. „To by mohlo vysvětlovat, co s ní udělal. Taky by se tím vysvětlily ty náboje Zlatá tečka, jestli obchoduje s drogama na ulici.”

„Myslím, že o těch nábojích mluvila Lucy,” vzpomněla sem si.

„Na ulici jdou na dračku,” řekl Marino. „Oblíbený u drogovejch dealerů.”

„Jestli byl nadopovaný,” poznamenala jsem, zatímco jsem vkládala vlákna do jiné obálky, „pak je podle mě nepravděpodobné, že by měl tak organizované myšlení. Vyvěsil ceduli Zavřeno, zamkl dveře, nevyšel zadními zajištěnými dveřmi dřív, než byl připravený. A možná se umyl.”

„O tom neexistujou žádný důkazy,” sdělil mi Marino. „Nenašlo se nic v odtoku, umyvadle nebo na toaletě. Žádný zakrvácený papírový ručníky. Nic. Ani na dveřích, který otevřel cestou ze skladu. Proto si myslím, že použil něco - možná část oblečení, papírovej ručník, kdoví - aby otevřel dveře a nenechal na klice krev nebo otisky.”

„To jistě není neorganizované. Tak nejedná někdo, kdo je pod vlivem drog.”

„Radši bych si myslel, že byl zdrogovanej,” prohlásil Marino zlověstně. „Druhá možnost je vážně špatná, totiž že to je Neporazitelnej Hulk nebo tak něco. Přál bych si…”

Zarazil se a já pochopila, že chtěl říct, že by si přál, aby tu byl Benton a nabídl nám svůj zkušený názor. Bylo tak snadné spoléhat na někoho jiného, i když ne všechny teorie si vyžadovaly odborníka. Každé místo činu a každé poranění vyzařuje emoci příslušného zločinu a z této vraždy čišela zběsilost, sex a zuřivost. To bylo ještě patrnější, když jsem objevila velké nepravidelné zhmožděniny. Když jsem se na ně podívala s lupou, uviděla jsem malé zakřivené stopy.

„Stopy po kousnutí,” řekla jsem.

Marino se přišel podívat zblízka.

„To, co z nich zbylo. Slepě do nich tloukl,” dodala jsem.

Pohybovala jsem světlem a hledala další stopy kousnutí. Dvě jsem našla na hraně její pravé dlaně, jednu na levém chodidle a dvě na pravém.

„Ježíši,” zamumlal Marino nervózním tónem, jaký jsem u něho málokdy slyšela.

Přešel od poraněných rukou k nohám a upřeně se na ně zahleděl.

„Čím se tu krucinál zabýváme, doktorko?” zeptal se.

Všechny stopy po kousnutí byly tak silně zhmožděné, že jsem rozeznala oděrky od zubů, ale nic víc. Prohlubeniny nutné pro pořízení odlitků byly zničené. Nic nám nemohlo pomoci. Nezbylo prakticky nic pro případné porovnání.

Setřela jsem tamponem případné zbytky slin a začala jsem fotografovat. Přitom jsem přemýšlela, co tohle pokousání dlaní a chodidel mohlo pro vraha znamenat. Že by ji znal? Měly pro něj ruce a chodidla symbolický význam, připomínaly mu, kdo ta žena byla, stejně jako její tvář?

„Takže není úplně nevšímavej k důkazům,” poznamenal Marino.

„Zřejmě ví, že otisky zubů můžou někoho identifikovat,” odpověděla jsem a začala jsem hadicí omývat tělo.

„Brrr,” otřásl se Marino. „Z tohohle mě vždycky rozrazí zima.”

„Ona to necítí.”

„Pevně doufám, že necítila nic z toho, co se jí stalo.”

„Myslím, že když s tím začal, byla už mrtvá anebo blízko smrti, díky bohu,” dodala jsem.

Pitva Kim Luongové odhalila ještě něco, co dál zvýšilo všechnu tu hrůzu. Kulka, která jí pronikla do krku a zasáhla krční tepnu, také poranila míchu mezi pátým a šestým obratlem, takže Kim okamžitě ochrnula. Mohla dýchat a mluvit, ale ne se pohybovat. Když ji vlekl uličkou a její krev tryskala na police, měla ochablé ruce rozpažené, bezvládné, neschopná stisknout si ránu v krku. V duchu jsem viděla hrůzu v jejích očích. Slyšela jsem její sténání, když se strachem čekala, co s ní dál udělá, když si uvědomovala, že umírá.

„Zatracenej parchant!” řekla jsem.

„Doprdele, děsně mě mrzí, že přešli na smrtící injekce,” prohlásil Marino tvrdým, nenávistným hlasem. „Takoví hajzlové by se měli usmažit. Měli by se dusit kyanidem, až jim zasraný oči vylezou z důlků. Místo toho je jenom klidně uspěj.”

Rychle jsem provedla obvyklý řez skalpelem ve tvaru Y od klíčních kostí ke sternu a dál k pánvi. Marino se na chvíli odmlčel.

„Myslíš, že bys mu bodla jehlu do paže, doktorko? Myslíš, že bys pustila plyn nebo ho přivázala ke křeslu a zmáčkla knoflík?”

Neodpověděla jsem.

„Hodně na to myslím,” pokračoval.

o raději moc nemyslela,” namítla jsem. „Vím, že bys toho byla schopná.” Nehodlal s tím přestat.

„A víš co? Myslím, že by se ti to líbilo, ale nepřiznáš to ani sama sobě. Někdy mám fakt chuť někoho zabít.”

Pohlédla jsem na něho; krev mi postříkala ochranný obličejový kryt a prosákla do dlouhých rukávů pláště.

jed mi ale opravdu děláš starosti,” řekla jsem a myslela jsem to vážně.

„Hele, myslím, že takhle to cítí spousta lidí, jenom to nepřiznají.”

Její srdce a plíce byly v mezích normálu.

„Myslím, že většina lidí to tak necítí,” odvětila jsem.

Marino byl čím dál agresivnější, jako by ho vztek na to, co se stalo Kim Luongové, činil stejně bezmocným, jako byla ona.

„Myslím, že Lucy se tak cítí,” řekl.

Vzhlédla jsem k němu; odmítala jsem tornu uvěřit.

„Myslím, že jen čeká na příležitost. A jestli to ze sebe nedostane, skončí někde jako servírka.”

„Buď zticha, Marino.”

„Pravda bolí, že jo? Já to aspoň přiznám. Například ten hajzl, co tohle udělal. Klidně bych mu dal želízka, spoutal mu kotníky, strčil bych mu hlaveň pistole do pusy a zeptal se, jestli má dobrýho zubaře, protože ho bude za chvíli potřebovat.”

Slezina, ledviny, játra byly v mezích normálu.

„Pak bych mu ji strčil k oku, řekl mu, aby se podíval a dal mi vědět, jestli hlaveň nepotřebuje vypucovat.”

V žaludku měla patrně zbytky kuřete, rýže a zeleniny a já si vzpomněla na krabičku a vidličku, které se nalezly v papírovém sáčku u její kabelky a kabátu.

„Sakra, možná bych si z něj jenom udělal terč jako na blbý střelnici, abych viděl, jak se mu bude líbit…”

„Přestaň!” okřikla jsem ho.

Zmlknul.

„Krucinál, Marino. Co to do tebe vjelo?” zeptala jsem se, skalpel v jedné ruce, pinzetu ve druhé.

Chvíli mlčel a v tíživém tichu jsem pokračovala v práci a stále ho zaměstnávala různými úkoly.

Pak řekl: „Žena, která přiběhla k ambulanci včera v noci, byla přítelkyní Kim. Pracuje jako číšnice v Shoney’s a chodí na večerní přednášky na VCU. Bydlely spolu. Takže ta přítelkyně se vrátila z přednášky. Neměla tušení, co se stalo, když zazvonil telefon a ten kretén reportér se zeptal: Jaká byla vaše reakce, když jste se to dozvěděla?”`

Odmlčel se. Podívala jsem se na něho, zatímco upřeně hleděl na otevřené tělo, s prázdnou, rudě se lesknoucí hrudní

dutinou a bledými žebry půvabně se klenoucími z dokonale rovné páteře. Zapojila jsem do zásuvky Strykerovu pilku.

„Podle tý přítelkyně nic nenaznačuje, že by znala někoho, kdo by vypadal divně. Nikoho, kdo by chodil do obchodu, obtěžoval ji a naháněl hrůzu. Tenhle tejden, v úterý, spustil falešnej poplach u těch zadních dveří, to se stává často. Lidi zapomínají, že je alarm zapnutej,” pokračoval s nepřítomným pohledem. „Jako by vrah najednou přiletěl z pekla.”

Začala jsem řezat pilkou lebku se všemi tříštivými frakturami a oblastmi, které byly rozdrcené silnými údery nástroje nebo nástrojů, jež jsem nedovedla identifikovat. Ve vzduchu se vznášel horký prach z kostí.

Kapitola 26

Do odpoledne roztály silnice natolik, že další pilní, zoufale přetížení soudní specialisté mohli přijít do práce. Rozhodla jsem se, že obejdu jejich laboratoře, protože jsem už déle nevydržela čekat.

První zastávkou bylo oddělení soudní biologie, které zabíralo plochu deset tisíc čtverečních stop a kde jen pár povolaných mělo přístup k elektronickým kartám od zámků. Sem lidé nechodili na kus řeči. Cestou po chodbě jen vrhli pohled přes sklo na zaměstnané vědce v bílém, ale zřídka se k nim přiblížili.

Stiskla jsem bzučák, abych se zeptala, jestli tam je Jamie Kuhn.

„Hned ho seženu,” odpověděl nějaký hlas.

V okamžiku, kdy Kuhn otevřel dveře, podal mi čistý dlouhý bílý laboratorní plášť, rukavice a roušku. Kontaminace byla nepřítelem DNA, zvlášť v éře, kdy každá pipeta, mikrotom, rukavice, lednice, a dokonce pero použité k označení mohly být u soudu zpochybněny. Bezpečnostní opatření v laboratoři teď byla stejně přísná jako sterilizační procedury na operačním sále.

„Hrozně nerada vás obtěžuju, Jamie,” omlouvala jsem se.

„To říkáte pokaždé,” odpověděl. „Jen pojďte dál.”

Museli jste projít trojími dveřmi a v každém vzduchotěsném prostoru visely nové laboratorní pláště, které jste si museli vyměnit za ty, v nichž jste přišli. Lepkavý papír na podlaze vám očistil podrážky bot. Tento proces se opakoval ještě dvakrát, aby bylo jisté, že se z jednoho prostoru do druhého nepřenesou žádné znečišťující látky.

Pracovištěm vyšetřovatelů byla velká světlá místnost s počítači, kde se nacházely vodní lázně, záchytné nádrže a laminární boxy. Jednotlivá stanoviště byla vybavená minerálním olejem, autopipetami, polypropylenovými zkumavkami a stojany na zkumavky. Reagencia, neboli látky vyvolávající příslušné reakce, se připravovaly ve velkých dávkách z biochemikálií. Měly specifická identifikační čísla a skladovaly se v malých alikvotách stranou od chemikálií pro všeobecné použití.

V boji proti kontaminaci se především používala sterilizace, denaturace horkem, působení enzymů, screening, opakovaná analýza, UV záření, ionizující záření, stálé kontroly a vzorky od zdravého dobrovolníka. Když všechno ostatní ztroskotalo, vyšetřovatel prostě některé vzorky odložil. Možná to zkusil znovu za pár měsíců. Možná ne.

Polymerázová řetězová reakce, neboli PCR, umožňovala získat výsledky DNA během několika dnů místo týdnů. Teď díky metodě stanovení tzv. STR polymorfízmů bylo teoreticky možné, že Kuhn dostane výsledky během jednoho dne. Tedy, pokud jsme měli dost buněčné tkáně pro testy, a to jsme v případě světlých chlupů z neidentifikovaného muže z kontejneru neměli.

„Je to hrozná škoda,” řekla jsem. „Protože se zdá, že jsem našla další. Tentokrát přilepené na těle ženy zavražděné včera večer v Quik Cary.”

„Počkejte okamžik. Rozumím tomu dobře? Chlupy z oblečení toho chlapíka v kontejneru se shodují s chlupy nalezenými na ní?”

„Vypadá to tak. Vidíte, jak to je pro mě naléhavé.”

„A bude to ještě naléhavější,” odpověděl. „Protože ty chlupy nejsou kočičí ani psí. Nejsou to vůbec zvířecí chlupy. Jsou lidské.”

„To není možné,” řekla jsem.

„Je to stoprocentní.”

Kuhn byl šlachovitý mladý muž, kterého jen tak něco nerozrušilo. Ani jsem si nevzpomínala, kdy naposled jsem viděla, že se mu takhle rozzářily oči.

„Jemné, nepigmentované, rudimentární,” pokračoval. „Jako dětské vlasy. Napadlo mě, že ten chlapík má doma malé dítě. Ale dva případy? Možná stejné vlasy na zavražděné ženě?”

„Dětské vlásky nejsou dlouhé patnáct nebo sedmnáct centimetrů,” namítla jsem. „Takové jsem sesbírala z jejího těla.”

„Možná jim v Belgii rostou delší,” poznamenal suše.

„Promluvme si nejdřív o neidentifikovaném muži z kontejneru. Jak by se všude na něm vzaly dětské vlasy?” zeptala jsem se. „I kdyby měl doma mimino? A i kdyby dětské vlasy mohly být tak dlouhé?”

„Všechny nejsou tak dlouhé. Některé jsou mimořádně krátké. Jako oholené vousy.”

„Byly některé ty chlupy odstraněny násilně?” zeptala jsem se.

„Nenašel jsem žádné kořínky s vlasovými váčky - hlavně cibulovité kořínky, které vidíte u přirozeně vypadaných vlasů. Anebo při línání chlupů. A proto nemůžu udělat test DNA.”

„Ale některé byly ostříhané nebo oholené?” opakovala jsem nahlas, i když jsem z toho nebyla moudrá.

„Správně. Některé byly ostříhané, některé ne. Jako u těch divných účesů. Určitě jste je viděla - nahoře krátké a po stranách dlouhé a zkroucené.”

sem.

„Co kdyby měl trojčata, paterčata, šesterčata, protože jeho žena užívala léky na zvýšení plodnosti?” navrhoval Kuhn. „Vlasy by byly stejné, ale pokud by pocházely od různých dětí, vysvětlovalo by to různou délku. Také DNA by byla stejná, kdybyste nějakou pro testy měla.”

U identických dvojčat, trojčat, šesterčat je DNA identická, ale otisky prstů se liší.

„Paní doktorko,” řekl Kuhn, „můžu vám jenom říct, že ty chlupy jsou stejné vizuálně, jinými slovy mají stejnou morfologii.”

„Chlupy na mrtvé ženě jsou taky vizuálně stejné.”

„Byly některé krátké, jako ostříhané?”

„Ne,” odpověděla jsem.

„Bohužel, víc vám toho neřeknu,” dodal.

„Věřte mi, Jamie, právě jste mi toho řekl hodně,” ujistila jsem ho. „Jenom nevím, co to všechno znamená.”

„Vy na to přijdete,” snažil se mě povzbudit, „a napíšeme o tom studii.”

Jako další jsem zkusila mikroskopickou laboratoř a ani jsem se neobtěžovala pozdravit Larryho Posnera. Díval se do mikroskopu, který byl patrně mnohem ostřeji zaměřený než Larryho pohled, když ke mně vzhlédl.

„Larry,” řekla jsem. „Všechno jde k čertu.”

„Jako vždycky.”

„Co náš neidentifikovaný chlapík? Máte něco?” zeptala jsem se. „Protože, abych řekla pravdu, tápu ve tmě.”

„To se mi ulevilo. Myslel jsem, že jste se přišla zeptat na tu dámu dole,” odpověděl. „A chystal jsem se vám připomenout, že nejsem Merkur s okřídlenýma nohama.”

„Mezi oběma případy může být souvislost. Stejné podivné chlupy nalezené na obou tělech. Lidské chlupy, Larry.”

Dlouze se nad tím zamyslel.

„Nechápu to,” prohlásil nakonec. „A nerad vám to říkám, ale žádnou tak dramatickou zprávu pro vás nemám.”

„Máte pro mě vůbec něco?” naléhala jsem.

„Lačnu se vzorky nečistot z kontejneru. PLM zachytila

obvyklé věci.” Tím mínil mikroskopii polarizovaného světla.

„Křemen, písek, diatomit, flint a prvky jako železo a hliník. Spousta smetí. Sklo, odprýsknuté laky, rostlinné zbytky, srst hlodavců. Ani si nedovedete představit, kolik svinstva je v takovém nákladním kontejneru. A všude rozsivky, ale trochu nezvyklé je to, co jsem našel, když jsem zkoumal rozsivky smetené z podlahy kontejneru a ty z povrchu těla a vnitřní strany oblečení. Je to směsice sladkovodních a mořských rozsivek.”

„To dává smysl, jestli loď začínala v řece Šeldě v Antverpách a pak většinu cesty strávila na moři,” poznamenala jsem.

„Ale uvnitř šatů? Tam byly výlučně sladkovodní. Nedostaly by se tam, pokud by si nepral šaty, boty, ponožky, dokonce spodní prádlo v nějaké řece, jezeru a podobně. A nečekal bych, že si někdo bude prát oblečení od Armaniho a krokodýlí boty v řece nebo rybníku anebo si v tom půjde zaplavat.

Takže to vypadá, že měl sladkovodní rozsivky na kůži, což je divné. A směsici sladkovodních a slanovodních na vnější straně, což se dá za těchto okolností očekávat. Když chodíte po přístavu, slanovodní rozsivky ze vzduchu se vám dostanou na šaty, ale ne do šatů.”

„A co vzorek páteře?” zeptala jsem se.

„Sladkovodní rozsivky. Odpovídá to utonutí ve sladké vodě, možná v řece v Antverpách. A ve vlasech toho chlapíka - samé sladkovodní rozsivky. Bez příměsi slanovodních.”

Posner zavřel oči a mnul si je, jako by je měl velmi unavené.

„Marně si s tím lámu hlavu. Rozsivky, které nejdou dohromady, prapo-divné dětské vlásky a ta páteř. Jako zmrzlinový pohár. Na jednom konci čokoládová, na druhém vanilková, s čokoládovou a vanilkovou polevou uprostřed a na vrchu ještě kopeček vanilkové.”

„Ušetřete mě těch analogií, Larry. Jsem už tak dost zmatená.”

„Tak jak to vysvětlíte?”

„Můžu jen nabídnout určitý scénář.”

„Sem s ním.”

„Mohl by mít jen sladkovodní rozsivky ve vlasech, kdyby měl hlavu ponořenou do sladké vody,” řekla jsem. „Například kdyby ho po hlavě strčili do sudu se sladkou vodou. To se dělá, nemůžete ven, jako batole, když upadne po hlavě do kbelíku s vodou - třeba ty pětigalonové plastové typy, ve kterých se dodávají mycí prostředky. Jsou vysoké po pás a velmi stabilní. Nemůžete je převrátit. Anebo ho mohli utopit v normálním kbelíku se sladkou vodou, kdyby ho někdo přidržel.”

„Budu z toho mít noční můru,” poznamenal Posner.

„Nezůstávejte tady tak dlouho, než zase zamrznou silnice,” řekla jsem.

Marino mě odvezl domů a já si vzala s sebou nádobu s formalinem, protože jsem se nevzdávala naděje, že ta tkáň mi může prozradit ještě něco. Chtěla jsem si ji dát na stůl do pracovny s tím, že si občas vezmu rukavice a budu si ji prohlížet v bočním světle jako archeolog, který se snaží rozluštit téměř setřené primitivní symboly na kameni.

„Půjdeš dál?” zeptala jsem se Marina.

„Víš, ten zatracenej pager pořád bručí a nemůžu přijít na to, kdo to je,” řekl a vypnul motor.

Vzal pager do ruky a zamžoural na něj.

„Možná bys mohl rozsvítit horní světlo,” navrhla jsem.

„Nejspíš nějakej zfetovanej práskač, co si spletl číslo,” odpověděl. „Něco bych snědl, jestli mi něco dáš. Pak půjdu.”

Když jsme vešli do domu, jeho pager znovu zavibroval. Podrážděně ho sundal z opasku a nakláněl ho, až uviděl na displej.

„Už je zas v háji! Co je pět-tři-jedna? Znáš někoho, kdo má mimo jiný tyhle čísla?” zeptal se zlostně.

„Například číslo Rose domů,” odpověděla jsem.

Kapitola 27

Rose po smrti svého manžela dlouho truchlila, a když pak musela utratit jednoho ze svých chrtů, bála jsem se, že se zhroutí. Přesto vždy nosila svou důstojnost stejně, jako se oblékala, vhodně a diskrétně. Ale když se to ráno ze zpráv dozvěděla, že Kim Luongová byla zavražděná, dostala záchvat hysterie.

„Kdyby jen, kdyby jen…,” opakovala pořád dokola a naříkala schoulená v ušáku u krbu svého malého bytu.

„Rose, přestaňte si to vyčítat,” domlouval ji Marino.

Rose Kim Luongovou znala, protože v Quik Cary často nakupovala. Zašla tam i včera večer, pravděpodobně v době, kdy vrah byl ještě uvnitř, tloukl a kousal do mrtvého těla a všude roznášel krev. Naštěstí byl obchod zavřený a zamčený.

Přinesla jsem do Rosina obývacího pokoje dva hrnky ženšenového čaje, zatímco Marino si dal kávu. Rose se celá třásla, tvář měla napuchlou od pláče a šedé vlasy jí visely přes límec županu. Vypadala jako opomíjená stařenka v pečovatelském domově.

„Neměla jsem puštěnou televizi. Četla jsem si. Takže jsem o tom nevěděla, až dnes ráno, když jsem to uslyšela ve zprávách.” Vykládala nám pořád totéž různým způsobem. „Neměla jsem o ničem ani tušení. Seděla jsem v posteli, četla si a přemýšlela jsem o všech problémech v kanceláři. Hlavně s Chuckem. Myslím, že ten hoch je strašně zkažený, a snažím se to nějak dokázat.”

Postavila jsem před ní čaj.

.Rose,” řekl Marino. „O Chuckovi si můžeme promluvit jindy. Potřebujeme, abyste nám přesně popsala, co se stalo minulý…”

„Ale nejdřív mě musíte vyslechnout!” zvolala. „A kapitáne Marino, musíte přimět doktorku Scarpettovou, aby mě poslouchala! Ten chlapec ji nenávidí! Nenávidí nás všechny tři. Snažím se vám vysvětlit, že se ho musíte za každou cenu zbavit, než bude pozdě.”

„Postarám se o to, hned jak…,” začala jsem.

Ale Rose zavrtěla hlavou.

„Je čiré zlo. Myslím, že mě sleduje, anebo aspoň někdo, kdo je s ním spojený,” prohlásila. „Vzpomeňte si na auto, které jste viděla na mém parkovišti, a to, které vás sledovalo. Jak víte, že si ho nepůjčil pod falešným jménem, aby nemusel použít svoje auto, kde byste ho hned poznala? Jak víte, že to není jen tak někdo, s kým je spojený?”

„Hej, hej, hej,” přerušil ji Marino a zvedl ruku. „Proč by někoho sledoval?”

„Drogy,” odpověděla bez váhání, jako by to stoprocentně věděla. „V pondělí jsme měli případ předávkování a náhodou jsem se rozhodla přijít do práce o hodinu a půl dřív, protože jsem si chtěla udělat dlouhou přestávku na oběd, abych mohla jít ke kadeřníkovi.”

Nevěřila jsem, že Rose přišla dřív pouhou náhodou. Předtím jsem ji požádala, aby mi pomohla zjistit, co má Ruffin za lubem, a samozřejmě to považovala za své poslání.

„Vy jste ten den byla pryč,” obrátila se na mě. „A založila jste si někam diář, který jsme všude marně hledali. Takže v pondělí jsem ho rozhodně chtěla najít, protože jsem věděla, jak moc ho potřebujete. Řekla jsem si, že se znovu podívám do márnice. Zašla jsem tam dokonce ještě dřív, než jsem si svlékla kabát,” pokračovala, „a tam ve tři čtvrtě na sedm ráno seděl Chuck u stolu s počítadlem pilulek a desítkami seřazených lahviček. Díval se, jako bych ho nachytala se spuštěnými kalhotami. Zeptala jsem se, proč přišel tak brzy, a on odpověděl, že to bude rušný den a chce si udělat náskok.”

„Bylo jeho auto na parkovišti?” zeptal se Marino.

„Parkuje v garážích,” vysvětlila jsem. „Jeho vůz by z budovy nebyl vidět.”

„Ty pilulky pocházely z případu doktora Fieldinga,” mluvila dál Rose, „a ze zvědavosti jsem se podívala do zprávy. Ta žena měla prakticky každý známý lék. Sedativa, antidepresíva, narkotika. Celkem asi třináct set pilulek, jestli tornu budete věřit”

„Bohužel ano,” odpověděla jsem.

Předávkování a sebevraždy k nám obvykle přicházely i s léky na předpis nahromaděnými za několik měsíců, dokonce roků. Kodein, percocet, morfin, metadon, PDC, valium, fentanyl, abych uvedla jen pár. Bylo nesnesitelně únavné je počítat, abychom zjistili, kolik jich mělo být v lahvičce a kolik jich zbývá.

„Takže krade prášky, místo aby je spláchl do výlevky,” řekl Marino.

„Nemůžu to dokázat,” odpověděla Rose. „Ale v pondělí nebylo tak strašně rušno jako obvykle. To předávkování byl jediný případ. Chuck se mi potom vyhýbal, jak jen mohl, a kdykoli přišly s případem nějaké léky, říkala jsem si, jestli skončily v jeho kapse místo v odtoku.”

„Můžeme instalovat videokameru, kde ji neuvidí. Stejně tam dole už máte kamery. Jestli to dělá, dostaneme ho,” sliboval Marino.

„To mi ještě scházelo,” řekla jsem. „V tisku by z toho byl strašný skandál. Dokonce by se to mohlo dostat do televize, kdyby se toho chytil nějaký investigativní reportér a zjistil by, že jsem údajně odmítala přijímat telefonáty od rodin, o tom chatroomu, a dokonce o tom podvodu, jak jsme narazili na Brayovou na parkovišti…”

Paranoia mi sevřela hruď, až jsem se musela zhluboka nadechnout. Marino ze mě nespouštěl oči.

„Snad si nemysliš, že Brayová s tím má něco společnýho,” poznamenal Marino skepticky.

„Jen v tom smyslu, že pomohla Chuckovi dostat se na cestu, na kterou se vydal. Sám mi přiznal, že čím víc špatností dělá, tím to je snazší.”

„No, myslím, že pokud jde o krádeže léků na předpis, milej Chuckie jedná na vlastní pěst. Je to moc snadný než aby

tomu takovej slizoun odolal. Jako poldové, co si přivlastní balíky peněz při protidrogovým zátahu a podobnejch akcích. Sakra, léky jako lortabs, lorcet, nemluvě o percocetu, můžou na ulici vynýst dva až pět babek za kus. Zajímalo by mě, kde se toho zboží zbavuje.”

„Možná byste mohl zjistit u jeho ženy, jestli Chuck v noci bývá často pryč,” navrhla Rose.

„Drahoušku,” odpověděl Marino, „darebáci klidně kšeftujou s takovým zbožím za bílýho dne.”

Rose vypadala sklíčeně a poněkud v rozpacích, jako by se polekala, že její podezření může nakonec vést k usvědčení nějaké osoby. Marino vstal, aby si nalil další kávu.

„Myslíte, že vás sleduje, protože ho podezříváte z obchodování s drogama?” zeptal se Rose.

„Ach, zní to tak přitažené za vlasy, když se sama poslouchám.”

„Může to bejt někdo, kdo je s Chuckem spojenej a chce vědět, co jsme zjistili. Podle mýho bychom teď neměli nic opomenout,” dodal Marino. „Jestli to ví Rose, ty taky,” obrátil se ke mně. „A Chuck si to sakra dobře uvědomuje.”

„Jestli obchoduje s drogami, tak jaký by měl Chuck motiv, aby nás sledoval? Ublížit nám? Zastrašit nás?” ptala jsem se.

„Tohle ti můžu zaručit,” odpověděl Marino z kuchyně. „Zapletl se s lidma, který patřej do úplně jiný kategorie než on. A nemluvíme tady o žádnejch malejch částkách. Vzpomeň si, kolik pilulek k nám přijde s některýma z těch těl. Policajti musí odevzdat každou lahvičku, kterou najdou. Jen si uvědom, kolik léků proti bolesti a bůhví čemu průměrně zůstane v lékárničce takový osoby.”

Vrátil se do obývacího pokoje, posadil se a foukal do šálku, jako by tím mohl rychle ochladit svou kávu.

„Přidej k tornu další hromady svinstva, který užívají nebo mají užívat, a co dostaneš?” pokračoval. „Že jedinej důvod, proč milej Chuckie potřebuje zaměstnání v márnici, je krást drogy. Sakra, plat rozhodně nepotřebuje, a proto zřejmě v posledních měsících odvádí tak mizernou práci.”

„Mohl by si přijít na tisíce dolarů týdně,” poznamenala jsem.

„Doktorko, máš důvod si myslet, že se spojil s dalšíma tvýma úřadama a získal někoho, aby dělali to samý? Dají mu pilulky, on jim něco málo zaplatí.”

„Nemám tušení.”

„Máš čtyři oblastní úřady. Když kradeš drogy ze všech z nich, jsou to už opravdu velký prachy,” řekl Marino. „Zatraceně, ten malej prevít může bejt dokonce zapletenej do organizovanýho zločinu, jako další pilná včelička, která nosí pyl do úlu. Problém je, že tohle není žádný nakupování ve Wal-Martu. Myslí si, že je snadný uzavřít obchod s nějakým chlapíkem v obleku nebo nějakou fešnou ženskou. A tahle osoba předá zboží další osobě v řetězu. Možná se to nakonec smění za zbraně, který skončí v New Yorku.”

Nebo v Miami, pomyslela jsem si.

„Díky bohu, že jste nás upozornila, Rose,” řekla jsem nahlas. ,;To poslední, co chci, je, aby cokoli z úřadu skončilo v rukou lidí, kteří ostatním škodí, nebo je dokonce zabíjejí.”

„Nemluvě o tom, že Chuckovy dny jsou nejspíš taky sečtený,” dodal Marino. „Lidi jako on většinou nežijou moc dlouho.”

Vstal a přešel na konec pohovky, blíž k Rose.

„A teď, Rose,” vybídl ji jemně. „Proč si myslíte, že to, co jste nám právě řekla, souvisí s vraždou Kim Luongový?”

Rose se zhluboka nadechla a zhasla lampu stojící vedle ní, jako by ji rozbolely oči. Ruce se jí tak třásly, že vylila trochu čaje, když zvedla šálek. Osušila mokrou skvrnu na klíně papírovým kapesníčkem.

„Včera večer, cestou domů z kanceláře, jsem si chtěla koupit máslové sušenky a pár dalších věcí,” začala mluvit rozechvělým hlasem.

„Víte přesně, kolik bylo hodin?“

„Ne na minutu. Asi za deset minut šest, přesněji to nevím.”

„Dovolte, abych si to ujasnil,” řekl Marino, který si dělal poznámky. „Zastavila jste se v Quik Cary asi kolem šesté večer. Měli zavřeno?”

„Ano. To mě trochu rozzlobilo, protože mají mít otevřeno do šesti. Pomyslela jsem si o nich něco nepěkného a teď mě to moc mrzí. Byla už mrtvá a já se zlobila, protože jsem nedostala svoje sušenky…!” rozvzlykala se.

„Viděla jste na parkovišti nějaká auta?” vyptával se dál Marino. „Nějakou osobu nebo osoby?”

„Vůbec nikoho,” hlesla.

„Přemýšlejte, Rose. Viděla jste vůbec něco, co vám přišlo divný?”

„Ach ano,” přisvědčila. „K tornu se právě snažím dostat. Z Libbie jsem viděla, že je obchod zavřený, protože bylo zhasnuto. Tak jsem zajela na parkoviště, abych se otočila, a všimla jsem si cedule Zavřeno na dveřích. Vrátila jsem se na Libbie a dojela jsem jen k obchodnímu domu ABC, když se najednou za mnou objevilo auto s rozsvícenými dálkovými světly.”

„Mířila jste domů?” zeptala jsem se.

„Ano. A nic jsem si o tom nemyslela, až když jsem zahnula na Grove a on taky. Držel se těsně za mnou s těmi protivnými světly, aby mě oslepil. Protijedoucí vozy na něho blikaly, aby ho upozornily, že má rozsvícená dálková světla, pro případ, že si toho nevšiml. Ale on je zjevně chtěl mít rozsvícená. To už jsem dostala strach.”

„Tušíte, jaké to bylo auto? Viděla jste něco?” řekl Marino.

„Byla jsem prakticky oslepená a taky dost rozrušená. Hned jsem si vzpomněla na auto na mém parkovišti v úterý večer, kdy jste ke mně přišla,” otočila se ke mně. „A říkala jste, že vás někdo sledoval. Začala jsem myslet na Chucka, na drogy a na ty hrozné lidi, kteří jsou do toho zapletení.”

„Takže jste jela po Grove,” vrátil ji Marino zase zpátky k tématu.

„Samozřejmě, minula jsem svůj dům a snažila jsem se vymyslet, kam bych jela, abych se ho zbavila. Nevím, jak mě to napadlo, ale najednou jsem odbočila nalevo a obrátila do protisměru. Pak jsem pokračovala na konec Grove u Three Chopt a zahnula zase nalevo - on pořád za mnou. Napravo byl Virginský společenský klub a já zajela ke vchodu, kde byli zřízenci parkovací služby. Nemusím ani dodávat, že auto zmizelo.”

„To od vás bylo zatraceně chytrý,” pochválil ji Marino. „Zatraceně chytrý. Ale proč jste nezavolala policii?”

„Nijak by to nepomohlo. Nevěřili by mi a stejně jsem ho nemohla popsat.”

„Tak jste aspoň měla zavolat mě,” vyčetl jí Marino.

„.Já vím.”

„Kam jste jela potom?” zeptala jsem se.

„Sem.”

„Rose, vy mě děsíte,” řekla jsem. „Co kdyby na vás někde čekal?”

„Nemohla jsem zůstat celou noc venku a jela jsem domů jinou cestou.”

„Máte tušení, kolik bylo, když zmizel?” chtěl vědět Marino.

„Něco mezi šestou a čtvrt na sedm. Ach bože, nemůžu uvěřit, že když jsem zastavila u toho obchodu, ona byla uvnitř. A co když on taky? Kéž bych to věděla. Pořád si říkám, že tam muselo být něco, čeho jsem si měla všimnout. Možná dokonce když jsem tam byla v úterý večer.”

„Rose, nemohla jste vědět vůbec nic, pokud nejste věštkyně s křišťálovou koulí,” uklidňoval ji Marino.

Zhluboka, roztřeseně se nadechla a pevněji si kolem sebe přitáhla župan.

„Nemůžu se zahřát,” řekla. „Kim byla taková milá dívka.” Znovu se odmlčela, ve tváři smutek. Oči měla plné slz. „Nikdy nebyla na lidi hrubá a tak pilně pracovala. Jak může někdo něco takového udělat! Chtěla být ošetřovatelkou! Chtěla celý život pomáhat lidem! Vzpomínám si, že mi někdy dělalo starosti, že je tam sama tak pozdě do noci, ach, bůh mi pomoz. Dokonce mě to napadlo, když jsem tam v úterý nakupovala, ale nic jsem neřekla!”

Hlas jí přeskakoval, jako by padal z příkrých schodů. Klekla jsem si k ní a pevně ji objala.

„Jako když se Sassy necítila dobře…, byla tak letargická a mě jen napadlo, že snědla něco, co neměla…”

„To je v pořádku, Rose. Všechno bude v pořádku,” konejšila jsem ji.

„A ukázalo se, že nějak spolkla kus skla. Můj mazlíček krvácel uvnitř… A já nic neudělala.”

„Nevěděla jste to. Nemůžeme vědět všechno.” I já pocítila záchvěv smutku.

„Kdybych jen s ní šla k veterináři dřív… Nikdy, nikdy si to neodpustím. Ubohá holčička zavřená v malé kleci s náhubkem a nějaký bídák ji něčím uhodil a zlomil jí čenich… na těch pro

klery’ch psích závodech! A pak jsem ji nechala trpět a zemřít!”

Rozplakala se, jako by ji pobouřila každá ztráta a krutost, kterou kdy svět utrpěl. Vzala jsem její ruce zaťaté v pěst do svých.

„Rose, teď mě poslouchejte,” řekla jsem. „Zachránila jste Sassy z pekla, stejně jako jste zachránila další. Nemohla jste pro Sassy udělat nic víc, než jste mohla udělat, když jste si šla pro sušenky. Kim byla mrtvá. Byla mrtvá už několik hodin.”

„A co on?” naříkala. „Co kdyby ještě byl v obchodě a vyšel ven, zrovna když jsem tam zastavila? Byla bych taky mrtvá, že? Zastřelená a pohozená někde jako odpadky. Anebo by i se mnou provedl něco strašného.”

Vyčerpaně zavřela oči, slzy jí stékaly po tváři. Vzrušení pomalu opadlo a Rose zůstala sedět téměř bezvládná. Marino se na pohovce předklonil a dotkl se jejího kolena.

„Musíte nám pomoct,” řekl. „Potřebujeme vědět, proč si myslíte, že to sledování a vražda spolu souvisí?”

Oči se jí rozjasnily a znovu se jí vrátila dřívější vyrovnanost. „To auto se rozjelo za mnou z místa, kde byla zavražděná.

Proč mě nezačalo sledovat dávno předtím?” přemýšlela.

„A o hodinu, hodinu a půl dřív, než spustil alarm. Není to podle vás úžasná náhoda?”

„Jasně,” řekl Marino. „Ale úžasnejch náhod jsem během kariéry viděl spoustu.”

„Připadám si pošetile,” dodala Rose s pohledem upřeným na ruce v klíně.

„Všichni jsme unavení,” řekla jsem. „Mám doma spoustu místa…”

„Chytíme milýho Chuckieho kvůli drogám,” ujistil ji Marino. „Na tom není vůbec nic pošetilýho.”

„Zůstanu tady a půjdu si lehnout,” prohlásila Rose.

Když jsme šli po schodech ven na parkoviště, přemýšlela jsem o všem, co nám řekla.

„Podívej,” poznamenal Marino, když odemykal svůj vůz. „Ty jsi s Chuckem mnohem častěji než já. Znáš ho o moc líp, což je pro tebe dost zlý.”

„A chceš se mě zeptat, jestli to byl on, kdo nás sledoval v autě z půjčovny,” doplnila jsem ho, zatímco vycouval a zabočil na Randy Travis. „Odpověď zní ne. Je to donašeč. Je lhář a zloděj, ale je taky zbabělec, Marino. Drze někoho sledovat s rozsvícenými dálkovými světly chce spoustu kuráže. Ať to dělá kdokoli, je si sám sebou velmi jistý. Nebojí se prozrazení, protože si myslí, že je na to moc chytrý.”

„Úplná definice psychopata,” zabručel. „Teď se cítím ještě hůř. Doprdele. Nechci ani pomyslet, že chlápek, kterej právě oddělal Luongovou, sleduje tebe a Rose.”

Silnice znovu namrzly a richmondští řidiči, bez špetky rozumu, každou chvíli dostali smyk a točili se jako dětská káča. Marino měl zapnuté přenosné policejní rádio a monitoroval nehody.

„Kdy to rádio vrátíš?” zeptala jsem se.

„AŽ mi ho vezmou,” odvětil. „Nevrátím jim ani prd.”

„To je ale odvaha.”

„Na každým případu, na kterým jsme dělali,” řekl, „je nejtěžší to, že nikdy nešlo jenom o jednu věc. Policajti se snažej dát do souvislosti tolik blbostí, že než případ vyřešíme, mohli bychom napsat celej životopis oběti. Když najdeme souvislost, v polovině případů to není věc, na který by záleželo. Jako ten manžel, co seřval svou ženu. Ta se naštvala, šla ven a skončila

na malým parkovišti znásilněná a zavražděná. To, že ji manžel naštval, to nezavinilo. Možná by stejně šla na nákup.” Zahnul na mou příjezdovou cestu a zaparkoval dodávku.

Vážně jsem se na něho podívala.

„Marino, co budeš dělat ohledně peněz?” „To bude v pohodě.” Věděla jsem, že to není pravda.

„Mohl bys mi načas pomáhat jako odborný poradce,” navrhla jsem. „Dokud tohle nesmyslné suspendování neskončí.” Mlčel. Pokud tu bude Brayová, neskončí to nikdy. Postavit Marina mimo službu bez platu byl její způsob, jak ho přinutit k rezignaci. Kdyby to udělal, byl by z cesty jako Al Carson.

„Můžu tě zaměstnat dvěma způsoby,” pokračovala jsem.

„Případ od případu a dostaneš padesát dolarů za…”

Odfrkl si. „Na padesát dolarů se můžu vybodnout!”

„Anebo tě můžu zaměstnat na částečný úvazek a nakonec vypsat konkurz na to místo a ty se budeš muset přihlásit jako každý jiný.”

„Nechtěj, abych se rozčílil.” „Kolik teď bereš?”

„Asi dvaašedesát plus příplatky,” odpověděl.

„Nejvýš bych tě mohla zařadit do čtrnácté třídy v kategorii vyšších důstojníků. Třicet hodin týdně. Žádné příplatky. Pětatřicet ročně.”

„To se ti povedlo. Jeden z nejlepších fórů, jaký jsem v poslední době slyšel.”

„Taky tě můžu přijmout jako instruktora a koordinátora ústavu při vyšetřování úmrtí. To je dalších pětatřicet. Dohromady sedmdesát. Vlastně na tom budeš líp.”

Chvíli o tom přemýšlel a lačně kouřil.

„Momentálně tvou pomoc nepotřebuju,” odvětil nevlídně. „A potloukat se kolem soudních lékařů a mrtvol není zrovna součástí mýho životního plánu.”

Vystoupila jsem z dodávky.

„Dobrou noc,” řekla jsem.

Rozezleně odjel za burácení motoru a já věděla, že se nezlobí na mě. Byl znechucený a rozzuřený. Jeho sebeúcta a zranitelnost stály přede mnou obnažené a on nechtěl, abych to viděla. Přesto mě to, co řekl, bolelo.

Ve vstupní hale jsem odložila kabát přes židli a stáhla si kožené rukavice. Pustila jsem na CD přehrávači Beethovenovu Eroicu a moje rozbouřené nervy začaly obnovovat svůj rytmus v souladu s hudbou. Snědla jsem omeletu a vzala si do postele knížku, ale byla jsem na čtení příliš unavená.

Usnula jsem při rozsvíceném světle a probudila jsem se šokovaná řinčením alarmu. Vyndala jsem ze zásuvky pistoli glock a potlačila jsem nutkání poplašný systém vypnout. Nemohla jsem ten příšerný zvuk vydržet. Ale nevěděla jsem, co alarm spustilo. Za pár minut zazvonil telefon.

„Tady strážní služba…”

„Ano, ano,” řekla jsem hlasitě. „Nevím, proč to spustilo.”

„Ukazuje nám to zónu pět,” oznámil mi ten muž. „Zadní dveře z kuchyně.”

„O ničem nevím.”

„Máme tam poslat policii?”

„Raději ano,” souhlasila jsem, zatímco siréna v mém domě kvílela dál jako při náletu.

Kapitola 28

Usoudila jsem, že poplašné zařízení uvedl do chodu silný poryv větru, a po pár minutách jsem ho vypnula, abych slyšela přijíždět policii. Seděla jsem na posteli a čekala. Nepustila jsem se do nepříjemné procedury prohledávání každého centimetru v domě, ani jsem neprošla místnosti, sprchy a tmavá strašidelná zákoutí.

Naslouchala jsem okolnímu tichu a silně jsem si uvědomovala jeho rozličné zvuky. Slyšela jsem vítr, slabé cvakání číslic otáčejících se na digitálním budíku, šramot topení, vlastní dech. Na příjezdové cestě zabrzdilo auto a já hned spěchala ke hlavním dveřím, na které policista rázně bušil pendrekem nebo kovovým obuškem, místo aby zazvonil na zvonek.

„Policie,” oznámil věcný ženský hlas.

Pustila jsem je dovnitř. Byli dva, mladá žena a starší muž. Na štítku se jménem té ženy stálo J. F. Butlerová a mě na ní hned něco zaujalo.

„Je to zóna pro kuchyňské dveře, které vedou ven,” vysvětlila jsem. „Velmi oceňuji, že jste přišli tak rychle.”

„Jak se jmenujete?” zeptal se mě její partner, R. I. McElwayne.

Počínal si, jako by nevěděl, kdo jsem, jako bych byla jen paní středního věku v koupacím plášti, která náhodou bydlí v hezkém domě ve čtvrti, kde je jen málokdy zapotřebí volat policejní hlídku.

„Kay Scarpettová.”

Jeho upjaté chování se trochu uvolnilo a řekl: „Nevěděl jsem, jestli skutečně existujete. Hodně jsem o vás slyšel, ale nikdy jsem nebyl v márnici, ani jednou za osmnáct let, za což jsem velmi vděčný.”

„To proto, že jste tehdy nemuseli chodit na demonstrační pitvy a neučili jste se všechny ty vědecké věci,” dobírala si

McElwayne potlačil úsměv a zvědavě se rozhlížel po mém domě.

„Jste vítán, kdykoli se přijdete podívat na demonstrační pitvu,” odpověděla jsem mu.

Butlerová měla oči všude, celé tělo ve střehu. Ještě ji neotupila tíha tohoto povolání, na rozdíl od jejího partnera, kterého momentálně hlavně zajímal můj dům a to, kdo jsem. Pravděpodobně dal odtáhnout už tisíc aut a řešil stejný počet falešných poplachů, to všechno za málo peněz a ještě méně uznání.

„Rádi bychom se tu rozhlédli,” řekla mi Butlerová a přitom zamkla hlavní vchod. „Začneme tady dole.”

„Prosím. Podívejte se, kamkoli chcete.”

„Kdybyste tu laskavě zůstala,” požádala, když zamířila do kuchyně, a vtom mi to došlo, až mě zaskočil příval emocí.

Připomínala mi Lucy. Očima, rovným nosem a způsobem, jakým gestikulovala. Lucy nedovedla pohybovat rty, aniž by přitom hýbala rukama, jako by rozhovor nevedla, ale dirigovala ho. Stála jsem v hale a poslouchala jejich kroky na podlaze z tvrdého dřeva, jejich tlumené hlasy, zavírání dveří. Dávali si na čas a já si představovala, že především Butlerová se snaží, aby nevynechali jediné místo, dost velké, kde by se schoval nějaký člověk.

Sestoupili po schodech a vyšli ven do mrazivé noci; kužely světla z jejich silných baterek přejely přes okna, dotkly se žaluzií. To trvalo dalších patnáct minut, a když zaklepali na dveře a vrátili se dovnitř, zavedli mě do kuchyně. McElwayne si dýchal na studené, zčervenalé ruce. Butlerová zjevně měla na srdci něco důležitého.

„Víte, že klika kuchyňských dveří je poškozená?” zeptala se.

„Ne,” odpověděla jsem polekaně.

Odemkla dveře blízko stolku u okna, kde jsem obvykle jedla s přáteli i sama. Dovnitř se nahrnul syrový, mrazivý

ví. Butlerová zamířila světlo na malý vrub na podložce kliky a na kraji dřevěného rámu, který vypadal, jako by se někdo pokoušel dveře vypáčit.

„Může to tu být už nějakou dobu a nevšimla jste si toho,” řekla. „Nekontrolovali jsme to, když vám alarm zvonil v úterý, protože to bylo v zóně pro dveře garáže.”

„Můj alarm v úterý zvonil?” řekla jsem ohromeně. „O tom nic nevím.”

„Jdu k vozu,” oznámil McElwayne své partnerce a vyšel z kuchyně, zatímco si stále třel ruce. „Hned jsem zpátky.”

„Měla jsem denní směnu,” vysvětlila mi. „Zdá se, že alarm náhodně spustila vaše hospodyně.”

Nechápala jsem, jak by Marie spustila alarm v garáži, pokud tam pro něco nešla a příliš dlouho ignorovala varovné pípání.

„Byla dost otřesená,” pokračovala Butlerová. „Zjevně si nemohla vzpomenout na kód, než jsme přijeli.”

„V kolik to bylo?” zeptala jsem se.

„Asi kolem jedenácti nula nula.”

Proto Marino neslyšel ten hovor v policejním rádiu; v jedenáct byl se mnou v márnici. Vzpomněla jsem si, že alarm nebyl zapojený, když jsem ten večer přišla domů, a zůstaly tu špinavé ručníky a nevyluxovaný koberec. Podivila jsem se, proč mi Marie nenechala vzkaz a neoznámila mi, co se stalo.

„Neměli jsme důvod kontrolovat tyhle dveře,” dodala Butlerová. „Takže nemůžu říct, jestli tu stopy po páčení v úterý byly nebo ne.”

„I kdyby ne,” odvětila jsem, „očividně se někdo někdy pokoušel dostat dovnitř.”

„Jednotka tři-dvacet,” ohlásila Butlerová. „Deset-pět pro okrskového detektiva pro násilné vniknutí.”

„Jednotka sedm-devadesát-dva,” přišla odpověď.

„Můžete reagovat na pokus o násilné vniknutí?”

„Deset-čtyři. Ozvěte se asi za patnáct minut.”

Butlerová položila rádio na kuchyňský stůl a znovu si prohlédla zámek. Závan ledového vzduchu shodil na zem hromádku papírových ubrousků a zvedal stránky novin.

„Přijede z Meadow a Cary,” sdělila mi, jako bych to potřebovala vědět. „Tam je okrsek.”

Zavřela dveře.

„Už nejsou součástí detektivního oddělení,” pokračovala a přitom sledovala mou reakci. „Proto se přestěhovali a spadají teď pod operace uniformovaných složek. Stalo se to asi před měsícem,” dodala a já začala chápat, kam tenhle rozhovor míří.

„Předpokládám, že detektivové vyšetřující vloupání jsou teď pod zástupkyní velitele Brayovou,” poznamenala jsem.

Butlerová zaváhala, pak odpověděla s ironickým úsměvem: „Není pod ní každý?”

„Dala byste si trochu kávy?” zeptala jsem se.

„Velmi ráda. Ale nechci vás obtěžovat.”

Vytáhla jsem z mrazáku balíček kávy. Butlerová se posadila a začala vyplňovat hlášení, zatímco jsem připravovala šálky, smetanu a cukr a do toho se z rádia ozývaly hlasy dispečerů a policistů. Zazvonil zvonek a já pustila dovnitř detektiva z oddělení vloupání. Neznala jsem ho. Zdálo se, že už neznám nikoho, protože Brayová odvolala spoustu lidí z práce, kterou tak dobře znali.

„Jsou to tyhle dveře?” zeptal se detektiv Butlerové.

„Jo. Hele, Johnny, nemáš pero, co píše líp než tohle?”

V hlavě mi začala tepat úporná bolest.

„Máš vůbec nějaké, které funguje?” Nemohla jsem uvěřit, co se tu děje.

„Jaké je datum vašeho narození?” zeptal se mě McElwayne.

„Moc lidí nemá poplašné zařízení v garáži,” přemítala Butlerová. „Podle mého názoru jsou kontakty slabší než u normálních dveří. Lehký kov, hodně velký povrch. Když fouká silný vítr °`

„Vítr ještě nikdy poplašné zařízení v mé garáži do chodu neuvedl,” namítla jsem.

„Ale kdybyste byla zloděj a předpokládala, že dům má poplašné zařízení,” pokračovala Butlerová ve svých úvahách, „nemuselo by vás napadnout, že jsou zajištěné i dveře garáže. A možná tam je něco, co stojí za krádež.”

„Za denního světla?” zeptala jsem se.

Detektiv nanášel prášek na kliku dveří a dovnitř vnikl další studený vzduch.

„Dobře, uvidíme, paní doktorko.” McElwayne dál vyplňoval hlášení. „Mám vaši domácí adresu. Potřebuju adresu pracoviště a telefonní číslo domů a do práce.”

„Rozhodně nechci, aby se moje číslo, které není v seznamu, objevilo ve zprávě pro tisk,” prohlásila jsem. Snažila jsem se, abych nedala najevo odpor k tomuto vpádu do mého soukromí, ať už byl míněný v dobrém nebo ne.

„Paní doktorko, máte svoje otisky v registru?” zeptal se detektiv a zvedl štěteček, kter}m nanáael čern} magnetický prášek na dveYe.

„Ano. Kvůli porovnánm.”

„Myslel jsem si to. Podle mého by je tam měli mít všichni soudnm lékaři pro pYípad, že sáhnou na nco, na co by neměli,” prohlásil. Nemínil to jako urážku, přesto se mě to dotklo.

„Chápete, co říkám?” snažila jsem se přimět McElwaynea, aby se na mě podíval a poslouchal mě. „Nechci to vidět v novinách. Nechci, aby každý reportér a bůhvíkdo ještě mi volal domů, znal mou přesnou adresu, číslo sociálního pojiatěnm, datum narození, rasu, pohlavm, místo Ůarozenm, v}šku, váhu, barvu očm, nejbli~šm příbuzné.”

„Stalo se v poslednm dob nco, o

em bychom mli vědět?” vyptával se m dál McElwayne, zatímco Butlerová podavala detektivovi fólii na snímání otisků.

„Ve středu večer mě sledovalo nějaké auto,” odpověděla jsem neochotně.

Oči všech se na mě upřely.

„A moje sekretářka zřejmě byla rovněž sledována. Včera večer.”

McElwayne si všechno zapsal. Znovu zazvonil zvonek a já na obrazovce kamerového zařízení na stěně u ledničky uviděla Marina.

„A o tomhle se taky nechci dočíst v novinách,” varovala jsem je, když jsem vycházela z kuchyně.

„Ne, madam, bude to v doplňujícím hlášení. To se neposkytuje tisku,” doprovázel mě hlas Butlerové.

„Zatraceně, udělej něco,” řekla jsem Marinovi, když jsem otevřela dveře. „Někdo se snažil vniknout do mého zatraceného domu a teď mi chtějí vniknout i do mého soukromí.”

Marino energicky žvýkal žvýkačku a díval se, jako bych to byla já, kdo spáchal zločin.

„Bylo by fajn, kdybys mi dala vědět, když se někdo pokusí vloupat do tvýho domu. Nemusel bych se o tom dozvědět z pitomýho skeneru,” prohlásil, zatímco hněvivými kroky pochodoval směrem k hlučícím hlasům.

Měla jsem všeho plné zuby a uchýlila jsem se do pracovny, abych zatelefonovala Marii. Telefon zvedlo malé dítě a pak si ho vzala Marie.

„Právě jsem zjistila, že se spustil alarm, když jste tu byla v úterý,” řekla jsem jí.

„Moc mě to mrzí, paní Scarpettová,” odpověděla prosebným hlasem. „Nevěděla jsem, co mám dělat. Neudělala jsem nic, co by ho spustilo. Luxovala jsem a vtom se to stalo. Nevzpomněla jsem si na kód, protože jsem se hrozně polekala.”

„Chápu to, Marie,” poznamenala jsem. „Taky se vždycky leknu. Spustil se teď večer znovu, proto vím přesně, jak jste se cítila. Ale musíte mě o tom pokaždé informovat.”

„Policie mi nevěřila. Poznala jsem to. Řekla jsem jim, že jsem nešla do garáže, a mohla bych…”

„Bála jsem se, že se budete zlobit, protože policie…, že už nebudete chtít, abych pro vás pracovala… Měla jsem vám to říct. Vždycky to už udělám. Slibuju.”

„Nemusíte se bát. Policie v téhle zemi vám nechce ublížit, Marie. Není to stejné jako v zemi, odkud pocházíte. A buďte velmi opatrná, když budete v mém domě. Mějte zapnutý alarm a při odchodu se ujistěte, že je zapojený. Viděla jste někoho nebo jste si všimla nějakého auta?”

„Vzpomínám si, že hustě pršelo a byla velká zima. Neviděla jsem nikoho.”

„Dejte mi vědět, kdybyste viděla něco nezvyklého,” požádala jsem.

Kapitola 29

Doplňující část hlášení o pokusu o vloupání se nějak dostala do tiskové zprávy včas, aby se objevila ve zpravodajství v šest hodin v sobotu večer. Reportéři začali volat mně i Rose domů a neúnavně se vyptávali na to sledování.

Nepochybovala jsem, že toto malé nedopatření má na svědomí Brayová. Byla to pro ni příjemná chvilka zábavy v jinak studeném, ponurém víkendu. Samozřejmě ji vůbec nezajímalo, že moje čtyřiašedesátiletá sekretářka žije sama ve čtvrti, která nemá střeženou bránu.

V neděli pozdě odpoledne jsem seděla v obývacím pokoji u hořícího krbu a pracovala jsem na článku pro časopis, který jsem už dávno měla odevzdat, ale neměla jsem na to náladu. Mizerné počasí stále odvádělo mou pozornost. Předpokládala jsem, že Jo už převezli do MCV a Lucy je ve Washingtonu. Ale nevěděla jsem to určitě. Jednou věcí jsem si však byla jistá. Lucy se zlobila, a kdykoli se zlobila, přerušila se mnou

styky. Mohlo to trvat měsíce, dokonce rok.

Usilovně jsem potlačovala nutkání zavolat matce nebo své sestře Dorothy, což může vypadat dost bezcitně, ale nepotřebovala jsem další důvody ke stresu. Konečně v neděli k večeru jsem podlehla. Dorothy nebyla doma. Zkusila jsem tedy matku.

„Ne, Dorothy tu není,” oznámila matka. „Je v Richmondu a věděla bys to, kdyby ses někdy obtěžovala zavolat své sestře a matce. Lucy má problémy a ty se nestaráš…”

„Dorothy je v Richmondu?” zeptala jsem nevěřícně.

„Co jsi čekala? Je to její matka.”

„Takže Lucy je taky v Richmondu?” Ta myšlenka mnou projela jako skalpel.

„Proto tam její matka odjela. Samozřejmě, že Lucy je v Richmondu.”

Nevěděla jsem, proč by mě to mělo překvapovat. Dorothy byla narcistický sobec. Kdekoli se odehrávalo nějaké drama, musela být jeho středem. I kdyby to znamenalo hrát úlohu i matky dítěte, které ji nikdy nezajímalo.

„Odjela už včera a nechtěla se tě ptát, jestli u tebe může

bydlet, protože ty zřejmě o svou rodinu nestojíš,” prohlásila matka.

„Dorothy u mě nechce bydlet nikdy.”

Moje sestra milovala hotelové bary. V mém domě neměla možnost seznámit se s muži, aspoň ne s takovými, o které bych se s ní byla ochotná dělit.

„Kde se ubytovala?” zeptala jsem se. „A Lucy je s ní?”

„Nikdo mi nic neřekne, je to všechno hrozně tajné, a já, její babička, tu sedím…”

Dál jsem to nevydržela.

„Mami, už musím jít,” řekla jsem.

Zavěsila jsem prakticky uprostřed věty a zavolala jsem domů přednostovi ortopedického oddělení, doktoru Grahamu Worthovi.

„Grahame, musíte mi s něčím pomoct,” požádala jsem.

„Neříkejte mi, že na mém oddělení zemřel pacient,” pravil suše.

„Grahame, víte, že bych vás neprosila o pomoc, kdyby nešlo o něco moc důležitého.”

Bezstarostnost vystřídalo mlčení.

„Máte tam pacientku pod falešným jménem. Je z ATF, postřelená v Miami. Víte, koho myslím.”

Neodpověděl.

„Moje neteř Lucy byla při stejné přestřelce,” pokračovala jsem.

„O té přestřelce vím,” odvětil. „Rozhodně to dávali ve zprávách.”

„Právě já jsem požádala nadřízeného Jo Sandersové z ATF, aby ji převezli do MCV. Slíbila jsem, že se o ni osobně postarám, Grahame.”

„Poslyšte, Kay,” řekl. „Mám zcela jasné instrukce, že za žádných okolností k ní nesmím nikoho pustit kromě nejbližší rodiny.”

„Nikoho?” opakovala jsem užasle. „Ani mou neteř?”

Chvíli mlčel, pak dodal: „Nerad vám to říkám, ale především ne vaši neteř.”

„Proč? To je absurdní!”

„Není to můj nápad.”

Nedovedla jsem si představit Lucyinu reakci, jestli jí zakázali navštívit její partnerku.

„Má tříštivou zlomeninu levé stehenní kosti,” vysvětloval.

„Musel jsem jí voperovat sponu. Je na trakci a na morfiu, Kay. Každou chvíli ztrácí vědomí. Chodí k ní jen její rodiče. Dokonce si nejsem jistý, jestli opravdu chápe, kde je nebo co se jí stalo.”

„Co to poranění hlavy?” zeptala jsem se.

„Jen škrábnutí, které roztrhlo kůži.”

„Není tam Lucy? Třeba čeká před pokojem? Možná s ní je její matka.”

„Už tu byla. Sama,” odpověděl doktor Worth. „Dneska dopoledne. Pochybuju, že tu ještě je.”

„Aspoň mi dejte šanci promluvit si s rodiči Jo.” Neodpověděl.

„Grahame?”

Ticho.

„Proboha. Jsou to kamarádky. Nejlepší přítelkyně.” Ticho.

„Jste tam ještě?”

„Ano.”

„Sakra, Grahame, milujou se. Jo možná ani neví, jestli je Lucy naživu.”

„Jo ví velmi dobře, že je vaše neteř v pořádku. Jo ji nechce vidět,” prohlásil.

Pustila jsem telefon z ruky a zůstala na něj zírat. Někde v tomhle zatraceném městě se moje sestra ubytovala v hotelu i ví, kde je Lucy. Vzala jsem telefonní seznam a začala jsem ; hotelem Omni, Jefferson a dalšími, které se nabízely. Brzy sem zjistila, že se Dorothy zapsala v Berkeley, v historické části města zvané Shockhoe Slip.

Telefon na pokoji nezvedala. V Richmondu nebylo tolik míst, kde by v neděli mohla bezstarostně hýřit, a tak jsem rychle vyšla z domu a nastoupila do auta. Když jsem předávala auto parkovací službě před hotelem Berkeley, stahovaly e nad městem těžké mraky. Hned jak jsem vešla dovnitř, věděla jsem, že tu Dorothy nebude. Malý elegantní hotel měl intimní, tmavý bar s koženými křesly s vysokým opěradlem s tichou klientelou. Barman v bílém saku byl velmi ochotný, když jsem k němu přistoupila.

„Hledám svou sestru a ráda bych věděla, jestli tu byla,” řekla jsem. Popsala jsem ji a on zavrtěl hlavou.

Vyšla jsem zase ven a vydala se přes ulici dlážděnou kočičími hlavami naproti k Tobacco Company, starému skladišti tabáku, přestavěnému na restauraci s nekrytým výtahem ze

skla a oceli, který stále jezdil nahoru a dolů v atriu se záplavou rostlin a exotických květin. Hned u hlavního vchodu byl bar s klavírem a tanečním parketem, kde jsem uviděla Dorothy, která seděla u plně obsazeného stolku s pěti muži. Cílevědomě jsem k nim zamířila, jako bych byla pověřena nějakým posláním.

Lidé u okolních stolků ustali v hovoru a upřeli na mě pohled, jako bych byla pistolník, který právě rozrazil létací dveře v saloonu.

„Promiňte,” řekla jsem zdvořile muži po Dorothyině levici. „Nevadilo by vám, kdybych si na chvíli přisedla?”

Zjevně mu to vadilo, ale uvolnil mi židli a vzdálil se k baru. Ostatní Dorothyini společníci si nervózně poposedli.

„Přišla jsem pro tebe,” oznámila jsem Dorothy, která očividně už nějakou dobu popíjela.

„Ale, podívejme, kdo přišel!” vykřikla a zvedla sklenku s koktejlem jako při přípitku. „Moje velká sestra. Dovolte, abych vám ji představila,” otočila se ke svým společníkům.

„Bud chvíli zticha a poslouchej mě,” řekla jsem jí tlumeným hlasem.

„Moje legendární velká sestřička.”

Dorothy, když se opila, byla vždycky nesnesitelná. Nedrmolila ani nevrážela do věcí, ale sexuálně dráždila muže a používala jazyk jako bič. Styděla jsem se za její chování i za její oblečení, které někdy vypadalo, jako by mě záměrně parodovala.

Ten večer měla na sobě hezký tmavomodrý kostým zaměstnané ženy, ale upnutý růžový svetřík pod sakem nabízel jejím společníkům víc než náznak bradavek. Dorothy vždycky trpěla utkvělou představou, že má malá prsa. Proto jí dělalo dobře, když muže přiměla k tomu, aby se jí na ně dívali.

„Dorothy,” pokračovala jsem, a když jsem se naklonila k jejímu uchu, málem mě porazila vůně parfému Coco od Chanelu. „Musíš jít se mnou. Potřebujeme si promluvit.”

„Víte, kdo to je?” pokračovala k mému zděšení. „Hlavní soudní lékařka tohohle krásnýho státu. Věřili byste tomu? Mám starší sestru, která je koroner.”

„Páni, to musí být fakt dost zajímavý,” poznamenal jeden z mužů.

„Co vám můžu objednat k pití?” pravil další.

„Jak je to podle vás doopravdy s tím Ramseyho případem? Myslíte, že to udělali rodiče?”

„Byl bych rád, kdyby někdo dokázal, že ty kosti, co se našly, skutečně patřily Amelii Earhartové.”

„Kde je číšnice?”

Položila jsem ruku na Dorothyinu paži a vstaly jsme od stolu. V jednom jsem se u své sestry nemýlila: byla příliš hrdá, aby vyvolala scénu, při které by nevypadala chytrá a přitažlivá. Odvedla jsem ji ven do pochmurné noci s temnými okny a mlhou.

„Nepůjdu s tebou domů,” ohradila se, když nás už nikdo nemohl slyšet. „A pust mi ruku, krucinál.”

Vzpírala se a chtěla jít směrem k hotelu, zatímco já ji táhla ke svému vozu.

„Půjdeš se mnou a zjistíme, co můžeme udělat pro Lucy.” „Viděla jsem ji prve v nemocnici,” řekla. Strčila jsem ji na místo spolujezdce.

„O tobě se ani nezmínila,” dodala moje vždy ohleduplná

sestra.

Nastoupila jsem a zamkla jsem dveře.

„Rodiče Jo jsou docela sympatičtí,” pokračovala, když jsme se rozjely. „Překvapilo mě, že neznali pravdu o vztahu Lucy a Jo.”

„Co jsi udělala? Vyžvanila jsi jim to, Dorothy?”

„Ne do detailu, ale naznačila jsem jisté věci, protože jsem předpokládala, že to vědí. Hele, je zvláštní vidět takové panorama, když jsi zvyklá na Miami.” Měla jsem chuť ji uhodit.

„Tak nebo tak, když jsem se Sandersovými chvíli mluvila, uvědomila jsem si, že jsou dost nábožní a s lesbickým vztahem se jen tak nesmíří.”

„Přála bych si, abys to slovo nepoužívala.”

„Ale vždyť je to pravda. Jsou to následovnice těch amazonek z ostrova Lesbos v Egejským moři, u pobřeží Turecka. Turkyně mají spoustu vlasů. Všimla sis toho někdy?”

„Slyšelas někdy o Sapfó?”

„Samozřejmě, že jsem o něm slyšela,” odpověděla Dorothy.

„Sapfó byla žena, která žila na ostrově Lesbos. Jedna z největších lyric-kých básnířek starověku.”

„Pcha. Na některých těch mužatkách s piercingem po celým těle není nic básnickýho. A Sandersovi pochopitelně nemluvili otevřeně o tom, že Lucy a Jo jsou lesbičky. Tvrdili, že Jo utrpěla těžké trauma, a kdyby viděla Lucy, znovu by si všechno připomněla. A že je moc brzy. Byli v tom neústupní, i když moc milí, a když se Lucy objevila, velice laskavě a soucitně jí to vysvětlili.”

Projela jsem kolem budky pro výběr mýta.

„Bohužel, víš, jaká je Lucy. Odporovala jim. Prohlásila, že jim nevěří, a mluvila hezky nahlas a hrubě. Objasnila jsem Sandersovým, že je ještě moc rozrušená po všem, čím prošla. Projevili velkou trpělivost a řekli, že se za ni modlili, a pak přišla sestra a požádala Lucy, aby odešla.

Vyřítila se ven jako divá,” pokračovala má sestra. Pak na mě pohlédla a dodala: „Samozřejmě, ať se na tebe zlobí nebo ne, určitě za tebou přijde, jako obvykle.”

,„Tak jsi jí to mohla udělat?” rozzlobila jsem se. „Jak ses mohla postavit mezi ni a Jo? Co to jsi za člověka?”

Dorothy to překvapilo. Cítila jsem, jak se celá naježila.

„Vždycky jsi na mě žárlila, protože nejsi její matka,” odsekla.

Zabočila jsem k výjezdu na Meadow Street, místo abych jela domů.

„Proč to nevyřešíme jednou provždy,” řekla Dorothy jedovatě. „Nejsi nic než stroj, počítač, jeden z těch supermoderních přístrojů, co máš tak ráda. Člověk se musí ptát, co je v nepořádku u ženy, která dobrovolně tráví všechen čas s mrtvými lidmi. Zmraženými, hnijícími mrtvolami, z nichž většina byly pochybné existence.”

Znovu jsem najela na městskou magistrálu a zamířila jsem do centra.

„Naproti tornu já věřím ve vztahy. Trávím čas tvůrčím způsobem, s ohledem na mezilidské vztahy, a věřím, že naše tělo je chrám, že se máme o ně starat a být na ně hrdí. Podívej se na sebe.” Pro větší efekt se odmlčela. „Kouříš, piješ, vsadím se, že ani nechodíš cvičit. Nechápu, jak to, že nejsi tlustá a ochablá. Pokud to není tím, že pořád řežeš kosti, pobíháš po místech činu nebo jsi celý den na nohou v pitomý márnici. Ale teď se dostaneme k tornu nejhoršímu.”

Naklonila se blízko ke mně, až mě ovanuly nepříjemné výpary vodky z jejího dechu.

„Zapni si pás, Dorothy,” upozornila jsem ji klidně.

„K tomu, co jsi udělala mý dceři. Mýmu jedinýmu dítěti. Sama jsi dítě nikdy nechtěla, protože jsi na to neměla čas. Tak jsi mi vzala to moje.” Znovu mě zahalil její alkoholický dech. „Nikdy, nikdy jsem neměla dovolit, aby tě navštěvovala. Kam jsem dala rozum, když jsem ji nechala trávit s tebou léto?”

Dramaticky se chytila oběma rukama za hlavu.

„Cpala jsi do ní všechny ty nesmysly o zbraních, munici a řešení zločinů! Udělalas z ní zatracenýho počítačovýho magora, než jí bylo deset, kdy mají holčičky chodit na oslavy narozenin, jezdit na ponících a hrát si spolu!”

Nechala jsem ji blábolit dál a věnovala jsem pozornost cestě.

„Předhodilas ji tomu tlustýmu, ošklivýmu buranskýmu policajtovi, a jen si to přiznejme. Je to tvůj jedinej blízkej

vztah s mužem. Jenom doufám, že s takovým čunětem nespíš. A i když je mi líto, co se stalo Bentonovi, říkám ti, že to byl slaboch. V tom stromě nebyla žádná míza, kdepak. To vejce v sobě nemělo žádný žloutek.

Jo. V tom vztahu jsi byla mužem ty, paní doktorkapráv-nička-šéfová. Už jsem ti to jednou řekla a zopakuju to: nejsi nic než chlap s velkýma kozama. Každýho oklameš, protože vypadáš tak elegantně v kostýmku Ralpha Laurena a v tom svým hogofogo autě. Myslíš, že jsi bůhvíjak sexy s těma svýma kozama, kvůli kterým jsem se cítila méněcenná, a ty ses mi smála, když jsem si objednávala vycpávky a další podobný vymyšlenosti. A pamatuješ, co řekla matka?

Dala mi fotografii chlupatý mužský ruky a prohlásila: Po tomhle rostou ženským prsa’.”

„Jsi opilá,” zamumlala jsem.

„Byly jsme v pubertě a ty sis ze mě dělala legraci!”

„Nikdy jsem si z tebe nedělala legraci.”

„Kvůli tobě jsem se cítila pitomá a ošklivá. Ty jsi měla svoje blond vlasy, poprsí a všichni kluci mluvili jenom o tobě. Navíc jsi taky byla chytrá. Vždycky sis myslela, jak jsi náramně chytrá, protože já doprdele neuměla nic víc než angličtinu.”

„Přestaň s tím, Dorothy.”

„Nenávidím tě.”

„Ne, tak to není, Dorothy.”

„Ale mě neoklameš. Mě ne.”

Zavrtěla hlavou a pohrozila mi prstem před obličejem.

„To ne. Mě neoklameš. Vždycky jsem o tobě tušila pravdu.”

Zaparkovala jsem před hotelem Berkeley a ona si toho ani nevšimla. Vřískala, slzy jí tekly po tváři.

„Jsi tajná zuřivá lesba,” vzlykla nenávistné. „A udělalas lesbu z mý dcery! A teď ji málem zabili a ona se ke mně chová, jako bych byla něco, co vylezlo z kanálu!”

„Radši běž do hotelu a vyspi se,” řekla jsem jí.

Utřela si oči a podívala se z okna, překvapená, že vidí svůj hotel, jako by to byla kosmická loď, která tady tiše přistála.

„Nevyhodím tě tu na ulici, Dorothy. Ale myslím, že právě teď bude nejlepší, když nezůstaneme spolu.”

Popotáhla nosem, její hněv pohasínal jako ohňostroj v noci.

„Dovedu tě na pokoj,” nabídla jsem jí.

Potřásla hlavou, ruce nehybně v klíně, po nešťastné tváři se jí kutálely slzy.

„Nechtěla mě vidět,” řekla hlasem tichým jako dech. „Když jsem v nemocnici vystoupila z výtahu, koukala se, jako by jí někdo naplival do jídla.”

Z Tobacco Company vycházela skupinka lidí. Poznala jsem v nich muže, kteří seděli u Dorothyina stolu. Vrávorali a příliš hlasitě se smáli.

„Vždycky chtěla být jako ty, Kay. Máš ponětí, jaký to je strašný pocit?” naříkala. „Já jsem taky někdo. Proč nechce být jako já?”

Najednou se ke mně vrhla a objala mě. Plakala mi na krku, vzlykala, třásla se. Přála jsem si, abych ji mohla mít ráda. Ale neměla jsem. Nikdy.

„Chci, aby mě taky zbožňovala!” vykřikla poháněná emocemi, alkoholem a svou zálibou v dramatu. „Aby mě taky obdivovala! Aby na mě byla pyšná, jako je pyšná na tebe! Chtěla jsem, aby si myslela, že jsem skvělá a silná, že se každý otočí a podívá se na mě, když vejdu do místnosti. Aby si o mně myslela a říkala všechny ty věci, co si myslí a říká o tobě! Chtěla jsem, aby se ptala mě na radu a aby si přála být taková jako já.”

Zařadila jsem rychlost a popojela ke vchodu do hotelu. “Dorothy,” řekla jsem, “jsi nevětší sobec jakého znám.”

Kapitola 30

Když jsem se dostala domů, bylo skoro devět, a já si provinile pomyslela, že jsem raději měla vzít Dorothy s sebou a nenechávat ji v hotelu. Ani v nejmenším by mě nepřekvapilo, kdyby se vrátila přes ulici do toho baru. Možná by tam našla pár osamělých mužů, které by mohla pobavit.

Poslechla jsem si vzkazy na záznamníku, rozzlobená těmi, kteří beze slova zavěsili. Bylo jich sedm a záznamník pokaždé ukazoval, že číslo volajícího je nedostupné. Reportéři neradi nechávali vzkazy, i v mé kanceláři, protože mi to poskytovalo možnost nezavolat jim zpátky. Uslyšela jsem, jak na příjezdové cestě bouchly dveře vozu, a napadlo mě, že to je Dorothy, ale když jsem se podívala, právě odjíždělo žluté taxi a Lucy zazvonila u dveří.

Nesla si malý kufřík a cestovní brašnu, které odložila v hale a pokračovala dál, aniž mě objala. Na levé tváři měla velkou tmavorudou podlitinu a několik menších, které na okrajích začínaly žloutnout. Takových zranění jsem viděla dost, abych poznala, že ji někdo udeřil pěstí.

„Nenávidím ji,” začala bez úvodu a zlostně se na mě podívala, jako bych to snad zavinila. „Kdo jí řekl, aby sem přijela? Ty?”

„Víš, že bych to nikdy neudělala,” odpověděla jsem. ,Pojď dál. Promluvíme si. Musíme si pořádně promluvit. Bože, už jsem se bála, že tě nikdy neuvidím.”

Usadila jsem ji ke krbu a přihodila jsem další poleno. Lucy vypadala hrozně. Pod očima tmavé kruhy, džínsy a svetr na ní visely, kaštanové vlasy jí padaly do tváře. Opřela si nohu o můj kávový stolek. Zapraskal suchý zip, když si sundala kotníkové pouzdro se zbraní.

„Máš doma něco k pití?” zeptala se. „Bourbon nebo něco podobného? V tom zatraceným taxíku nefungovalo vzadu topení a okno nešlo zavřít. Jsem hrozně zmrzlá. Podívej se na moje ruce.”

Natáhla je dopředu. Nehty měla promodralé. Vzala jsem její ruce do svých a pevně jsem je stiskla. Přisedla jsem si k ní blíž na pohovce a objala jsem ji. Byla hrozně hubená.

„Kam jsi dala svoje svaly?” pokoušela jsem se žertovat.

„Moc jsem nejedla…”

Zadívala se upřeně do ohně.

„V Miami nemají co jíst?”

Ani se neusmála.

„Proč matka musela přijet? Proč mě nenechá na pokoji? Do hajzlu, za celý můj život nedělala nic, jenom mě otravovala s těma svýma chlapama,” zuřila. „Předváděla se těm kreténům, který za ní dolejzali, zatímco já neměla nikoho. Sakra, oni taky neměli nikoho, akorát to nevěděli.”

„Vždycky jsi měla mě.”

Odhrnula si vlasy z očí, zřejmě mě ani neslyšela.

„Víš, co udělala v nemocnici?”

„Jak zjistila, kde tě najde?” Musela jsem nejdřív znát odpoveď na tuto otázku a Lucy pochopila, proč se ptám.

„Protože je moje rodná matka,” řekla s trpkým sarkasmem. „Takže je uvedená na různých formulářích, ať se mi to líbí nebo ne, a samozřejmě ví, kdo je Jo. Takže máti vystopovala rodiče Jo tady v Richmondu a všechno z nich vytáhla, protože je velká manipulátorka a lidi si vždycky myslí, že je báječná. Sandersovi jí řekli, kde je pokoj Jo, a dnes ráno se objevila v nemocnici. Ani jsem nevěděla, že tu je, seděla jsem v čekárně a ona se tam přihrne jako nějaká primadona.”

Otevírala a zavírala pěsti, jako by měla ztuhlé prsty.

„A hádej co?” pokračovala. „Sehrála se Sandersovými ten svůj velkej soucitnej výstup. Nosila jim kafe, sendviče, zasypávala je svými filozofickými perlami. Mluvili a mluvili a já tam seděla, jako bych neexistovala, a pak ke mně máti přijde, poplácá mě po ruce a řekne: Jo dneska nesmí mít žádné návštěvy.

Zeptala jsem se jí, kdo sakra je, že mi to říká. Odpověděla, protože ne

chtěli ranit moje city. Do háje. Tak jsem prostě odešla. Pokud vím, máti tam ještě je.”

„Není,” podotkla jsem.

Lucy vstala a pohrabáčem posunula poleno. Jiskry se rozlétly jako na protest.

„Zašla moc daleko. Tentokrát to přehnala,” řekla moje neteř.

„Nebudeme o ní mluvit. Chci mluvit o tobě. Pověz mi, co se stalo v Miami.”

Posadila se na koberec, opřela se o pohovku a zahleděla se do ohně. Vstala jsem, přešla k baru a nalila jsem Lucy bourbon Booker’s.

„Teto Kay, já ji musím vidět.”

Podala jsem Lucy skleničku a posadila jsem se. Masírovala jsem jí ramena, až se trochu uvolnila a začala mluvit ospalým hlasem.

„Leží tam a neví, že na ni čekám. Možná si myslí, že se nechci obtěžovat.”

„Proč by si to proboha myslela, Lucy?”

Neodpověděla, jen se dál dívala na kouř a plameny. Pomalu se napila.

„Když jsme tam jely v mým senzačním benzu V-12,” řekla odtažitým hlasem, „Jo mi přiznala, že má blbej pocit. Uklidňovala jsem ji, že je normální mít blbej pocit, když se chystáte na akci. Dokonce jsem si z ní kvůli tomu utahovala.”

Odmlčela se a dál se upřeně dívala do krbu, jako by tam viděla něco jiného.

„Přišly jsme ke dveřím bytu, který ty svinský stopětašedesátníci užívají jako klub,” vyprávěla dál, „a Jo vešla jako první. Bylo jich tam šest místo tří. Hned jsme si uvědomily, že jsme naletěly, a já tušila, co udělají. Jeden z nich chytil Jo, přiložil jí zbraň k hlavě a chtěl vědět, kde je to místo na Fisher Islandu, kde jsme připravovali zásah.”

Zhluboka se nadechla a ztichla, jako by nemohla pokračovat. Znovu se napila bourbonu.

„Bože, co je to za pití? Už jen ty výpary mě uzemní.”

„Je šedesátiprocentní. Obvykle nikoho nenutím, ale nebylo by špatné, kdyby tě to teď uzemnilo. Zůstaň u mě nějakou dobu,” prosila jsem.

„ATF a DEA udělaly všechno správně,” pokračovala, jako by mě neslyšela.

„Tyhle věci se stávají, Lucy.”

„Musela jsem okamžitě něco vymyslet. Nenapadlo mě nic jinýho, než předstírat, že je mi úplně fuk, jestli jí vystřelí mozek z lebky nebo ne. Drželi jí pistoli těsně u hlavy a já začala dělat, jako že jsem na ni děsně naštvaná, což vůbec nečekali.”

Polkla další doušek bourbonu. Silně to na ni účinkovalo.

„Přistoupila jsem k tornu marockýmu hajzlovi se zbraní, postavila se rovnou před něj a povídám, jen ať si klidně poslouží a oddělá ji, protože to je pitomá čubka a už mám plný zuby toho, že se mi všude plete do cesty. Ale jestli ji oddělá hned, dostane sebe a ostatní do průseru.”

Zírala do ohně široce rozevřenýma očima a bez mrknutí, jako by to znovu viděla před sebou.

„Řekla jsem: Myslíš, že jsem nečekala, že nás využijete a pak uděláte tohle? Myslíš, že jsem blbá? Tak víš co? Zapomněla jsem ti říct, že pan Tortora nás čeká - podívala jsem se na hodinky - přesně za hodinu a šestnáct minut. Myslela jsem, že by bylo hezký ho pobavit, než se vy kreténi objevíte, rozstřílíte mu střeva, vezmete si všechny jeho zbraně, prachy a zasranej kokain. Co se stane, když se neukážeme? Myslíš, že nebude nervózní?”

Nemohla jsem z Lucy spustit oči. Vzpomínky na mě útočily ze všech stran. Představovala jsem si ji, jak hraje ten nebezpečný výstup, a viděla jsem ji v pracovní uniformě na požářištích, při řízení vrtulníku a při programování počítačů. Viděla jsem ji jako rozčilující, nezkrotné dítě, které jsem prakticky vychovala. Marino měl pravdu. Lucy se domníva

la, že toho musí hodně dokazovat. Jejím prvním impulzem vždycky bylo bojovat.

„Nemyslela jsem, že mi opravdu věří,” pokračovala. „Tak jsem se otočila k Jo. Nikdy nezapomenu na pohled v jejích očích, na hlaveň pistole u jejího spánku. Ty oči.” Odmlčela se. „Byly tak klidné, když se dívala do mých, protože…”

Hlas se jí zachvěl.

„Protože mi chtěla dát najevo, že mě miluje…” Lucy se dusila vzlyky. „Miluje mě! Chtěla, abych to věděla, protože byla přesvědčená…” Hlas jí zakolísal a utichl. „Byla přesvědčená, že zemřeme. A tehdy jsem na ni začala ječet. Řvala jsem, že je pitomá zasraná děvka, a dala jsem jí takovou facku, až jsem necítila ruku.

A ona na mě jenom kouká, jako by tam nikdo jiný nebyl, krev jí teče z nosu a koutků úst jako červená řeka a kape jí na bradu. Ani nevykřikla. Byla z toho úplně mimo, vypadla z úlohy, jako by zapomněla na celý výcvik, na všechno, co sakra dobře věděla, že má dělat. Chytila jsem ji. Praštila jsem s ní na zem, vrhla jsem se na ni a nadávala jsem, fackovala ji a ječela jsem.”

Utřela si oči a zadívala se přímo před sebe.

„A nejstrašnější je, teto Kay, že jsem to částečně myslela vážně. Měla jsem takovou zlost, že mě nechala ve štychu, že to prostě zabalila. Chtěla to vzdát a zemřít, krucinál!”

„Jako Benton,” zašeptala jsem.

Lucy si utřela tvář do košile. Zřejmě mě neslyšela.

„Do hajzlu, už mě unavujou lidi, který to vzdávají a opouštějí mě,” řekla roztřeseným hlasem. „Když je potřebuju a oni to doprdele vzdají!”

„Benton to nevzdal, Lucy.”

„Tak jsem Jo dál nadávala, řvala jsem, tloukla ji, křičela jsem, že ji zabiju, a přitom jsem na ní obkročmo klečela a třásla jsem s ní za vlasy. To ji trochu probralo, možná dokonce vytočilo, a začala mi moje údery vracet. Řekla, že jsem hnusná kubánská kurva, plivla mi krev do tváře, praštila mě, a to už se ti chlapi chechtali, hvízdali a popadali se za koule…”

Znovu se zhluboka nadechla a zavřela oči. Skoro se už ani neudržela vzpřímeně. Opřela se mi o nohy, světlo z krbu si pohrávalo na její výrazné, krásné tváři.

„Začala se opravdu prát. Tiskla jsem jí kolena k bokům tak pevně, až se divím, že jsem jí nezlámala žebra. A zatímco jsme takhle zápasily, roztrhla jsem jí košili, což ty chlapy uvedlo opravdu do varu, takže si nevšimli, že jsem vytáhla zbraň z kotníkovýho pouzdra. Začala jsem střílet. A nepřestala jsem. Jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát…” Hlas se jí vytratil.

Sehnula jsem se k ní a vzala ji do náruče.

„Rozumíš? Nosím džínsy se širokýma nohavicema, abych ukryla svůj Sig. Prý jsem vypálila jedenáct ran. Ani si nepamatuju, že jsem odhodila prázdný zásobník, vytáhla plný a nasadila ho. Najednou byli všude agenti a já nějak odvlekla Jo ze dveří. Silně krvácela z hlavy.”

Lucyin dolní ret se zachvěl, jak se snažila mluvit dál, ale hlas měla vzdálený. Jako by tu nebyla. Ocitla se zase tam, znovu to prožívala.

„Prásk. Prásk. Prásk. Měla jsem na rukou její krev.”

Hlas jí stoupal až k Bohu.

„Uhodila jsem ji zas a zas. Pořád cítím, jak mě štípla dlaň, když dopadla na její tvář.”

Podívala se na ruku, jako by ji chtěla odsoudit k smrti.

„Cítila jsem, jak má hebkou pleť. A krvácela. Já to způsobila. Pleť, které jsem se tak ráda dotýkala a milovala ji. Poranila jsem ji do krve. A pak ty zbraně, zbraně, zbraně, a dým a zvonění v mých uších. Je to jako požár, když se to takhle přihodí. Skončí to dřív, než se naděješ. Myslela jsem, že je mrtvá.”

Sklonila hlavu, tiše plakala a já ji hladila po vlasech.

„Zachránilas jí život. A zachránila jsi svůj,” řekla jsem nakonec. „Jo ví, co jsi udělala a proč, Lucy. Měla by tě milovat tím víc.”

„Tentokrát jsem v maléru, teto Kay,” odpověděla.

„Jsi hrdinka. Skutečně.”

„Ne. Nechápeš to. Nezáleží na tom, jestli to byla oprávněná střelba. Nezáleží na tom, jestli mi ATF dá medaili.”

Narovnala se a vstala. Shlížela na mě s porážkou v očích a ještě nějakým výrazem, který jsem nerozpoznala. Možná to byl zármutek. Nikdy neprojevila zármutek, když byl Benton zavražděn. Vždycky jsem u ní viděla jen zuřivost.

„A kulka, kterou jí vyoperovali z nohy? Celoplášťová střela Hornady s dutým hrotem. Devadesát grainů. Vyšla z mojí zbraně.”

Nevěděla jsem, co na to říct.

„Já ji postřelila, teto Kay.”

„I kdyby…”

„Co když už nikdy nebude chodit? Co když kvůli mně skončí u bezpečnosti?”

„Nebude nějak brzy skákat z vrtulníků,” poznamenala jsem. „Ale bude v pořádku.”

„Co když jsem jí tou svou zasranou pěstí trvale znetvořila obličej?”

„Lucy, poslouchej mě,” řekla jsem. „Zachránilas jí život. Jestli jsi kvůli tornu zabila dva lidi, tak ať. Neměla jsi jinou možnost. Přece jsi to sama nechtěla.”

„Houby že ne,” odpověděla. „Chtěla jsem je zabít všechny.”

„To nemyslíš vážně.”

„Možná ze mě bude jenom námezdnej žoldák,” řekla hořce. „Potřebujete se zbavit nějakýho vraha, násilníka, silničního lupiče, pedofila, drogovýho dealera? Volejte jedna-osmsto-L-U-C-Y.”

„Zabíjením Bentona nevzkřísíš.”

Zase to vypadalo, že mě neslyší.

„Nepřál by si, aby ses takhle cítila,” podotkla jsem. Zazvonil telefon.

„Neopustil tě, Lucy. Nezlob se na něho za to, že zemřel.”

Telefon zazvonil potřetí a Lucy se už neudržela. Popadla ho, neschopná utajit naději i strach v očích. Nemohla jsem se přimět, abych jí prozradila, co mi říkal doktor Worth. Teď nebyla ta pravá chvíle.

„Jistě, okamžik,” odpověděla, a když mi podávala telefon, ve tváři se jí zračilo zklamání a další bolest.

„Ano?” ohlásila jsem se váhavě.

„Doktorka Kay Scarpettová?” zeptal se neznámý mužský hlas.

„Kdo volá?”

„Je nutné, abyste potvrdila, kdo jste.” Hovořil s americkým přízvukem.

„Jestli jste nějaký reportér…”

„Dám vám telefonní číslo.”

„Dám vám jeden slib,” opáčila jsem. „Povězte mi, kdo jste, nebo zavěsím.”

„Dovolte mi dát vám to číslo,” a začal ho odříkávat dřív, než jsem stačila odmítnout.

Poznala jsem, že to je číslo do Francie.

„Ve Francii jsou teď tři ráno,” připomněla jsem, jako by to nevěděl.

„Je jedno, kolik je hodin. Dostáváme od vás informace a zadáváme je do našeho počítačového systému.”

„Ode mě je nemáte.”

„Ne, ne v tom smyslu, že byste je napsala do počítače, paní doktorko.”

Jeho hlas byl zvučný baryton, hladký jako dokonale vyleštěné dřevo.

„Jsem na sekretariátu v Lyonu,” oznámil mi. „Zavolejte na číslo, které jsem vám dal, a aspoň si poslechněte naši hlasovou schránku po úředních hodinách.”

„Jaký má smysl…”

„Prosím.”

Zavěsil, a když jsem vytočila číslo, nahraný ženský hlas se silným francouzským přízvukem řekl: „Bonjour, hello,” a v obou jazycích uvedl úřední hodiny. Zadala jsem provolbu, kterou mi předtím uvedl, a na lince se opět ozval hlas toho muže.

„Bonjour, hello? A to má identifikovat, kdo jste?” řekla jsem. „Pro mě za mě můžete být nějaká restaurace.”

„Prosím, odfaxujte mi jeden list papíru s vaší hlavičkou. Až ho uvidím, všechno vám vysvětlím.”

Dal mi příslušné číslo. Odložila jsem sluchátko a vrátila se do pracovny. Odfaxovala jsem mu list svého dopisního papíru, zatímco Lucy zůstala u krbu, loket opřený o koleno, bradu v dlani, ponořená do sebe.

„Jmenuji se Jay Talley, styčný důstojník ATF u Interpolu,” představil se, když jsem zase zvedla telefon. „Potřebujeme, abyste sem hned přijela. Vy a kapitán Marino.”

„Nerozumím,” odpověděla jsem. „Měl byste mít moje zprávy. Momentálně k nim nemám co dodat.”

„Nežádali bychom vás o to, kdyby to nebylo důležité.”

„Marino nemá pas,” namítla jsem.

„Před třemi lety byl na Bahamách.”

Už jsem zapomněla, že Marino vzal jednu ze svých mnoha špatně zvolených žen na třídenní výletní plavbu. Jejich vztah netrval o mnoho déle.

„Je mi jedno, jak je to důležité,” prohlásila jsem. „V žádném případě nenastoupím do letadla a nepoletím do Francie, když nevím, co…”

„Počkejte okamžik,” přerušil mé zdvořile, ale s autoritou.

„Senátore Lorde? Pane, jste tam?”

„Jsem tady.”

„Franku?” vydechla jsem nevěřícně. „Kde jste? Ve Francii?” Ráda bych věděla, jak dlouho byl připojený a poslouchal.

„Teď dávejte pozor, Kay. Tohle je důležité,” řekl mi senátor Lord hlasem, který mi připomněl, kdo je. „Přijeďte, a to hned. Potřebujeme vaši pomoc.”

„Kdo?”

Pak promluvil Talley. „Vy a Marino musíte být na soukromém letišti Millionaire ve čtyři třicet. To znamená ráno, vašeho času. Za necelých šest hodin.”

„Nemůžu odjet hned, protože…,” začala jsem protestovat. Mezitím se Lucy objevila ve dveřích.

„Nesmíte se opozdit. Váš newyorský spoj odlétá v osm třicet,” sdělil mi.

Domnívala jsem se, že senátor Lord už zavěsil, ale najednou se ozval jeho hlas.

„Děkuji vám, agente Talley,” pravil. „Promluvím s ní sám.”

Slyšela jsem, jak se Talley odpojil z linky.

„Chci se zeptat, jak se vám daří, Kay,” řekl můj přítel senátor.

„Nemám tušení.”

„Záleží mi na tom,” pokračoval. „Nedovolím, aby se vám cokoli stalo. Důvěřujte mi. Teď mi povězte, jak se cítíte.”

„Kromě toho, že jsem předvolaná do Francie a asi budu opuštěná a…,” chtěla jsem dodat, co se stalo Lucy, ale stála d vedle mě.

„Všechno bude v pořádku,” ujišťoval mě senátor Lord.

„Ať to znamená cokoli,” poznamenala jsem.

„Důvěřujte mi.”

Vždycky jsem mu důvěřovala.

„Budou po vás chtít, abyste dělala věci, které vám budou proti mysli. Věci, které vás polekají.” ..Já se tak snadno neleknu, Franku,” odpověděla jsem.

Kapitola 31

Marino mě vyzvedl ve tři čtvrtě na čtyři. Byla to nemilosrdná ranní hodina, která mi připomněla bezesné služby v nemocnicích, začátky mé kariéry, kdy mě volali k případům, které nikdo jiný nechtěl.

„Aspoň vidíš, jaký to je mít půlnoční šichtu,” poznamenal Marino, když jsme ujížděli po zledovatělých silnicích.

„Já to dobře znám,” odpověděla jsem.

„Jo, ale rozdíl je, že tam nemusíš chodit. Můžeš poslat na místo činu někoho jinýho a zůstat doma. Jsi šéfka.”

„Vždycky opouštím Lucy, když mě potřebuje, Marino.”

„Neboj se, doktorko, ona to určitě chápe. Stejně nejspíš bude spěchat do Washingtonu, aby vyřídila ten malér s revizní komisí.”

O Dorothyině návštěvě jsem mu neřekla. Ničemu by to neprospělo, jen by se ještě víc rozčílil.

„Jsi ve fakultním sboru na MCV. Chci říct, že jsi skutečná doktorka.”

„Díky.”

„Nemůžeš si promluvit s děkanem nebo podobně?” zeptal se a stiskl zapalovač ve voze. „Nemůžeš zatahat za nějaký nitky, aby tam Lucy mohla na návštěvu?”

„Pokud Jo není schopná dělat nějaká rozhodnutí o tom, kdo ji navštíví a kdo ne, rozhoduje její rodina.”

„Zasraný pánbíčkáři. Hitleři, co šoustaj s biblí.”

„Byla doba, kdy jsi i ty byl plný předsudků, Marino,” připomněla jsem. „Mám dojem, že jsi vždycky mluvil o teplouších a buzerantech. Ani nechci opakovat některá slova, co jsem od tebe slyšela.”

„No jo. Jenže jsem to nikdy nemyslel doopravdy.”

Na letišti Millionaire, centru pro soukromá proudová letadla, bylo aspoň pět pod nulou, a když jsem vytahovala zavazadlo z kufru, málem mě povalil silný ledový vítr. Čekali na nás dva piloti, kteří toho moc nenamluvili, jen otevřeli bránu a zavedli nás přes letištní plochu k learjetu taženému elektrickým vozíkem. Na jednom ze sedadel ležela tlustá manilová obálka s mým jménem, a když jsme vzlétli do jasné mrazivé noci, zhasla jsem lampičku a spala jsem až do přistání v Teterboro, New Jersey.

Když jsme scházeli po kovových schůdcích, hladce a neslyšně k nám přijížděl tmavomodrý explorer. Padal drobný sníh, který mě bodal do tváří.

„Polda,” kývl Marino hlavou, když se explorer zastavil blízko letadla.

„Jak to víš?”

„Vždycky to poznám,” odpověděl.

Řidič měl džínsy a koženou bundu a vypadal, jako by poznal život ze všech stránek a je rád, že nás může vyzvednout. Uložil naše zavazadla do kufru. Marino nastoupil dopředu a za chvíli už jedna poznámka a historka stíhala druhou, protože šofér byl z newyorské policie, kde Marino dřív pracoval. Dřímala jsem a tu a tam ke mně zalétly útržky jejich hovoru.

,,…Adams z detektivního oddělení volal asi v jedenáct. Myslím, že ho nejdřív dostal Interpol. Nevěděl jsem, že má

nimi něco společnýho.”

„Vážně?” Marinův hlas byl tlumený a uspávající jako bourbon s ledem. „Vsadím se, že to je pěknej prevít…”

“Ale ne. Je dobrej…”

Střídavé jsem upadala do spánku, světla pouličních lamp se mi míhala na očních víčkách a já znovu pocítila tu prázdnou bolest.

,,…tak jsem se večer ztřískal, že když jsem se ráno vzbudil, nevěděl jsem, kde mám auto nebo doklady. Bylo to děsný probuzení…”

Nadzvukovým letadlem jsem letěla jen jednou, s Bentonem. Vzpomínala jsem si na jeho tělo tisknoucí se k mému, za svá rozpálená ňadra, která se ho dotýkala, když jsme seděli na těch malých kožených sedadlech, popíjeli francouzské víno a dívali se na talířky s kaviárem, který jsme neměli v úmyslu jíst.

Pamatovala jsem si na naši zraňující hádku, která se v Londýně změnila v zoufalé milování, v bytě nedaleko amerického velvyslanectví. Dorothy možná měla pravdu. Možná si o sobě příliš mnoho myslím a nejsem tak otevřená, jak bych chtěla. Ale v Bentonovi se mýlila. Nikdy nebyl slaboch a v posteli jsme nikdy nebyli vlažní.

„Paní doktorko?”

Z dřímoty mě vytrhl nějaký hlas.

„Jsme tady,” řekl náš řidič, který mě pozoroval ve zpětném zrcátku.

Přetřela jsem si obličej dlaněmi a potlačila zívnutí. Vítr tu vanul silnější a teplota byla ještě nižší. U kontrolní přepážky Air France jsem odbavila nás oba, protože jsem Marinovi nevěřila, pokud šlo o letenky nebo pasy, a dokonce ani to, že najde správný příchod k letadlům, aniž by ze sebe udělal osla. Let 2 startoval asi za hodinu a půl, a jakmile jsem se usadila v letištní hale Concordu, znovu mě přepadla únava a pálily mě oči.

„Podívej se na to,” zašeptal Marino až moc hlasitě. „V baru je plno. Támhleten chlapík pije pivo a to je teprve sedm ráno.”

Marino to přijal jako výzvu.

„Chceš něco?” zeptal se. „Třebas noviny?”

„Momentálně mi je úplně fuk, co se děje ve světě.” Přála jsem si, aby mě nechal na pokoji.

Když se vrátil, nesl dva talíře navršené zákusky, sýrem a sušenkami. V podpaží svíral plechovku heinekenu.

„Víš co?” zeptal se, když si rozložil snídani na nízký stolek vedle sebe. „Jsou skoro tři hodiny odpoledne, francouzskýho času.”

Otevřel si pivo.

„Některý lidi míchají šampaňský s pomerančovým džusem, věřila bys tomu? A jsem si jistej, že támhle sedí nějaká slavná hvězda. Má sluneční brýle a všichni na ni koukají.”

Bylo mi to srdečně jedno.

„Ten chlapík, se kterým sedí, vypadá taky slavnej, něco jako Mel Brooks.”

„Vypadá ta žena v brýlích jako Anne Bancroftová?” zamumlala jsem.

„Jo!”

„Pak to je Mel Brooks.”

Další cestující, oblečení mnohem luxusněji než my, se na nás zvědavě podívali. Nějaký muž zašustil Le Mondem a napil se espresa.

„Viděl jsem ji v Absolventovi. Vzpomínáš?” pokračoval Marino.

Byla jsem už úplně probuzená a přála jsem si, abych mohla někam zalézt a schovat se.

„To byla moje fantazie. Paráda. Jako že tě učitelka vyučuje po škole. Taková, která tě nutí zkřížit nohy.”

„Tamtím oknem můžeš vidět concorde,” ukázala jsem. „Proč jsem si nevzal foťák.” Znovu si důkladně loknul piva.

„Možná by ses mohl jít po nějakém podívat,” navrhla jsem mu.

„Myslíš, že tu mají ty malý foťáky na jedno použití?”

„Pouze francouzské.”

Na okamžik zaváhal, pak na mě vrhl nevraživý pohled.

„Hned jsem zpátky,” řekl.

Samozřejmě, letenku a pas nechal v kapse kabátu přehozeném přes židli, a když oznámili, že budeme nastupovat, dostala jsem na pager naléhavou zprávu, že ho nechtějí pustit :pátky do haly. Čekal u přepážky v doprovodu člena ochranky a obličej měl zrudlý zlostí.

„Promiňte,” řekla jsem a podala jsem jedné z letušek Marinův pas a letenku.

„Nezačínejme tu cestu takhle,” zašeptala jsem mu, když jsme prošli halou a následovali jsme ostatní cestující do letadla.

„Říkal jsem jim, že si pro to dojdu. Banda francouzskejch debilů. Kdyby mluvili anglicky, jako že by měli, k žádnýmu průseru by nedošlo.”

Měli jsme sedadla vedle sebe, ale letadlo naštěstí nebylo plné, a tak jsem si přesedla přes uličku od Marina. Zřejmě to bral poněkud osobně, dokud jsem mu nedala půlku svého kuřete s citronovou omáčkou, piškotovou roládu s vanilkovou pěnou a svoje čokoládové bonbony. Neměla jsem tušení, kolik piv vypil, ale pořád chodil na toaletu, razil si cestu úzkou uličkou, zatímco jsme letěli dvojnásobnou rychlostí, než je rychlost zvuku. Na letišti Charlese de Gaulla jsme přistáli v 18.20.

Před terminálem na nás už čekal tmavomodrý mercedes a Marino se pokusil navázat konverzaci s řidičem, který ho ovšem nenechal sedět vpředu, ani mu nevěnoval pozornost. Marino se mrzutě zabořil do sedadla, kouřil u otevřeného okna, kterým dovnitř foukal studený vzduch, a díval se na nevzhledné paneláky počmárané graffiti a na kilometry seřaďovacích nádraží, které nás vedly k osvětlené siluetě moderního města. Jména velkých podnikatelských bohů - Hertz, Honda, Technics a Toshiba - svítila do noci ze svých olympských výšin.

„Kruci, mohli bychom klidně bejt v Chicagu,” stěžoval si Marino. „Je mi nějak divně.”

„Pásmová nemoc.”

„Byl jsem předtím na západním pobřeží, a takhle blbě mi nebylo.”

„Tohle je horší pásmová nemoc,” připomněla jsem.

„Já myslím, že je to tím, že jsme letěli tak rychle,” pokračoval. „Představ si to. Díváš se tím malým okýnkem, jako bys byla v kosmický lodi. Nevidíš ani mizernej horizont. Tak vysoko nejsou žádný mraky, vzduch je na dýchání moc řídkej a je tak sto pod nulou. Žádný ptáci, žádný normální letadla, vůbec nic.”

Před Banque de France zastavil policista v modrobílém citroenu s červenými pruhy nějakého řidiče, který jel příliš rychle. Obchody na Boulevard des Capucines se změnily ve značkové butiky pro velmi bohaté a já si vzpomněla, že jsem si nezjistila, jaký je kurz.

„Proto mám už zase hlad,” pokračoval Marino ve svém vědeckém vysvětlení. „Když letíš tak rychle, metabolismus se rozběhne na plný obrátky. Pomysli, kolik to je kalorií. Jak jsem prošel celnicí, necítil jsem nic, víš? Nebyl jsem ani opilej, ani přejedenej.”

Vánoční výzdoba nebyla nijak ohromující, dokonce ani v centru města. Pařížané před svá bistra a obchody jen zavěsili skromné osvětlení a girlandy z jehličnanů a zatím jsem neviděla jediného Santa Clause, až na jednoho velkého nafukovacího na letišti, který mával rukama jako při tělocviku. O něco bohatší výzdoba, s vánočními hvězdami a nazdobeným stromečkem, byla v mramorovém vestibulu Grand Hótelu, kde jsme podle našeho itineráře měli bydlet.

„Kristova noho,” řekl Marino, když se rozhlédl po vysokých sloupech a obrovském lustru. „Kolik myslíš, že stojí pokoj v tomhle brlohu?”

Telefony bez ustání melodicky vyzváněly, fronta u recepce byla depresivně dlouhá. Všude stála zavazadla a já si

rostoucím zoufalstvím uvědomila, že se před námi zapisuje

turistická výprava.

„Víš co, doktorko?” postěžoval si Marino. „V takovým místě si nebudu moct dovolit ani pivo.”

„Pokud se vůbec dostaneš do baru,” odpověděla jsem.

“Vypadá to, že tu budeme trčet celou noc.”

Jakmile jsem to dořekla, někdo se lehce dotkl mé paže já se otočila k muži v tmavém obleku, který stál vedle mě usmíval se.

Madame Scarpettová, monsieur Marino?” Pokynul nám, abychom vystoupili z fronty. „Moc se omlouvám, teprve teď

jsem vás uviděl. Jmenuji se Ivan. Už jste zapsáni. Prosím, zavedu vás do vašich pokojů.”

Nedovedla jsem určit jeho přízvuk, ale rozhodně nebyl francouzský. Muž nás doprovodil přes rozlehlý vestibul k výtahům z mosazi vyleštěné jako zrcadlo a stiskl tlačítko pro třetí patro.

„Odkud jste?” zeptala jsem se.

„Tak odevšad, ale v Paříži žiju mnoho let.”

Následovali jsme ho dlouhou chodbou k pokojům, které spolu sousedily, ale nebyly propojené. Polekalo mě a znervóznilo, když jsem zjistila, že naše zavazadla jsou už uvnitř.

„Budete-li něco potřebovat, zavolejte přímo mně,” řekl Ivan. „Nejlépe se najíte asi tady v restauraci. Je tam pro vás rezervovaný stůl, anebo samozřejmě tu je pokojová služba.”

Rázně odešel, dřív než jsem mu mohla dát spropitné. Marino a já jsme se zastavili ve dveřích a nahlíželi jsme do svých pokojů.

„Tohle se mi nelíbí,” prohlásil. „Nemám rád tyhle hovadiny s tajnýma agentama. Jak sakra máme vědět, kdo to je? Vsadím se, že ani nepracuje pro tenhle hotel.”

„Marino, o tom se nebudeme bavit na chodbě,” napomenula jsem ho tiše. Pomyslela jsem si, že jestli od něj nebudu mít aspoň na chvíli pokoj, začnu být agresivní.

„Takže, kdy se půjdeme najíst?”

„Co kdybych přišla za tebou na pokoj?” navrhla jsem.

„Ale já mám hroznej hlad.”

„Tak si zajdi do restaurace, Marino,” radila jsem mu a v duchu jsem se modlila, aby to opravdu udělal. „Dám si něco později.”

„Ne, bude lepší, když se budeme držet spolu, doktorko,” odpověděl.

Vešla jsem do svého pokoje a zavřela jsem za sebou dveře. Užasla jsem, když jsem zjistila, že mám vybalené zavazadlo, šaty úhledně složené a uklizené v zásuvkách. Kalhoty, košile

a kostým visely ve skříni, toaletní potřeby byly srovnané na poličce v koupelně. Vzápětí zazvonil telefon. Nepochybovala jsem, kdo volá.

„Co je?” řekla jsem.

„Vlezli do mejch krámů a všechno vytahali ven!” zaječel Marino jako příliš hlasitě nastavené rádio. „Už toho mám dost. Nesnáším, když se mi někdo hrabe v kufrech. Co si o sobě myslej? To je nějakej francouzskej zvyk nebo co? Člověk se ubytuje v nóbl hotelu a oni ti prohledávaj zavazadla?”

„Ne, to není francouzský zvyk,” poznamenala jsem.

„Tak je to zvyk Interpolu,” odsekl.

„Zavolám ti později.”

Na stole stál košík s ovocem a láhev vína, tak jsem si oloupala jeden krvavý pomeranč a nalila si sklenku merlotu. Roztáhla jsem těžké závěsy a dívala se z okna na lidi, kteří ve večerních šatech nastupovali do krásných aut. Pozlacené sochy na budově staré opery naproti přes ulici stavěly bohům na odiv svou zlatou, nahou krásu a komíny trčely jako černé strniště na střechách táhnoucích se na míle daleko. Připadala jsem si nervózní, osamělá, zbavená soukromí.

Dopřála jsem si dlouhou koupel a pomýšlela jsem na to, že se na zbytek večera vzdám Marinovy společnosti, ale nakonec zvítězila slušnost. Ještě nikdy nebyl v Evropě, rozhodně ne v Paříži, a navíc jsem se bála nechat ho samotného. Vytočila jsem jeho linku a zeptala se, jestli mám objednat na pokoj lehkou večeři. Vybral si pizzu i přes mé varování, že Paříž tím není nijak proslulá, a vyplenil můj minibar kvůli pivu. Sobě jsem objednala pouze ústřice na lasturách a zhasla jsem většinu světel, protože na jeden den jsem toho viděla až dost.

„Na něco musím pořád myslet,” řekl Marino, když přinesli večeři. „Nerad s tím začínám, doktorko, ale mám vážně děsně divnej pocit, moc divnej. Chci říct, tedy” - ukousl si sousto pizzy -„rád bych věděl, jestli to cítíš taky.

Jestli se ti honí hlavou to samý, z ničeho nic, jako UFO.”

Odložila jsem vidličku. Za okry se třpytila světla města a i v tlumeném osvětlení jsem mohla vidět, že Marino má strach. Podle toho jsem zareagovala.

„Nemám ponětí, o čem mluvíš,” pronesla jsem a zvedla svou sklenku vína.

„Dobře, jen jsem myslel, že si o tom chvíli popovídáme.”

Neposlouchal mě.

„Takže, nejdřív dostaneš dopis doručený senátorem Spojených států, který je náhodou předsedou soudního výboru, což znamená, že má takovou moc nad federálníma bezpečnostníma složkama jako málokdo. To znamená, že ví o všem, co se šustne v tajný službě, ATF, FBI, na co si vzpomeneš.”

Uvnitř mi začalo vyzvánět na poplach.

„Musíš přiznat, že to je zajímavý načasování - senátor Lord ti doručí dopis od Bentona a najednou jsme tady a jednáme s Interpolem…”

„Nech toho,” přerušila jsem ho. Sevřel se mi žaludek a rozbušilo se mi srdce.

„Musíš mě vyslechnout, doktorko,” odpověděl. „V dopise Benton říká, abys přestala bejt smutná, že všechno bude v pořádku, a ví, co právě teď děláš…”

„Přestaň,” zvýšila jsem hlas a odhodila jsem ubrousek na stůl. Emoce na mě dotíraly ze všech stran.

„Musíme si to říct na rovinu.” Také Marino začal být emocionální. „Jak víš…, totiž, co když ten dopis nebyl napsaný před několika lety? Co když byl napsaný teď?”

„Ne! Jak se opovažuješ!” vykřikla jsem a slzy mi vhrkly do očí.

Odsunula jsem židli a vstala jsem.

„Odejdi,” řekla jsem mu. „Nebudu poslouchat tvoje pitomý teorie o UFO. Co chceš? Abych znovu prošla tím peklem? Abych v něco zase začala doufat, když jsem se tak usilovně snažila smířit se s pravdou? Vypadni z mého pokoje.”

Marino odstrčil židli, až se převrhla, a vyskočil na nohy. Rázně sebral ze stolu svůj balíček cigaret.

„Kurva, co když je pořád naživu?” I on zvýšil hlas. „Jak víš, že nemusel na čas zmizet, protože se jedná o nějakou velkou věc, která zahrnuje ATF, FBI, Interpol, možná doprdele dokonce NASA?”

Sáhla jsem po své skleničce vína, ale ruce se mi tak třásly, že jsem ho málem vylila. Celá moje existence se znovu otřásla v základech. Marino přecházel po místnosti a divoce gestikuloval s cigaretou v ruce.

„Nevíš to na sto procent,” opakoval. „Viděla jsi jenom ohořelý kosti v páchnoucí černý díře po požáru. A hodinky Breitling podobný těm jeho. Tak co, kurva!”

„Ty neřáde!” vykřikla jsem. „Ty zatracenej neřáde! Po všem, čím jsem prošla, musíš…”

„Nejsi jediná, kdo tím prošel. Protože jsi s ním spala, neznamená to, že ti patřil, krucinál.”

Udělala jsem pár kroků k němu a zarazila jsem se těsně předtím, než jsem mu vrazila pořádnou facku.

„Ach bože,” zamumlala jsem s pohledem upřeným do jeho šokovaných očí. „Ach bože.”

Vzpomněla jsem si, jak Lucy tloukla Jo, a ucouvla jsem od něho. Otočil se k oknu a kouřil. V místnosti se vznášela bolest i stud a já si opřela hlavu o stěnu a zavřela jsem oči. Nikdy v životě jsem neměla tak blízko k tomu, abych se na někom dopustila násilí, ne na někom, koho jsem znala a měla ráda.

„Nietzsche měl pravdu,” zamumlala jsem poraženým tónem. „Buď opatrný na to, koho si vybereš za nepřítele, protože tomu se nejvíc začneš podobat.”

„Promiň,” s námahou ze sebe vypravil Marino.

„Jako můj první manžel, jako moje idiotská sestra, jako každý zdivočelý, krutý, sobecký člověk, kterého jsem poznala. Taková jsem. Jako oni.”

Tiskla jsem čelo na zeď, jako bych se modlila, a byla jsem

vděčná, že jsem ve stínu, zády k němu, takže nevidí mou bolest.

„Nemyslel jsem to tak, doktorko. Přísahám, že ne. Ani nevím, proč jsem to řekl.”

„To je v pořádku.”

„Jenom se snažím na všechno se znovu podívat, protože některý kousky mi do sebe nezapadají.”

Přešel k popelníku a uhasil cigaretu.

„Nevím, proč jsme tady,” dodal.

„Rozhodně ne proto, abychom se hádali,” poukázala jsem.

„Každopádně nechápu, proč si nemohli s náma vyměnit informace přes počítač, po telefonu, jako vždycky. Ty jo?”

„Ne,” zašeptala jsem a zhluboka jsem se nadechla.

„Takže mě napadlo, že možná Benton… Co kdyby se něco dělo a on byl na nějaký čas chráněný svědek. Změnil si identitu a tak. Často jsme vůbec nevěděli, čím se zabývá. Ani tys to vždycky nevěděla, protože se nemohl svěřit ani tobě. A rozhodně by nám nechtěl ublížit tím, že by nám prozradil něco, co bychom neměli vědět. Hlavně by neublížil tobě a nechtěl by, abys o něj měla strach.”

Neodpověděla jsem.

„Nesnažím se nic znovu přivolávat. Jenom říkám, že bychom o tom měli přemejšlet,” dodal nepřesvědčivě.

„Ne, neměli,” odpověděla jsem a odkašlala jsem si. Rozbolelo mě celé tělo. „O tomhle bychom neměli přemýšlet. Byl identifikován, Marino, všemi dostupnými prostředky. Carrie Grethenová ho prostě nezabila tak příhodně, aby mohl na chvíli zmizet. Nevidíš, jak to je nemožné? Je mrtvý, Marino. Mrtvý.”

„Dělala jsi jeho pitvu? Viděla jsi pitevní zprávu?” Nechtěl s tím přestat.

Bentonovy ostatky byly poslány do úřadu filadelfského soudního lékaře. Nikdy jsem nepožádala, aby byl jeho případ přezkoumán.

„Ne, nedělala jsi jeho pitvu, a kdyby jo, považoval bych tě za nejzvrhlejšího člověka, jakýho znám,” prohlásil Marino. „Takže jsi nic neviděla. Víš jenom to, co ti řekli. Nechci na tebe dotírat, ale je to pravda. A kdyby někdo chtěl utajit, že ty ostatky nejsou jeho, jak bys to zjistila, když jsi je nikdy neviděla?”

„Nalij mi trochu skotské,” požádala jsem.

Kapitola 32

Obrátila jsem se k Marinovi, ale opřela jsem se zády o zeď, jako bych neměla sílu stát na vlastních dvou nohou.

„Páni, víš, kolik tady stojí whisky?” poznamenal Marino, když zavřel dvířka minibaru.

„Je mi to jedno.”

„Stejně to nejspíš platí Interpol,” usoudil.

„A potřebuju cigaretu,” dodala jsem.

Zapálil mi marlborku a první šluk mi málem zahltil plíce. Podal mi sklenku silné sladové whisky s ledem, zatímco ve druhé ruce držel pivo Beck’s.

„Snažím se ti říct,” vrátil se Marino k tématu, „že když Interpol může dělat všechny ty tajný hovadiny s elektronickýma letenkama, nóbl hotely a concordy a člověk nepotká živou duši, která by kdy mluvila s někým z těch lidí, tak proč by nemohli zfalšovat všechno ostatní?”

„Nemohli zfalšovat to, že ho zavraždila psychopatka,” odpověděla jsem.

„Ale jo, mohli. Možná to bylo perfektně načasovaný.” Vyfoukl obláček dýmu a lokl si piva. „Jde o to, doktorko, že podle mýho se dá zfalšovat úplně všechno, když se nad tím zamyslíš.”

„DNA byla identifikovaná…”

Nemohla jsem tu větu dokončit. Znovu se mi vybavily obrazy, které jsem tak dlouho potlačovala.

„Nemůžeš přísahat, že ty zprávy byly pravdivý.”

„Tak dost!”

Ale pivo v něm odstranilo všechny zábrany, pokud kdy nějaké měl, a Marino dál rozvíjel stále fantastičtější teorie, dedukce a zbožná přání. Jeho hlas neutichal a začal znít vzdáleně a neskutečně. Roztřásla jsem se zimou. V té temné, zničené části mého já zableskl paprsek světla. Zoufale jsem chtěla věřit tomu, co tvrdil.

V pět ráno jsem byla ještě pořád oblečená a spala jsem na pohovce. Hlava mě bolela jako střep. V ústech jsem měla pachuť po cigaretách a dech mi páchl alkoholem. Vstala jsem, osprchovala se a pak jsem dlouho zírala na telefon vedle postele. Při představě toho, k čemu jsem se odhodlala, mě zachvátila panika. Byla jsem celá zmatená.

Ve Filadelfii byla skoro půlnoc, proto jsem nechala vzkaz doktoru Vancei Harstonovi, hlavnímu soudnímu lékaři. Uvedla jsem číslo faxu v mém pokoji a vyvěsila jsem na dveře ceduli Nerušit. Marino mě potkal na chodbě a já mu neřekla nic než neslyšitelné „dobré ráno”.

Dole cinkaly talíře, připravovala se bufetová snídaně a nějaký muž čistil skleněné dveře kartáčem a hadrem. Tak brzy ještě nepodávali kávu a jediným dalším hostem byla žena s norkovým kožichem přehozeným přes židli. Před hotelem na nás čekalo další taxi mercedes.

Náš řidič pro tento den byl zasmušilý a spěchal. Mnula jsem si spánky, kolem nás velkou rychlostí projížděly motocykly v libovolných pruzích, proplétaly se mezi auty a burácely v mnoha úzkých tunelech. Připomínky havárie, při níž zahynula princezna Diana, mě skličovaly.

Vzpomněla jsem si, jak jsem se tehdy probudila a slyšela jsem to ve zprávách, a mou první myšlenkou bylo, že máme sklon nevěřit, že se našim bohům může přihodit taková všední, nahodilá smrt. Na tom, když vás zabije opilý řidič, není nic slavného ani vznešeného. Smrt si nevybírá. Nezáleží jí ani za mák na tom, kdo jste.

Obloha byla temně modrá. Chodníky se mokře leskly a na ulicích stály zelené popelnice. Nadskakovali jsme po kočičích hlavách na Place de la Concorde, pak jsme pokračovali podél Seiny, kterou jsme většinou neviděli kvůli zdi. Digitální hodiny na Gare de Lyon ukazovaly, že je sedm dvacet, uvnitř bylo rušno a lidé spěchali do Relais Hachette koupit si noviny.

Čekala jsem u pokladny za nějakou ženou s pudlem, když mě upoutal dobře oblečený muž s výraznými rysy a stříbřitými vlasy. Z dálky vypadal jako Benton. Nemohla jsem si pomoct, ale pátrala jsem v davu, jako bych ho mohla najít, a srdce mi tlouklo tak, že by víc takových otřesů nevydrželo.

„Kávu,” požádala jsem Marina.

Posadili jsme se k pultu v L’Embarcadére, kde nás obsloužili espresem v malých hnědých šálcích.

„Co to ksakru je?” bručel Marino. „Chtěl jsem normální kafe. Co kdybyste mi podala cukr,” obrátil se na ženu za pultem.

Pohodila na pult několik sáčků.

„Myslím, že si raději dá café créme,” řekla jsem jí.

Přikývla. Marino vypil čtyři, snědl dvě šunkové bagety a vykouřil tři cigarety za necelých dvacet minut.

„Víš,” řekla jsem mu, když jsme nastoupili do train á grande vitesse, neboli TGV, „vážně nechci, aby ses zabil.”

„Hele, neboj se,” odvětil a sedl si naproti mně. „Kdybych se snažil žít zdravě, ten stres by mě oddělal.”

Náš vůz byl plný sotva ze třetiny a cestující se zřejmě zají

mali jen o své noviny. Ticho nutilo Marina a mě mluvit téměř

šeptem a rychlovlak nevydal žádný zvuk, ale najednou se

s trhnutím rozjel. Hladce jsme vyjeli z nádraží a pak už ko

lem nás jen ubíhalo modré nebe a stromy. Bylo mi horko

a měla jsem velkou žízeň. Pokusila jsem se spát, ale odlesky

slunce mi pronikaly přes zavřené oči.

Probrala jsem se, když nějaká Angličanka dvě řady za námi začala mluvit do mobilu. Starý pán sedící přes uličku luštil křížovku a přitom cvakal mechanickou tužkou. Proud vzduchu udeřil do našeho vagonu, když nás míjel jiný vlak, a u Lyonu dostala obloha mléčnou barvu a začalo sněžit.

Marino měl čím dál ohavnější náladu, jen se díval z okna, a když jsme v Lyon Part-Dieu vystupovali, byl velmi nerudný. Během cesty taxíkem neřekl ani slovo. Znovu jsem si v duchu vybavila slova, kterými mě včera večer bezohledně zahrnul, a dostala jsem na něho ještě větší zlost.

Blížili jsme se ke staré části města, kde se stékala Rhóna se Saónou, a domy a staré hradby vybudované na svazích mi připomněly Řím. Cítila jsem se hrozně. Duši jsem měla poraněnou. Připadala jsem si tak sama, jako nikdy v životě, jako bych neexistovala, jako bych byla součástí zlého snu někoho jiného.

„Už v nic nedoufám,” promluvil konečně Marino. „Mohl bych říct co kdyby, ale nedoufám v to. Nemá to smysl. Moje žena mě dávno opustila a pořád jsem nenašel nikoho, kdo by se ke mně hodil. Teď mě suspendovali a mám pracovat pro tebe. A kdybych to udělal? Už by sis mě nikdy nevážila.”

„Ale ovšem že ano.”

„Kecy. Když pro někoho pracuješ, všechno se tím změní, a ty to víš.”

Vypadal sklesle a vyčerpaně, jeho tvář a shrbená póza prozrazovaly tíhu života, jaký vedl. Polil si kávou pomačkanou denimovou košili a směšné pytlovité khaki kalhoty. Už dřív jsem si všimla, že čím je tlustší, tím větší kalhoty si kupuje, jako by chtěl oklamat sebe nebo druhé.

„Víš, Marino, není moc hezké naznačovat, že pracovat pro mě by bylo to nejhorší, co by tě kdy potkalo.”

„Možná ne to nejhorší. Ale skoro,” prohlásil.

Kapitola 33

Ústředí Interpolu stálo o samotě v Parc de la Téte d’Or. Byla to pevnost z lesknoucích se panelů a skla a vůbec nevypadala na to, čím je. Bylo jisté, že ti, kdo projížděli okolo, si vůbec nevšimli známek toho, co se děje uvnitř. Ulice lemovaná platany, kde se sídlo nacházelo, neměla žádné označení, takže pokud jste přesně nevěděli, kam jedete, nikdy byste to nenašli. Nikde ne byl žádný nápis Interpol. Vlastně tu nikde nebyl žádný nápis. Satelitní talíře, antény, betonové zátarasy a kamery téměř nebyly vidět a zelený kovový plot s ostnatým drátem nahoře se ztrácel v zeleni. Sekretariát jediné mezinárodní policejní organizace na světě tiše vyzařoval atmosféru informovanosti a klidu a umožňoval těm, kdo tam pracovali, aby viděli ven, ale sami nebyli spatřeni. V zamračeném chladném ránu ironicky vítal nadcházející svátky malý vánoční stromek na střeše.

Nikoho jsem neviděla, když jsem stiskla tlačítko intercomu u hlavní brány, abych oznámila, že jsme přijeli. Pak nás nějaký hlas požádal, abychom se identifikovali, a poté se zámek s cvaknutím otevřel. Došli jsme s Marinem po chodníčku do přístavby, kde se otevřel další zámek a přivítal nás strážný v obleku a vázance, který vypadal dost silný, že by mohl Marina zvednout a mrštit s ním zpátky do Paříže. Další strážný, který seděl za neprůstřelným sklem, otevřel okénko a vyměnil nám pasy za průkazky návštěvníka.

Pohyblivý pás provezl naše osobní věci rentgenem a strážný, který nás přivítal, nám spíš gesty než slovy ukázal, abychom po jednom vstoupili do čehosi, co vypadalo jako průhledný válec vysoký od podlahy ke stropu. Poslechla jsem, i když jsem napůl čekala, že mě to někam vysaje, a za mnou se zavřely dveře z plexiskla. Další dveře mě propustily na druhé straně, s prozkoumanou každou molekulou mého těla.

„Co to sakra je? Star Trek?” řekl mi Marino poté, co také prošel prohlíd-kou. „Jak víš, že z toho nedostaneš rakovinu? Anebo pokud jsi muž, že nebudeš mít jiný problémy?”

„Bud zticha,” napomenula jsem ho.

Zdálo se, že čekáme hodně dlouho, než se v zastřešené chodbě, spojující bezpečnostní zónu s hlavní budovou, objevil nějaký muž. A vůbec nevypadal tak, jak bych čekala. Pohyboval se pružným krokem mladého atleta, drahý tmavošedý flanelový oblek elegantně halil zjevně vypracované tělo. Měl nažehlenou bílou košili, luxusní, hnědomodroze-lenou vázanku od Hermése, a když nám pevně stiskl ruku, všimla jsem si, že má i zlaté hodinky.

„Jay Talley. Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat,” přivítal nás.

Jeho oříškově hnědé oči byly tak pronikavé, až jsem se jimi cítila znásilňovaná, a jeho temný dobrý vzhled byl tak úchvatný, že jsem okamžitě věděla, co je to za typ, protože takhle krásní muži jsou všichni stejní. A taky jsem poznala, že Marino ho vůbec nezajímá.

„Mluvili jsme spolu telefonem,” řekl mi, jako bych si to nepamatovala.

„A od té doby jsem nespala,” odpověděla jsem. Nemohla jsem z něho spustit oči, i když jsem se o to snažila sebevíc.

„Prosím, pojďte se mnou.”

Marino se za Talleyovými zády na mě podíval a prsty udělal posunek jako vždy, když o někom usoudil, že je gay. Talley měl široká ramena. Štíhlý pas. Jeho profil měl perfektní linii římského boha, jeho rty byly plné a čelisti se mu ostře rýsovaly.

Soustředila jsem se na záhadu, kterou pro mě představoval jeho věk. Posty v zahraničí byly velmi žádané a dostávali je za odměnu zasloužilí agenti s vyšším hodnostním zařazením, přesto Talley vypadal sotva na třicet. Zavedl nás do mramorového atria vysokého čtyři patra, zalitého světlem, které zdobila zářivá mozaika mapy světa. Dokonce i výtahy byly ze skla.

Přes řadu elektronických zámků, bzučáků, kombinací a kamer, které sledovaly každý náš krok, jsme se dostali do třetího patra. Měla jsem pocit, že jsem uvnitř broušeného křišťálu. Zdálo se, že Talley hoří. Byla jsem oslněná a rozzlobená, protože to nebyl můj nápad přijít sem, a necítila jsem, že mám věci pod kontrolou.

„Co je tam nahoře?” zeptal se Marino, úplný vzor zdvořilosti.

„Čtvrté patro,” odpověděl Talley nevzrušeně.

„Protože to tlačítko nemá číslo a vypadá to, že jste se musel identifikovat,” pokračoval Marino s pohledem upřeným na strop výtahu. „Napadlo mě, jestli právě tam nemáte všechny svý počítače.”

„Tam bydlí generální tajemník,” oznámil Talley věcně, jako by na tom nebylo nic neobvyklého. „Nekecáte?”

„Z bezpečnostních důvodů. On a jeho rodina bydlí v téhle budově,” řekl Talley, zatímco jsme procházeli kolem kanceláří s normálně vypadajícími lidmi uvnitř. Jed se s ním setkáme.”

„Fajn. Možná nám laskavě řekne, co tu sakra děláme,” opáčil Marino.

Talley otevřel další dveře, tentokrát z drahého tmavého dřeva, a byl zdvořile přivítán mužem s britským přízvukem, který se představil jako ředitel pro komunikaci. Talley ho požádal, aby nám přinesl kávu a oznámil generálnímu tajemníkovi Georgi Mirotovi, že jsme tady. O pár minut později nás uvedl do Mirotovy soukromé kanceláře, kde jsme uviděli impozantního šedovlasého muže, který seděl za černým koženým pracovním stolem obklopen starožitnými zbraněmi, vyznamenáními a dary z jiných zemí vystavenými na stěnách. Mirot vstal a potřásl si s námi rukou.

„Udělejte si pohodlí,” řekl.

Uvedl nás k sedací soupravě u okna s výhledem na Rhónu, zatímco Talley vzal ze stolu tlustý spis v deskách.

„Vím, že to bylo namáhavé, a dovedu si představit, že jste unavení,” pokračoval generální tajemník precizní angličtinou. „Ani vám nemohu dost poděkovat, že jste přijeli. Zvlášť v tak krátké době.”

Jeho neproniknutelná tvář a vojenské držení těla nic neprozrazovaly a v jeho přítomnosti se všechno ostatní zdálo být menší. Usadil se na vysokém křesle s opěrkou pro hlavu. Marino a já jsme si vybrali pohovku, Talley zůstal stát.

„Agente Talley,” řekl Mirot, „začněte vy. Omluvíte mě, když přejdu hned k věci?” To bylo adresováno nám. „Máme velmi málo času.”

„Za prvé, chci vysvětlit, proč je ATF zapletená do vašeho případu neidentifikovaného muže,” obrátil se Talley k Marinovi a ke mně. „Dobře znáte HIDTA. Možná díky vaší neteři Lucy?”

„Doufám, že to s ní nemá nic společného,” řekla jsem stísněně.

„Jak asi víte, HIDTA se zabývá násilnými zločiny v souvislosti s uprchlíky,” pokračoval, aniž mi odpověděl na otázku. „Ve zvlášť obtížných případech, které mají vysokou prioritu, FBI, DEA, místní policie a samozřejmě ATF spojují své síly.”

Přitáhl si židli a posadil se naproti mně.

„Asi před rokem,” pokračoval, „jsme utvořili skupinu, aby pracovala na vraždách v Paříži, o nichž se domníváme, že je páchá stejná osoba.”

„O žádných sériových vrazích v Paříži nic nevím,” poznamenala jsem.

„Ve Francii kontrolujeme média lépe než vy,” řekl generální tajemník. „Rozumějte, paní doktorko, ty vraždy byly ve zprávách, ale s velmi málo detaily, bez senzací. Pařížané vědí, že tu řádí vrah, a ženy byly varovány, aby neotevíraly cizím lidem a tak dále. Ale to je všechno. Domníváme se, že by ničemu neposloužilo, kdybychom odhalili tu záplavu krve, rozdrcené kosti, roztrhané šaty, stopy po kousnutí, sexuální deviace.”

„Kde se vzalo jméno LoupGarou?” zeptala jsem se.

„Od něho,” řekl Talley; jeho oči se přitom téměř dotkly mého těla a zase odlétly jako pták.

„Od toho vraha?” podivila jsem se. „Chcete říct, že si sám říká vlkodlak?”

„Ano.”

„Jak to sakra můžete vědět?” vložil se do hovoru Marino a podle řeči jeho těla jsem poznala, že se dají čekat potíže.

Talley zaváhal a pohlédl na Mirota.

„Co teda ten parchant dělá?” pokračoval Marino. „Nechává svou přezdívku na kartičkách na místě činu? Možná je připíchne na mrtvolu jako ve filmu, co? Proto nesnáším, když se do takovejch průserů pletou velký organizace.

Nejlepší lidi na řešení zločinů jsou troubové jako já, který si přitom div neprošoupají boty. Jakmile do toho zapletete ty náramně důležitý komanda a počítačový systémy, celá věc vybouchne. Je to až moc chytrý, když ten, kdo odstartoval celou tu lavinu, zas až tak učenej není…”

„V tom se mýlíte,” přerušil ho Mirot. „LoupGarou je velmi inteligentní. A měl jistě své důvody, proč nám sdělil své jméno v dopise.”

„V dopise komu?” chtěl vědět Marino.

„Mně,” řekl Talley.

„Kdy to bylo?” zeptala jsem se.

„Asi před rokem. Po jeho čtvrté vraždě.”

Rozvázal desky se spisem a vytáhl dopis v plastovém obalu. Když mi ho podával, jeho prsty se letmo dotkly mých. Dopis byl napsán francouzsky. Poznala jsem ten zvláštní hranatý rukopis, jaký jsem našla na krabici v kontejneru. Na dopisním papíru bylo vyryté ženské jméno a byl potřísněn krví.

„Stojí tu,” překládal Talley, „za hříchy jednoho zemřou všichni. Vlkodlak. Papír patřil oběti a je na něm její krev. Tehdy pro mě bylo záhadou, jak ví, že se účastním vyšetřování. A to všechno nás přibližuje k teorii, která je základem toho, proč tu jste. Máme dostatečný důvod věřit, že vrah pochází z mocné rodiny, je to syn lidí, kteří přesně vědí, co dělá, a zajistili, aby nebyl dopaden. Ne kvůli němu, protože jim na něm vůbec nezáleží, ale protože musejí udělat všechno, aby

se chránili.”

„Včetně toho, poslat ho pryč lodí v kontejneru?” zeptala jsem se. „Mrtvého a neidentifikovatelného, tisíce mil od Paříže, protože ho už měli dost?”

Mirot si mě pozorně prohlédl, pohladil stříbrné pero, a když se v křesle posunul, zavrzala kůže.

„Pravděpodobně ne,” odpověděl mi Talley. „Zpočátku ano. To jsme si mysleli, protože všechno ukazovalo na mrtvého muže v Richmondu jako na tohoto vraha: nápis LoupGarou na krabici, fyzický popis, jak nejlépe jste to mohla udělat vzhledem ke stavu těla. Luxusní oblečení. Ale když jste nám poskytla další informace o tetování s - cituji - žlutýma oči

ma, které mohly být změněny v pokusu je zmenšit…”

„Hej, hej, hej,” skočil mu do řeči Marino. „Tvrdíte, že ten chlapík Garou měl tetování se žlutýma očima?”

„Ne,” odpověděl Talley. „Říkáme, že ho měl jeho bratr.”

„Měl?” otázala jsem se.

„Hned se k tornu dostaneme a možná pochopíte, proč to, co se stalo vaší neteři, s tím vším okrajově souvisí,” řekl Talley a jeho slova mě znovu naplnila bolestí. „Znáte mezinárodní zločinecký kartel, kterému říkáme stopětašedesátníci?”

„Ach bože,” vydechla jsem.

„Pojmenovali jsme je tak, protože si velmi oblíbili stopětašedesátigrainové náboje Speer Zlatá tečka,” vysvětlil Talley. „Pašují je. Používají je výlučně pro své zbraně, takže se dá říct, kde zaútočili, protože tam se vždy najde náboj Zlatá tečka.”

Vzpomněla jsem si na nábojnici Zlatá tečka nalezenou v Quick Cary.

„Když jste nám poslala informace o zavraždění Kim Luongové - a díky bohu, že jste to udělala -, jednotlivé dílky začaly zapadat do sebe,” dodal Talley.

Pak promluvil Mirot. „Všichni členové toho kartelu jsou tetováni dvěma jasnými žlutými tečkami.”

Nakreslil je do bloku na list žlutého papíru. Měly velikost deseticentu.

„Jako symbol členství v mocném, zločinném klubu a připomínka, že jakmile tam vstoupíte, je to do konce života, protože tetování nikdy nezmizí. Jediný způsob, jak odejít z kartelu stopětašedesátníků, je smrt.”

„Pokud ty zlaté tečky nezmenšíte a neuděláte z nich oči. Malé soví oči - tak prosté a rychlé. Potom uprchnete někam, kde vás nikdo nebude hledat.”

„Jako do zapadlého přístavu v obskurním městě Richmond ve Virginii,” podotkl Talley.

Mirot přikývl. „Přesně.”

„A proč?” zeptal se Marino. „Proč ten chlapík najednou zpanikaří a uteče? Co udělal?”

„Podvedl kartel,” odpověděl Talley. „Jinými slovy, zradil svou rodinu. Myslíme si, že mrtvý muž ve vaší márnici,” obrátil se na mě, „je Thomas Chandonne. Jeho otec je, řekněme - pro nedostatek lepšího názvu - kmotr stopětašedesátníků. Thomas se dopustil malé chyby, když se rozhodl přivydělat si vlastním obchodem se zbraněmi a podvádět rodinu.”

„Upozorňuji vás,” řekl Mirot, „že Chandonnova rodina žije na Íle Saint-Louis od sedmnáctého století, v jedné z nejstarších, nejbohatších čtvrtí Paříže. Lidé si tam říkají Louisiané a jsou velmi hrdí, velmi elitářští. Mnozí ani tento ostrov nepovažují za část Paříže, ačkoli leží uprostřed Seiny v srdci města.

Balzac, Voltaire, Baudelaire, Cézanne,” pokračoval. „Jen pár z jeho známějších obyvatel. A tady se Chandonnova rodina ukrývá za vznešenou fasádou, za okázalou filantropií a vysokým postavením v politice, zatímco řídí jeden z největších, nejkrvavějších kartelů organizovaného zločinu na světě.”

„Nikdy jsme toho neměli dost, abychom je dopadli,” dodal Talley. „S vaší pomocí možná máme šanci.”

„Jak?” zajímala jsem se, i když jsem s takovou vražednou rodinou nechtěla mít nic společného.

„Pro začátek aspoň potvrzení. Musíme dokázat, že tím mrtvým je Thomas. 0 tom nepochybuji. Ale my, kdo pracu

jeme v bezpečnostních složkách, musíme dbát na dodržování zákona, i když to je někdy mrzuté.” Usmál se na mě.

„DNA, otisky prstů, filmy? Máme něco k porovnání?” otázala jsem se, ačkoli jsem dobře věděla, jaká bude odpověď.

„Profesionální zločinci si dávají dobry’ pozor, aby nic takového nezanechali,” poznamenal Mirot.

„Nic jsme nenašli,” doplnil Talley. „A tady přichází na scénu LoupGarou. Jeho DNA by mohla identifikovat jeho bratra.”

„Takže máme dát do novin inzerát a požádat Loupa, aby k nám zaskočil a dal nám vzorek krve?” Marino byl s ubíhajícím časem čím dál sebejistější.

„Podle nás se stalo následující,” ignoroval ho Talley a pokračoval. „Čtyřiadvacátého listopadu, dva dny předtím, než Sirius vyplul do Richmondu, se muž, který si říká LoupGarou, dopustil zřejmě posledního pokusu o vraždu v Paříži. Všimněte si, že říkám pokusu. Ta žena unikla.

Bylo kolem půl deváté večer,” začal Talley popisovat onu událost. „Někdo u ní zaklepal na dveře. Když otevřela, stál na verandě nějaký muž. Byl zdvořilý a výmluvný; vypadal velmi kultivovaně; podle té ženy měl elegantní tmavý dlouhý kabát, možná kožený, a tmavou šálu zastrčenou do límce. Řekl, že měl menší nehodu s autem a jestli by laskavě nemohl použít její telefon a zavolat policii. Mluvil velmi přesvědčivě. Už ho chtěla pustit dovnitř, když její manžel něco zavolal ze druhého pokoje a ten muž najednou utekl.”

„Prohlídla si ho dobře?” zeptal se Marino.

„Viděla kabát, šálu, možná klobouk. Je si celkem jistá, že měl ruce v kapsách a byl trochu schoulený v té zimě,” řekl Talley. „Do obličeje mu neviděla, byla tma. Její celkový dojem byl, že to je slušný, příjemný džentlmen.”

Talley se odmlčel.

„Ještě kávu? Vodu?” zeptal se každého, ale díval se jen na mě. Všimla jsem si, že má v pravém uchu náušnici. Ten maličký diamant jsem uviděla, až když se zaleskl ve světle, jak se Talley naklonil, aby mi naplnil sklenku.

„Dva dny po tomto pokusu o vraždu, čtyřiadvacátého listopadu, měl Sirius vyplout z Antverp stejně jako další loď, marocký Exodus, který pravidelně vozí fosfát do Evropy,” pokračoval Talley, když se zase posadil.

„Ale Thomas Chandonne rozjel svůj malý roztomilý kšeftík a Exodus skončil v Miami s nejrůznějšími zbraněmi, výbušninami - cokoli chcete - ukrytými pod pytli s fosfátem. Věděli jsme o tom a teď už možná vidíte tu spojitost s HIDTA. Akce, které se zúčastnila i vaše neteř. To byla jen jedna z mnoha Thomasových vedlejších aktivit.”

„A jeho rodina se toho zjevně domákla,” prohodil Marino.

„Domníváme se, že mu to dlouho procházelo, protože používal zvláštní trasy, falšoval účetní knihy, na co si vzpomenete,” odvětil Talley. „Na ulici se tornu říká rozkrádačka. V legálním obchodě to je defraudace. V Chandonnově rodině to znamená sebevraždu. Nevíme přesně, co se stalo, ale něco se stát muselo, protože měl být na Exodu, jenže nebyl.

A proč ne?” Talley to vyslovil jako řečnickou otázku. „Protože věděl, že po ném jdou. Změnil si tetování. Vybral si odlehlý přístav, kde by nikdo nehledal černého pasažéra.” Talley se na mě podíval. „Richmond byla dobrá volba. Ve Spojených státech zbylo málo takových přístavů a do Richmondu často jezdí lodě z Antverp.”

„Takže Thomas, pod falešným jménem…,” začala jsem.

„Jedním z mnoha,” doplnil Mirot.

„Se už dřív přihlásil jako člen posádky Siria. Šlo o to, že měl skončit v bezpečném richmondském přístavu a Exodus by odplul do Miami bez něho,” pokračoval Talley.

„A jak do toho zapadá vlkodlak?” zeptal se Marino.

„Můžeme jen spekulovat,” odpověděl Mirot. „LoupGarou se víc a víc přestává ovládat, jeho poslední pokus o vraždu ztroskotal. Možná ho dokonce viděli. Možná jeho rodina toho má konečně dost, chce se ho zbavit a on to ví. Nebo nějak zjistil, že jeho bratr má v plánu odjet ze země na Siriu. Možná Thomase sledoval, věděl o změněném tetování, a tak dále. Utopí Thomase, zamkne tělo do kontejneru a nastraží to tak, aby to vypadalo, že ten mrtvý je on, LoupGarou.”

„Vymění si s ním šaty?” Talley adresoval tu otázku mně.

„Jestli chtěl zaujmout Thomasovo místo na lodi, nemohl se tam ukázat v obleku od Armaniho.”

„Co se našlo v kapsách?” Zdálo se, že se Talley ke mně naklání, i když seděl naprosto vzpřímeně.

„Bylo to tam přeneseno,” řekla jsem. „Zapalovač, peníze, všechno. Přendal to z Thomasových kapes do kapes značkových džínsů, které jeho mrtvý bratr - pokud to je jeho bratr - měl na sobě, když se tělo objevilo v richmondském přístavu.”

„Zaměnili obsah kapes, ale nenašlo se nic, co by ho identifikovalo.”

„Ano,” přisvědčila jsem. „A nevíme, jestli k výměně oblečení došlo až po Thomasově smrti. To je dost nešikovné. Je lepší přinutit oběť, aby se převlékla.”

„Přesně,” přikývl Mirot. „Právě jsem k tornu směřoval. Vyměníte oblečení dřív, než tu osobu zabijete. Oba lidé se svléknou.”

Pomyslela jsem na prádlo obrácené naruby, na štěrk na nahých kolenou a hýždích. Odřeniny na zadní části bot mohly vzniknout později, když byl Thomas utopen a jeho tělo vlekli do rohu kontejneru.

„Kolik členů posádky měl mít Sirius?” zeptala jsem se.

Tentokrát odpověděl Marino. „Na soupisu jich bylo sedm. Všichni byli vyslechnuti, ale ne mnou, protože neumím francouzsky. Tu čest měl nějaký chlapík z celního úřadu.”

„Všichni členové posádky se vzájemně znali?” řekla jsem.

„Ne,” odpověděl Talley. „Což není neobvyklé, když uvážíte, že tyhle lodě vydělávají peníze, jen když jsou v pohybu. Dva týdny na moři, dva týdny zpátky, nonstop, proto se posádka rychle střídá. Nemluvě o tom, že se jedná o muže, kteří nikdy nikde dlouho nevydrží, takže ze sedmičlenné posádky se spolu předtím plavili nanejvýš dva.”

„Bylo na palubě stejných sedm mužů, když se loď vracela do Antverp?” otázala jsem se.

„Podle Joea Shawa,” řekl Marino, „nikdo z nich neopustil přístav. Jedli a spali na lodi, vyložili náklad a odjeli.”

„Ano,” dodal Talley. „Ale to není zcela přesné. Jeden z nich měl údajně nějakou nepředvídanou událost v rodině. Zástupce lodní společnosti ho zavezl na richmondské letiště, ale už neviděl, jestli nastoupil do letadla. Podle seznamu námořníků se jmenoval Pascal Léger. Tenhle monsieur Léger zřejmě neexistuje a je možné, že to bylo Thomasovo falešné jméno, které používal v době, než byl zabit. Jméno, které si LoupGarou možná přisvojil, poté co bratra utopil.”

„Nedovedu si představit toho nepříčetného sériového vraha jako bratra Thomase Chandonna,” poznamenala jsem. „Proč si jste tak jistí?”

„To krycí tetování, jak jsme řekli,” odpověděl Talley. „A vaše informace o podrobnostech vraždy Kim Luongové. To mlácení, kousání, způsob, jak byla zbavena šatů, a všechno ostatní. Velmi, velmi ojedinělý a hrůzný způsob vraždy. Když byl Thomas malý chlapec, paní doktorko, vyprávěl svým spolužákům, že má staršího bratra, který je espéce de sale gorille. Hloupá, ošklivá opice, která musí být zavřená doma.”

„Tenhle vrah není hloupý,” zdůraznila jsem.

„To tedy není,” souhlasil Mirot.

„Nemůžeme o tomhle bratrovi najít žádný záznam. Ani jeho jméno, nic,” řekl Talley. „Ale věříme, že existuje.”

„Všechno lépe pochopíte, až projdeme ty případy,” dodal Mirot.

„Ráda bych je probrala hned,” řekla jsem.

Kapitola 34

Jay Talley vzal desky se spisem a vytáhl několik tlustých složek. Rozložil je přede mě na nízký stolek.

„Přeložili jsme je do angličtiny,” řekl. „Všechny pitvy byly provedeny v Institut Médico-Légal v Paříži.”

Začala jsem je procházet. Každá oběť byla ubitá k nepoznání a fotografie a zprávy z pitvy ukazovaly mnohočetné zhmožděniny a hvězdicovité rány, kde se kůže roztrhla po úderu nějaké zbraně, která podle mého názoru nebyla stejného typu jako zbraň použitá u Kim Luongové.

„Ty poškozené oblasti na lebce,” poznamenala jsem, zatímco jsem obracela stránky, „něco jako kladivo. Předpokládám, že se žádná zbraň nenašla.”

„Ne,” odpověděl Talley.

Všechny obličejové kostní struktury byly rozbité. Byly tam subdurální hematomy, krvácení do mozku a do dutiny hrudní. Věk obětí se pohyboval od jednadvaceti do dvaapadesáti let. Každá měla mnohočetné stopy po kousnutí.

„Masivní tříštivé fraktury levé temenní kosti, vpáčené zlomeniny, které vtlačily vnitřní lamelu lebeční kosti do pod ní ležícího mozku,” četla jsem nahlas, jak jsem listovala jednou pitevní zprávou za druhou. „Bilaterální subdurální hematomy. Roztržení mozkové tkáně s doprovodným subarachnoidálním krvácením…, zlomenina pravé čelní kosti táhnoucí se do kosti parietální…, krevní sraženiny naznačují, že doba přežití byla nejméně šest minut od chvíle, kdy vzniklo poranění…”

Vzhlédla jsem a řekla jsem jim: „Zuřivost. Běsnění. Nepříčetné zabíjení.”

„Sexuální motiv?” Talley mi upřeně hleděl do očí.

„Není snad ve všem?” poznamenal Marino.

Každá oběť byla polonahá, šaty rozervané nebo stržené od pasu nahoru. Všechny byly bosé.

„Zvláštní,” dodala jsem. „Nevypadá to, že by ho zajímaly jejich hýždě, genitálie.”

„Zdá se, že pro něho jsou fetišem ňadra,” řekl Mirot bez

výrazně.

„Rozhodně symbol matky,” odpověděla jsem. „A je-li pravda, že ho drželi celé dětství doma, pak tu musí existovat nějaká zajímavá patologie.”

..A co loupež?” zajímal se Marino.

„Ne u všech případů. Ale v některých jistá. Peníze. Nic, co by se dalo vystopovat, jako šperky, které by mohl dát do zastavárny,” odpověděl Talley.

Marino si poklepal na cigarety, jak měl ve zvyku, když si zoufale potřeboval zapálit.

„Poslužte si,” vybídl ho Mirot.

„Je možné, že zabíjel i jinde? Na jiných místech kromě Richmondu, za předpokladu, že zavraždil Kim Luongovou?” zeptala jsem se.

Ale jo, oddělal ji,” prohlásil Marino. „Takovej způsob provedení jsem jinde v životě neviděl.”

„Nevíme, kolikrát vraždil,” odpověděl Talley. „Nebo kde.”

Je-li tu souvislost,” řekl Mirot, „náš software provede ;rovnání během dvou minut. Ale vždycky tu budou případy,

o kterých se nemusíme dozvědět. Máme sto sedmasedmdesát členských zemí, paní doktorko. Některé nás využívají víc, jiné méně.”

„Je to jen názor,” poznamenal Talley, „ale domnívám se, že ten muž necestuje po světě. Zvlášť jestli má nějakou vadu, která ho nutí držet se doma. A odhaduji, že patrně ještě žil doma, když začal zabíjet.”

„Zkracuje se doba mezi jednotlivýma vraždama? Nebo si dává pořád stejně dlouhou pauzu?” zeptal se Marino.

„Poslední dvě, o kterých víme, se staly v říjnu, pak tu byl zatím poslední pokus. To znamená, že zaútočil třikrát během pěti týdnů,” řekl Tally. „To jen posílilo naše podezření, že se ten chlapík přestává kontrolovat, má tu horkou půdu pod no

„Možná doufal, že dokáže začít znovu a přestat zabíjet,”

mínil Mirot.

„To se nestává,” poznamenal Marino.

„Není tu žádná zmínka o tom, že by se nějaké důkazní materiály zkoumaly v laboratořích,” poukázala jsem. Téměř mě ovanul chlad temného místa, kam tohle všechno směřovalo.

„To nechápu. Nic se v těchto případech netestovalo? Stěry tělesných tekutin? Vlasy, vlákna, ulomený nehet? Nic?”

Mirot pohlédl na hodinky.

„Ani otisky prstů?” dodala jsem nevěřícně. Mirot vstal ze svého křesla.

„Agente Talley, zavedete prosím hosty do naší jídelny na oběd?” řekl. „Bohužel se k vám nemohu připojit.”

Mirot nás doprovodil ke dveřím své působivé kanceláře.

„Ještě jednou vám musím poděkovat, že jste přijeli,” obrátil se ke mně a Marinovi. „Uvědomuji si, že vaše práce teprve začíná, ale doufám, že povede smě-rem, který brzy tuto strašnou záležitost ukončí. Anebo aspoň zasadí úder, který ji zastaví.”

Jeho sekretářka stiskla tlačítko na telefonu.

„Podtajemníku Arvine, jste tam?” řekla komusi, kdo čekal na lince. „Mohu vás teď spojit?”

Mirot na ni kývl. Vrátil se do kanceláře a tiše zavřel dveře.

„Nevytáhli jste nás sem celou tu dálku, jen abychom přezkoumali ty případy,” řekla jsem Talleymu, když nás vedl labyrintem chodeb.

„Něco vám ukážu,” pravil místo odpovědi.

Zašli jsme za roh, kde jsme se ocitli před úděsnou galerií portrétů mrtvých tváří.

„Neidentifikované mrtvoly,” vysvětlil nám Talley. „Černé oběžníky.”

Plakáty byly černobílé, zrnité a zahrnovaly otisky prstů a další identifikační znaky. Všechny informace byly napsány anglicky, francouzsky, španělsky a arabsky a na první pohled bylo patrné, že většina těch bezejmenných jedinců nezemřela mírumilovně.

„Poznáváte toho svého?” ukázal Talley na nejnovější přírůstek.

Naštěstí na nás nezírala groteskní tvář mého neidentifikovaného případu, ale místo toho oběžník uváděl nevzrušivý popis chrupu, otisky prstů a doprovodný komentář.

„Až na tyto malé plakáty je Interpol bezpapírová organizace,” vysvětlil Talley.

Dovedl nás k výtahu.

„Spisy na papíru jsou elektronicky naskenované do našeho centrálního počítače, uchovávají se omezenou dobu a pak jsou zničeny.”

Stiskl tlačítko pro první patro.

„Doufejte, že ten váš počítač nenachytá nějakej virus,” řekl Marino.

Talley se usmál.

Před jídelnou chránilo všechny návštěvníky vystavené brnění a mohutný mosazný orel. U stolů sedělo několik set mužů a žen ve formálním oblečení, všechno policisté, kteří sem přišli z celého světa bojovat proti organizovanému zločinu, od krádeže a padělání kreditních karet ve Spojených státech po bankovní účty související s pašováním kokainu v Africe. Talley a já jsme si vybrali pečené kuře. Marino si dal grilovaná žebírka.

Posadili jsme se do rohu.

„Generální tajemník se obvykle v takových věcech neangažuje přímo,” sdělil nám Talley. „Takže si můžete udělat představu, jak je to důležité.”

„Nejspíš bychom se měli cítit poctěni,” poznamenal Marino.

Talley si po evropském způsobu odřízl sousto kuřete a vidličku vzal do stejné ruky.

„Nechci, aby vás ovlivnilo to, jak moc bychom si přáli, aby ten neidentifikovaný mrtvý muž byl Thomas Chandonne,” pokračoval Talley.

„Jo, byl by to velkej trapas, kdybyste vymazali ten černej oběžník z vašeho superpočítače a pak co? Ukázalo by se, že ten parchant není mrtvej a LoupGarou je jenom místní blázen, kterej pořád zabíjí. A nejsou žádný příbuzný,” řekl Marino. „Interpol by nejspíš přišel o některý členský příspěvky, co?”

„Kapitáne, Marino, tady nejde o členské příspěvky,” odpověděl Talley s kamennou tváří. „Vím, že jste ve své kariéře pracoval na mnoha obtížných případech. Umíte si představit, jak mohou být vyčerpávající. Potřebujeme uvolnit své lidi, aby se mohli soustředit na jiné zločiny. Musíme se vypořádat s těmi, kdo tuhle špinavost kryjí. Musíme zničit zlo, které všichni páchají.”

Odstrčil talíř s nedojedeným jídlem. Z náprsní kapsy saka vytáhl krabičku cigaret.

„To je jedna z příjemných věcí v Evropě,” usmál se. „Škodí to vašemu zdraví, ale není to nespolečenské.”

„Dobrá, na něco se vás zeptám,” pokračoval dál Marino. „Když nejde o příspěvky, tak kdo platí všechnu tuhle parádu? Learjety, concordy, nóbl hotely, nemluvě o taxíkách mercedes?”

„Hodně zdejších taxíků jsou mercedesy.”

„Doma dáváme přednost otlučenejm chevroletům a fordkám,” poznamenal Marino sarkasticky. „Znáte to - kupujte americký zboží.”

„Interpol nemá ve zvyku poskytovat learjety a luxusní hotely,” řekl Talley.

„Tak kdo?”

„Domnívám se, že na to se musíte zeptat senátora Lorda,” odvětil Talley. „Ale něco bych vám rád připomenul. Organizovaný zločin se točí kolem peněz a většina našich peněz pochází od čestných lidí, z čestných podniků a společností, kteří si přejí vytlačit tyto kartely z obchodu stejně naléhavě jako my.”

Marino pevně stiskl čelisti.

„Můžu jen naznačit, že pro pět set nejbohatších společností neznamenají dvě letenky na concorde mnoho, když se pašuje elektronika, nebo dokonce zbraně a výbušniny za miliony dolarů.”

„Takže za tohle všechno zaplatila nějaká společnost jako Microsoft?” zeptal se Marino.

Talleyho trpělivost byla u konce. Neodpověděl.

„Ptám se vás. Chci vědět, kdo zaplatil za moji letenku. Chci vědět, kdo mi krucinál prohledal kufr. Nějakej agent Interpolu?” vedl dál svou Marino.

„Interpol nemá agenty. Má styčné důstojníky z různých bezpečnostních složek. ATF, FBI, poštovní služby, policejní oddělení a tak dále.”

„Jo, jasně. Stejně jako že CIA občas někoho neoddělá.”

„Proboha, Marino,” napomenula jsem ho.

„Chci vědět, kdo mi kurva prohledal kufr,” odsekl Marino zrudlý ve tváři jako řípa. „Už dlouho mě nic tak nenasralo.”

„To vidím,” odvětil Talley. „Možná byste si měl stěžovat u pařížské policie. Ale domnívám se, že pokud s tím mají něco společného, udělali to pro vaše dobro. Pro případ, že byste si snad přivezl s sebou zbraň.”

Na to už Marino neřekl nic a začal se nimrat ve zbytcích žebírek.

„To snad ne?” obrátila jsem se na něj užasle.

„Když někdo málokdy cestuje do zahraničí, může se dopustit nevinných chyb,” pokračoval Talley. „Zejména americká policie, která je zvyklá všude nosit zbraně a možná nechápe, jak vážné potíže si tu může způsobit.”

Marino stále mlčel.

„Věřím, že jediným motivem bylo uchránit vás oba před nějakými nepří-jemnostmi,” dodal Talley a odklepl popel z cigarety.

„No dobře, dobře,” zabručel Marino.

„Paní doktorko,” řekl pak Talley, „znáte zdejší soudní systém?”

„Dost na to, abych mohla říct, že jsem ráda, že takový ve Virginii nemáme.”

„Policejní soudce je jmenován doživotně. Ten jmenuje soudního patologa a rozhoduje o tom, jaké důkazy budou předány do laboratoře, a dokonce stanovuje způsob smrti,” vysvětloval Talley.

„Jako náš koronerský systém v nejhorší podobě,” podotkla jsem. „Kdykoli se do toho zaplete politika a hlasy -”

„Moc,” přerušil mě Talley. „Korupce. Politika a policejní vyšetřování by nikdy neměly být pod jednou střechou.”

„Ale jsou. Je to tak vždycky, agente Talley. Možná i tady, ve vaší organizaci,” řekla jsem.

„V Interpolu?” Zřejmě ho to pobavilo. „Interpol opravdu nemá žádnou motivaci, aby dělal něco špatného, i když to možná zní pokrytecky. Nepřipisujeme si žádné zásluhy. Nechceme publicitu, auta, zbraně nebo uniformy; neusilujeme o pravomoci. Na to, co děláme, máme překvapivě malý rozpočet. Pro většinu lidí ani neexistujeme.”

„Mluvíte, jako byste byl jeden z nich,” poznamenal Marino. „To mě trochu mate. Jednu chvíli jste ATF, pak zase tajnej krtek.”

Talley povytáhl obočí a vyfoukl kouř. „Krtek?” podivil se.

„Jak jste se sem vlastně dostal?” nedal si pokoj Marino.

„Můj otec je Francouz, matka Američanka. Většinu dětství jsem prožil v Paříži, potom se moje rodina přestěhovala do Los Angeles.”

„A pak co?”

„Studium práv, které mě nebavilo, a skončil jsem u ATF.”

„Jak dlouho?” pokračoval Marino ve svém výslechu.

„Jsem agentem asi pět let.”

„Jo? A kolik z toho jste tady?” Marino byl s každou otázkou agresivnější.

,,Dva roky.”

„To je dost pohodlný. Tři roky v terénu, pak skončíte tady, popíjíte víno a potloukáte se v tom velkým skleněným zámku se všema těma nóbl lidma.”

„Měl jsem mimořádné štěstí.” V Talleyho přívětivosti se ozval jízlivý tón. „Máte naprostou pravdu. Možná trochu pomohlo, že hovořím čtyřmi jazyky a hodně jsem cestoval. Taky se vyznám v počítačích a studoval jsem mezinárodní vztahy na Harvardu.”

„Musím na záchod.” Marino rázně vstal.

„Dorazil ho ten Harvard,” řekla jsem Talleymu, když Marino odkráčel.

„Nechtěl jsem ho naštvat,” odpověděl.

„Ale chtěl.”

„Vážně ne. Tak rychle jste si o mně udělala tak špatnou představu?”

„Obvykle není takhle protivný,” pokračovala jsem. „Ale má nového nadřízeného, který ho poslal zpátky do uniformy, suspendoval ho a zkouší všechno kromě kulky, aby ho zlikvidoval.”

„Jak se ten chlap jmenuje?” zeptal se Talley.

„Je to žena,” odpověděla jsem. „Někdy jsou ženy horší než muži, aspoň podle mých zkušeností. Jsou ohroženější, nejistější. Ženy mají sklon se vzájemně odrovnat, ačkoli bychom si měly pomáhat.”

„Vy ale taková nejste.” Pozorně si mě prohlížel.

„Sabotáž stojí spoustu času.”

Nebyl si jist, jak tornu má rozumět.

„Zjistíte, že jsem velmi přímočará, agente Talley, protože nemám, co bych skrývala. Jsem cílevědomá a realistická. Bud s vámi budu bojovat, nebo ne. Buďto se vám postavím tváří v tvář, nebo ne, a udělám to strategicky, ale milosrdně, protože nemám zájem dívat se, jak někdo trpí. Na rozdíl od Diane Brayové. Ta podá lidem jed a klidně čeká a dívá se, vy

chutnává si to, jak se jí člověk pomalu a v agonii ztrácí před očima.”

„Diane Brayová. Podívejme,” řekl Talley, „toxický odpad v přiléhavých šatech.”

„Vy ji znáte?” zeptala jsem se překvapeně.

„Konečně odešla z Washingtonu, takže může zničit další policejní oddělení. Byl jsem v ústředí krátce předtím, než mě sem přidělili. Vždycky se snažila koordinovat práci svých policistů s tím, co jsme dělali my ostatní. Však víte, FBI, tajná služba, my. Ne že by bylo něco špatného na tom, když lidé spolupracují, ale nebyla to její starost. Jenom se chtěla seznámit s vlivnými lidmi a to se jí podařilo.”

„Nechci plýtvat energií a bavit se o ní,” odvětila jsem. „Už mě stála spoustu sil.”

„Chtěla byste nějaký moučník?”

„Proč nebyly v těch pařížských případech zkoumány žádné důkazy?” vrátila jsem se k tématu.

„Nebo kávu?”

„Chtěla bych hlavně odpověď, agente Talley.”

„Jayi.”

„Proč jsem tady?”

Zaváhal a pohlédl ke dveřím, jako by se bál, že vejde někdo, koho by raději neviděl. Usoudila jsem, že myslí na Marina.

„Jestli je vrahem ten vyšinutý Chandonne, jak si myslíme, pak si jeho rodina určitě nebude přát, aby se o jeho odporném zvyku řezat, tlouct a kousat ženy dozvěděla veřejnost. Vlastně,” odmlčel se a podíval se mi hluboko do očí, „zdá se, že jeho rodina ani nechce, aby se vědělo, že vůbec chodí po této planetě. Je to jejich ošklivé malé tajemství.”

„Jak tedy víte, že existuje?”

„Jeho matka porodila dva syny. Neexistuje žádný záznam, že by jeden zemřel.”

„Vypadá to, že neexistuje žádný záznam čehokoli,” poznamenala jsem.

„Ne na papíru. Ale jsou i jiné způsoby, jak něco zjistit. Policie strávila stovky hodin vyslýcháním lidí, zejména těch z Íle Saint-Louis. Kromě toho, co uvedli Thomasovi bývalí spolužáci, koluje tu také legenda, že existuje muž, který někdy chodí sám po břehu ostrova v noci nebo brzy ráno, kdy je ještě tma.”

„Chodí si ta tajemná postava zaplavat, anebo se jen prochází?” zeptala jsem se. Pomyslela jsem na sladkovodní rozsivky na vnitřní straně oblečení mrtvého muže.

Talley se na mě překvapeně podíval.

„Je zvláštní, že se na to ptáte. Ano. Vyskytly se zprávy o bílém muži, který se koupe nahý v Seině u břehů Íle Saint-Louis. Dokonce i ve velmi studené vodě. Vždycky, když je tma.”

„A věříte těm povídačkám?” zeptala jsem se.

„Mým úkolem není věřit nebo nevěřit.”

„Co má tohle znamenat?”

„Naší úlohou tady je umožnit, aby všechny jednotky přemýšlely a pracovaly společně, bez ohledu na to, kde jsou anebo jaké jsou. Jsme jediná organizace na světě, která to může dělat. Nejsem tu proto, abych si hrál na detektiva.”

Nadlouho se odmlčel. Jeho oči se upíraly do mých a hledaly místa, která jsem se bála s ním sdílet.

„Nepředstírám, že jsem expert na profily zločinců, Kay,” řekl.

Věděl tedy o Bentonovi. Samozřejmě, že to musel vědět.

„Nemám ty schopnosti a rozhodně nemám potřebné zkušenosti,” dodal. „Takže se ani nepokusím načrtnout portrét muže, který páchá ty vraždy. Nemám žádnou představu, jak vypadá, chodí, mluví - až na to, že vím, že hovoří francouzsky a možná i dalšími jazyky.

Jednou z jeho obětí byla Italka,” pokračoval. „Neuměla anglicky. Proto je možné, že s ní mluvil italsky, aby se dostal k ní do bytu.”

„Ten muž měl spoustu příležitostí k sebevzdělávání,” mluvil dál. „Zřejmě se dobře obléká, protože aspoň Thomas je pověstný svou zálibou v rychlých autech, značkových oblecích, klenotech. Možná ten ubohý bratr schovaný ve sklepě dostával Thomasovy obnošené šaty.”

„Džínsy, které měl neidentifikovaný muž, mu byly trochu volné v pase,” připomněla jsem.

„Můžeme předpokládat, že Thomasova váha kolísala. Usilovně se snažil zůstat štíhlý, dbal o svůj vzhled. Takže kdo ví?” pokrčil Talley rameny. „Ale jedno je jisté; je-li jeho bratr tak podivný, jak lidé tvrdí, pochybuji, že chodí nakupovat.”

„Opravdu si myslíte, že ten člověk přijde po vraždě domů a rodiče mu vyperou zkrvavené šaty a chrání ho?”

„Někdo ho chrání,” znovu opakoval Talley. „Proto se ty případy v Paříži nedostaly za brány márnice. S výjimkou toho, co jsme vám ukázali, nevíme, co se tam dělo.”

„Policejní soudce?”

„Někdo s velkým vlivem. To může být řada lidí.”

„Jak jste získali pitevní zprávy?”

„Obvyklou cestou,” odpověděl. „Vyžádali jsme si záznamy od pařížské policie. A dostali jsme to, co jste viděla. Žádné důkazy v laboratořích, Kay. Žádní podezřelí. Žádné soudní řízení. Nic, až na to, že tu rodinu už zřejmě trochu unavuje chránit jejich psychopatického syna. Nepředstavuje jen problém, ale také případné riziko.”

„Když dokážete, že LoupGarou je psychopatický syn Chandonnových, jak vám to pomůže zničit kartel stopětašedesátníků?”

„Především doufáme, že LoupGarou bude mluvit. Zatkneme ho pro sérii vražd; zvlášť tu ve Virginii… Ano, máme své páky. Nemluvě o tom,” usmál se, „že až identifikujeme syny monsieura Chandonna, budeme mít pravděpodobně důvod prohledat jejich krásné, tři sta let staré sídlo na Íle Saint-Louis, jejich kanceláře, nákladní listy a tak dále, a tak dále.”

Za předpokladu, že Loup-Garoua dopadneme,” poznamenala jsem.

„Musíme.”

Naše pohledy se střetly a on se mi na jeden dlouhý, napjatý okamžik zadíval do očí.

„Kay, potřebujeme vás, abychom dokázali, že ten zabiják je Thomasův bratr.”

Podal mi krabičku cigaret, ale nevzala jsem si.

„Jste asi naše jediná naděje,” dodal. „Je to největší šance, jakou jsme zatím měli.”

„Marino a já můžeme být ve vážném nebezpečí, jestli se do toho zapleteme,” připomněla jsem.

„Policie nemůže vpadnout do pařížské márnice a začít klást otázky,” řekl. „Ani tajní agenti. A rozumí se samo sebou, že ani nikdo z Interpolu.”

„Proč ne? Proč tam nemůže pařížská policie?”

„Protože soudní lékařka, která na těchto případech pracovala, jim nic neřekne. Nikomu nedůvěřuje a přiznávám, že se jí ani nedivím. Ale vám zřejmě věří.” Mlčela jsem.

„Mohlo by vás motivovat to, co se stalo Lucy a Jo.”

„To není fér.”

„Je to fér, Kay. Ti lidé jsou zločinci. Pokusili se vystřelit vaší neteři mozek z hlavy. Pak se ji pokusili zabít bombou. Už to pro vás není něco abstraktního, že ano?”

„Násilí pro mě nikdy není něco abstraktního.” Na těle mi vyrazil studený pot.

„Ale je to jiné, když jde o někoho, koho milujete,” řekl Talley. „Správně?”

„Neříkejte mi, jak se cítím.”

„Abstraktní nebo ne, cítíte ty kruté, studené čelisti, když drtí někoho, koho máte ráda,” nepřestával Talley naléhat. „Nedovolte, aby ti parchanti rozdrtili někoho dalšího. Musíte splatit dluh. Lucy byla zachráněna.”

„Měla bych být s ní doma,” podotkla jsem.

„To, že jste tady, jí pomůže víc. A to platí i pro Jo.”

„Nemusíte mi říkat, co je nejlepší pro mou neteř nebo její přítelkyni. Anebo pro mě, když už jsme u toho,”

„Pro nás je Lucy jedním z našich nejlepších agentů. Pro nás není vaše neteř.”

„Předpokládám, že by mě to mělo těšit.”

„To jistě.”

Jeho pozornost se přenesla na moje hrdlo. Jeho oči na mě působily jako mírný vánek, který nerozechvívá nic jiného než mě, a pak se mi zadíval na ruce.

„Bože, jak jsou silné,” řekl a vzal jednu do svých. „Tělo, které se objevilo v kontejneru. Kim Luongová. To jsou vaše případy, Kay.” Prohlížel si mé prsty, mou dlaň. „Znáte všechny detaily. Víte, jaké otázky položit, co hledat. Má to pro vás smysl, abyste ji navštívila.”

„Koho?” Odtáhla jsem ruku a v duchu jsem se ptala, kdo všechno si toho všiml.

„Madame Stvanovou. Ruth Stvanovou. Ředitelku soudního lékařství a hlavní soudní lékařku Francie. Znáte ji.”

„Vím, kdo to je, ale nikdy jsme se nesetkaly.”

„V Ženevě v roce 1988. Je Švýcarka. Když jste se poznaly, nebyla vdaná. Její dívčí jméno je Dürenmattová.”

Pozorně se mi zadíval do tváře, aby zjistil, jestli si vzpomínám. Nevzpomínala jsem si.

„Byly jste spolu na konferenci. Syndrom náhlého kojeneckého úmrtí. SIDS.”

„A jak to všechno víte?”

„Máte to ve svém životopise,” řekl pobaveně.

„V mém životopise o tom není ani zmínka,” namítla jsem.

Nespouštěl ze mě oči. Nemohla jsem přestat se do nich dívat a bylo těžké při tom přemýšlet.

„Půjdete za ní?” naléhal. „Nebude přece nic neobvyklého, když se při návštěvě Paříže zastavíte za starou přítelkyní.

Souhlasila s tím, že si s vámi promluví. To je pravý důvod, proč jste tady.”

„Je hezké, že jste mě konečně ráčil informovat,” řekla jsem s rostoucím rozhořčením.

„Možná ničeho nedosáhnete. Možná nic neví. Možná neexistuje jediný detail, který nám může poskytnout a který by nám pomohl s naším problémem. Ale tornu nevěříme. Je to velmi inteligentní, etická žena, která musela svádět tvrdý boj se systémem, který není vždy na straně spravedlnosti. Mohla byste se s ní podělit o své zkušenosti.”

„Kdo si sakra myslíte, že jste?” vybuchla jsem. „Myslíte si, že zvednete telefon, zavoláte si mě sem a chcete, abych zaskočila do pařížské márnice, když se zrovna nedívá nějaký zločinecký kartel?”

Neodpověděl mi, ale ani na okamžik neuhnul pohledem. Slunce ozářilo okno za ním a proměnilo jeho oči v jantarové tygří oko.

„Je mi jedno, jestli jste Interpol, Scotland Yard nebo anglická královna,” prohlásila jsem. „Nebudete mě ani doktorku Stvanovou nebo Marina vystavovat riziku.”

„Marino do márnice nepůjde.”

„To si mu řekněte sám.”

„Kdyby vás doprovodil, vzbudí to podezření, zvlášť když to je takový vzor vytříbeného chování,” poznamenal Talley suše. „Navíc se domnívám, že by se doktorce Stvanové moc nelíbil.”

„A když nějaké důkazy budou, co pak?”

Neodpověděl, a já pochopila proč.

„Chcete po mně, abych manipulovala s řetězcem důkazů? Žádáte mě, abych kradla důkazy? Nevím, jak to nazýváte tady, ale ve Spojených státech tomu říkáme těžký zločin.”

„Poškozování nebo falšování důkazů, podle nového trestního zákoníku. Tak se to tu nazývá. Tři sta tisíc franků, tři roky vězení. Případně by vás mohli obvinit z neúcty k mrtvému, kdyby to někdo chtěl hnát tak daleko, a to je dalších sto tisíc franků, další rok vězení.”

Odsunula jsem svou židli.

„Musím přiznat,” řekla jsem mu chladně, „že se v mé profesi nestává často, aby mě federální agent prosil, abych porušila zákon.”

„O nic neprosím. To je mezi vámi a doktorkou Stvanovou.”

Vstala jsem. Nehodlala jsem to dál poslouchat.

„Možná jste nevystudoval práva, ale já ano,” dodala jsem. „Možná umíte odříkat trestní zákoník, ale já vím, co to znamená.”

Nepohnul se. V krku mi tepala krev, slunce mi pronikavě svítilo do obličeje, takže jsem skoro neviděla.

„Sloužím právu, principům vědy a medicíny polovinu svého života,” pokračovala jsem. „Jediné, co jste dělal polovinu svého života vy, agente Talley, je, že jste trávil léta dospívání ve světě prestižních univerzit.”

„Nic zlého se vám nestane,” odpověděl Talley klidně, jako by neslyšel moje urážlivá slova.

„Zítra ráno letíme s Marinem domů.”

„Prosím, posaďte se.”

„Takže znáte Diane Brayovou? Je tohle její velké finále? Aby mě dostala do francouzského vězení?” řekla jsem.

„Prosím, sedněte si,” opakoval.

Váhavě jsem poslechla.

„Jestli uděláte něco, oč požádá doktorka Stvanová, a budete přistižena, zasáhneme,” sliboval. „Tak jako jsme zasáhli s tou věcí, o které jsem si byl jist, že si ji Marino přibalil do kufru.”

„A na to se mám spolehnout?” zeptala jsem se nedůvěřivě. „Francouzská policie se samopaly mě zadrží na letišti a já řeknu: To je v pořádku. Jsem na tajné misi pro Interpol?”

„Děláme jen to, abychom dostali vás a doktorku Stvanovou dohromady.”

„Blbost. Vím přesně, co děláte. A když se dostanu do problému, zachováte se jako každá jiná zatracená agentura na světě. Řeknete, že mě vůbec neznáte.”

„To bych nikdy neudělal.”

Pevně se mi zahleděl do očí a v místnosti bylo najednou takové horko, že jsem potřebovala na čerstvý vzduch.

„Kay, nikdy bychom tohle neřekli. Ani senátor Lord by to nikdy neřekl. Prosím, důvěřujte mi.”

„Ani náhodou.”

„Kdy se chcete vrátit do Paříže?”

Musela jsem se nad tím na chvíli zamyslet. Natolik se mu podařilo mě zmást a rozzuřit.

„Podle plánu byste se měli vrátit odpoledním vlakem,” připomněl mi. „Ale jestli chcete zůstat přes noc, znám jeden kouzelný malý hotel na rue du Boeuf. Jmenuje se La Tour Rose. Bude se vám líbit.”

„Ne, děkuji,” odmítla jsem.

Vzdychl si, vstal od stolu a vzal oba naše podnosy s talíři.

„Kde je Marino?” Uvědomila jsem si, že je pryč už dost dlouho.

„Právě jsem na to taky myslel,” řekl Talley, když jsme procházeli jídelnou. „Mám dojem, že mě nemá příliš rád.”

„To je ta nejúžasnější dedukce, jakou jste za celý den udělal,” prohlásila jsem.

„Asi se mu nelíbí, když vám věnuje pozornost jiný muž.” Nevěděla jsem, jak na to odpovědět. Uložil podnosy do stojanu.

„Zavoláte tam?” Talley byl neúnavný. „Prosím.”

Stál naprosto klidně uprostřed jídelny, a když mě znovu požádal, téměř chlapecky se dotkl mého ramena.

„Doufám, že doktorka Stvanová ještě pořád mluví anglicky,” zamumlala jsem.

Kapitola 35

Když jsem telefonovala doktorce Stvanové, vzpomněla si na mě bez váhání, což jen potvrdilo Talleyho slova. Očekávala můj telefonát a chtěla mě vidět.

„Zítra odpoledne učím na univerzitě,” řekla anglicky tak, že bylo zřejmé, že tímto jazykem už dost dlouho nemluvila. „Ale můžete přijít ráno. Přicházím v osm.”

„Budete mít do osmi patnácti dost času se připravit?”

„Samozřejmě. Mohu vám během vašeho pobytu v Paříži s něčím pomoci?” zeptala se tónem, který naznačoval, že nás někdo může poslouchat.

„Zajímám se o to, jak ve Francii funguje systém soudního lékařství,” řídila jsem se její narážkou.

„Někdy nepříliš dobře,” odpověděla. „Sídlíme nedaleko Gare de Lyon, u Quai de la Rapée. Budete-li řídit sama, můžete zaparkovat vzadu, kde se přijímají těla. Jinak přijďte ke hlavnímu vchodu.”

Talley vzhlédl od telefonních vzkazů, kterými se probíral.

„Děkuju,” řekl, když jsem zavěsila.

„Kam myslíte, že se zatoulal Marino?” zeptala jsem se.

Začala jsem být nervózní. Nevěřila jsem Marinovi, když zůstal sám. Bezpochyby někoho urazil.

„Je tolik míst, kam může jít,” odpověděl Talley.

Našli jsme ho dole ve vestibulu, kde zamračeně seděl pod palmou v kořenáči. Zdálo se, že prošel až příliš mnoha dveřmi a uvízl skoro na každém poschodí. Proto raději sjel dolů výtahem a neobtěžoval se požádat o pomoc bezpečnostní službu.

Takhle zarputilého jsem ho už dlouho neviděla a na zpáteční cestě do Paříže byl tak protivný, že jsem si nakonec přesedla a otočila se k němu zády. Zavřela jsem oči a zdřímla jsem si. Pak jsem si šla do jídelního vozu koupit pepsi, aniž bych se ho zeptala, jestli chce taky. Koupila jsem si krabičku cigaret a nic jsem mu nenabídla.

Když jsme vešli do vestibulu našeho hotelu, už jsem to nevydržela.

„Co kdybych tě pozvala na skleničku?” řekla jsem.

„Musím do svýho pokoje.”

„Co je s tebou?”

„To bych se měl ptát já tebe,” odsekl.

„Marino, nemám ponětí, o čem mluvíš. Odpočiňme si na chvíli v baru a vymysleme, co uděláme s tímhle malérem, do kterého jsme se dostali.”

„Jediný, co teď udělám, je, že jdu do svýho pokoje. A nebyl jsem to já, kdo nás dostal do maléru.”

Nechala jsem ho nastoupit do výtahu samotného a dívala jsem se, jak jeho paličatá tvář mizí za zavírajícími se mosaznými dveřmi. Stoupala jsem po dlouhých točitých schodech pokrytých kobercem a přitom jsem si připomněla, že kouření škodí mému zdraví. Odemkla jsem dveře, zcela nepřipravená na to, co jsem uviděla.

Polil mě studený strach, když jsem přistoupila k faxu a zadívala se na to, co mi poslal hlavní soudní lékař z Filadelfie,

doktor Harston. Strnule jsem se posadila na postel.

Světla velkoměsta zářila, reklama lihovaru Grand Marnier

byla obrovská a vysoko, a v Café de la Paix dole na ulici bylo rušno. Když jsem vytáhla papír z faxu, ruce se mi třásly nervy mi cukaly, jako bych měla nějakou hroznou nemoc.

Vzala jsem tři lahvičky skotské z minibaru, které jsem nalila najednou do sklenice. S ledem jsem se nezdržovala. Bylo mi dno, že se druhý den budu cítit mizerně, protože jsem věděla, že mi bude zle v každém případě. Pak jsem si přečetla při ložený vzkaz od doktora Harstona.

Kay, čekal jsem, kdy se zeptáte. Věděl jsem, že to uděláte, až budete připravená. Dejte mi vědět, když budete mít další otázky. Jsem tu pro vás.

Vance

Čas otupěle míjel, jako bych byla katatonik, zatímco jsem četla zprávu soudního lékaře o prvním vyšetření, popis Bentonova těla, toho, co z něj zůstalo, in situ, ve vyhořelé budově, kde zemřel. Věty mi poletovaly před očima jako popel ve vzduchu. Zuhelnatělé tělo s mnohočetnými frakturami zápěstí…, chybějící ruce…, na lebce jsou vidět šupinovitě se odlupující ohořelé zlomeniny…, ohořelé svalstvo hrudi a břicha.

Střela zanechala centimetrovou díru v lebce a poškodila její kostní strukturu. Vnikla pod šikmým úhlem dovnitř za pravým uchem, způsobila paprskovitě se šířící zlomeniny a skončila v oblasti pravé spánkové kosti.

Měl menší diastemu mezi maxilárními středními řezáky. Jak jsem milovala tu mezírku mezi jeho předními zuby. Dělala jeho úsměv ještě kouzelnější, protože ve všem ostatním byl Benton dokonalý, zuby měl jinak také dokonalé, protože jeho spořádaná novoanglická rodina se postarala, aby v dětství nosil rovnátka.

… Opálení kopírující tvar plavek. Odešel z Hilton Head beze mě, protože mě zavolali na místo činu. Kéž bych řekla ne a šla s ním. Kéž bych odmítla pracovat na prvním případu, ze kterého se vyklubala série hrůzostrašných zločinů, jejichž poslední obětí se stal on.

Nic z toho, co jsem četla, nebylo vykonstruované. Nemohlo být. Jenom Benton a já jsme věděli o pěticentimetrové rovné jizvě na jeho levém koleni. Pořezal se o sklo v Black Mountain v Severní Karolíně, kde jsme se poprvé milovali. Ta jizva vždycky byla jako stigma cizoložné lásky. Zvláštní, že se zachovala, díky mokré střešní izolaci, která na ni spadla.

Ta jizva vždy vypadala jako připomínka hříchu. A teď změnila jeho smrt v trest, který vyvrcholil tím, že jsem si představovala všechno, co zpráva popisovala, ačkoli jsem to viděla už dřív. Ty obrazy mě srazily na podlahu, kde jsem zůstala sedět v pláči a šeptala jsem jeho jméno.

Neslyšela jsem klepání na dveře, dokud nepřešlo v silné bouchání.

„Kdo je to?” zavolala jsem chraptivým, zdrceným hlasem.

„Co je s tebou?” řekl hlasitě Marino za dveřmi.

Unaveně jsem vstala, abych ho pustila dovnitř, a málem jsem se zapo-tácela.

„Klepám tu už pět minut…,” začal. „Pro Kristovy rány. Co se sakra děje?”

Obrátila jsem se k němu zády a přešla jsem k oknu.

„Doktorko, co je? Co je ti?” Hlas mu zněl poplašeně. „Stalo se něco?”

Přistoupil ke mně a objal mě rukou kolem ramen; něco takového udělal poprvé za celá léta, co jsem ho znala.

„Pověz mi to. Co znamenají ty zatracený nákresy těla a další krámy na posteli? Je Lucy v pořádku?”

„Nech mě být,” řekla jsem.

„Nenechám, dokud mi neřekneš, co se stalo!”

„Jdi pryč.”

Odtáhl ruce a já na místech, kde spočívaly, ucítila chlad. Vnímala jsem ten odstup mezi námi. Přesel na druhou stranu pokoje. Uslyšela jsem, jak bere do ruky faxy. Dlouho mlčel.

Pak řekl: „Co to doprdele děláš? Chceš se zbláznit? Proč se sakra chceš na něco takovýho dívat?” Hlas mu sílil, stejně jako jeho bolest a panika. „Proč? Ztratila jsi rozum!”

Prudce jsem se otočila a vrhla se k němu. Vytrhla jsem mu faxy. Hodila jsem mu je do tváře. Kopie nákresů těla, toxikologické zprávy a zprávy o předložených důkazech, úmrtní list, visačka z márnice, zubní záznamy, rozbor obsahu žaludku - všechno se rozlétlo a sneslo na koberec jako suché listí.

„Protože jsi to prostě musel říct,” křičela jsem. „Musel sis otevřít svou velkou, nevymáchanou hubu a žvanit, že není mrtvý! Tak teď to víme, že? Přečti si to sakra sám, Marino.”

Posadila jsem se na postel a utřela si rukou oči a nos.

„Přečti si to a už o tom přede mnou nikdy nemluv,” dodala jsem. „Už nikdy nic takového nechci slyšet. Neříkej, že žije.

Zazvonil telefon a Marino ho popadl.

„Co!” vyhrkl. „Vážně?” dodal po pauze. „No, mají pravdu. Děláme svinskej randál a vy sem posíláte svinskou ochranku. A já ji pošlu okamžitě zpátky, protože jsem zasranej policajt a mám svinsky zasranou náladu!”

Praštil sluchátkem a posadil se vedle mě. I jemu se leskly v očích slzy.

„Co teď uděláme, doktorko? Co krucinál uděláme?”

„Chtěl, abychom si udělali společnou večeři, abychom se mohli takhle hádat, nenávidět se a křičet na sebe,” zamumlala jsem a slzy mi tekly po tváři. „Věděl, že se do sebe pustíme a budeme se navzájem obviňovat, protože pro nás neexistuje jiný způsob, jak se toho zbavit a jít dál.”

„Jo, asi si udělal náš profil,” podotkl Marino. „Hádám, že jo. Jako by věděl, že se to stane a že se takhle budeme chovat.”

„Znal mě,” řekla jsem. „Ach bože, jak dobře mě znal. Věděl, že si s tím poradím mnohem hůř než kdo jiný. Nikdy nepláču. Nechci! Naučila jsem se to, když umíral můj otec, protože plakat znamenalo cítit, a to se nedalo snést. Jako bych byla uvnitř vyschlá, jako suchý lusk, který chrastí, moje scvrklé, ztvrdlé city… chrastí. Jsem zničená, Marino. Nemyslím, že se z toho dostanu. Snad by bylo nejlepší, kdyby mě vyhodili. Anebo dám výpověď.”

„To teda ne,” prohlásil.

Když jsem neodpověděla, vstal a zapálil si cigaretu. Začal přecházet po pokoji.

„Chceš nějakou večeři nebo něco?”

„Jen se potřebuju vyspat,” odpověděla jsem.

„Třebas by bylo dobrý vypadnout z tohohle pokoje.”

„Ne, Marino.”

Umrtvila jsem se benadrylem, a když jsem se druhý den ráno přinutila vylézt z postele, byla jsem otupělá a v hlavě jsem měla prázdno. Podívala jsem se v koupelně do zrcadla a uviděla jsem unavené, opuchlé oči. Opláchla jsem si obličej studenou vodou, oblékla jsem se a v sedm třicet jsem si zavolala taxi, tentokrát bez pomoci Interpolu.

Institut Médico-Légal, třípatrová budova z červených cihel a hrubého vápence, byl ve východní části města. Autostráda Voie ho oddělovala od Seiny, která to ráno měla barvu medu. Řidič taxíku mě vysadil před budovou, odkud jsem šla malým hezkým parkem s primulkami, maceškami, sedmikráskami, lučními květinami a starými platany. Mladá dvojice objímající se na lavičce a starý muž, který venčil psa, vypadali nevšímaví ke vzdálenému pachu smrti, který pronikal holými okny institutu a černou železnou bránou.

Ruth Stvanová byla známá pro neobvyklý systém, který tady zavedla. Návštěvníky tu přijímaly hostesky, takže když pozůstalí prošli dveřmi, okamžitě se jim věnoval někdo laskavý, kdo jim pomohl najít cestu, a jedna z těchto hostesek se ujala i mě. Provedla mě kachlíkovou chodbou, kde vyšetřovatelé čekali v modrých křeslech, a já jim rozuměla natolik, abych si domyslela, že včera v noci někdo skočil z okna.

Následovala jsem svou mlčenlivou průvodkyni přes malou kapli s vitrážovými okny, kde nad otevřenou bílou rakví s mladým chlapcem plakali jeho rodiče. S mrtvými tu zacházeli zcela jinak než my. V Americe prostě nebyl čas nebo peníze na hostesky, kaple a starostlivou účast, ve společnosti, kde ke střelbě docházelo každý den a za mrtvé nikdo nelobboval.

Doktorka Stvanová pracovala na případu v Salle d’Autopsie, jak stálo napsáno na dveřích. Když jsem vešla, znovu mě přemohla úzkost. Neměla jsem sem chodit. Nevěděla jsem, co řeknu. Ruth Stvanová právě vážila plíci a její zelený úbor a brýle byly postříkané krví. Věděla jsem, že tím případem je onen muž, který vyskočil z okna. Měl rozbitou tvář, roztříštěné nohy, holenní kosti vražené do stehen.

„Dejte mi minutku, prosím,” řekla mi doktorka Stvanová.

Vedle pracovali na dvou dalších případech doktoři v bílém oblečení. Na tabulích byla napsána jména a čísla případů.

Strykerova pila se zařezávala do lebky, zatímco voda hlasitě crčela ve výlevkách. Doktorka Stvanová byla čilá a energická, světlovlasá, robustní a starší než já. Vzpomněla jsem si, že když jsme byly v Ženevě, držela se stranou ostatních.

Doktorka Stvanová přikryla svůj nedokončený případ prostěradlem a stáhla si rukavice. Když se ke mně vydala jistými, velkými kroky, rozvazovala si vzadu chirurgický oblek.

„Jak se máte?” zeptala se.

„Nevím,” odpověděla jsem.

Pokud to považovala za divnou odpověď, nedala nic najevo.

„Pojďte prosím za mnou a můžeme si promluvit, než se umyji. Potom si dáme kávu.”

Zavedla mě do malé šatny, kde odhodila plášť do koše na prádlo. Obě jsme si vydrhly ruce dezinfekčním mýdlem, ona si také důkladně umyla obličej a osušila se hrubým modrým ručníkem.

„Doktorko Stvanová,” řekla jsem, „zjevně tu nejsem kvůli přátelskému popovídání nebo abych zkoumala, jak funguje váš systém soudního lékařství. To obě víme.”

„Samozřejmě,” odpověděla a podívala se mi do očí. „Nejsem dost přátelská na společenskou návštěvu.” Slabě se usmála. „Ano, setkaly jsme se v Ženevě, doktorko Scarpettová, ale nestýkaly jsme se. Je to škoda, opravdu. Tehdy tam bylo tak málo žen.”

Mluvila dál, zatímco jsme šly po chodbě.

„Když jste volala, věděla jsem, oč jde, protože jsem jedna z těch, kdo vás sem pozvali,” dodala.

„Jsem z toho trochu nervózní, když tohle říkáte,” odpověděla jsem. „Jako bych nebyla dost nervózní i bez toho.”

„V životě usilujeme o stejné věci. Kdybyste byla na mém místě, já bych navštívila vás, chápete? Řekla bych, že nesmíme dovolit, aby to pokračovalo. Nesmíme dovolit, aby takhle zemřely další ženy. A teď i v Americe, v Richmondu. Ten LoupGarou je netvor.”

Vešly jsme do její kanceláře, která neměla okna a na každém povrchu se hromadily štosy dokumentů, časopisů a záznamů. Zvedla telefon a požádala někoho, aby nám přinesl kávu.

„Prosím, udělejte si pohodlí, je-li to možné. Odklidila bych ty věci, ale nemám je kam dát.”

Přitáhla si židli ke svému psacímu stolu.

„Když jsme byly v Ženevě, cítila jsem se velmi nesvá,” řekla při vzpomínce na minulost, poté co pečlivě zavřela dveře. „A částečným důvodem je systém tady ve Francii. Soudní patologové tu jsou zcela izolovaní, to se nezměnilo a za mého života už asi nezmění. Nesmíme s nikým mluvit, což není vždycky tak špatné, protože ráda pracuji sama.”

Zapálila si cigaretu.

„Já pořídím seznam zranění a policie, pokud chce, vypoví celý příběh. Jde-li o choulostivý případ, promluvím sama s policejním soudcem a možná dostanu, co potřebuji, možná ne. Někdy, když položím otázku, zjistím, že žádná laboratoř nebyla pověřena testy, rozumíte?”

„Takže v jistém smyslu,” řekla jsem, „je vaším jediným úkolem zjistit příčinu smrti.”

Přikývla. „Při každém případu dostanu od policejního soudce za úkol určit příčinu smrti a to je všechno.”

„Takže vy vlastně nevyšetřujete.”

„Ne tak jako vy. Ne tak, jak bych si přála,” odpověděla a vyfoukla kouř koutkem úst. „Víte, problém s francouzskou justicí je, že policejní soudce je nezávislý. Nemůžu podat zprávu nikomu než soudci, který mě jmenoval, a pouze ministr spravedlnosti může případ odejmout a dát ho jinému policejnímu soudci. Takže když se objeví problém, nemám pravomoc cokoli s tím udělat. Policejní soudce naloží s mou zprávou, jak chce. Když řeknu, že to je vražda, a on nesouhlasí, budiž. Není to můj problém. Takový je zákon.”

„Může měnit vaše zprávy?” Ta představa byla pro mě nepřijatelná.

„Samozřejmě. Jsem sama proti všem. A domnívám se, že vy také.”

Ani jsem nechtěla myslet na to, jak jsem sama.

„Velmi dobře si uvědomuji, že kdyby někdo věděl, že spolu mluvíme, mohlo by to být velmi zlé, zvlášť pro vás -” začala jsem.

Zvedla ruku, aby mě umlčela. Vtom se otevřely dveře a stejná mladá žena, která mě sem doprovodila, vešla s podnosem s kávou, smetanou a cukrem. Doktorka Stvanová jí poděkovala a dodala francouzsky ještě něco, čemu jsem nerozuměla. Žena přikývla a tiše za sebou zavřela.

„Požádala jsem ji, aby sem nepřepojovala žádné hovory,” vysvětlila doktorka Stvanová. „Musím vám hned na začátku říct, že soudce, který mě jmenoval, je člověk, kterého si velmi vážím. Ale shora je na něho vyvíjen tlak, jestli mi rozumíte. Tlak, který vychází z ještě vyšších míst, než je ministr spravedlnosti. Nevím odkud, ale v těchto případech laboratoře nic nezkoumaly, a proto vás sem poslali.”

„Poslali? Myslela jsem, že jste o to požádala vy?”

„Jakou si přejete kávu?” otázala se doktorka Stvanová.

„Kdo vám řekl, že mě sem posílají?”

„Rozhodně vás poslali, abyste mi ulehčila od mých tajemství, která vám s radostí předám. Chcete cukr a smetanu?”

„Ne, černou prosím.”

„Když byla zavražděna ta žena v Richmondu, zeptali se mě, jestli si s vámi promluvím, když vás sem pošlou.”

„Takže vy jste o to nežádala?”

„Nikdy bych o něco takového nepožádala, protože by mě nikdy nenapadlo, že taková žádost bude splněna.”

Vzpomněla jsem si na soukromé proudové letadlo, na concorde a všechno ostatní.

„Mohla bych vás poprosit o cigaretu?” řekla jsem.

„Promiňte, že jsem se vás nezeptala. Nevěděla jsem, že kouříte.”

„Nekouřím. Tohle je výjimka. Která trvá už asi rok. Víte, kdo mě sem poslal, doktorko Stvanová?”

„Někdo s dostatečné velkým vlivem, aby vás sem dopravil téměř okamžitě. Jinak nic víc nevím.”

Pomyslela jsem na senátora Lorda.

„Už mě vyčerpává to, co mi přináší LoupGarou. Celkem osm žen,” řekla a odvrátila zrak. V očích měla skelný, zmučený pohled.

„Co můžu udělat, doktorko Stvanová?”

„Nejsou žádné důkazy, že byly znásilněny vaginálně,” konstatovala. „Nebo análně. Pořídila jsem stěry stop po kousnutí, velmi zvláštních stop po kousnutí s chybějícími stoličkami, s podivným skusem a drobnými zuby široko od sebe. Posbírala jsem vlasy a všechno ostatní. Ale vraťme se k prvnímu případu, kdy všechny ty podivnosti začaly.

Jak můžete očekávat, policejní soudce mi nařídil, abych předala všechny důkazy do laboratoře. Míjely týdny, měsíce, ale žádné výsledky nepřišly zpátky. Tehdy jsem se poučila. Při dalších případech, o nichž se předpokládalo, že je spáchal LoupGarou, jsem se neptala, jestli mám něco odevzdat.”

Na okamžik utichla, myšlenkami zjevně jinde.

Pak řekla: „Je velmi zvláštní, tenhle LoupGarou. Kouše do dlaní, do chodidel. To pro něho zřejmě něco znamená. Nic takového jsem ještě neviděla. A teď s ním musíte zápasit vy, jako jsem to dělala já.”

Odmlčela se, jako by to, co chtěla dál říct, bylo pro ni velmi těžké.

„Prosím, buďte moc opatrná, doktorko Scarpettová. Půjde po vás, tak jako šel po mně. Víte, já jsem ta, která přežila.”

Ohromením jsem se nezmohla na slovo.

„Můj manžel je šéfkuchař v Le Dome. Skoro nikdy nebývá v noci doma, ale Bůh tomu chtěl, že zrovna byl nemocný v posteli, když ta stvůra přišla k mým dveřím před několika týdny. Pršelo. Řekl, že měl autonehodu a potřebuje zavolat policií. Samozřejmě, že mým prvním popudem bylo pomoci. Chtěla jsem se ujistit, že není raněný. Měla jsem velkou starost.

To bylo moje slabé místo,” pokračovala. „Myslím, že lékaři mají spasi-telský komplex. Zajímáme se o problémy, ať jsou jakékoli, a s tímhle impulzem zjevně počítal. Nebylo na něm nic podezřelého a věděl, že ho pustím dovnitř. Ale Paul uslyšel hlasy a zeptal se, kdo to přišel. Ten muž utekl. Neměla jsem možnost dobře si ho prohlédnout. Domovní světlo nesvítilo, protože vyšrouboval žárovku, jak jsem později zjistila.”

„Zavolala jste policii?”

„Jen detektiva, kterému důvěřuji.”

„Proč?”

„Člověk musí být opatrný.”

„Jak jste poznala, že to je ten vrah?”

Napila se kávy. Ta mezitím vychladla, a tak nám doktorka Stvanová oběma trochu dolila, aby ji ohřála.

„Vycítila jsem to. Vzpomínám si na pach mokrého zvířete, ale teď si myslím, že jsem si to asi představovala. Ale cítila jsem zlo, chtíč v jeho očích. A neukazoval se. Neviděla jsem mu do tváře, jen záblesk očí ve světle z otevřených dveří.”

„Vlhký zvířecí pach?” zeptala jsem se.

„Odlišný od tělesného pachu. Nečistý, jako u psa, který potřebuje vykoupat. To si pamatuji. Ale všechno se odehrálo velmi rychle a nemůžu si být jistá. Druhý den jsem od něho dostala vzkaz. Tady. Ukážu vám to.”

Vstala a odemkla zásuvku kovové registratury, kde byly složky tak natěsnané, že jen stěží jednu vytáhla. Neměla žádné označení a uvnitř byl útržek krví potřísněného hnědého papíru v průhledném plastovém obalu na důkazy.

„Pas la police. Ca va, ca va. Pas de probléme, tout va bien. Le LoupGarou,“ četla. „To znamená Žádnou policii. Všechno je v pořádku. Je to dobré. Všechno je v pořádku. Vlkodlak.”

Upřeně jsem hleděla na známé hůlkové písmo. Bylo mechanické a téměř dětské.

„Papír vypadá jako kus sáčku z obchodu,” pokračovala. „Nemůžu dokázat, že je od něho, ale od koho jiného by byl? Nevím, čí to je krev, protože zase, nemůžu dělat testy a jen můj manžel ví, že jsem tohle dostala.”

„Proč vy?” zeptala jsem se. „Proč by vás pronásledoval?”

„Je to jen domněnka, ale snad proto, že mě viděl na místech činu. Takže vím, že se dívá. Když zabije, je někde tam ve tmě a dívá se, co lidé jako my děláme. Je velmi inteligentní, vychytralý. Nepochybuji, že přesně ví, co se děje, když se těla těch, které zavraždil, dostanou ke mně.”

Naklonila jsem papír ve světle lampy a zkoumala jsem, jestli nenajdu nějaké tahy protlačeného písma, kdyby papír sloužil za jakousi podložku. Ale nic jsem neviděla.

„Když jsem ten dopis četla, tím víc jsem si uvědomila tu korupci, ačkoli jsem předtím o ní nepochybovala,” pokračovala doktorka Stvanová. „LoupGarou věděl, že nemá pro mě smysl předat jeho dopis policii, laboratořím. Říkal mi tím, dokonce mě snad varoval, abych to nedělala. A je to velmi zvláštní, ale mám pocit, že mi tím také naznačuje, že to už znovu nezkusí.”

„S tímhle předpokladem bych tak nespěchala,” poznamenala jsem.

„Jako by potřeboval přítele. Ta osamělá bestie potřebuje přítele. Domnívám se, že v jeho fantazii jsem pro něho důležitá, protože jsem ho viděla a nezemřela jsem. Ale kdo se vyzná v takové mysli?”

Vstala od stolu a odemkla další zásuvku jiné registratury. Vytáhla obyčejnou krabici od bot, strhla lepicí pásku a odstranila víčko. Uvnitř bylo osm malých papírových krabiček s větracími otvory a stejný počet malých manilových obálek, každá označená číslem případu a datem.

„Škoda, že z těch stop po kousnutí nebyly pořízeny odlitky,” řekla. „Ale k tomu bych musela přivolat dentistu a věděla jsem, že bych nedostala povolení. Ale udělala jsem stěry

„Při vraždě Kim Luongové se pokusil stopy kousnutí zahladit,” informovala jsem ji. „Nemůžeme pořídit otisky. Ani fotografie nijak nepomohou.”

„To mě nepřekvapuje. Ví, že ho teď nikdo nechrání. Je - jak to říkáte - na vaší straně hřiště? A říkám vám, že nebude těžké ho identifikovat podle zubů. Má velmi zvláštní zašpičatělé zuby, široko od sebe. Jako nějaké zvíře.”

Zmocnil se mě podivný pocit.

„U všech těl jsem našla chlupy,” hovořila dál. „Jako kočičí. Napadlo mě, že chová angorské kočky nebo tak něco.”

Předklonila jsem se na židli.

„Kočičí?” zeptala jsem se. „Schovala jste je?”

Odtrhla pásku z chlopně obálky a ze zásuvky stolu si podala chirurgickou pinzetu. Sáhla do obálky a vytáhla několik chlupů. Byly tak jemné, že poletovaly jako chmýří, když je položila na piják.

„Všechny stejné, vidíte? Dlouhé devět nebo deset centimetrů, hodně světlé. Velmi jemné, jako dětské.”

„Doktorko Stvanová, to nejsou kočičí chlupy. Jsou lidské. Byly i na šatech neidentifikovaného muže, kterého jsme našli v nákladním kontejneru. Byly na těle Kim Luongové.”

Oči se jí rozšířily údivem.

„Když jste předložila důkazy z prvního případu, poslala jste i nějaké z těch chlupů?” zeptala jsem se.

„Ano.”

„A už jste o nich nic neslyšela?”

„Podle toho, co vím, laboratoře nikdy neanalyzovaly, co jsem poslala.”

„Ach, vsadím se, že to analyzovaly,” prohlásila jsem. „Vsadím se, že náramně dobře vědí, že to je lidské ochlupení a na dětské vlásky je příliš dlouhé. Vědí, co znamenají ty stopy po kousnutí, a možná z nich dokonce získaly DNA.”

„V tom případě bychom taky měly získat DNA, ze stěrů, které vám dám,” řekla. Byla stále nervóznější.

Nezajímalo mě to. Už na tom nezáleželo.

„Samozřejmě, s těmi chlupy mnoho nenaděláte,” drmolila rozčileně. „Nadměrně zarostlý, bez pigmentace. Musely by se spolu shodovat, ne…?”

Neposlouchala jsem. Myslela jsem na Kašpara Hausera. Strávil prvních šestnáct let života v kobce, protože princ Karel Bádenský se chtěl pojistit, že Kašpar nevznese nárok na jeho korunu.

,,…bez kořínků nezjistíme DNA, předpokládám…,” pokračovala doktorka Stvanová.

V šestnácti letech ho našli u brány, s připevněným lístkem. Byl bílý jako albín, nemluvil, jako zvíře. Zrůda. Ani nedovedl napsat své jméno, pokud mu někdo nevedl ruku.

„Ta mechanická, hůlková písmena začátečníka,” přemýšlela jsem nahlas. „Někdo chráněný, koho nikdy nikomu neukázali, nikdy nechodil do školy, snad se učil doma. Možná dokonce samouk.”

Doktorka Stvanová umlkla.

„Jen rodina by mohla někoho chránit od chvíle, kdy se narodil. Jen velmi mocná rodina by mohla obejít právní systém, umožnit, aby tato anomálie zabíjela a nebyla dopadena. Aby je neuvedla do nepříjemné situace, nepřilákala k nim nežádoucí pozornost.”

Doktorka Stvanová mlčela, protože každé mé slovo se shodovalo s jejími domněnkami a vyvolávalo nový, všudypřítomný strach.

„Chandonnova rodina ví přesně, co znamenají ty chlupy, ty abnormální zuby,” pokračovala jsem. „I on to ví. Samozřejmě, že ano, a bude mít podezření, že vy to víte také, i když vám laboratoře nic neřeknou, doktorko Stvanová. Myslím, že přišel k vašemu domu, protože jste viděla jeho odraz v tom, co dělá svým obětem. Viděla jste jeho hanbu, anebo si to aspoň myslel.”

„Hanbu…?”

„Nemyslím, že účelem toho vzkazu bylo ujistit vás, že se už o to nepokusí,” pokračovala jsem. „Myslím, že se vám vysmíval, říkal vám, že se svou naprostou nedotknutelností může dělat, co chce. Že se vrátí a příště se mu to podaří.”

„Ale zdá se, že tu už není,” namítla doktorka Stvanová.

„Něco očividně změnilo jeho plány.”

„A ta hanba, kterou jsem podle něho spatřila? Nikdy jsem ho pořádně neviděla.”

„Viděly jsme, co udělal svým obětem. Víc nepotřebujeme. Není to normální ochlupení,” řekla jsem. „Má ho po celém těle.”

Kapitola 36

Případ hypertrichózy jsem viděla jen jednou v životě, když jsem pracovala jako nemocniční lékařka v Miami a měla jsem stáž na pediatrii. Jedné Mexičance se narodila holčička, která se za dva dny pokryla jemnými světlešedými chloupky dlouhými téměř pět centimetrů. Z nosu a uší jí trčely husté chomáče a byla světloplachá, její oči byly přecitlivělé na světlo.

U většiny hypertrichózních lidí se ochlupení progresivně šíří, až zbudou jediné holé oblasti, jako sliznice, dlaně a chodidla, a v některých extrémních případech, pokud se dotyčný často neholí, můžou být chlupy na tváři a čele tak dlouhé, že se musí stáčet, aby ten člověk viděl. Dalšími symptomy mohou být anomálie zubů, zakrnělé genitálie, větší než normální počet prstů na rukou nebo na nohou, a asymetrický obličej.

V minulých stoletích byly některé z těchto ubohých duší prodávány na karnevaly nebo královské dvory pro pobavení. O některých se věřilo, že to jsou vlkodlaci.

„Mokré, špinavé chlupy. Jako mokré, špinavé zvíře,” uvažovala doktorka Stvanová. „Ráda bych věděla, jestli jsem mu

viděla jen oči, když se objevil u mých dveří, proto, že měl celou tvář pokrytou chlupy. A ruce měl v kapsách proto, že byly také porostlé chlupy?”

„Jistě, takhle se nemůže objevit v normální společnosti,” odpověděla jsem. „Pokud nevychází ven jen po setmění. Stud, přecitlivělost na světlo a teď vražda. Možná že v každém případě omezuje své aktivity na tmu.”

„Předpokládám, že se holí,” přemýšlela Stvanová nahlas. „Aspoň oblasti, které lidé mohou vidět. Tvář, čelo, krk, hřbet rukou.”

„Některé z chlupů, které jsme našli, byly zřejmě oholené,” připomněla jsem. „Jestli cestoval lodí, musel s tím asi něco udělat.”

„Zřejmě se svlékne, aspoň částečně, když vraždí,” řekla.

„Protože po sobě zanechává tolik dlouhých chlupů.”

Přemýšlela jsem, jestli má zakrnělé genitálie a jestli to souvisí s tím, proč svléká své oběti jen od pasu nahoru. Možná mu pohled na genitálie normální dospělé ženy připomíná jeho vlastní nedostatečnost. Mohla jsem si jen představovat jeho ponížení, jeho zlost. Bylo typické, že se rodiče hypertrichotického dítěte stranili, zvlášť když byli jako mocní, hrdí Chandonnovi z bohatého, exkluzivního Íle Saint-Louis.

Představila jsem si jejich mučeného syna, tuto espéce de sale gorille, který žije v temném koutě staletého sídla své rodiny a vychází jen v noci. Ať to je zločinný kartel nebo ne, žádná bohatá rodina s váženým jménem by nechtěla, aby se svět dozvěděl, že to je jejich syn.

„Pořád je naděje, že se dají ve Francii prověřit záznamy, abychom zjistili, jestli se narodily nějaké děti s tímto postižením,” řekla jsem. „Nemělo by to být těžké vypátrat, protože hypertrichóza je nesmírně vzácná. Asi tak jeden případ z miliardy lidí.”

„Žádné záznamy nebudou existovat,” konstatovala Stvanová věcně

Věřila jsem jí. Jeho rodina se o to jistě postarala. Kolem poledne jsem opustila doktorku Stvanovou, se strachem v srdci a s tajně získanými důkazy v kufříku. Prošla jsem do zadní části budovy, kde dodávky se záclonkami na oknech čekaly na svou příští smutnou jízdu. Muž a žena v ošumělém oblečení seděli jako vrabčáci na černé lavičce u staré cihlové zdi. On držel v ruce klobouk a upřeně hleděl do země. Ona se na mě podívala, tvář strhanou smutkem.

Šla jsem velmi rychle po kočičích hlavách podél Seiny, pronásledovaná děsivými obrazy. Představovala jsem si, jak jeho odporná tvář zasvítila ze tmy, když mu nějaká žena otevřela. Představovala jsem si, jak se toulá jako noční šelma, vybírá si obět, plíží se za ní a pak běsní. Mstil se životu tím, že ničil oběti tak, aby vypadaly jako on. Jejich hrůza mu dodávala sílu.

Zastavila jsem se a pozorně se rozhlédla. Auta projížděla kolem rychle a neúnavně. Cítila jsem se jako omráčená, když kolem mě hlučel nepřetržitý proud, štěrk mi létal do tváře a neměla jsem ponětí, jak seženu taxi. Nebylo tu místo, kde by nějaké zastavilo. V bočních ulicích, které jsem míjela, žádný provoz nebyl, ale ani tady jsem neviděla naději, že bych sehnala taxi.

Začala se mě zmocňovat panika. Vyběhla jsem zpátky po kamenných schodech, zpátky do parku, posadila jsem se na lavičku a lapala jsem po dechu, zatímco se vůně smrti dál vznášela mezi květinami a stromy. Zavřela jsem oči, nastavila jsem tvář zimnímu slunci a čekala jsem, až se mi zpomalí tlukot srdce, zatímco pod šaty mi stékaly kapky ledového po

tu. Ruce a nohy jsem měla otupělé, hliníkový kufřík jsem pevně svírala mezi koleny.

„Vypadáte, že byste potřebovala pomoc přítele,” zazněl nade mnou nečekaně hlas Jaye Talleyho.

Nadskočila jsem a prudce jsem vydechla.

„Promiňte,” řekl konejšivě a posadil se vedle mě. „Nechtěl jsem vás polekat.”

„Co tu děláte?” zeptala jsem se. Zmatené a krvavé myšlenky mi bláznivě vířily hlavou a narážely do sebe jako pěšáci na bojišti.

„Neříkal jsem, že na vás budeme dávat pozor?”

Rozepnul si kašmírový plášť barvy tabáku a z náprsní kapsy vytáhl krabičku cigaret. Zapálil jednu každému z nás.

„Taky jste říkal, že je pro kohokoli z vás příliš nebezpečné se tu ukazovat,” prohlásila jsem vyčítavě. „Takže jsem tam šla, udělala jsem svou špinavou práci a vy si tu najednou sedíte v zatraceným parku hned před zatraceným vchodem do institutu.”

Zlostně jsem vyfoukla kouř a vstala jsem. Popadla jsem kufřík.

„Jakou hru se mnou hrajete?” zeptala jsem se.

Sáhl do jiné kapsy a vytáhl mobilní telefon.

„Napadlo mě, že možná budete potřebovat odvézt,” řekl.

„Žádnou hru nehraju. Pojďme.”

Vyťukal čísla na telefonu a řekl něco francouzsky komusi, kdo byl na druhém konci.

„A co teď? Přijede pro nás James Bond?” řekla jsem jízlivě.

„Zavolal jsem taxi. Myslím, že James Bond před pár lety odešel do penze.”

Vyšli jsme do jedné z klidných postranních ulic a za pár minut přijelo taxi. Nastoupili jsme a Talley se zadíval na můj kuřrík, který jsem držela na klíně.

„Ano,” odpověděla jsem na jeho nevyslovenou otázku.

Když jsme dojeli k hotelu, pozvala jsem ho do svého pokoje, protože tu nebylo žádné jiné místo, kde bychom mohli mluvit bez rizika, že nás někdo bude poslouchat. Zkusila jsem zavolat Marina, ale neozval se.

„Musím zpátky do Virginie,” prohlásila jsem.

„To se dá snadno zařídit,” odpověděl. „Kdykoli chcete.” Vyvěsil na dveře cedulku Nerušit a zajistil je řetězem…Hned zítra ráno”.

Posadili jsme se na sedací soupravu u okna, dělil nás jen malý stolek.

„Předpokládám, že madame Stvanová se vám svěřila,” začal. „To byla ta nejtěžší část, jestli to chcete vědět. Ta ubohá žena je teď už tak paranoidní - a z dobrého důvodu -, že jsme nedoufali, že někomu řekne pravdu. Jsem rád, že mě moje instinkty nezklamaly.”

„Vaše instinkty?” podivila jsem se.

„Ano.” Zadíval se mi do očí. „Věděl jsem, že pokud k ní někdo může proniknout, jste to vy. Předchází vás vaše pověst a ona k vám nemůže cítit nic než respekt. Ale taky trochu pomohlo, že toho o vás hodně vím.” Odmlčel se. „Díky Lucy.”

„Znáte moji neteř?” Nevěřila jsem mu.

„Byli jsme v různých výcvikových programech ve stejnou dobu v Glynco,” odpověděl, čímž mínil národní akademii v Glynco, v Georgii, kde ATF, celní orgány, tajná služba, pohraniční stráž a asi šedesát dalších bezpečnostních složek provádělo svůj základní výcvik. „Svým způsobem mi jí bylo líto. V její přítomnosti se vždycky začalo mluvit o vás, jako by Lucy neměla vlastní schopnosti.”

„Neumím ani desetinu toho co ona,” řekla jsem.

„Většina lidí to neumí.”

„A co má tohle s ní společného?” zeptala jsem se.

„Myslím, že kvůli vám chce být jako Ikarus a letí příliš blízko ke slunci. Doufám, že nenaplní ten mýtus až do konce a nezřítí se z nebe.”

Ta poznámka ve mně vyvolala strach. Neměla jsem tušení, co teď Lucy dělá. Talley měl pravdu. Moje neteř vždycky musela dělat všechno víc, lépe, rychleji a riskantněji než já, jako by jí soupeření se mnou mohlo nakonec získat lásku, o níž nevěřila, že si ji zaslouží.

„Chlupy přenesené z vraha na jeho oběti v Paříži s určitostí nepatří neidentifikovanému muži v mojí lednici,” řekla jsem a vysvětlila jsem mu všechno ostatní.

„Ale ty divné chlupy byly na jeho šatech?” snažil se to Talley pochopit.

„Na jejich vnitřní straně. Tohle považujte za hypotetické. Řekněme, že to oblečení nosil vrah, který má tělo porostlé hustými, dlouhými jemnými chlupy. Takže ty chlupy ulpí uvnitř na jeho šatech, které si svlékne, přinutí svou oběť, aby si je oblékla, a pak ji utopí.”

„Ta oběť je ten muž v kontejneru. Thomas.” Talley se odmlčel. „Ty chlupy má LoupGarou po celém těle? Takže si je zjevně neholí.”

„Nebylo by snadné pravidelně si holit celé tělo. Pravděpodobnější je, že si holí jen oblasti, které lidé můžou vidět.”

„A žádná účinná léčba patrně neexistuje. Žádný lék nebo podobně.”

„S určitým úspěchem se používají lasery. Ale možná o tom neví. Anebo spíš jeho rodina nepřipustila, aby se ukázal někde na klinice, zvlášť potom, co začal zabíjet.”

„Proč myslíte, že si vyměnil šaty s mužem, kterého jste našli v kontejneru? S Thomasem.”

„Když chcete uprchnout na lodi,” uvažovala jsem, „určitě se neobjevíte ve značkovém oblečení, za předpokladu, že vaše teorie o odložených šatech je správná. Taky v tom mohla hrát úlohu nenávist, odpor. Touha mít poslední slovo. Můžeme tu spekulovat celý den, ale pro to nikdy neexistuje model, jen zkáza, která po všem zůstane.”

„Můžu vám něco objednat?” zeptal se.

„Především chci odpověď,” řekla jsem. „Proč jste mi zatajil, že doktorka Stvanová je ta žena, která přežila? Seděli jste tam s generálním tajemníkem a vykládali mi tu historku, zatímco jste celou dobu věděli, že mluvíte o doktorce Stvanové.”

Talley mlčel.

„Bál jste se, že mě vystrašíte, že?” pokračovala jsem. „LoupGarou ji viděl a pokusil se ji zabít, takže mě možná taky viděl a taky se mě pokusí zabít?”

„Různí zainteresovaní lidé pochybovali, že byste za ní šla, kdybyste znala celý příběh.”

„V tom případě mě ti různí lidé dobře neznají,” odvětila jsem. „Naopak, šla bych tam tím spíš, kdybych to věděla. K čertu s tím, že si myslíte, bůhvíjak mě neznáte, a že můžete předvídat to či ono, protože jste se jednou nebo dvakrát setkal s Lucy.”

„Kay, bylo to na žádost doktorky Stvanové. Chtěla vám to říct sama z velmi dobrého důvodu. Nikdy nikomu neprozradila detaily, ani detektivovi, který je její přítel. Ten nám mohl poskytnout jen hrubý obraz.”

„Proč?”

„Zase kvůli lidem, kteří vraha chrání. Bála se, že kdyby to nějak zjistili a mysleli by si, že ho dobře viděla, mohli by jí něco udělat. Nebo jejímu manželovi a dvěma dětem. Věřila, že ji nezradíte a nebudete mluvit s někým, kdo by ji mohl ohrozit. A pokud šlo o to, kolik vám toho prozradí, chtěla se rozhodnout, až vás uvidí.”

„Pro případ, že by mi nedůvěřovala.”

„Věděl jsem, že bude.”

„Chápu. Takže úkol splněn.”

,,Proč se na mě tak zlobíte?” zeptal se.

„Protože jste moc domýšlivý.”

„Tak to není,” ohradil se. „Jenom chci, abychom toho vlkodlaka zastavili, než zabije a zmrzačí někoho dalšího. Chci vědět, co ho pohání.”

„Strach a opatrnost,” řekla jsem. „Utrpení a hněv, protože byl potrestán za něco, co není jeho vina. Prožíval o samotě pravá muka. Představte si, že jste dost inteligentní, abyste to všechno chápal.”

„Nejvíc by asi nenáviděl svou matku,” uvažoval Talley. „Možná by ji dokonce obviňoval.”

Sluneční světlo zbarvilo ebenově jeho vlasy a dodalo jeho očím zlatý třpyt. Uviděla jsem v nich jeho city dřív, než je zase stačil skrýt. Vstala jsem a vyhlédla jsem z okna, protože jsem se nechtěla dívat na něho.

„Nenáviděl by ženy, které vidí,” pokračoval Talley. „Ženy, které nikdy nemůže mít. Ženy, které začnou křičet hrůzou, když ho spatří, když spatří jeho tělo.”

„Ze všeho nejvíc by nenáviděl sebe,” prohlásila jsem. „Vím, že já bych se nenáviděl. “

„To vy jste zaplatil za tuhle cestu, že Jayi?” Vstal a opřel se o rám okna.

„Ne nějaká velká společnost, která chce zničit kartel stopětašedesátníků,” pokračovala jsem.

Pohlédla jsem na něho.

„Vy jste zařídil moje setkání s doktorkou Stvanovou. Vše jste usnadnil. Vše jste zařídil a zaplatil,” řekla jsem. Byla jsem o tom čím dál víc přesvědčená a můj úžas rostl. „Mohl jste to udělat, protože jste velmi bohatý. Protože vaše rodina je velmi bohatá. Proto jste se dal k bezpečnosti, že? Abyste tornu unikl. A přitom stejně jednáte jako bohatý, vypadáte jako bohatý.”

Na okamžik ho to zaskočilo.

„Nelíbí se vám, když někdo vyslýchá vás a ne naopak, že?” poznamenala jsem.

„Je pravda, že jsem nechtěl být jako otec. Princeton, služba u námořnictva, oženit se do správné rodiny, mít správné děti, všechno správné.”

Stáli jsme teď bok po boku a dívali se na ulici, jako by se ve světě za naším oknem odehrávalo něco zajímavého.

„Nemyslím, že se bouříte proti svému otci,” řekla jsem. „Domnívám se, že klamete sám sebe, když se snažíte za každou cenu protestovat. A rozhodně když nosíte odznak, zbraň a náušnici, je to forma protestu, jestliže jste chodil na Harvard a jste milionář.”

„Proč mi to všechno říkáte?”

Otočil se, aby na mě viděl, a byli jsme tak blízko, že jsem cítila jeho kolínskou a dech.

„Protože nechci, abych se zítra vzbudila a uvědomila si, že jsem součástí nějakého protestního scénáře, který jste si vysnil. Nechce se mi věřit, že jsem právě porušila zákon a každou přísahu, kterou jsem kdy složila, protože jste rozmazlený bohatý kluk, jehož představa protestu je přimět někoho jako já udělat něco tak nepatřičného, že by to mohlo zničit mou kariéru. Anebo to, co z mojí kariéry zůstalo. A možná dostat mě do mizernýho francouzskýho vězení.”

„Chodil bych vás navštěvovat.”

„Tohle není legrace.”

„Nejsem rozmazlený, Kay.”

Vzpomněla jsem si na cedulku Nerušit, na řetěz na dveřích. Dotkla jsem se zlehka jeho krku, sledovala prstem úhel jeho silné čelisti a zastavila jsem se až u koutku jeho úst. Necítila jsem mužské vousy na své kůži víc než rok. Vztáhla jsem obě ruce a zabořila jsem prsty do jeho vlasů. Byly vyhřáté od slunce a jeho oči se vpíjely do mých a čekaly, co s ním udělám.

Přitáhla jsem ho k sobě. Divoce jsem ho líbala a dotýkala se ho, hladila jsem jeho pevné, dokonalé tělo, zatímco zápolil s mými šaty.

„Bože, jsi tak krásná,” vydechl do mých úst. „Ježíši, málem jsi mě dohnala k šílenství…!” Utrhl jeden knoflík a ohnul háčky. „Sedělas tam před zatraceným generálním tajemníkem a já se snažil nekoukat ti na prsa.”

Vzal je do svých dlaní. Chtěla jsem to syrové a bez zábran. Chtěla jsem, aby se násilnost ve mně milovala s jeho násilností, protože jsem si nechtěla připomínat Bentona, který mě pomalu ohlazoval jako kámen a pak mě hodil do erotických vod.

Zatáhla jsem Talleyho do ložnice a on proti mně neměl šanci, protože jsem měla zkušenosti a dovednosti, o nichž nic nevěděl. Kontrolovala jsem ho. Ovládala ho. Nemohla jsem se ho nasytit, až jsme skončili vyčerpaní a zalití potem. Benton v tom pokoji nebyl. Ale kdyby nějak viděl, co jsem právě udělala, jistě by to pochopil.

Odpoledne ubíhalo a my pili víno a dívali se na měnící se stíny na stropě, jak se slunce sklánělo k obzoru. Když zvonil telefon, nezvedla jsem ho. Když Marino bouchal na dveře a volal mě, předstírala jsem, že tam nejsem. Když znovu zvonil telefon, zavrtěla jsem hlavou.

„Marino, Marino,” povzdechla jsem si.

„Tvůj bodyguard.”

„Tentokrát neodvedl moc dobrou práci,” poznamenala jsem, zatímco mě líbal, až jsem ztrácela dech. „Asi ho propustím.”

„To bych si přál.”

„Řekni, že jsem dneska nespáchala další těžký zločin. A že tohle, agente Talley, nemá nic společného s vyřizováním účtů.”

„Dobrá. Nemá to nic společného s vyřizováním účtů. Ale o nějakém těžkém zločinu nic nevím.”

Zdálo se, že Marino to nakonec vzdal, a když se začalo stmívat, Talley a já jsme se společně osprchovali. Umyl mi vlasy a žertoval o věkovém rozdílu mezi námi. Řekl, že to je další příklad toho, že je rebel. Na to jsem odpověděla, že bychom měli jít na večeři.

„Co takhle Café Runtz?” zeptal se.

„Jaké to tam je?”

„Francouzi tornu říkají chaleureux, ancien et familial - útulný, starosvětský, rodinný. Vedle je Opéra-Comique, takže tam na stěnách mají fotografie operních pěvců.”

Pomyslela jsem na Marina. Měla bych mu dát vědět, že jsem někde v Paříži nezabloudila.

„Je to hezká procházka,” pokračoval Talley. „Asi tak patnáct minut. Nejvýš dvacet.”

„Napřed musím najít Marina,” řekla jsem. „Nejspíš bude v baru.”

„Jistě to velmi ocení,” zažertovala jsem.

Marino mě našel dřív než Talley jeho. Ještě jsem si sušila vlasy, když se Marino objevil u dveří mého pokoje a pohled na jeho tvář mi prozradil, že mu je jasné, proč mě nemohl zastihnout.

„Kde jsi sakra byla?” zeptal se, když vešel dovnitř.

„V Institutu Médico-Légal.”

„Celej den?”

„Ne, ne celý den,” odpověděla jsem.

Marino se podíval na postel. Talley a já jsme ji ustlali, ale nevypadala přesně tak, jak ji ráno zanechala pokojská.

„Jdu ven…,” začala jsem.

„S ním,” Marino zvýšil hlas. „Doprdele, věděl jsem, že se to stane. Nemůžu uvěřit, že jsi na to skočila. Ježíšikriste. Myslel jsem, že jsi nad…”

„Marino, do toho ti nic není,” řekla jsem unaveně.

Zablokoval dveře, ruce v bok jako přísná chůva. Vypadal tak směšně, že jsem se rozesmála.

„Co je s tebou?” křičel. „V jednu chvíli se díváš na zprávu o Bentonově pitvě a za chvíli se spustíš s nějakým playboyem, s nafoukaným, namyšleným spratkem! Nemohlas počkat ani čtyřiadvacet hodin, doktorko? Jak jsi to mohla Bentonovi udělat?”

„Marino, prokristapána, ztiš hlas. V tomhle pokoji se už křičelo dost.”

„Jak jsi mohla?” Díval se na mě znechuceně, jako bych byla děvka. „Právě jsi dostala jeho dopis, zavolala jsi mě a Lucy a včera večer jsi tu seděla a brečela. A co? Nic z toho se nestalo? Začneš se vším znovu, jako by se nic nestalo? S nějakým děvkařským pankáčem?”

„Prosím, odejdi z mého pokoje.” Měla jsem toho dost.

„Ani mě nenapadne.” Začal chodit sem a tam a hrozil na mě prstem. „Ani mě nenapadne. Nikam nejdu. Když chceš šoustat s hezkým klukem, můžeš klidně přede mnou. A víš proč?

Protože to nedovolím. Někdo se tu musí chovat správně a zdá se, že to zbyde na mě.”

Chodil a chodil a s každým slovem byl vzteklejší.

„Tady nejde o to, jestli něco dovolíš nebo nedovolíš.” Začínala jsem zuřit. „Kdo si sakra myslíš, že jsi, Marino? Neplet se mi do života!”

„No, chudák Benton. Jak je fajn, že je mrtvej, co? Je vidět, jak moc jsi ho milovala.”

Přestal pochodovat a ukázal na mě prstem.

„A já si myslel, že jsi jiná! Co jsi dělala, když se Benton nedíval? To bych rád věděl! A celou tu dobu jsem tě tak litoval!”

„Hned odejdi z mého pokoje.” Přestala jsem se ovládat. „Ty mizernej žárlivej parchante! Jak se opovažuješ dělat narážky na můj vztah s Bentonem? Co ty víš? Nic, Marino. Je mrtvý, Marino. Je mrtvý víc než rok, Marino. A já nejsem mrtvá a ty nejsi mrtvý.”

„No, právě teď lituju, že nejsi.”

„Mluvíš jako Lucy, když jí bylo deset.”

Odkráčel ven a práskl za sebou dveřmi tak silně, že se na stěně posunuly obrazy a zatřásl se lustr. Zvedla jsem telefon a zavolala recepci.

„Je ve vestibulu Jay Talley?” zeptala jsem se. „Vysoký, tmavovlasý, mladý. Má béžové kožené sako a džínsy.”

„Ano, vidím ho, madam.”

Za pár vteřin přišel Talley k telefonu.

„Právě se odtud vyřítil Marino,” varovala jsem ho. „Ať tě nevidí, Jayi. Je jako blázen.”

„Zrovna vystupuje z výtahu. A máš pravdu. Vypadá trochu jako blázen. Musím jít.”

Vyběhla jsem z pokoje. Utíkala jsem, co mi síly stačily, přes chodbu a po točitých schodech s kobercem, bez ohledu na zvědavé pohledy dobře oblečených civilizovaných lidí, kteří chodí beze spěchu a nevyvolávají rvačky v Grand Hótelu v Paříži. Když jsem doběhla do vestibulu, zpomalila jsem;

v plicích mě pálilo, lapala jsem po dechu a ke své hrůze jsem uviděla, jak se Marino sápe na Talleyho, zatímco dva poslíčci a sluha se snaží zasáhnout. Muž v recepci horečně vytáčel číslo na telefonu a patrně volal policii.

„Marino, ne!” vykřikla jsem hlasitě a autoritativně, když jsem k němu doběhla. „Marino, ne!” Popadla jsem ho za ruku.

Měl skelný pohled, byl celý zpocený a díky bohu neměl zbraň, protože jsem se bála, že by ji klidně použil. Držela jsem mu paži, zatímco Talley mluvil francouzsky, gestikuloval a všechny ujišťoval, že o nic nejde a není třeba volat policii. Vedla jsem Marina za ruku vestibulem jako matka, která se chystá vyhubovat zlobivému chlapci. Vyprovodila jsem ho kolem hlídačů a drahých aut na chodník, kde jsem se zastavila.

„Víš vůbec, co děláš?” zeptala jsem se.

Utřel si tvář hřbetem ruky. Dýchal tak ztěžka, až sípal. Napadlo mě, že by mohl dostat infarkt.

„Marino.” Zatřásla jsem mu rukou. „Poslouchej mě. Co jsi právě provedl, je nehoráznost. Talley ti nic neudělal. Já ti nic neudělala.”

„Hájím tady Bentona, protože tu není, aby se hájil sám,” řekl Marino prázdným, uštvaným hlasem.

„Ne. Ty rány patřily Carrii Grethenové, Joyceovi. Chceš je zbít, zmrzačit, zabít.” -

Zhluboka, poraženě se nadechl.

„Myslíš, že nevím, co děláš?” pokračovala jsem naléhavým, tichým hlasem.

Lidé kolem nás proudili po chodníku jako stíny. Světlo se rozlévalo z restaurací a kaváren, které měly rušný večer, a u malých stolků venku bylo plno.

„Potřebuješ si na někom vylít zlost,” mluvila jsem dál. „Tak to funguje. Ale na kom? Carrie a Joyce jsou mrtví.”

„Aspoň že jsi s Lucy ty svině zabila. Sestřelily jste jim zatracenou prdel ze vzduchu.” Marino začal vzlykat.

„Tak pojď,” vybídla jsem ho.

Vzala jsem ho v podpaží a vydali jsme se na cestu.

„Neměla jsem s jejich smrtí nic společného,” řekla jsem. „Ne že bych váhala, Marino. Ale spoušť stiskla Lucy. A víš co? Necítí se proto o nic líp. Pořád se protlouká životem a přitom nenávidí, zuří, mlátí a střílí kolem sebe. I ona jednou bude mít svůj den zúčtování. A tohle je tvůj. Nech to být.”

„Proč jsi to s ním musela dělat?” zeptal se tichým, bolestným hlasem, zatímco si utíral oči do rukávu. „Proč, doktorko? Proč s ním?”

„Pro mě není nikdo dost dobrý, vid?” řekla jsem.

Musel se nad tím zamyslet.

„A taky není žádná dost dobrá pro tebe. Ne tak dobrá jako Doris. Když se s tebou rozvedla, bylo to těžké, že? A vždycky jsem si myslela, že každá žena, se kterou jsi od té doby byl, se jí ani vzdáleně nepřibližuje. Ale musíme to zkoušet, Marino. Musíme žít.”

„Jo a tyhle mě taky pustily k vodě. Ženský, který nejsou pro mě dost dobrý.”

„Pustily tě k vodě, protože to byly hloupé husy.”

Usmál se do tmy.

Kapitola 37

Když jsme šli s Talleym do Café Runtz, ulice Paříže se probouzely a ožívaly. Chladný vzduch mi příjemně hladil tvář, ale byla jsem zase nervózní a plná pochybností. Litovala jsem, že jsem přijela do Francie. Když jsme přešli Place de l’Opéra a on mě vzal za ruku, přála jsem si, abych Jaye Talleyho nikdy nepoznala.

Jeho prsty byly teplé, silné a štíhlé a mě nikdy nenapadlo, že takový něžný projev náklonnosti mě tolik popudí a zhnusí se mi, zatímco všechno, co jsme před pár hodinami dělali v mém pokoji, mi nijak nevadilo. Zastyděla jsem se.

„Chci, abys věděla, že tohle pro mě moc znamená,” řekl.

„Nemívám žádné náhodné milostné románky, Kay. Nejsem muž na jednu noc. Je pro mě důležité, abys to věděla.”

„Nechci, aby ses do mě zamiloval, Jayi.”

Vzhlédla jsem k němu.

Jeho mlčení mi prozradilo, jak se při těch slovech cítí.

„Jayi, neříkám, že mi na tobě nezáleží.”

„Ta kavárna se ti opravdu bude líbit,” řekl. „Je to tajemství. Uvidíš. Mluví tam jenom francouzsky, a když francouzsky neumíš, musíš ukázat na jídelní lístek nebo si vzít malý slovníček, a majitelka tím bude moc pobavená. Odette je velmi praktická, ale milá.”

Skoro jsem ho nevnímala.

„Máme mezi sebou tichou dohodu. Když je příjemná, štědře její podnik podporuju. Když jsem příjemný, dovolí mi podporovat svůj podnik.”

„Poslouchej mě,” řekla jsem, vyprostila jsem svou ruku a položila mu ji na paži. „To poslední, co bych si přála, je někomu ublížit. Nechtěla jsem ti ublížit. A přesto jsem to udělala.”

„Jak bys mi mohla ublížit? To odpoledne bylo fantastické.”

„Ano, bylo,” přikývla jsem. „Ale…”

Zastavil se uprostřed chodníku a podíval se mi do očí. Lidé, kteří nás míjeli, a světlo z obchodů dávali zapomenout, že je noc. Místa na mém těle, kde se mě prve dotýkal, jsem měla živá a rozbolavělá.

„Nežádal jsem tě, abys mě milovala,” řekl.

„To není něco, o co by se mělo žádat.”

Znovu jsme vykročili na cestu.

„Vím, že to není něco, co zdarma nabízíš, Kay,” odpověděl. „Láska je tvůj loup-garou. Příšera, které se bojíš. A chápu proč. Pronásledovala tě a zraňovala celý tvůj život.”

„Nepokoušej se mě psychoanalyzovat. Nepokoušej se mě změnit, Jayi.”

Lidé, kteří spěchali kolem nás, do nás naráželi.

Několik teenagerů s piercingem a obarvenými vlasy, do nás bezohledně strčilo a rozesmálo se. Hlouček lidí se na něco upřeně díval a někteří ukazovali na žlutý dvojplošník téměř v životní velikosti, který byl připevněný k boku budovy firmy Grand Marnier a oznamoval výstavu hodinek Breitling. Pečené kaštany byly cítit jako připálené.

„Od Bentonovy smrti jsem se nikoho nedotkla,” pokračovala jsem. „Proto se to stalo, Jayi, nic víc a nic míň.”

„Nechtěl jsem být krutý…”

„Zítra letím domů.”

„Přál bych si, abys zůstala.”

„Mám úkol, vzpomeň si,” řekla jsem.

Přestala jsem ovládat svou zlost, a když se Talley znovu pokusil vzít mě za ruku, vytrhla jsem mu ji.

„Anebo bych měla říct, že se zítra ráno vyplížím domů,” pokračovala jsem. „S kufříkem s ilegálními důkazy, což je také, mimochodem, biologický hazard. Uposlechnu rozkazy jako správný voják a získám ze stěrů vzorek DNA, pokud to bude možné. Porovnám je s DNA neidentifikovaného muže. Nakonec určím, jestli on a náš vrah jsou bratři. Mezitím budou mít policisté možná štěstí, najdou vlkodlaka toulajícího se po ulicích a on vám poví všechno o Chandonnově kartelu. A než se to všechno stane, roztrhá možná jen dvě nebo tři další ženy.”

„Prosím, nemluv tak sarkasticky,” řekl Jay.

„Sarkasticky? Neměla bych být sarkastická?”

Zahnuli jsme z Boulevard des Italiens na rue Favard.

„Neměla bych být sarkastická, když jsem sem byla poslána, abych vyřešila problémy - když jsem jen pěšák v nějakém plánu, o kterém nic nevím?”

„Je mi líto, že se na to díváš takhle,” vzdychl si.

„Jsme jeden pro druhého pohromou,” prohlásila jsem. ‘

Café Runtz byla malá tichá restaurace se zelenými kostkovanými ubrusy a zeleným nádobím. Svítily tu červené lampičky a také lustr byl červený. Když jsme vešli, Odette v baru připravovala nějaký nápoj. Talleyho přivítala tak, že zoufale zalomila rukama a začala mu hubovat.

„Vyčítá mi, že jsem se tu dva měsíce neukázal a pak jsem nezavolal, že přijdeme,” přeložil mi to.

Naklonil se přes bar a políbil ji na obě tváře, aby to napravil. I když v restauraci bylo plno, Odette nám našla tichý stůl v rohu, protože Talley měl na lidi takový účinek. Byl zvyklý, že dostane, co chce. Vybral pro nás červené burgundské Santenay, protože si pamatoval, že mám ráda burgundská vína, ačkoli jsem si nevzpomínala, kdy jsem mu to řekla anebo jestli jsme o tom vůbec mluvili. Už jsem si ani nebyla jistá tím, co věděl předem a co se dozvěděl přímo ode mě.

„Tak se podíváme,” poznamenal, když si prohlížel jídelní lístek. „Velmi doporučuji alsaské speciality. Ale jako předkrm? Salade de gruyére - sýr gruyére nastrouhaný na jemné nudličky, které na salátu a rajčatech vypadají jako těstoviny. Ale je to syté.”

„Tak si dám jenom to,” odpověděla jsem, protože jsem neměla chuť k jídlu.

Sáhl do kapsy saka a vyndal malý doutník a kleštičky.

„Pomáhá mi to omezit cigarety,” vysvětlil. „Chceš jeden?”

„Všichni ve Francii moc kouří. Je čas, abych znovu přestala,” odvětila jsem.

„Jsou velmi dobré.” Odštípl špičku. „Máčené v cukru. Tenhle je vanilkový, ale taky mám skořicový a sambukový.” Škrtl zápalkou. „Ale nejradši mám vanilkový.” Zapálil si ho. „Vážně bys to měla zkusit.”

Podal mi doutník.

„Ne, díky,” odmítla jsem.

„Objednávám je od velkoobchodníka v Miami,” pokračoval. Potáhl z doutníku a zaklonil hlavu, aby vyfoukl kouř. „Cojimars. Nezaměňovat s Cohibas, které jsou skvělé, ale nelegální, pokud pocházejí z Kuby a ne z Dominikánské republiky. V každém případě nelegální v USA. A já to musím vědět, protože jsem u ATF. Ano, madam, znám dobře svůj alkohol, tabák a střelné zbraně.”

Vypil už první sklenici vína.

„Tři U. Utíkat, utíkat a utíkat. Už jsi o tom slyšela? Učí se to ve škole sebeobrany.”

Nalil si další sklenku a doplnil mou.

„Jestli se vrátím do států, budeš mě chtít ještě vidět? Rád bych věděl, co by se stalo, kdyby mě přeložili… řekněme, zpátky do Washingtonu?”

„Nechtěla jsem ti to udělat,” řekla jsem.

V očích se mu zaleskly slzy a rychle odvrátil pohled.

„To jsem neměla v úmyslu. Je to moje vina,” dodala jsem tiše.

„Vina?” odvětil. „Vina? Nevěděl jsem, že tu je nějaká vina, jako při nějakém provinění. Jako by se stala chyba.” Opřel se o stůl a samolibě se usmál, jako detektiv, který mě právě doběhl lstivou otázkou.

„Vina. Hmm,” zamyslel se a vyfoukl obláček kouře.

„Jayi, jsi tak mladý,” řekla jsem. „Jednou pochopíš -”

„Nemůžu za to, kolik mi je,” přerušil mě hlasem, který vyvolal pobavené pohledy.

„A žiješ ve Francii, proboha.”

„Jsou horší místa k životu.”

„Můžeš si hrát se slovy, jak chceš, Jayi,” namítla jsem.

„Ale realita se vždycky prosadí.”

„Mrzí tě to, co?” Zase se opřel. „Tolik toho o tobě vím, a pak udělám takovou hloupost.”

„Nikdy jsem neřekla, že to byla hloupost.”

„To proto, že ještě nejsi připravená.”

Začala jsem být také rozčilená.

„Sotva můžeš vědět, jestli jsem připravená nebo ne,” odsekla jsem. Přišel číšník, aby přijal naši objednávku, a zase se diskrétně vzdálil. „Až moc ses zabýval tím, co si myslím já, a zapomněl jsi přemýšlet sám.”

„Fajn. Neboj se. Už se nikdy nepokusím předvídat tvoje city nebo myšlenky.”

„Aha. Urazili jsme se,” odpověděla jsem. „Konečně se chováš přiměřeně svému věku.”

Zablýsklo mu v očích. Napila jsem se vína. On už vyprázdnil další skleničku.

„Taky si zasloužím respekt,” prohlásil. „Nejsem dítě. Co to bylo dnes odpoledne, Kay? Sociální činnost? Charita? Sexuální výchova? Pěstounská péče?”

„Snad bychom tady o tom neměli mluvit,” navrhla jsem.

„Anebo jsi mě jen využila,” pokračoval.

„Jsem pro tebe moc stará. Prosím, nemluv tak hlasitě.”

„Stará je moje matka, moje teta. Hluchá vdova, která bydlí vedle mě, je stará.”

Uvědomila jsem si, že nemám ponětí, kde Talley bydlí. Ani jsem neměla jeho telefon domů.

„Jako stará se chováš, když jsi panovačná, blahosklonná a zbabělá,” řekl a pozvedl sklenku, jako by mi připíjel.

„Zbabělá? Říkali o mně všechno možné, ale zbabělá nikdy.”

„Jsi emocionální zbabělec.” Pil, jako by hasil požár. „Proto jsi s ním byla. On byl bezpečný. Je mi jedno, že tvrdíš, jak jsi ho milovala. Byl bezpečný.”

„Nemluv o věcech, o kterých nic nevíš,” varovala jsem ho, ale celá jsem se roztřásla.

„Protože se bojíš. Bojíš se od chvíle, co zemřel tvůj otec, od chvíle, kdy jsi začala cítit, že jsi jiná než všichni ostatní, protože jsi jiná. A to je cena, kterou platí lidé jako my. Jsme výjimeční. Jsme osamělí a jen málokdy si uvědomíme, že to je proto, že jsme výjimeční. Prostě si myslíme, že s námi není něco v pořádku.”

Odložila jsem ubrousek na stůl a odstrčila jsem židli.

„To je ten problém s vámi idioty ze zpravodajských služeb,” prohlásila jsem tichým, klidným hlasem. „Přivlastňujete si tajemství, poklady, tragédie a city někoho jiného, jako by byly

vaše. Já aspoň mám svůj život. Aspoň nežiju jako voyeur prostřednictvím lidí, které neznám. Aspoň nejsem žádný špion.”

„Nejsem špion,” ohradil se. „Měl jsem za úkol vypátrat o tobě co nejvíc.”

„A odvedl jsi mimořádně dobrou práci,” odpověděla jsem dotčeně. „Zvlášť dnes odpoledne.”

„Prosím, neodcházej,” řekl tiše a vztáhl ke mně přes stůl ruku.

Odtáhla jsem se od něj. Vyšla jsem z restaurace provázená pohledy ostatních návštěvníků. Někdo se zasmál a pronesl poznámku, kterou jsem nepotřebovala přeložit. Bylo zjevné, že ten hezký mladý muž a jeho starší přítelkyně měli mileneckou hádku. Anebo to možná byl její gigolo.

Bylo skoro půl desáté a já odhodlaně kráčela k hotelu, zatímco zřejmě všichni ostatní ve městě si vyšli ven. Policistka v bílých rukavicích řídila s píšťalkou dopravu, zatímco jsem čekala s velkým davem, abych mohla přejít Boulevard des Capucines. Vzduch jiskřil hlasy a studeným světlem měsíce. Vůně palačinek, lívanečků a kaštanů pečených na malých grilech mě omamovala a skličovala.

Spěchala jsem jako uprchlík vyhýbající se zatčení, a přesto jsem na rozích ulic otálela, protože jsem chtěla být dopadena. Ale Talley za mnou nešel. Když jsem bez dechu a rozrušená došla k hotelu, nemohla jsem snést pomyšlení, že uvidím Marina nebo se vrátím do svého pokoje.

Vzala jsem si taxi, protože jsem musela udělat ještě jednu věc. Chtěla jsem to udělat sama a v noci, protože jsem se cítila lehkomyslně a zoufale.

„Ano?” řekl řidič, když se ke mně obrátil. „Madam?”

Měla jsem pocit, že někdo přeskupil kousíčky mě samotné a já nevěděla, kam je dát, protože jsem si nevzpomínala, kde byly předtím.

„Mluvíte anglicky?” zeptala jsem se.

„Ano.”

„Znáte dobře město? Mohl byste mi říct, co vidím?”

„Co vidíte? Myslíte teď?”

„Až pojedeme,” odpověděla jsem.

„Jako váš turistický průvodce?” Zřejmě si pomyslel, že jsem trochu divná. „To ne, ale žiju tady. Kam chcete jet?”

„Víte, kde je márnice? U Seiny nedaleko Gare de Lyon?”

„Tam chcete jet?” Znovu se ke mně otočil a zamračil se, zatímco čekal, až se zařadí do proudu.

„Ano, ale později. Nejdřív chci k Ile Saint-Louis,” řekla jsem. Rozhlédla jsem se, jestli neuvidím Talleyho, a moje naděje potemněla stejně jako ulice.

„Cože?” Taxikář se zasmál, jako bych byla naprostý blázen. „Chcete jet do márnice a na tle Saint-Louis? Jak to souvisí? Umřel nějaký boháč?”

Začala jsem mít na něho zlost.

„Prosím,” požádala jsem. „Jeďte.”

„Ano, jistě. Jak si přejete.”

Pneumatiky zněly na kočičích hlavách jako tympány a světla lamp odrážející se v Seině vypadala jako hejna stříbrných ryb. Otřela jsem zamlžené okno a otevřela ho natolik, abych lépe viděla. Když jsme přejeli most Pont Louis-Philippe a vjeli na ostrov, ihned jsem poznala budovy ze sedmnáctého století, které bývaly soukromými sídly francouzské šlechty. Kdysi jsem tu byla s Bentonem. Tehdy jsme se tu procházeli úzkými dlážděnými uličkami a četli si historické tabulky na některých zdech, které oznamovaly, kdo tu kdysi žil. Zastavili jsme se ve venkovní kavárně a cestou jsme si u Berthillona koupili zmrzlinu. Požádala jsem řidiče, aby ostrov objel. Byl zastavěný honosnými domy z vápence omšelého za

dlouhá léta a s balkony z černého tepaného železa. V rozsvícených oknech jsme tu a tam zahlédli odhalené trámy, knihovny a krásné obrazy, ale nespatřila jsem živou duši. Jako byprivilegovaní lidé, kteří tu žili, byli pro nás ostatní neviditelní.

„Slyšel jste někdy o rodině Chandonnových?” zeptala jsem se řidiče.

„Ale jistě,” přikývl. „Chcete se podívat, kde bydlí?”

„Prosím,” odpověděla jsem s velkými pochybnostmi.

Jel ke Quai d’Orléans, kolem rezidence, kde ve druhém poschodí zemřel Pompidou a kde byly stále zatažené žaluzie, a na Quai de Béthune na východním konci ostrova. Zalovila jsem v brašně a vytáhla lahvičku advilu.

Taxi zastavilo. Vytušila jsem, že můj řidič nemá chuť víc se přiblížit k Chandonnovu domu.

„Zahnete za roh,” ukázal mi, „a půjdete ke Quai d’Anjou. Uvidíte dveře s vyřezávanými kamzíky. To je erb Chandonnů, jak byste asi řekla. I na okapech jsou kamzíci. Je to opravdu pozoruhodné. Nemůžete to minout. A nechoďte k mostu na pravý břeh,” dodal. „Pod ním se scházejí bezdomovci a homosexuálové. Je to nebezpečné.”

Hótel particulier, kde rodina Chandonnových žila několik staletí, byl čtyřpatrový městský dům s mnoha vikýři, komíny a „oeil de boeuf’, býčím okem, což bylo kulaté střešní okno. Přední dveře byly z tmavého dřeva s ozdobně vyřezávanými kamzíky a stejné rychlonohé kozy, držící se zuby za ocas, tvořily pozlacené okapové roury.

Nervozitou mi naskočila husí kůže. Ukryla jsem se ve stínu a dívala se přes ulici na doupě, jež zrodilo netvora, který si říkal LoupGarou. Za okny se třpytily lustry, knihovny byly zaplněné stovkami knih. Polekala jsem se, když se v okně najednou objevila nějaká žena. Byla strašně tlustá. Měla tmavočervenou róbu s dlouhými rukávy z drahé látky jako atlas nebo hedvábí. Dívala jsem se jako přikovaná.

Vypadala netrpělivě; rty se jí rychle pohybovaly, jako by c někomu mluvila, a téměř okamžitě se objevila služebná ; malým stříbrným podnosem a sklenkou likéru. Madame Chandonnová, pokud to byla ona, se napila. Stříbrným zapalovačem si zapálila cigaretu a zmizela mi z dohledu.

Šla jsem rychle k výběžku ostrova, necelý blok daleko, a z malého parku jsem téměř rozeznala siluetu márnice. Odhadovala jsem, že stojí jen pár mil odtud po proudu řeky, na druhé straně Pont Sully. Zadívala jsem se na Seinu a ve fantazii jsem si představovala, že vrah je synem té obézní ženy, kterou jsem právě viděla, že se tady po léta koupal nahý, aniž by to věděla, a měsíční světlo svítilo na jeho dlouhé světlé chlupy.

Představila jsem si, jak se za tmy krade ze svého vznešeného domu a prochází parkem, aby se ponořil do vody v naději, že ho vyléčí. Kolik let se koupal v té studené, špinavé vodě? Přemýšlela jsem, jestli se také toulal po pravém břehu, kde viděl lidi stejně vyloučené ze společnosti jako on. Možná se dokonce mezi ně vmísil.

Z ulice vedly na nábřeží schody a řeka dosahovala tak vysoko, že se přelévala přes dlažbu v kalných vlnkách, které slabě páchly kanalizačními splašky. Seina byla vzdutá po vytrvalých deštích, proud byl velmi silný a občas kolem proplula kachna, ačkoli kachny prý v noci neplavou. Železné plynové lampy tlumeně svítily a odrážely se na vodě zlatými odlesky.

Odšroubovala jsem uzávěr lahvičky od advilu a vysypala jsem tabletky na zem. Opatrně jsem sešla po kluzkých kamenných schodech na nábřeží. Voda mi šplouchala u nohou, když jsem rychle vypláchla plastovou lahvičku, naplnila ji ledovou vodou, uzavřela ji a vydala jsem se zpátky k taxíku. Cestou jsem se několikrát ohlédla na Chandonnův dům, protože jsem napůl čekala, že na mě vyskočí karteloví zločinci.

„Zavezte mě do márnice, prosím,” požádala jsem řidiče.

Byla tma a ostnatý drát, ve dne neviditelný, odrážel světlo reflektorů aut rychle projíždějících okolo.

„Zajeďte na zadní parkoviště,” ukázala jsem.

Odbočil z Quai de la Rapée na malou plochu za budovou, kde předtím ve dne stály zaparkované dodávky, a čekal tu smutný manželský pár. Vystoupila jsem.

„Zůstaňte tady,” řekla jsem řidiči. „Jen se chvilku projdu.”

Byl bledý ve tváři, a když jsem se na něho lépe podívala, všimla jsem si, že má hodně vrásek a chybí mu několik zubů. Vypadal stísněně, těkal očima kolem sebe, jako by se rozhodoval, jestli nemá rychle ujet.

„To je v pořádku,” uklidňovala jsem ho a vytáhla jsem z brašny poznámkový blok.

„A, vy jste novinářka,” řekl s úlevou. „Pracujete na nějaké reportáži.”

„Ano, na reportáži.”

Zazubil se a daleko se vyklonil z otevřeného okna. „Vylekala jste mě, madam! Myslel jsem, že jste nějaký zloděj mrtvol!”

„Dejte mi minutku,” řekla jsem.

Potulovala jsem se kolem, vnímala jsem vlhký chlad starého kamene a vzduch vanoucí od řeky, obcházela jsem tu ve tmě s hlubokými stíny a zajímala se o každý detail, jako bych byla on. To místo by ho fascinovalo. Byla to síň pochybné slávy, která vystavovala trofeje z jeho úlovků a potvrzovala mu jeho svrchovanou imunitu. Mohl dělat, co se mu zachtělo, kdykoli se mu zachtělo, nechávat po sobě všechny důkazy na světě a stále byl nedotknutelný. Ze svého domu by k márnici došel tak za dvacet, třicet minut a já ho v duchu viděla, jak sedí v parku, upřeně se dívá na starou cihlovou budovu a představuje si, co se děje uvnitř, představuje si práci, kterou nachystal doktorce Stvanové. Ráda bych věděla, jestli ho vzrušuje pach smrti.

Slabý vítr rozhoupal větve akátů, dotkl se mé pokožky a já si znovu opakovala, co mi doktorka Stvanová vyprávěla o muži, který se objevil u jejích dveří. Přišel ji zavraždit, ale neuspěl. Vrátil se tam druhý den a nechal jí vzkaz.

Pas la police…

Možná jsme se snažili vykreslit jeho způsob vraždění jako příliš kompli-kovaný.

Pas de probléme… Le LoupGarou.

Možná to bylo tak prosté jako zuřivý, vražedný chtíč, který nedovedl ovládnout. Jakmile v něm někdo probudil tu bestii, nebylo úniku. Nepochybovala jsem, že kdyby ještě byl ve Francii, doktorka Stvanová by byla mrtvá. Snad když uprchl do Richmondu, věřil, že se bude nějaký čas ovládat. A možná to vydržel tak tři dny. Anebo možná celou tu dobu sledoval Kim Luongovou, oddával se erotickým představám, až už déle nemohl odolat ďábelskému nutkání.

Spěchala jsem k taxíku, a když jsem otevřela zadní dveře, okna byla tak zamlžená, že jsem skrz ně neviděla. Uvnitř běželo topení na maximum a řidič napůl spal. S leknutím se posadil a zaklel.

Kapitola 38

Náš concorde opustil letiště Charlese de Gaulla v jedenáct a přistál v New Yorku v 8.45 východního standardního času, což bylo svým způsobem dřív, než jsme vzlétli. Domů jsem se dostala během dopoledne, cítila jsem se hrozně, tělo zmatené časovým posunem, se zjitřenými emocemi. Počasí se zhoršovalo, předpověď hlásila mrznoucí déšť a plískanice a mě čekala spousta pochůzek. Marino jel domů. Měl koneckonců svou velkou dodávku.

Potraviny Ukrops byly v obležení, protože kdykoli byl hlášen déšť se sněhem nebo sněžení, Richmondané ztratili rozum. Představovali si, že vyhladoví k smrti nebo nebudou mít co pít, a než jsem se dostala do oddělení pečiva, nezůstal tam jediný bochník chleba. V lahůdkách už neměli krocana ani šunku. Koupila jsem, co se dalo, protože jsem čekala, že Lucy u mě chvíli zůstane.

Dojela jsem domů něco po šesté a neměla jsem už sílu dojednat příměří s mou garáží. Nechala jsem tedy auto zaparkované před domem. Načechrané bílé mraky zakrývající měsíc vypadaly přesně jako lebka, a když se zvedl vítr a zaševelil mezi stromy, změnily tvar a hnaly se dál. Byla jsem rozlámaná a malátná, jako by na mě něco lezlo, a ještě víc mě vyvedlo z míry, když Lucy ani nezavolala, ani nepřišla domů. Předpokládala jsem, že je v MCV, ale když jsem zatelefonovala na ortopedické oddělení, oznámili mi, že tam od včerejšího rána nebyla. To už jsem začala šílet strachy. Přecházela jsem po obývacím pokoji a usilovně jsem přemýšlela. Před desátou jsem zase nastoupila do vozu a odjela jsem do centra. Byla jsem tak napjatá, až jsem se bála, že snad prasknu.

Bylo možné, že Lucy odjela do Washingtonu, ale nedovedla jsem si představit, že by mi nezanechala aspoň vzkaz. Kdykoli zmizela takhle beze slova, nevěstilo to nic dobrého. Zahnula jsem na výjezd na Devátou ulici, projela jsem prázdnými ulicemi centra a bloudila jsem několika patry nemocničních garáží, než jsem našla místo. Vzala jsem si laboratorní plášť ze zadního sedadla vozu.

Ortopedické oddělení bylo ve druhém patře nové nemocnice, a když jsem došla k pokoji, oblékla jsem si plášť a otevřela dveře. U postele seděl nějaký muž se ženou a já si domyslela, že to jsou rodiče Jo. Přistoupila jsem k nim. Jo měla obvázanou hlavu, nohu v trakci, ale byla při vědomí a okamžitě na mě upřela oči.

„Pan a paní Sandersovi?” zeptala jsem se. „Jsem doktorka Scarpettová.”

Jestli jim mé jméno něco říkalo, nedali to najevo, ale pan Sanders zdvořile vstal a podal mi ruku.

„Rádi vás poznáváme,” řekl.

Nevypadal vůbec tak, jak jsem si představovala. Podle toho, jak Jo popisovala konzervativní postoje svých rodičů, očekávala jsem přísné tváře a oči, které odsuzují všechno, co vidí. Ale pan a paní Sandersovi byli tlustí, nemoderně oblečení a vůbec nevypadali hrozivě. Když jsem se jich vyptávala na jejich dceru, odpovídali velmi slušně, dokonce ostýchavě. Jo na mě dál upřeně hleděla, její pohled mě prosil o pomoc.

„Nevadilo by vám, kdybych si s pacientkou na chvíli promluvila v soukromí?” požádala jsem je.

„To by bylo dobré,” poznamenala paní Sandersová.

„A ty, Jo, udělej, co ti paní doktorka řekne,” prosil pan Sanders sklesle svou dceru.

Vyšli ven, a jakmile za sebou zavřeli dveře, oči Jo se zalily slzami. Sklonila jsem se k ní a políbila ji na tvář.

„Strašně jsme se všichni o tebe báli,” řekla jsem.

„Jak se má Lucy?” zašeptala, ale pak s ní začaly otřásat vzlyky a slzy jí stekly po tváři.

Dala jsem jí papírové kapesníčky do ruky napojené na kapačku.

„Nevím. Nevím, kde je, Jo. Tvoji rodiče jí řekli, že ji nechceš vidět a…”

Jo zavrtěla hlavou.

„Věděla jsem, že to udělají,” odpověděla smutným, sklíčeným tónem. „Věděla jsem to. Tvrdili mi, že mě nechce vidět. Že je příliš rozrušená tím, co se stalo. Nevěřila jsem jim. Vím, že by nic takového neudělala. Ale oni ji vyhnali a teď je pryč. A možná věří tomu, co jí napovídali.”

„Má pocit, že to, co se stalo, je její vina,” vysvětlila jsem. „Je dost možné, že kulka v tvé noze pochází z její zbraně.”

„Prosím, přiveďte mi ji. Prosím.”

„Máš ponětí, kde může být?” zeptala jsem se. „Je nějaké místo, kam by mohla jít, když je takhle vyvedená z rovnováhy? Zpátky do Miami?”

„Tam by jistě nešla.”

Posadila jsem se na židli k posteli a dlouze a vyčerpaně jsem vydechla.

„V nějakém hotelu?” vyptávala jsem se dál. „U přátel?”

„Možná v New Yorku,” řekla Jo. „V Greenwich Village je jeden bar. Rubyfruit.”

„Myslíš, že odjela do New Yorku?” podivila jsem se.

„Majitelka se jmenuje Ann a je to bývalá policajtka.” Hlasse jí chvěl. „Ach, já nevím. Nevím. Děsí mě, když takhle uteče. V takovém stavu neuvažuje rozumně.”

„Já vím. A po všem, co se stalo, ani nemůže rozumně uvažovat. Jo, když budeš poslouchat, můžou té za pár dnů pustit,” povzbudila jsem ji s úsměvem. „Kam půjdeš?”

„Domů ne. Najdete ji, viďte?”

„Chtěla bys zůstat u mě?” nabídla jsem jí.

„Moji rodiče nejsou zlí lidé,” zamumlala, zatímco morfium pomalu odkapávalo. „Nerozumějí tomu. Proč je to špatné…?”

„Není,” řekla jsem. „Láska nikdy není nic špatného.” Začala dřímat a já tiše opustila pokoj. Její rodiče čekali venku. Oba vypadali vyčerpaní a smutní.

„Jak jí je?” zeptal se pan Sanders.

„Ne moc dobře,” odvětila jsem.

Paní Sandersová se dala do pláče.

„Máte právo věřit, v co chcete,” prohlásila jsem. „Ale to poslední, co teď vaše dcera potřebuje, je bránit jí, aby se viděla s Lucy. Další strach a deprese jí neprospěje. Nesmí ztratit vůli k životu, pane a paní Sandersovi.”

Žádný z nich neodpověděl.

„Jsem Lucyina teta,” dodala jsem.

„Stejně se brzy vrátí do svého světa,” řekl pan Sanders.

„Nemůžeme jí v ničem bránit. Jenom jsme se snažili udělat to nejlepší.”

„Ona to ví,” odpověděla jsem. „Má vás ráda.”

Nerozloučili se, ale dívali se za mnou, když jsem nastoupila do výtahu. Hned jak jsem dorazila domů, zavolala jsem Rubyfruit a přes rámusení hlasů a kapely jsem chtěla k telefonu Ann.

„Není v nejlepší formě,” svěřila se mi Ann a já věděla, co to znamená.

„Postaráte se o ni?” prosila jsem.

„To už dělám,” odpověděla. „Počkejte. Zavolám ji.”

„Viděla jsem Jo,” oznámila jsem Lucy, když přišla k telefonu.

„Ach.” Nic víc neřekla, ale i z toho jednoho slova bylo jasné, že je opilá.

„Lucy!”

„Nechci teď mluvit,” prohlásila.

„Jo tě miluje,” řekla jsem. „Přijeď domů.”

„A co budu dělat pak?”

„Přivezeme ji ke mně z nemocnice a ty se o ni budeš starat,” odpověděla jsem. „Tohle budeš dělat.”

Nemohla jsem spát. Ve dvě ráno jsem nakonec vstala a šla si do kuchyně uvařit bylinkový čaj. Pořád hustě pršelo, voda tekla po střeše a šplíchala do patia, a já se nemohla zahřát. Myslela jsem na stěry, chlupy a fotografie kousnutí zamčené v mém kufříku, až se téměř zdálo, že vrah je v mém domě.

Cítila jsem jeho přítomnost, jako by ty zanechané stopy vyzařovaly nějaké zlo. Přemýšlela jsem nad tou strašnou ironií. Interpol mě povolal do Francie a po všem, co se řeklo a udělalo, byla jediným legálním důkazem lahvička od advilu s vodou a bahnem ze Seiny.

Krátce před třetí ráno jsem se posadila na posteli a začala jsem psát jeden koncept dopisu Tallyemu za druhým. Žádný se mi nelíbil. Děsilo mě, jak moc se mi stýská, i to, co jsem mu udělala. Teď mi to oplácel přesně tak, jak jsem si zasloužila.

Zmačkala jsem další list papíru a podívala se na telefon. Počítala jsem, kolik hodin je v Lyonu, a představovala jsem si ho, jak sedí u psacího stolu v jednom ze svých krásných obleků. Anebo jak telefonuje, zasedá na schůzi, možná doprovází někoho jiného a na mě si ani nevzpomene. Vzpomínala jsem na jeho pevné hladké tělo a přemýšlela jsem, kde se asi naučil být takovým milencem.

Ráno jsem odjela do práce. Když byly ve Francii skoro dvě odpoledne, rozhodla jsem se zavolat Interpol.

,,…Bonjour, hello…”

„Jaye Talleyho, prosím,” řekla jsem. Přepojili mě.

„HIDTA,” ozval se nějaký muž.

Zmateně jsem se odmlčela. „Je to linka Jaye Talleyho?” „Kdo volá?”

Představila jsem se.

„Není tady,” odpověděl muž.

Projel mnou strach. Nevěřila jsem mu. „A s kým mluvím?” zeptala jsem se.

„Agent Wilson. Jsem styčný důstojník FBI. Onehdy jsme se nesetkali. Jay je pryč.”

„Víte, kdy se vrátí?”

„Bohužel ne.”

„Rozumím,” řekla jsem. „Můžu ho někde zastihnout? Anebo můžete ho požádat, aby mi zavolal?”

Uvědomovala jsem si, jak nervózně mluvím.

„Opravdu nevím, kde je,” odpověděl. „Ale když se ozve, vyřídím mu, že jste volala. Mohu vám s něčím pomoci?”

„Ne,” řekla jsem.

Když jsem zavěsila, propadla jsem panice. Byla jsem si jistá, že si Talley nepřeje, abych ho jakkoli kontaktovala, a nařídil svým lidem, aby ho zapřeli v případě, že zavolám.

„Bože, ach bože,” šeptala jsem, když jsem procházela kolem Rosina stolu. „Co jsem to udělala?”

„Mluvíte na mě?” Rose vzhlédla od klávesnice a podívala se na mě skrz brýle. „Zase jste něco ztratila?”

„Ano,” odpověděla jsem.

V půl deváté jsem šla na pracovní poradu a posadila jsem se na své obvyklé místo v čele stolu.

„Co máme?” zeptala jsem se.

„Černoška, dvaatřicet let, z okresu Albermarle,” začal Chong. „Sjela ze silnice a převrátila vůz. Zřejmě nezvládla řízení. Má frakturu pravé nohy, frakturu spodiny lebeční a soudní lékař okresu Albermarle, doktor Richards, chce, abychom provedli pitvu.” Podíval se na mě. „Nechápu proč. Příčina a způsob smrti vypadají zcela jasné.”

„Protože zákon říká, že poskytujeme služby místnímu soudnímu lékaři,” odpověděla jsem. „Když nás žádají, uděláme to. Můžeme tomu teď věnovat hodinu a provést pitvu, anebo tornu později budeme muset věnovat deset hodin a řešit to, když se tam vyskytne nějaký problém.”

„Další je osmdesátiletá běloška, kterou naposled viděli včera ráno kolem deváté. Její přítel ji našel večer v šest třicet…”

Musela jsem se velmi snažit, abych dávala pozor.

,,… žádné drogy nebo násilný čin,” drmolil Chong dál. „Na místě se nalezl nitroglycerin.”

Talley se miloval jako vyhladovělý. Nemohla jsem uvěřit, že mám erotické myšlenky uprostřed porady vedení.

„Potřebuje ohledat zranění a udělat toxikologii,” konstatoval Fielding. „Musíme ji prohlédnout.”

„Ví někdo, co učím v ústavu příští týden?” zeptal se toxikolog Tim Cooper.

„Zřejmě toxikologii.”

„Vážně,” vzdychl si Cooper. „Potřebuju sekretářku.”

„Mám dneska tři vystoupení u soudu,” stěžoval si asistent vedoucího Riley. „Což je nemožné, protože každé je na jiném místě.”

Pootevřely se dveře, Rose strčila dovnitř hlavu a kývla na mě, abych vyšla na chodbu.

„Larry Posner musí za chvíli odejít,” oznámila mi. „A chce vědět, jestli byste se teď hned mohla zastavit v jeho laboratoři.”

„Už jdu,” odpověděla jsem.

Když jsem tam vešla, připravoval na podložní sklíčko mikroskopu preparát, z pipety přidal kapku reaktivní tekutiny na okraj krycího sklíčka, zatímco další sklíčka se zahřívala na horkém talíři.

„Nevím, jestli to dává smysl,” řekl bez úvodu. „Podívejte se do mikroskopu. Rozsivky z vašeho neidentifikovaného chlápka. Pamatujte, že až na vzácné výjimky vám individuální rozsivka poví jedině to, zda jde o vodu slanou, brakickou nebo sladkou.”

Podívala jsem se do čoček na maličké organismy, které vypadaly jako z čirého skla, v nejrůznějších tvarech připomínajících lodičky, řetízky, zlomky měsíce, tygří pruhy, křížky, a dokonce hromádky pokerových žetonů. Viděla jsem kousíčky a částečky, které mi připomínaly konfety nebo zrníčka písku, a další různobarevná smítka, což patrně byly minerály.

Posner odstranil sklíčko ze stojanu a nahradil ho jiným.

„Vzorek, který jste přinesla ze Seiny,” vysvětlil. „Cymbella, Melosira, Navicula, Fragilaria. A tak dále. Běžné jako prach. Všechno sladkovodní, což je dobré, ale ve skutečnosti nám samy o sobě nic neřeknou.”

Opřela jsem se na židli a podívala se na něho.

„Kvůli tornu jste mě sem volal?” řekla jsem zklamaně.

„Inu, nejsem Robert McLaughlin,” odvětil suše s odkazem na světoznámého odborníka na rozsivky, který ho učil.

Sklonil se nad mikroskop, upravil zvětšení na tisícinásobné a začal prohlížet různá sklíčka.

„Ale ne, nevolal jsem vás sem pro nic za nic,” pokračoval. „Štěstí nám přálo, pokud jde o četnost výskytu každého druhu ve flóře.”

Flóra byl botanický seznam rostlin podle jednotlivých druhů, anebo v tomto případě druhů rozsivek.

„Jednapadesát procent výskytu druhu Melosira, patnáct procent Fragilaria. Nenudil bych vás tím, ale ty vzorky se spolu silně shodují. Natolik, že bych je skoro označil za identické, což je podle mě skoro zázrak, protože flóra v místě, kde jste naplnila svou lahvičku od advilu, může být úplně jiná než o pár metrů dál.”

Zamrazilo mě, když jsem pomyslela na břeh ostrova Íle Saint-Louis, na historky o nahém muži, který se koupá po setmění tak blízko domu Chandonnových. Představila jsem si ho, jak se obléká, aniž se předtím osprchoval nebo osušil, a přenáší rozsivky do svých šatů.

„Jestli plave v Seině a rozsivky jsou všude v jeho šatech,” poznamenala jsem, „tak se před oblékáním nemyje. A co tělo Kim Luongové?”

„Rozhodně to není stejná flóra jako ze Seiny,” řekl Posner. „Ale vzal jsem vzorek vody z řeky James blízko místa, kde bydlíte. A zase, téměř stejná četnost výskytu.”

„Flóra na jejím těle a flóra v řece James se spolu shodovaly?” ujišťovala jsem se.

„Otázkou je, jestli se rozsivky z Jamesu nevyskytujou tady všude,” řekl Posner.

„Tak se podíváme,” navrhla jsem.

Vzala jsem vatové tampony a otřela si jimi předloktí, vlasy a podrážky bot a Posner připravil další sklíčka. Nebyla tam jediná rozsivka.

„Možná ve vodě z kohoutku?” zeptala jsem se.

Posner zavrtěl hlavou.

„Takže by neměly být po celém těle, pokud se ten člověk nekoupal v řece, jezeru, oceánu…”

Odmlčela jsem se, protože mě napadla zvláštní myšlenka.

„Mrtvé moře, řeka Jordán,” řekla jsem.

„Cože?” zeptal se Posner zmateně.

„Pramen v Lourdech,” pokračovala jsem stále vzrušeněji. „Posvátná řeka Ganga, to jsou údajná zázračná místa, kde se omývají a koupou slepí, chromí a ochrnutí, aby se uzdravili.”

„On se koupá v Jamesu v téhle roční době?” podivil se Posner. „Ten chlap musí být cvok.” ,

„Neexistuje žádná léčba hypertrichózy,” připomněla jsem.

„Co to sakra je?”

„Strašná, nesmírně vzácná choroba, máte chlupy po celém těle, když se narodíte. Chlupy jemné jako dětské vlásky, které mohou být dlouhé až patnáct, sedmnáct, dvacet centimetrů. Kromě dalších anomálií.”

„Cože?”

„Možná se koupal nahý v Seině v naději, že se zázračně vyléčí. A možná teď dělá totéž v Jamesu,” uvažovala jsem.

„Ježíši!” řekl Posner. „To je strašidelná představa.”

Když jsem se vrátila do kanceláře, na židli u mého psacího stolu seděl Marino.

„Vypadáš, jako bys v noci nespala,” prohlásil a usrkl si kávy.

„Lucy utekla do New Yorku. Mluvila jsem s Jo a jejími rodiči.”

„Co že udělala Lucy?”

„Už se vrací. Je to v pořádku.”

„Lucy by si měla dávat pozor na to, jak se chová. Tohle není dobrá doba, aby takhle vyváděla.”

„Marino,” řekla jsem rychle, „je možné, že se ten vrah koupe v řece, protože doufá, že se nějak vyléčí. Ráda bych věděla, jestli bydlí někde blízko Jamesu.”

Chvíli se nad tím zamyslel a na tváři se mu objevil zvláštní výraz. Někdo běžel po chodbě.

„Doufejme, že tam není nějaká stará usedlost, o jejímž majiteli se už nějakou dobu nic neví,” prohlásil Marino. „Mám blbej pocit.”

Vtom do mé kanceláře vpadl Fielding a zařval na Marina. „Co to sakra s tebou je!”

Žíly a tepny na krku se mu napínaly, obličej měl brunátný.

Ještě nikdy jsem neslyšela, že by Fielding na někoho křičel.

„Dovolil jsi, aby to zjistil svinskej tisk dřív, než se vůbec dostaneme na zatracený místo činu!” vyčetl mu.

„Hej,” řekl Marino. „Uklidni se. Co jsem měl dovolit, aby svinskej tisk zjistil?”

„Diane Brayová byla zavražděná,” oznámil Fielding. „Jsou toho plný zprávy. Už zatkli podezřelého. Detektiva Andersonovou.”

Kapitola 39

Bylo úplně zataženo, a když jsme dorazili do Windsor Farms, začalo pršet. Připadalo mi absurdní projíždět služebním černým suburbanem kolem georgiánských a tudorovských cihlových domů na krásných pozemcích pod starými stromy.

Nevěděla jsem, jestli si moji sousedé dělají nějaké starosti se zločinností. Zdálo se, že staré rodinné peníze a elegantní ulice s anglickými jmény vytvořily pevnost s falešnou bezpečností. Nepochybovala jsem, že to se brzy změní.

Dům Diane Brayové stál na samém kraji této rezidenční čtvrti, oddělený cihlovou zdí od hlučné dopravy na městské magistrále. Když jsem zabočila do úzké ulice, užasla jsem. Všude samí reportéři. Jejich auta a televizní vozy blokovaly dopravu před bílým domem, který vypadal, jako by patřil do Nové Anglie, a bylo jich tu třikrát víc než policejních vozidel.

„Blíž se nedostanu,” upozornila jsem Marina.

„Na to se podíváme,” zabručel a trhl klikou od dveří.

Vystoupil do silného deště a zamířil k přenosovému vozu, který stál uprostřed trávníku před domem Brayové. Řidič stáhl okénko a byl natolik pošetilý, že strčil Marinovi před obličej mikrofon.

„Vypadněte!” řekl Marino hrubě.

„Kapitáne Marino, můžete potvrdit…”

„Vypadněte s tím svým zasraným autem, hned!”

Pneumatiky se protočily, až odlétla tráva a bláto, a řidič dodávky se rozjel. Zastavil se uprostřed ulice a Marino nakopl zadní pneumatiku.

„Hněte sebou!” nařídil.

Vůz se zapnutými stěrači vyrazil vpřed. Zaparkoval na jiném trávníku o dva domy dál. Když jsem vytahovala svůj pracovní kufřík zezadu suburbanu, bičoval mě déšť do obličeje a silné poryvy větru do mě strkaly jako nějaká ruka.

„Doufám, že tvůj nejnovější vlídný skutek se nedostane do vysílání,” poznamenala jsem, když jsem Marina dohonila.

„Kdo to tu krucinál řídí?”

„Doufám, že ty,” odpověděla jsem a přidala jsem do kroku.

Marino mě chytil za paži. Na příjezdové cestě Brayové stál tmavomodrý Ford Contour. Za ním parkoval hlídkový vůz, ve kterém seděl vpředu jeden policista a druhý vzadu vedle Andersonové. Vypadala rozzuřeně a hystericky, potřásala hlavou a něco rychle říkala, ale neslyšela jsem ji.

„Paní doktorko?” Televizní reportér běžel ke mně s kameramanem v patách.

„Poznáváš náš vůz z půjčovny?” řekl mi tiše Marino, obličej zmáčený deštěm, a pohlédl na tmavomodrý ford se známou značkou RGG-7112.

„Paní doktorko?”

„Bez komentáře.”

Andersonová se na nás ani nepodívala, když jsme šli okolo. „Můžete říct…?” Reportéři byli neúnavní. „Ne,” odmítla jsem a spěchala jsem nahoru po schodech. „Kapitáne Marino, je pravda, že sem policii přivedlo anonymní upozornění?”

Déšť šuměl a motory rachotily. Shýbli jsme se pod žlutou policejní páskou nataženou mezi zábradlím. Dveře se najednou rozlétly a dovnitř nás vpustil policejní důstojník jménem Butterfield.

„Jsem hrozně rád, že vás tu vidím,” řekl nám oběma. „Myslel jsem, že jsi na dovolený,” dodal k Marinovi.

„Jo. Poslali mě na dovolenou, máš pravdu.”

Vzali jsme si rukavice a Butterfield za námi zavřel dveře. Tvář měl napjatou a pozorně se kolem sebe rozhlížel.

„Pověz mi o tom,” vyzval ho Marino, zatímco pohledem přejel vstupní halu a pak se zaměřil na obývací pokoj vzadu.

„Někdo volal tísňovou linku z telefonní budky nedaleko odtud. Přijeli jsme sem a tohle jsme našli. Někdo jí vymlátil duši z těla,” hlásil Butterfield.

„Co dál?” ptal se Marino.

„Sexuální útok. Taky to vypadá na krádež. Peněženka na podlaze, prázdná, z kabelky všechno vysypané. Dávejte pozor, kam šlapete,” dodal, jako bychom to nevěděli.

„Sakra, musela mít spoustu prachů, vážně,” žasl Marino, když si prohlížel velmi drahé zařízení luxusního bytu Brayové.

„To jste ještě nic neviděli,” odpověděl Butterfield.

Nejdřív mě ohromila sbírka hodin v obývacím pokoji. Byly tu nástěnné hodiny a pendlovky z růžového, ořechového a mahagonového dřeva, kalendářové, sloupkové a stojací hodiny, všechny starožitné a dokonale synchronizované. Hlasitě tikaly a já bych se asi zbláznila, kdybych musela žít uprostřed této monotónní připomínky času.

Měla ráda anglické starožitnosti, které působily impozantně a nepřívětivě. Před televizorem stála pohovka a otočná knihovnička s atrapami knih v kožené vazbě. Tu a tam, zjevně bez nějakého ladu a skladu, byla rozmístěná vzácná křesla s ozdobným čalouněním a paraván z atlasového dřeva. Pokoji dominoval masivní příborník z imitace ebenu. Těžké závěsy ze zlatého damašku byly zatažené a na bohatě řasených záclonách visely pavučiny. Neviděla jsem žádné umělecké předměty, jedinou sochu nebo obraz, a s každým novým detailem, kterého jsem si všimla, vypadala osobnost Brayové stále bezcitnější a arogantnější. Líbila se mi čím dál míň. Což bylo těžké přiznat o někom, koho právě utloukli k smrti.

„Odkud měla ty peníze?” zeptala jsem se.

„Nemám ponětí,” odpověděl Marino.

„To jsme se ptali všichni od chvíle, co sem nastoupila,” přidal se Butterfield. „Viděli jste někdy její auto?”

„Ne,” odvětila jsem.

„Hmm,” dodal Marino. „Jezdila každej večer domů zbrusu novým crown vicem.”

„Je to zatracenej jaguar, červenej jako hasičská stříkačka. V garáži. Vypadá tak na osma nebo devětadevadesátej. Ani si nedovedu představit, co stál.” Detektiv zavrtěl hlavou.

„Asi tak dva roky tvýho podělanýho platu,” poznamenal Marino.

„To mi povídej.”

Mluvili dál o zálibách a bohatství Brayové, jako by její ubité tělo neexistovalo. Neviděla jsem žádné známky, že by ke střetnutí došlo v obývacím pokoji nebo že by ho vůbec někdo často používal či obtěžoval se tu pořádně uklidit.

Nahlédla jsem do kuchyně a znovu jsem hledala krev nebo jiné známky násilí, ale žádné jsem nenašla. Kuchyň také vypadala zřídka používaná. Pracovní desky a sporák byly bez poskvrnky. Neviděla jsem žádné potraviny, jen sáček kávy Starbucks a malý stojan na víno se třemi láhvemi merlotu.

Marino se vynořil za mnou a protáhl se kolem mě dovnitř. Rukama v rukavicích otevřel ledničku.

„Nezdá se, že by ji bavilo vaření,” pronesl při pohledu na skrovně zásobené přihrádky.

Zběžně jsem prohlédla půllitr dvouprocentního mléka, pár mandarinek, margarín, krabici vloček s oříšky a rozinkami a koření. Mrazák toho nenabízel o nic víc.

„Buď nechodila vůbec domů, anebo jedla venku,” řekl Marino, sešlápl páčku a nadzvedl víko odpadkového koše.

Sáhl dovnitř a vytáhl roztrhané kusy krabice od pizzy Domino, láhev od vína a tři pivní láhve St. Pauli Girl. Složil útržky účtenky.

„Jedna střední pizza pepperoni, sýr navíc,” mumlal. „Objednaná včera v pět padesát tři večer.”

Zalovil hlouběji a našel zmačkané ubrousky, tři kousky pizzy a aspoň půl tuctu cigaretových nedopalků.

„Aspoň něco,” poznamenal. „Brayová nekouřila. Zdá se, že včera večer měla společnost.”

„Kdy přišel ten hovor na tísňovou linku?”

„V devět nula čtyři. Asi před hodinou a půl. A nezdá se mi, že si dneska ráno dělala kafe, četla noviny nebo cokoli.”

„Jsem si dost jistý, že ráno už byla mrtvá,” mínil Butterfield.

Postupovali jsme dál, přes chodbu s kobercem do velké ložnice v zadní části domu. Když jsme došli k otevřeným dveřím, oba jsme se zastavili. Zdálo se, že násilí pohltilo všechno světlo i vzduch. Ticho bylo absolutní, všude krev a zkáza.

„Doprdele,” vydechl Marino.

Nabílené stěny, podlaha, strop, starožitná pohovka byly tak potřísněné krví, že to skoro vypadalo jako součást architektova plánu. Ale ty kapky, šmouhy a stříkance nebyly barva nebo lak; byly to úlomky ze strašlivé exploze způsobené psychopatickou lidskou bombou. Zaschlé skvrnky znečistily starožitná zrcadla a po podlaze se rozlily houstnoucí kaluže a cákance. Nadměrně velká postel byla nasáklá krví, prostěradla stržená.

Diane Brayová byla tak zle potlučená, že bych nerozeznala, jaké je rasy. Ležela na zádech, zelená saténová halenka a černá vyztužená podprsenka vedle na podlaze. Zvedla jsem je. Byly stržené z jejího těla. Každý centimetr kůže pokrývaly zaschlé šmouhy, tahy a čáry, které mi opět připomněly malbu prsty, obličej byl jako kaše z roztříštěných kostí a zhmožděné tkáně. Na levém zápěstí měla rozbité zlaté hodinky. Na pravém ukazováčku zlatý prsten zatlučený do kosti.

Dlouhou dobu jsme jen bez hnutí zírali. Byla nahá od pasu nahoru. Černé manšestrové kalhoty a pásek vypadaly nedotčené. Chodidla a dlaně měla pokousané a tentokrát se LoupGarou nenamáhal se zahlazováním otisků zubů. Byly to kruhy s široce od sebe postavenými úzkými zuby, které nevypadaly jako lidské. Kousal a sál a kousal a naprostá degradace Brayové, její zmrzačení, zejména obličeje, okamžitě prozrazovala zuřivost. Naznačovala, že svého vraha mohla znát, tak jako ostatní oběti Loup-Garoua.

Až na to, že je neznal. Než se objevil u jejich dveří, nikdy se se svými oběťmi nesetkal, jen ve své ďábelské fantazii.

„Co je s Andersonovou?” zeptal se Marino Butterfielda.

„Když se to dozvěděla, sesypala se.”

„To je dost zajímavý. Znamená to, že tu nemáme detektiva?”

„Marino, půjč mi baterku, prosím,” požádala jsem.

Posvítila jsem kolem sebe. Krev potřísnila čelo postele a noční lampu, jak při úderech nebo řezech odlétly od zbraně malé kapičky. Byly tu i skvrny vzniklé pomalu, z krve, která kapala na koberec. Klekla jsem si a zkoumala jsem zakrvavenou podlahu z tvrdého dřeva vedle postele, kde jsem našla několik světlých dlouhých chlupů. Byly i na těle Brayové.

„Dostali jsme příkaz zajistit místo činu a počkat na nadřízeného,” řekl jeden z policistů.

„Jakýho nadřízenýho?” zajímal se Marino.

Posvítila jsem šikmo na krvavé stopy nohou u postele. Vypovídaly o určitém stylu chůze a já vzhlédla k policistům v místnosti.

„No, myslím, že samotnýho šéfa. Nejspíš chce zhodnotit situaci, než se něco udělá,” vysvětloval Butterfield Marinovi.

„To je pěkná pitomost,” řekl Marino. „Až se tu ukáže, může počkat venku v dešti.”

„Kolik lidí bylo v téhle místnosti?” zeptala jsem se.

„Nevím,” odpověděl jeden z důstojníků.

„Jestli nevíte, pak to je až moc,” poznamenala jsem. „Dotkl se někdo z vás těla? Jak blízko jste byli?”

„Nedotkl jsem se jí.”

„Ne, madam.”

„Čí to jsou stopy?” ukázala jsem. „Musím to vědět, protože jestli nejsou vaše, ten zabiják se tu potloukal dost dlouho, aby krev stačila zaschnout.”

Marino se podíval policistům na nohy. Oba muži měli černé sportovní boty. Marino si dřepl a prohlížel si slabý vzorek na dřevěné podlaze.

„Že by podrážky Vibram?” prohodil sarkasticky.

„Musím začít,” řekla jsem a vzala jsem ze svého kufříku vatové tampony a chemický teploměr.

„Je tu zatraceně moc lidí!” oznámil Marino. „Coopere, Jenkinsi, najděte si nějakou užitečnou práci.”

Ukázal palcem k otevřeným dveřím. Zůstali na něho zírat. Jeden z nich se chystal něco namítnout.

„Honem to spolkni, Coopere,” okřikl ho Marino. „A dej mi foťák. Možná jsi měl rozkaz zajistit místo činu, ale nenařídili ti, abys ho sakra zkoumal. Co? Nemohl jsi odolat podívat se na svou zástupkyni v tomhle stavu? Je to tak? Kolik dalších pitomců tady očumovalo?”

„Počkejte přece…,” protestoval Jenkins. Marino mu z rukou vytrhl nikon. „Dej mi svoje rádio,” poručil Marino.

Jenkins rádio váhavě sundal z opasku a podal mu ho.

„Jděte,” nařídil Marino.

„Kapitáne, nemůžu odejít bez rádia.”

„Právě jsem ti dal povolení.”

Nikdo se neodvážil Marinovi připomenout, že byl suspendován. Jenkins a Cooper se spěšně vzdálili.

„Kreténi,” ulevil si Marino, když zmizeli.

Obrátila jsem tělo Brayové na bok. Posmrtná ztuhlost byla úplná, což naznačovalo, že je mrtvá minimálně šest hodin. Stáhla jsem jí kalhoty a otřela tamponem konečník kvůli případným stopám spermatu, než jsem zavedla teploměr.

„Potřebuju detektiva a pár techniků,” říkal Marino někomu rádiem.

„Jednotko devět, jaká je adresa?”

„Ta, která se právě zpracovává,” odvětil Marino záhadně.

„Deset-čtyři, jednotko devět,” řekla dispečerka.

„To je Minny,” prohodil ke mně Marino. Čekala jsem na vysvětlení.

„Známe se už hodně dlouho. Je to můj špion v rádiový místnosti,” dodal.

Vytáhla jsem teploměr a podívala se na něj.

„Třicet jedna a půl,” oznámila jsem. „Tělo obvykle chladne asi o jeden a půl stupně za hodinu prvních osm hodin. Ale u ní to bude rychleji, protože je z části nahá. Kolik tu je?”

„Nevím. Mně je vedro,” prohlásil. „Ale určitě byla zavražděná včera v noci, tolik víme.”

„Víc nám možná řekne obsah žaludku,” konstatovala jsem.

„Máme představu, jak se vrah dostal dovnitř?”

„Zkontroluju dveře a okna, až tu skončíme.”

„Dlouhé lineární tržné rány,” pokračovala jsem, zatímco jsem se jemně dotýkala jejích ran a hledala stopy, které by cestu do márnice možná nevydržely. „Jako od montážní páky na pneumatiky. Pak tu jsou ty proražené oblasti. Všude.”

„Mohl by to udělat konec páky,” uvažoval Marino, který pozorně přihlížel.

„Ale od čeho je tohle?” zeptala jsem se.

Na několik míst na matraci byla přenesena krev z nějakého předmětu, který zanechával pruhovaný vzor připomínající zorané pole. Pruhy byly dlouhé přibližně čtyři centimetry, vzdálené od sebe asi čtvrt centimetru, celková plocha každého otisku byla velká asi jako moje dlaň.

„Musíme zkontrolovat odtoky kvůli stopám krve,” řekla jsem, právě když se v hale ozvaly nějaké hlasy.

„Doufám, že přichází hemenex,” poznamenal Marino s narážkou na Hama a Egglestona.

Objevili se s velkými kufry Pelican.

„Máte tušení, co se sakra děje?” zeptal se jich Marino.

Oba technici jen zírali před sebe. „Matko boží,” vydechl nakonec Ham.

„Ví někdo, co se tu stalo?” zeptal se Eggleston s pohledem upřeným na to, co zbylo z Brayové na posteli.

„Víte toho stejně tolik jako my,” řekl Marino. „Proč vás nezavolali dřív?”

„Překvapuje mě, že ses to dozvěděl,” odpověděl Ham.

„Nám neřekl nikdo nic, až teď.”

„Mám svý zdroje,” pravil Marino.

„Kdo dal hlášku médiím?” otázala jsem se.

„Předpokládám, že taky mají své zdroje,” odvětil Eggleston.

Začal s Hamem otevírat kufry a instalovat světla. Z rádia, které si Marino přivlastnil, někdo vyštěkl číslo jeho jednotky, až jsme se oba polekali.

„Doprdele,” zabručel. „Devět,” řekl do éteru.

Ham a Eggleston si nasadili šedé čelní binokulární lupy, neboli „Luke Skywalkery”, jak jim policisté říkali.

„Jednotko devět, deset-pět tři-čtrnáct,” ozvalo se z rádia.

„Tři-čtrnáct, jste tam?” řekl Marino.

„Potřebuju, abyste vyšel ven,” odpověděl hlas.

„To je deset-deset,” odmítl Marino.

Technici začali s měřením v milimetrech za pomoci dalších zvětšovacích skel, která vypadala spíš jako klenotnické čočky. Samotné binokulární lupy zvětšovaly jen třiapůlkrát a některé krvavé skvrny na to byly příliš malé.

„Někdo vás chce vidět. Hned,” pokračovalo rádio.

„Člověče, lítalo to tady všude.” Eggleston tím mínil krev, která odlétla při zpětném pohybu zbraně a vytvořila jednotné stopy nebo šmouhy na každém povrchu, kam dopadla.

„Nemůžu,” odpověděl Marino do rádia.

Tři-čtrnáct neodpovědělo a já začala mít neblahé tušení, co to všechno znamená. Nemýlila jsem se. Za pár minut se v hale rozlehly další kroky a pak se ve dveřích objevil velitel Rodney Harris, s kamennou tváří.

„Kapitáne Marino,” řekl Harris.

„Ano, veliteli.” Marino studoval kus podlahy u koupelny.

Ham a Eggleston v černých pracovních uniformách, latexových rukavicích a s nasazenými lupami na hlavě ještě zvyšovali chladnou hrůzu této scény. Pracovali s úhly, osami a body průniku, aby pomocí geometrie rekonstruovali, kde v prostoru byla každá rána zasazena.

„Veliteli,” řekli oba.

Harris bez hnutí hleděl na postel, čelisti pevně zaťaté. Byl malý a nehezký, s řídkými zrzavými vlasy, a neustále sváděl boj s nadváhou. Možná ho tak zformovaly takovéhle nešťastné události. To jsem nevěděla. Ale Harris byl vždycky tyran. Byl agresivní a netajil se tím, že nemá rád ženy, které vybočily ze svého náležitého místa. Proto jsem nikdy nechápala, že přijal Brayovou, pokud to nebylo prostě tím, že si myslel, že vedle ní bude vypadat lépe.

„Se vší úctou, veliteli,” řekl Marino, „nepřibližujte se už ani o krok.”

„Chci vědět, jestli jste média zavolal vy, kapitáne,” pronesl Harris tónem, jaký by vyděsil většinu lidí, které znám. „Za to jste taky odpovědný? Anebo jste jen porušil mé rozkazy?”

„Myslím, že to druhé, veliteli. S médii nemám nic společnýho. Reportéři tu už byli, když jsme tady s doktorkou přijeli.”

Harris se na mě podíval, jako by si teprve všiml, že jsem v místnosti. Ham a Eggleston lezli po svých schůdcích a schovávali se za svou činnost.

„Co se jí stalo?” zeptal se mě Harris a hlas se mu nepatrně zachvěl. „Kristepane.”

Zavřel oči a potřásl hlavou.

„Ubitá k smrti nějakým nástrojem, možná nářadím. Nevíme,” odpověděla jsem.

„Myslel jsem, jestli tu je něco…,” začal, ale jeho železná fasáda se rychle rozpadala. „Tedy…” Odkašlal si, oči stále upřené na tělo Brayové. „Proč by to někdo dělal? Kdo? Máte něco?”

„Na tom právě pracujeme, veliteli,” řekl Marino. „Nemám zrovna teď jedinou zatracenou odpověď, ale možná byste mohl na něco odpovědět mně.”

Policejní technici začali s námahou připevňovat jasně růžový zeměměřičský provaz ke kapičkám krve rozstříknuté na bílém stropu. Harris vypadal, že mu je nevolno.

„Víte něco o jejím osobním životě?” zeptal se Marino.

„Vůbec nic,” odvětil Harris. „Vlastně jsem ani nevěděl, že nějaký měla.”

„Včera večer u ní byla nějaká návštěva. Jedli pizzu, možná trochu pili. Zdá se, že její návštěvník kouřil,” řekl Marino.

„Nikdy jsem od ní neslyšel, že by s někým chodila.” Harris násilím odtrhl pohled od postele. „Neměli jsme nějak přátelský vztah, abych tak řekl.”

Ham ustal ve své činnosti a provázek v ruce držel jen tak ve vzduchu. Eggleston civěl svým optickým zařízením na krvavé kapičky na stropě. Přiblížil k nim měřicí lupu a poznamenal si milimetry.

„A co sousedé?” zeptal se po chvíli Harris. „Viděli něco, slyšeli něco?”

„Promiňte, ale neměli jsme zatím čas vyslechnout sousedy, zvlášť proto, že nikdo nezavolal žádné detektivy ani techniky, dokud jsem to neudělal sám,” odpověděl Marino.

Harris rázně vyšel ven. Podívala jsem se na Marina, ale ten uhnul pohledem. Byla jsem si jistá, že právě přišel o zbytek svého zaměstnání.

„Jak to jde?” zeptal se Hama.

„Div se nepřetrhnu, abych přilepil tenhle krám.” Ham připevnil páskou jeden konec provázku ke krvavé kapce, která měla tvar a velikost čárky ve větě. „Fajn, a kam mám dát druhý konec? Co kdybyste sem posunul tu stojací lampu? Díky. Postavte ji tady. Perfektní,” pochvaloval si Ham, zatímco připevňoval provázek k ozdobnému vrcholu lampy.

„Měl byste zkusit štěstí a dát se k nám, kapitáne.”

„Nenáviděl byste to,” sliboval Eggleston.

„To máš pravdu. Nic nenávidím tak jako plýtvání časem,” prohlásil Marino.

Měření provázkem nebylo plýtvání časem, ale děsivá nuda, pokud někdo nemiloval úhloměry a neměl nekonečnou trpélivost. Šlo o to, že každá kapka krve měla svou individuální trajektorii z místa úderu, nebo zranění, k cílovému povrchu jako například stěna, a v závislosti na rychlosti, délce dráhy a úhlech měly kapky mnoho tvarů, které vyprávěly krvavý příběh.

I když dnes počítače mohou poskytnout stejné výsledky, práce na místě činu vyžaduje právě tolik času a my všichni, kdo jsme svědčili u soudu, jsme se poučili, že porotci raději vidí jasně zbarvený provázek ve hmatatelném, trojrozměrném modelu, než šrafy na diagramu.

Ale vypočítávat přesnou polohu oběti ve chvíli, kdy byla zasazena každá rána, bylo zbytečné, pokud nezáleželo na centimetrech, a tady na nich nezáleželo. Nepotřebovala jsem měření, abych zjistila, že to byla vražda a ne sebevražda, anebo že vrah byl nepříčetný a řádil po celém tomhle místě.

„Potřebujeme ji dostat do města,” řekla jsem Marinovi. „Zavolej sem službu.”

„Nejde mi na rozum, jak se dostal dovnitř. Byla přece policajtka. Předpokládal bych, že si dobře rozmyslí, než otevře dveře někomu cizímu.”

„Za předpokladu, že to byl někdo cizí.”

„Kruci, je to stejnej šílenej maniak, co zabil to děvče v Quik Cary. Musí to bejt on.”

„Doktorko Scarpettová?” ozval se Harrisův hlas z haly.

S leknutím jsem se otočila. Domnívala jsem se, že už odešel.

„Kde má Brayová zbraň? Našel ji někdo?” zeptal se Marino.

„Zatím ne.”

„Mohla byste na minutku, prosím?” požádal mě Harris.

Marino vrhl na Harrise nevraživý pohled, pak vešel do koupelny, odkud zavolal trochu příliš nahlas: „Vy hoši umíte prohlížet odtoky a potrubí, správně?”

„Už tam jdeme, šéfe.”

Následovala jsem Harrise do haly a on mě zavedl dál od dveří, kde nás nikdo nemohl slyšet. Velitel richmondské policie kapituloval před touto tragédií. Jeho hněv se změnil ve strach a já se domnívala, že nechce, aby to viděli jeho podřízení. Sako obleku měl přehozené přes ruku, límeček košile rozepnutý a povolenou kravatu. Ztěžka dýchal.

„Jste v pořádku?” zeptala jsem se.

„Astma.”

„Máte inhalátor?”

,,Právě jsem ho použil.”

„Jen klid, veliteli Harrisi,” konejšila jsem ho, protože astma se může při stresu rychle zhoršit a být nebezpečné.

„Podívejte,” řekl mi, „kolovaly různé drby. Že je zapletená do jistých aktivit v D. C. Nic jsem o tom nevěděl, když jsem ji přijal. Odkud bere peníze,” dodal, jako by Diane Brayová nebyla mrtvá. „A vím, že Andersonová se kolem ní motá jako štěně.”

„Možná ji sledovala, když o tom Brayová nevěděla,” poznamenala jsem.

„Máme ji v hlídkovém voze,” oznámil, jako by to pro mě byla novinka.

„Podle pravidel mi nepřísluší vyjadřovat názory o tom, kdo je vinen vraždou,” odpověděla jsem, „ale nemyslím, že tuhle spáchala Andersonová.”

Vytáhl inhalátor a dvakrát si vstříkl tekutinu do úst.

„Veliteli Harrisi, máme tu sadistického zabijáka, který zavraždil Kim Luongovou. Způsob provedení je stejný. Je příliš unikátní, aby to mohl udělat někdo jiný. Není ani známo dost detailů, aby to mohl někdo kopírovat - mnoho detailů zná jen Marino a já.”

Zápasil o dech.

„Rozumíte, co říkám?” zeptala jsem se. „Chcete, aby takhle zemřeli další? Protože se to stane zase. A brzy. Ten člověk ztrácí kontrolu bleskovým tempem. Možná proto, že opustil bezpečné útočiště v Paříži a teď je jako pronásledované divoké zvíře. A je rozzuřený, zoufalý. Možná to cítí jako výzvu a vysmívá se nám,” dodala jsem a přitom jsem přemýšlela, co by asi řekl Benton. „Kdo ví, co se děje v takovém mozku.”

Harris si odkašlal.

„Co mám udělat?” zeptal se.

„Vydat zprávu pro tisk a to hned. Víme, že mluví francouzsky. Zřejmě trpí vrozenou vadou, jejímž důsledkem je nadměrná chlupatost. Patrně má celé tělo porostlé dlouhými

světlými chlupy. Možná si holí obličej, krk a hlavu a má deformovaný chrup, malé špičaté zuby daleko od sebe. Také jeho obličej pravděpodobně vypadá podivně.”

„Ježíšikriste.”

„Tohle zvládne jedině Marino,” řekla jsem mu, jako bych na to měla právo.

„Co jste to říkala? Máme oznámit veřejnosti, že hledáme muže s chlupatým tělem a špičatými zuby? Chcete, aby vypukla panika, jakou tohle město ještě nezažilo?” Nemohl popadnout dech.

„Uklidněte se. Prosím.”

Přiložila jsem prsty k jeho krku, abych mu zkontrolovala tep. Utíkal mu jako splašený i s jeho životem. Odvedla jsem Harrise do obývacího pokoje, kde jsem ho usadila. Přinesla jsem mu sklenici vody, masírovala jsem mu ramena, tiše jsem k němu promlouvala a jemně jsem ho nutila klidně sedět, až se trochu upokojil a začal zase dýchat.

„Nepotřebujete takový tlak,” pokračovala jsem. „Na těch případech by měl pracovat Marino, a ne jezdit celou noc kolem dokola v uniformě. Bůh vám pomoz, jestli nebude na těchhle vraždách pracovat. Bůh pomoz nám všem.”

Harris přikývl. Vstal a pomalými kroky postupoval ke dveřím této strašlivé scény. Marino se právě hrabal ve velkém šatníku.

„Kapitáne Marino,” zavolal ho Harris.

Marino přestal ve své momentální činnosti a vzdorně se podíval na svého šéfa.

„Máte velení,” řekl Harris. „Dejte mi vědět, jestli budete něco potřebovat.”

Marinovy ruce v rukavicích se probíraly oddělením se sukněmi.

„Chci mluvit s Andersonovou,” odpověděl.

Kapitola 40

Tvář Rene Andersonové byla tvrdá a průsvitná jako sklo, kterým se dívala ven, když zřízenci odnášeli vak s tělem Diane Brayové na nosítkách a nakládali ho do dodávky. Stále pršelo. Vytrvalí reportéři a fotografové zaujali pozice jako plavci na blocích před startem a všichni sledovali mě a Marina, když jsme přicházeli k hlídkovému vozu. Marino otevřel dveře

u Andersonové a strčil dovnitř hlavu.

„Musíme si trochu popovídat,” řekl jí.

Její vyděšené oči přeskočily od něho ke mně.

„No tak,” pobídl ji Marino.

„Jí nemám co říct,” prohlásila s pohledem upřeným na mě.

„Paní doktorka si myslí, že ano,” odsekl Marino. „Tak do toho. Vystupte. A nenuťte mě, abych vám musel pomoct.”

„Nechci, aby mě fotografovali!” zavřískla, ale bylo pozdě. Kamery na ni zamířily jako déšť vržených oštěpů.

„Přehoďte si kabát přes hlavu a zakryjte si obličej, jako to vidíte v televizi,” poradil jí Marino se stopou sarkasmu.

Přešla jsem k vozu pro převoz ostatků, abych promluvila se dvěma zřízenci, kteří zavírali zadní dveře.

„Až tam přijedete,” řekla jsem, „chci, aby tělo bylo dopraveno do chladicího boxu za přítomnosti ochranky. Spojte se s doktorem Fieldingem a zajistěte jeho dozor.”

„Ano, madam.”

„A s nikým o tom nebudete mluvit.”

„To nikdy neděláme.”

„Ale v tomto případě zvlášť. Ani slovo,” zdůraznila jsem.

„Rozhodně ne.”

Nastoupili do dodávky, vycouvali a já se vrátila do domu, aniž jsem věnovala pozornost otázkám, běžícím kamerám a fotografickým bleskům. Marino s Andersonovou seděli v obývacím pokoji, kde hodiny Diane Brayové ukazovaly, že je půl dvanácté. Andersonová měla mokré džínsy a zablácené boty plné trávy, jako by cestou upadla. Byla jí zima a celá se třásla.

„Víte, že můžeme získat DNA z láhve od piva?” říkal právě Marino. „Anebo z nedopalku cigarety, že jo? Sakra, můžeme ji získat z mizerný kůrky od pizzy.”

Andersonová se choulila na gauči a zdálo se, že z ní vyprchala veškerá bojovnost.

„To nemá nic společného s…,” začala odpovídat.

„Ze špačků mentolek Salem v kuchyňskejch odpadcích,” pokračoval ve výslechu. „Nekouříte je náhodou taky? Ale ano. Má to s tím něco společnýho, Andersonová. Protože si myslím, že jste tu byla včera večer krátce předtím, než byla Brayová zavražděná. A taky si myslím, že se nebránila, možná dokonce znala osobu, která ji támhle v ložnici rozmlátila na kaši.”

Marino si ani na zlomek sekundy nemyslel, že Andersonová zavraždila Brayovou.

„Co se stalo?” vyptával se dál. „Provokovala vás, až jste to dál nemohla vydržet?”

Vzpomněla jsem si na sexy saténovou halenku a krajkové prádlo, které Brayová měla na sobě.

„Dala si s váma malou pizzu a poslala vás domů, jako byste pro ni nic neznamenala? Vyhodila vás včera v noci?” pokračoval Marino.

Andersonová mlčky hleděla na své nehybné ruce. Neustále si olizovala rty a snažila se, aby se nerozplakala.

„Pro mě by to bylo pochopitelný. Každej z nás toho snese jen po určitou mez, není to tak, doktorko? Například jako když vám někdo chce zkurvit kariéru. Ale k tomu se dostaneme později.”

Předkláněl se ve starožitném křesle, velké ruce na velkých kolenou, až Andersonová zvedla zarudlé oči a podívala se na něho.

„Máte představu, v jakým jste průšvihu?” řekl jí.

Třesoucí se rukou si odhrnula vlasy z čela. „Byla jsem tu brzy zvečera.” Mluvila bezvýrazným, skleslým hlasem. „Stavila jsem se tu a objednaly jsme si pizzu.”

„To máte ve zvyku?” zeptal se Marino. „Jen tak se zastavit? Byla jste pozvaná?”

„Chodívala jsem k ní. Někdy jsem jen tak zaskočila,” odpověděla.

„Nékdy jste zaskočila neohlášená. Právě jste to řekla.”

Přikývla a znovu si olízla rty.

„Včera večer taky?”

Andersonová si to musela rozmyslet. Viděla jsem, jak se jí v očích stahuje jako mračna další lež. Marino se opřel v křesle.

„Kruci, to je nepohodlný,” zakroutil rameny. „Jako sedět v hrobce. Asi bude dobrej nápad, když nám řeknete pravdu. Protože víte co? Zjistím to tak nebo tak, a jestli mi lžete, spočítám vám to, že vás budou žrát švábi ve vězení. Nemyslete si, že nevíme o vás a tom zatraceným půjčeným autě, co stojí venku.”

„Není nic neobvyklého, že má detektiv půjčené auto.” Pohybovala se na tenkém ledě a věděla to.

„Jasně, když někoho všude sleduje,” ušklíbl se. Teď přišla chvíle, abych mluvila já.

„Parkovala jste před bytem mé sekretářky,” řekla jsem. „Anebo aspoň někdo s tím vozem. Byla jsem sledována. Rose byla sledována.”

Andersonová mlčela.

„Nepředpokládám, že vaše e-mailová adresa je náhodou M-A-Y F-L-R.” Hláskovala jsem jí to.

Dýchala si na ruce, aby se zahřála.

„Správně. Zapomněl jsem,” prohodil Marino. „Narodila jste se v kvétnu. Desátýho, v Bristolu, Tennessee. Můžu vám říct i číslo vašeho sociálního pojištění nebo adresu, jestli chcete.”

„Vím všechno o Chuckovi,” pokračovala jsem.

Teď už byla velmi nervózní a vystrašená.

„Faktem je,” přidal se Marino, „že máme milýho Chuckieho nahranýho na videu, jak krade z márnice léky. Víte to?”

Zhluboka se nadechla. Ve skutečnosti jsme ještě tu nahrávku neměli.

„Spousta peněz. Dost na to, aby si on i vy, a dokonce Brayová dost dobře žili.”

„Kradl je on, ne já,” promluvila Andersonová. „A nebyl to můj nápad.”

„Dřív jste pracovala u mravnostní,” odvětil Marino. „Víte, kde ty sračky prodat. Vsadím se, že jste celou tu sviňárnu vymyslela, protože i když Chucka nemám rád, než jste se objevila na scéně, drogovej dealer nebyl.”

„Sledovala jste Rose a mě, abyste nás zastrašila,” přidala jsem se.

„Moje jurisdikce je ve městě,” prohlásila. „Projíždím po všech místech. Jestli jedu za vámi, neznamená to, že mám nějaký motiv.”

Marino vstal a hlasitě si odfrkl, aby vyjádřil své znechucení.

„Ale jděte,” ušklíbl se. „To teda můžeme jít zpátky do ložnice Brayový. A když jste tak dobrej detektiv, podíváte se na tu krev a mozek po celým pokoji a povíte mi, co se podle vás stalo. Jelikož jste nikoho nesledovala a kšeftování s drogama nebyla vaše vina, můžete se klidně vrátit do práce a tady s tím mi pomoct, detektive Andersonová.”

Tvář jí zbělela. Hrůza se jí míhala v očích jako prchající jelen.

„Co?” Marino se posadil k ní na pohovku. „Máte s tím problém? Znamená to, že ani nechcete jít do márnice a sledovat pitvu? Netoužíte vykonávat svou práci?”

Pokrčil rameny, zase vstal, začal přecházet a přitom vrtěl hlavou.

„Povím vám, není to pro slabý žaludky, to je jasný. Její obličej vypadá jako hamburger…”

„Přestaňte!”

„A prsa má pokousaný tak zle…”

Oči se jí zalily slzami a zakryla si rukama tvář.

„Jako když někdo nemohl uspokojit svý touhy a začal řádit v záchvatu sexuální zuřivosti. Opravdovej chtíč a nenávist. A když tohle uděláte někomu s obličejem, je to obvykle hodně osobní.”

„Přestaňte!” zaječela Andersonová.

Marino zmlkl a soustředěně se na ni zahleděl, jako by byla matematický problém napsaný na tabuli.

„Detektive Andersonová,” řekla jsem. „Co měla zástupkyně velitele Brayová na sobě, když jste k ní včera přišla?”

„Světle zelenou halenku. Asi saténovou.” Hlas se jí chvěl a přeskakoval. „Černé manšestráky.”

„Boty a ponožky?”

„Kotníkové boty. Černé. A černé ponožky.”

„Šperky?”

„Prsten a hodinky.”

„A co prádlo, podprsenku?”

Dívala se na mě, z nosu jí teklo a mluvila, jako by měla rýmu.

„Je důležité, abych tohle věděla,” zdůraznila jsem.

„To o Chuckovi je pravda,” řekla místo odpovědi. „Ale nebyl to můj nápad. Byl její.”

„Brayové?” podivila jsem se.

„Vzala mě z mravnostního a přeložila mě na oddělení vražd. Vás chtěla dostat co nejdál z cesty,” řekla Marinovi. „Už dlouho vydělávala spoustu peněz na těch pilulkách a nevím, na čem ještě, a sama taky brala prášky. Proto se vás chtěla zbavit.” Obrátila svou pozornost na mě a utřela si nos hřbetem ruky. Sáhla jsem do brašny a podala jí papírové kapesníky.

„Vás se taky chtěla zbavit,” dodala.

„To bylo zcela zřejmé,” odpověděla jsem.

Zdálo se neskutečné, že osoba, o níž mluvíme, jsou ty ubité ostatky, které jsem před chvílí vyšetřovala o pár pokojů dál v zadní části domu.

„Vím, že měla podprsenku,” řekla Andersonová. „Vždycky nosila prádlo. Měla velký výstřih nebo rozepnuté horní knoflíčky, a když se předklonila, viděli jste jí až pod košili. Dělala to i v práci, protože se jí líbila reakce, kterou vyvolala.”

„Jaká reakce?” zeptal se Marino.

„No, lidé na to nějak reagovali. Taky nosila sukně s rozparkem, které vypadaly normálně, ale když jste seděli u ní v kanceláři a ona si přehodila nohu přes nohu určitým způsobem… Říkala jsem jí, že se takhle nemá oblékat.”

„Jaká reakce?” opakoval Marino.

„Pořád jsem jí říkala, že by se takhle neměla oblékat.”

„To chce pořádný nervy, aby obyčejnej detektiv radil zástupkyni velitele, jak se oblíkat.”

„Myslela jsem si, že by ji důstojníci neměli takhle vidět, takhle se na ni dívat.”

„Nežárlila jste náhodou?” Neodpověděla.

„A vsadím se, že chtěla, abyste žárlila, abyste se svíjela, cítila se zatraceně mizerně a vzteky bez sebe, co? Brayový to dělalo dobře. Byla ten typ. Rozpálila vás a pak vás nechala bejt.”

„Měla černou podprsenku,” obrátila se ke mně Andersonová. „Zdobenou krajkou. Nevím, co ještě měla na sobě.”

„Nestydatě vás využívala, co?” pokračoval Marino. „Udělala z vás svýho drogovýho dealera, holku pro všechno, Popelku u kamen. Co ještě po vás chtěla?”

Andersonová začala vřít zlostí.

„Posílala vás se svým autem do myčky? Aspoň se to povídalo. Dosáhla toho, že jste vypadala jako poslušnej, nesvéprávnej poskok, kterýho nikdo nebere vážně. Smutný je, že kdyby vás nechala na pokoji, možná byste jako detektiv nebyla tak úplně na hovno. Ale ani jste neměla šanci to zjistit, protože vás pořád držela na vodítku. Něco vám povím. Brayová by se s váma nevyspala o nic víc než muž na měsíci. Lidi jako ona nespí s nikým. Jsou jako hadi. Nepotřebujou nikoho, aby je zahřál.”

„Nenávidím ji,” vybuchla Andersonová. „Zacházela se mnou jako s onucí.”

„Tak proč jste k ní chodila?” zeptal se Marino.

Andersonová se soustředila na mě, jako by Marina neslyšela.

„Seděla zrovna na té židli jako teď vy. A nutila mě pít, masírovat jí ramena a posluhovat jí. Někdy chtěla, abych jí dávala masáže.”

„Dělala jste to?” zajímal se Marino.

„Měla na sobě jenom župan a ležela na té posteli.”

„Na stejný, kde byla zavražděná? Svlíkla si župan, když jste ji masírovala?”

Oči Andersonové vzplanuly hněvem.

„Vždycky zůstala dostatečně zahalená! Nosila jsem jí šaty do čistírny, brala jsem benzin do jejího zasranýho jaguaru a… Byla na mě tak ošklivá!”

Andersonová mluvila jako děcko, které se zlobí na matku.

„To jistě byla,” přisvědčil Marino. „Byla ošklivá na spoustu lidí.”

„Ale já ji nezabila, proboha! Nikdy jsem se jí nedotkla, jen když sama chtěla, jak jsem vám už řekla!”

„Co se stalo včera v noci?” zeptal se Marino. „Zastavila jste se tu, protože jste ji prostě musela vidět?”

„Čekala mě. Přinesla jsem nějaké prášky, nějaké peníze. Měla ráda valium, ativan, buspar. Věci, které ji uklidňovaly.”

„Kolik peněz?”

„Dva a půl tisíce dolarů. V hotovosti.”

„No, teď tu nejsou,” poznamenal Marino.

„Byly na stole v kuchyni. Víc nevím. Objednaly jsme si pizzu. Trochu jsme pily a povídaly. Měla špatnou náladu.”

„Kvůli čemu?”

„Slyšela, že jste jeli do Francie,” řekla nám oběma. „Do Interpolu.”

„Zajímalo by mě, jak se to dozvěděla.”

„Pravděpodobně z vašeho úřadu. Možná od Chucka. Kdo ví? Vždycky dostala, co chtěla, zjistila si, co potřebovala. Myslela si, že tam měla jet ona. Do Interpolu. O ničem jiném nemluvila. A začala mě obviňovat ze všeho, co jí nevyšlo. Jako na tom parkovišti u restaurace, e-mail, věci, které se staly na místě činu v Quik Cary. Ze všeho.”

Všechny hodiny začaly bít a vyzvánět. Bylo poledne.

„V kolik hodin jste odešla?” zeptala jsem se, když ten koncert utichl.

„Asi v devět.”

„Nakupovala někdy v Quik Cary?”

„Možná se tam někdy zastavila,” odpověděla. „Ale jak jste asi poznali v kuchyni, moc nevařila ani nejedla doma.”

„A vy jste jí nejspíš celou dobu nosila jídlo,” dodal Marino.

„Nikdy mi nenabídla, že mi to zaplatí. Nevydělávám moc peněz.”

„A co ten pěkný malý příjem z kšeftu s léky na předpis? To se divím,” řekl Marino. „Znamená to, že jste nedostávala spravedlivej podíl?”

„Chuck a já jsme každý dostávali deset procent. Zbytek jsem jí nosila jednou týdně, podle toho, jaké léky přišly. Do márnice, anebo když jsem nějaké vzala na místě činu. Nikdy jsem se u ní nezdržela dlouho. Vždycky měla naspěch. Musela něco zařídit. Splácím auto. Na to šlo těch mých deset procent. Ne jako ona. Nevěděla, co to je mít starosti se splátkami.” „Hádala jste se s ní?” zeptal se Marino.

„Někdy. Měly jsme spory.”

„Pohádaly jste se včera večer?”

„Ano.”

„Kvůli čemu?”

„Nelíbila se mi její nálada. Bylo to stejné jako vždycky.”

„A potom?”

„Odešla jsem. Jak jsem řekla. Musela si něco zařídit. Vždy rozhodovala o tom, kdy diskuze nebo hádka skončí.”

„Přijela jste včera v noci v půjčeném voze?” chtěl vědět Marino.

„Ano.”

Představila jsem si, jak ji vrah sleduje při odchodu. Stojí tam, někde ve tmě. Obě byly v přístavu, když tam kotvil Sirius, když vrah přijel do Richmondu jako námořník pod falešným jménem Pascal. Pravděpodobně Andersonovou viděl. Pravděpodobně viděl Brayovou. Jistě ho zajímali všichni, kdo přišli vyšetřovat jeho zločin, včetně Marina a mě.

„Detektive Andersonová,” promluvila jsem. „Vrátila jste se znovu, chtěla jste Brayové ještě něco říct?”

„Ano,” přiznala. „Nebylo od ní hezké, že mě tak vyhodila.”

„Vracela jste se často?”

„Když jsem byla rozzlobená.”

„Co jste obvykle udělala, zazvonila na zvonek? Jak jste jí dala vědět, že tam jste?”

„Cože?”

„Zdá se, že policie vždycky zaklepá, přinejmenším když přijdou do mého domu,” poznamenala jsem. „Nezvoní na zvonek.”

„Protože polovina těch brlohů, do kterejch chodíme, nemá fungující zvonek,” podotkl Marino.

„Zaklepala jsem,” odpověděla Andersonová.

„A jak jste to udělala?” zeptala jsem se, zatímco Marino si zapaloval cigaretu a nechal mě mluvit.

„No…

„Dvakrát, třikrát? Hlasitě, tiše?” pokračovala jsem.

„Třikrát. Hlasitě.”

„A ona vás pokaždé pustila dál?”

„Někdy ne. Někdy jenom otevřela dveře a řekla mi, ať jdu domů.”

„Ptala se, kdo to je, nebo cokoli? Nebo jen otevřela dveře?”

„Když věděla, že to jsem já,” odpověděla, „prostě otevřela.”

„Chcete říct, když si myslela, že to jste vy,” opravil ji Marino.

Andersonová si konečně uvědomila, kam tím míříme, a strnula. Nemohla pokračovat. Nemohla to snést.

„Ale včera jste se nevrátila, že?” ujišťovala jsem se.

Odpovědí bylo její mlčení. Nevrátila se. Nezaklepala třikrát, hlasitě. Byl to vrah a Brayová bez váhání otevřela dveře. Možná už něco říkala, pokračovala v předchozí hádce, když se ten netvor protlačil do jejího domu.

„Nic jsem jí neudělala, přísahám,” bránila se Andersonová. „Není to moje vina,” opakovala znovu a znovu, protože neměla v povaze přijímat odpovědnost za cokoli.

„To je zatraceně dobře, že jste se včera večer nevrátila,” řekl jí Marino. „Za předpokladu, že mluvíte pravdu.”

„Ano. Přísahám při bohu!”

„Kdybyste se tu ukázala, možná byste byla další na řadě.” „Nemám s tím nic společného!” „Svým způsobem jo. Neotevřela by…”

„To není fér!” vykřikla Andersonová, a měla pravdu. Ať bylo mezi ní a Brayovou cokoli, nebyla vina ani jedné z nich, že je ten zabiják sledoval a vyčkával tu.

„Takže jste jela domů,” pokračoval Marino. „Telefonovala jste jí později? Abyste se to pokusila urovnat?”

„Ano. Ale nezvedala telefon.”

„To bylo jak dlouho po vašem odchodu?”

„Asi dvacet minut. Volala jsem několikrát, ale myslela jsem si, že jenom nechce se mnou mluvit. Jenže když jsem to zkoušela několikrát po půlnoci a pořád tam byl záznamník, dostala jsem strach.”

„Necháváte vzkazy?”

„Tedy, většinou ne.” Odmlčela se a s námahou polkla. „A dnes ráno jsem se raději na ni přišla podívat, kolem půl sedmé. Klepala jsem, ale nikdo neodpovídal. Dveře byly odemčené, tak jsem vešla dovnitř.”

Znovu se začala třást, oči rozšířené hrůzou.

„Přišla jsem tam dozadu…” Zajíkla se a umlkla. „Utekla jsem. Měla jsem hrozný strach.”

„Strach?”

„Ať to byl kdokoli… Skoro jsem ho cítila, jeho děsivou přítomnost v tom pokoji, a nevěděla jsem, jestli tam pořád ještě není… Utíkala jsem se zbraní v ruce a odjela jsem tak rychle, jak to šlo. Pak jsem se zastavila u telefonní budky a zavolala devětjedna-jedna.”

„No, aspoň to je vám ke cti,” pronesl Marino unaveným hlasem. „Přinejmenším jste se představila a nezkoušela jste žádnej z těch vašich debilních anonymních hovorů.”

„Co když teď po mně půjde?” zeptala se a vypadala tak drobná a zdrcená. „Chodila jsem předtím do Quik Cary. Někdy jsem se tam zastavila a povídala jsem si s Kim Luongovou.”

„Je hezký, že nám to teď říkáte,” odvětil Marino a já si uvědomila, jak s tím může být spojená Kim Luongová.

Jestli vrah sledoval Andersonovou, mohla ho nevědomky zavést do Quik Cary, k jeho první oběti v Richmondu. Anebo to možná byla Rose. Odněkud přihlížel, když jsem s Rose šla na parkoviště u mého úřadu anebo když jsem ji navštívila doma.

„Můžeme vás dát pod zámek, jestli se budete cítit bezpečnější,” řekl Marino a myslel to vážně.

„Co budu dělat?” naříkala. „Bydlím sama…, bojím se, tolik se bojím.”

„Spiknutí za účelem distribuce a faktická distribuce nebezpečných drog,” uvažoval Marino nahlas. „Plus držení bez předpisu. Všechno vážný zločiny. Uvidíme. Jelikož vy a milej Chuckie jste výdělečně zaměstnaný a vedli jste takový spořádaný život, kauce nebude vysoká. Pravděpodobně dva a půl tisíce babek, což zřejmě pokryjete ze svejch příjmů z drog. Takže to je v pohodě.”

Otevřela jsem brašnu, vytáhla mobil a zavolala Fieldingovi.

„Právě přivezli její tělo,” informoval mě. „Chcete, abych s ní hned začal?”

„Ne,” řekla jsem. „Víte, kde je Chuck?”

„Nepřišel.”

„To mě nepřekvapuje,” prohodila jsem. „A jestli přijde, posaďte ho do vaší kanceláře a nikam ho nepouštějte.”

Kapitola 41

Ještě nebyly dvě odpoledne, když jsem vjela na krytou parkovací plochu chráněnou před rozmary počasí. Dva zřízenci pohřební služby právě nakládali nějaké tělo ve vaku do černého pohřebního vozu starého typu, s roletami na zadních oknech.

„Dobré odpoledne,” pozdravila jsem.

„Vám taky, madam. Jak se máte?”

„Koho vezete?” zeptala jsem se.

„Toho stavebního dělníka z Petersburgu.”

Zavřeli zadní dveře a stáhli si latexové rukavice.

„Co ho přejel vlak,” pokračovali oba. „To si ani neumíte představit. Takhle bych nerad skončil. Přeju hezký den.”

S kartou jsem odemkla postranní dveře a vešla do dobře osvětlené chodby, kde byla podlaha natřená škodlivým epoxidem a všechny aktivity sledovaly televizní kamery uzavřeného okruhu instalované na stěnách. Když jsem přišla do kuchyňky, abych si dala kávu, Rose právě zlostně mačkala tlačítko pro dietní colu na automatu s nápoji.

„K čertu,” vyhrkla. „Myslela jsem, že to už opravili.”

Marně se snažila dostat zpátky drobné.

„Je to pořád stejné. Copak už nikdo nic neudělá pořádné?” stěžovala si. „Udělají to, udělají ono, a přesto nic nefunguje, stejně jako u státních zaměstnanců.”

Hlasitě, rozmrzele vydechla.

„Všechno bude v pořádku,” těšila jsem ji nepřesvědčivě. „To nic, Rose.”

„Přála bych si, abyste si mohla trochu odpočinout,” povzdychla si Rose.

„To bychom potřebovali všichni.”

Hrníčky zaměstnanců visely na háčcích u kávovaru a já jsem bezúspěšně hledala ten svůj.

„Zkuste koupelnu, nebo výlevku, tam ho obvykle necháváte,” řekla Rose. Ta připomínka obyčejných maličkostí z našeho normálního světa byla vítanou úlevou, byť jakkoli krátkou.

„Chuck se nevrátí,” oznámila jsem jí. „Bude zatčen, pokud se tak už nestalo.”

„Policie tu už byla. Nebudu pro něho plakat.”

„Budu v márnici. Víte, na čem budu pracovat, takže žádné telefonáty, pokud to nebude naléhavé,” požádala jsem ji.

„Volala Lucy. Dnes večer vyzvedne Jo.”

„Přála bych si, abyste teď bydlela u mě, Rose.”

„Děkuji vám. Ale musím zůstat doma.”

„Cítila bych se líp, kdybyste šla se mnou, Rose.”

„Paní doktorko, když to není on, vždycky to někdo je. Vždycky tam venku čeká nějaké zlo. Musím žít svůj život. Nemůžu být rukojmím strachu a stáří.”

V šatně jsem se převlékla do plastové zástěry a chirurgického obleku. Moje prsty neobratně zápolily s tkaničkami a pořád mi něco padalo z rukou. Byla mi zima a všechno mě bolelo, jako by na mě lezla chřipka. Byla jsem ráda, že si múzu obléknout obličejový kryt, roušku, čapku, návleky, vrstvy rukavic a všechno, co mě chránilo před biologickým rizikem a mými emocemi. Nechtěla jsem, aby mě teď někdo viděl. Bylo dost zlé, že mě viděla Rose.

Když jsem přišla na pitevní sál, Fielding fotografoval tělo Brayové a moji dva asistenti a tři stážisté pracovali na nových případech, protože tento den stále přinášel nějaké mrtvé. Bylo tu slyšet hlučně tekoucí vodu, cinkání oceli o ocel, tlumené hlasy a zvuky. Telefony nepřestávaly vyzvánět.

V tomto ocelovém místě nebyly žádné barvy kromě odstínů smrti. Zhmožděniny a podlitiny byly purpurově modré a posmrtné skvrny růžové. Krev jasně svítila na pozadí žlutého tuku. Hrudní dutiny byly otevřené jako tulipány a orgány ležely na váze nebo na pitevních podložkách. Pach rozkladu byl dnes zvlášť silný.

Dvěma dalšími případy byli dva mladiství, Hispánec a běloch, oba pokrytí primitivním tetováním a s mnohočetnými bodnými ranami. Z jejich uvolněných tváří vymizela nená-

vist a hněv a vypadali jako chlapci, jimiž mohli být, kdyby je život zanesl k jinému prahu, možná s jinými geny. Jejich rodinou byl gang, jejich domovem ulice. Zemřeli tak, jak žili.

,,…hluboký průnik. Deset centimetrů přes levý bok, dvanácté žebro a aortu, asi litr krve v levé a pravé hrudní dutině,” diktoval Dan Chong do mikrofonu připevněném na chirurgickém obleku, zatímco Amy Forbesová pracovala u stolu naproti němu.

„Hemoaspirace?”

„Minimální.”

„A odřenina na levé paži. Možná při smrtelném pádu? Říkala jsem ti, že se učím potápět s akvalungem?”

„Hmm. Hodně štěstí. Ale počkej, až se budete potápět ve volné vodě v lomu. To je pravá legrace. Hlavně v zimě.”

„Bože,” řekl Fielding. „Ježíšikriste.”

Rozevřel transportní vak a odhrnul krvavá prostěradla. Stála jsem u něj a cítila jsem, jak jím znovu projel šok, když jsme ji vyprostili z obalů.

„Ježíšikriste,” šeptal si Fielding znovu a znovu.

Zvedli jsme ji na stůl a ona se tvrdošíjně vrátila do polohy, jakou měla na posteli. Prolomili jsme posmrtnou ztuhlost v jejích pažích a nohou a uvolnili strnulé svaly.

„Co se to kurva s lidma děje?” Fielding založil film do fotoaparátu.

„To samé jako vždycky,” odpověděla jsem.

Přisunuli jsme pojízdný pitevní stůl k jedné z výlevek připevněných na zdi. Na okamžik se všechna práce na sále zastavila, protože ostatní doktoři se přišli podívat. Nemohli se tomu ubránit.

„Ach můj bože,” zamumlal Chong.

Forbesová ztratila řeč a jen otřeseně zírala.

„Prosím,” požádala jsem je, zatímco jsem přejela pohledem jejich tváře. „Tohle není demonstrační pitva a Fielding a já to zvládneme.”

Začala jsem lupou prohlížet tělo a sbírala jsem další z těch dlouhých, jemných, ďábelských chlupů.

„Je mu to jedno,” poznamenala jsem. „Je mu jedno, jestli o něm všechno víme.”

„Myslíte, že se dozvěděl, že jste byla v Paříži?”

„Nevím jak,” odpověděla jsem. „Ale předpokládám, že je ve styku s rodinou. Sakra, oni zřejmě vědí všechno.”

Představila jsem si jejich velký dům, lustry a sebe, jak nabírám vodu ze Seiny patrně na stejném místě, kde se vrah potápěl, aby si vyléčil své postižení. Vzpomněla jsem si na doktorku Stvanovou a doufala jsem, že je v pořádku.

„Má tmavý mozek.” Chong se vrátil ke své rozdělané práci.

„Ano, ten druhý taky. Zase heroin, snad. Čtvrtý případ v šesti týdnech, všechno z centra.”

„Asi tu je v oběhu nějaký dobrý materiál. Paní doktorko?” Chong na mě zavolal, jako by bylo normální odpoledne a já pracovala na nějakém jiném případu. „Stejné tetování, něco jako podomácku vyrobený obdélník. Na levé dlani, muselo to pekelně bolet. Stejný gang?”

„Vyfotografujte to,” řekla jsem.

Zranění měla výrazné vzory, zejména na čele a levé tváři Brayové, kde drtivá síla úderů protrhla kůži a zanechala příčně pruhované oděrky, které jsem už viděla.

„Snad závity nějaké trubky?” přemítal Fielding.

„To neodpovídá přesně trubce,” odpověděla jsem.

Externí ohledání Brayové trvalo další dvě hodiny, kdy jsme s Fieldingem pečlivě měřili, kreslili a fotografovali každé zranění. Lícní kosti byly rozdrcené, tkáň na vystouplých částech skeletu rozervaná. Zuby zlámané. Některé byly vyražené takovou silou, že se dostaly skoro až do hrdla. Rty, uši a svalovina brady byly odtržené od kosti a rentgeny odhalily stovky fraktur a proražených oblastí zejména v temenní kosti.

V sedm večer jsem se osprchovala; tekla ze mě světle červená voda, protože jsem byla celá od krve. Cítila jsem slabost a závrať, jelikož jsem od rána nejedla. V kanceláři nezůstal nikdo kromě mě. Šla jsem ze šatny a sušila si vlasy ručníkem, když se najednou z mé kanceláře vynořil Marino. Málem jsem vykřikla. Položila jsem si ruku na hruď, abych zmírnila příval adrenalinu.

„Polekal jsi mě!” zvolala jsem.

„To jsem nechtěl. ” Vypadal vážně.

„Jak ses dostal dovnitř?”

„Noční hlídač. Jsme kámoši. Nechtěl jsem, abys šla k autu sama. Věděl jsem, že tu ještě budeš.”

Pročesávala jsem si prsty vlhké vlasy a Marino mě následoval do kanceláře. Přehodila jsem ručník přes židli a začala jsem sbírat všechno, co jsem si potřebovala vzít domů. Všimla jsem si laboratorních zpráv, které Rose nechala na mém stole. Otisky prstů na umělohmotném koši z kontejneru se shodovaly s otisky neidentifikovaného mrtvého muže.

„No, to nám prd pomůže,” zabručel Marino.

Kromě toho tam byla zpráva o DNA s poznámkou od Jamieho Kuhna. Použil metodu STR a už měl výsledky.

,,… zjištěný profil DNA… velmi podobný s velmi nepatrný

mi rozdíly,” četla jsem nahlas bez valného elánu. „…. shodné

s dárcem biologického vzorku…, blízký příbuzný…” Podívala jsem se na Marina.

„Takže, stručně řečeno, DNA neidentifikovaného muže a DNA vraha odpovídají tomu, že tito dva jednotlivci jsou příbuzní. Tečka.”

„Odpovídají, ” odfrkl si Marino zhnuseně. „Nesnáším tyhle vědecký kecy! Ti dva parchanti jsou bratři.”

O tom jsem nepochybovala.

„Potřebujeme vzorky krve rodičů, abychom to dokázali,” připomněla jsem.

„Tak jim zavoláme a zeptáme se, jestli k nim můžeme zaskočit,” dpověděl Marino cynicky. „Báječní hoši Chandonnovi. Hurá.”

Odhodila jsem zprávu na psací stůl.

„Správně, hurá,” podotkla jsem.

„K čertu s tím.”

„Rozhodně bych ráda věděla, jaký nástroj použil,” zamyslela jsem se.

„Strávil jsem celý odpoledne tím, že jsem procházel ty velký vznešený paláce u řeky.” Marino změnil směr svých úvah.

„Dobrá zpráva je, že jsou zřejmě všichni na místě a nikdo nechybí. Špatná zpráva je, že pořád nevíme, kde se potlouká. A je tam pět pod nulou. Rozhodně nemůže chodit venku nebo spát pod stromem.”

„Co hotely?”

„Žádnej chlupatej host s francouzským přízvukem nebo ošklivejma zubama. Ani vzdáleně někdo podobnej. A pochybný motely nejsou k policajtům moc sdílný.”

Šel po chodbě se mnou, zdálo se, že nijak nespěchá s odchodem, jako by měl na srdci ještě něco.

„Copak je?” zeptala jsem se. „Kromě všeho ostatního?”

„Lucy měla bejt včera v D. C., doktorko, a dostavit se před revizní komisi. Poslali jí tam letadlem z Waca čtyři chlapíky jako poradce. Ale trvá na tom, že zůstane tady, dokud se Jo neuzdraví.”

Vyšli jsme na parkoviště.

„Všichni to chápou,” pokračoval, zatímco moje nervozita rostla. „Jenže tohle se nedělá, když se v tom angažuje sám ředitel ATF a ona se ani neukáže.”

„Marino, jsem si jistá, že jim oznámila, co…,” začala jsem ji hájit.

„Ale jo. Telefonovala a slíbila, že tam za pár dní přijede.”

„Nemůžou počkat pár dní, než se tam dostane?” zeptala jsem se a odemkla jsem auto.

„Celá ta zkurvená akce byla nahraná na videokazetu,” řekl, když jsem se posadila na studené kožené sedadlo. „A přehrávají si to pořád dokola.”

Nastartovala jsem vůz. Noc najednou vypadala temnější, chladnější a prázdnější.

„Je tu spousta otázek.” Strčil si ruce do kapes kabátu.

„O tom, jestli ta střelba byla oprávněná? Není záchrana života Jo a jejího vlastního života dostatečným ospravedlněním?”

„Myslím, že se hlavně jedná o její přístup, doktorko. Lucy je taková, no, však víš. Je kdykoli připravená do všeho se vrhnout po hlavě a bojovat. Projevuje se to ve všem, co dělá, a proto je tak děsně dobrá. Ale když se to vymkne z ruky, může to bejt zatracenej problém.”

„Nechceš se posadit do auta, abys nezmrznul?”

„Pojedu za tebou svým autem až domů, pak mám ještě nějakou práci. Bude u tebe Lucy, že?”

„Ano.”

„Jinak bych tě nenechal samotnou, ne když ten hajzl pořád běhá volně venku.”

„Co s ní mám dělat?” zeptala jsem se tiše.

Nevěděla jsem si rady. Cítila jsem, že moje neteř už je mimo můj dosah. Někdy jsem si ani nebyla jistá, jestli mě ještě má ráda.

„To všechno je kvůli Bentonovi, víš,” pokračoval Marino. „Jasně, je naštvaná na život všeobecně a každou chvíli vybuchne. Možná bys jí mohla ukázat jeho pitevní zprávu, aby se s tím smířila, zbavila se toho jedu v sobě, než se sama oddělá.”

„To nikdy neudělám,” odmítla jsem. Znovu se ve mně probudila stará bolest, ale už ne tak intenzivní.

„Ježíši, to je zima. A brzy bude úplněk, což se mi zrovna teď vůbec nelíbí.”

„Úplněk znamená jenom to, že když to vrah zkusí znovu,

bude ho líp vidět,” poznamenala jsem. „Mám tě doprovodit?” „Budu v pořádku.”

„No, aspoň mi zavolej, jestli tam Lucy z něj akýho důvodu nebude. V žádným případě nezůstávej sama.”

Když jsem jela domů, cítila jsem se jako Rose. Přesně jsem věděla, co myslela tím, že nechce být rukojmím strachu, stáří a smutku, ničeho a nikoho. Už jsem přijížděla ke své čtvrti, ale pak jsem se rozhodla otočit a zajet na West Broad Street, kam jsem občas chodila do železářství Pleasants v bloku 2200. Byl to starý domácký obchod, který se během let rozrostl a nabízel daleko víc než jen běžné nářadí a zahradnické potřeby.

Když jsem tu nakupovala, nikdy jsem nepřijížděla dřív než v sedm večer, kdy se většina mužů vracela z práce a procházeli uličkami mezi regály jako chlapci toužebně okukující hračky. Na parkovišti stála spousta osobních a nákladních aut a dodávek a já jsem rychle prošla kolem vystaveného zahradního nábytku a minula jsem elektrické nářadí. Hned za dveřmi byla akční nabídka jarních cibulovin a galonové plechovky modrého a bílého nátěru za výprodejní cenu vyrovnané do velké pyramidy.

Nevěděla jsem, jakou kategorii nářadí hledám, i když jsem měla představu, že zbraň, která zabila Brayovou, je něco jako motyka nebo kladivo. A tak jsem pozorně procházela uličkami a prohlížela si police s hřebíky, maticemi, hmoždinkami, šrouby, panty, petlicemi a zámky. Kráčela jsem několik desítek metrů kolem úhledně stočených lan a kabelů, izolací, těsnění a všeho, co potřebuje instalatér. Neviděla jsem nic, co by pro mě mělo význam, ani ve velkém oddělení sochorů, páčidel a kladiv.

Roury a trubky také neodpovídaly, protože závity nebyly tak silné nebo dostatečně od sebe, aby zanechaly ten zvláštní pruhovaný vzor, který jsme našli na matraci Brayové. K montážním pákám na pneumatiky jsem se ani nepřiblížila. Už jsem téměř ztrácela naději, když jsem vešla do oddělení zednictví a na vzdálené polici s háčky jsem spatřila nějaké nářadí. Ucítila jsem, jak se mi vehnala krev do tváří a srdce se mi rozbušilo.

Vypadalo to jako černá železná motyčka se zatočenou rukojetí, která připomínala tlustou velkou pružinu. Přistoupila jsem blíž a jedno jsem zvedla. Bylo těžké. Jeden konec byl zašpičatělý, druhý jako dláto. Visačka na něm uváděla, že to je oklepávací kladivo a stojí šest dolarů a pětadeva-desát centů.

Mladík u pokladny neměl tušení, co je oklepávací kladivo, a ani nevěděl, že něco takového v obchodě mají.

„Je tu někdo, kdo by to věděl?” zeptala jsem se.

Vzal interní telefon a požádal, aby k jeho pokladně přišla zástupkyně vedoucího Julie. Za chviličku se objevila a mně připadala až moc uhlazená a dobře oblečená, aby něco věděla o nářadí.

„Může se používat ve slévárenství k oklepávání strusky,” informovala mě. „Ale běžněji se používá v zednictví. Na cihly, kámen, cokoli. Je to víceúčelový nástroj, jak patrně poznáte už při pouhém pohledu. A oranžová tečka na cenovce znamená, že je tu desetiprocentní sleva.”

„Takže tyhle věci najdete na jakémkoli staveništi, kde se dělají zednické práce? Je to dost neznámý nástroj,” řekla jsem.

„Pokud se nezabýváte zednictvím nebo snad slévačstvím, nemáte asi důvod ho znát.”

Koupila jsem oklepávací kladivo s desetiptocentní slevou a odjela jsem domů. Když jsem zastavila na příjezdové cestě, Lucyin vůz tam nebyl a já doufala, že jela do MCV pro Jo a přiveze ji ke mně. Zdánlivě odnikud se na obloze objevila jednolitá hradba mraků a vypadalo to, že bude sněžit. Zacouvala jsem s autem do garáže, vešla jsem do domu a zamířila rovnou do kuchyně. Dala jsem do mikrovlnky rozmrazit balíček kuřecích řízků.

Oklepávací kladivo jsem polila omáčkou barbecue, hlavně na stočené rukojeti, a pak jsem ho upustila a otáčela s ním na bílém povlaku od polštáře. Pruhy byly nezaměnitelné. Tloukla jsem do kuřecích prsíček střídavě oběma konci hrozivého černého železného nástroje a okamžitě jsem poznala ty proděravělé tvary. Zatelefonovala jsem Marinovi. Nebyl doma. Zavolala jsem mu na pager. Ozval se až za patnáct minut. To už jsem měla nervy napjaté k prasknutí.

„Promiň,” řekl. „Došla mi baterka v telefonu, musel jsem najít budku.”

„Kde j si?”

„Jezdím okolo. Máme tu letadlo od státní policie, který krouží nad řekou a prohledává všechno reflektorem. Třebas oči toho bastarda svítí ve tmě jako psovi. Vidíš oblohu? Kruci, hlásej, že možná napadne deset čísel sněhu. Už to začíná.”

„Marino, Brayová byla zabitá oklepávacím kladivem,” řekla jsem.

„Co to sakra je?”

„Používají ho zedníci. Víš o nějaké stavbě u řeky, kde by měli cihly, kámen nebo něco takového? Je možné, že to kladivo má odtamtud, protože tam někde bydlí.”

„Kde jsi našla oklepávací kladivo? Myslel jsem, že jedeš domů. Nesnáším, když děláš takový hovadiny.”

„Jsem doma,” odpověděla jsem netrpělivě. „A on možná taky, právě v tuhle chvíli. Mohl by to být dům, kde třeba dávají dlaždice na podlahu nebo obkládají zeď.”

Marino se odmlčel.

„Přemejšlím, jestli se to dá použít na břidlicovou střechu,” přemítal. „Je tu jeden starej dům za bránou, kousek od Windsor Farms, hned u řeky. Dávají tam nový břidlicový tašky.”

„Bydlí tam někdo?”

„Na to jsem nepomyslel, protože po domě celej den lezou stavební dělníci. Nikdo v domě není. Je na prodej,” dodal.

„Mohl by se ve dne schovávat uvnitř a vycházet po setmění, když dělníci odejdou,” pokračovala jsem. „Možná není zapnuté poplašné zařízení, protože by ho mohl spustit hluk ze stavby.”

„Už tam jedu.”

„Marino, prosím, nechoď tam sám.”

„Tady se to hemží lidma z ATF.”

Rozdělala jsem v krbu oheň, a když jsem vyšla ven pro další dříví, hustě sněžilo a bledá tvář měsíce se skryla za nízkými mraky. Naložila jsem si na jednu ruku nařezaná polena, ve druhé jsem pevně sevřela svůj glock a bedlivě jsem sledovala každý stín a poslouchala každý zvuk. Zdálo se, že dnešní noc překypuje strachem. Spěšně jsem se vrátila do domu a znovu jsem zapojila poplašné zařízení.

Seděla jsem v obývacím pokoji, plameny olizovaly černý jícen komínu, a pracovala jsem na náčrtcích. Snažila jsem se zrekonstruovat, jak mohl vrah dostat Brayovou dozadu do ložnice, aniž by zasadil jedinou ránu. I když už dlouho pracovala ve správě, byla školený policejní důstojník. Jak ji tak zdánlivě snadno přemohl bez zjevného zranění nebo zápasu? Měla jsem puštěnou televizi a asi tak každou půlhodinu vysílaly místní stanice mimořádné zprávy.

Takzvaný LoupGarou sotva mohl být potěšen tím, co o něm hlásili, za předpokladu, že měl přístup k rádiu nebo televizi.

,,… je popisován jako podsaditý, vysoký asi sto osmdesát centimetrů, možná holohlavý. Podle hlavní soudní lékařky doktorky Scarpettové patrně trpí vzácnou chorobou, která se projevuje nadměrným ochlupením, deformací obličeje a zubů…”

Díky, Harrisi, pomyslela jsem si. Musel to všechno hodit na mě.

,,… jsou vyzýváni k mimořádné opatrnosti. Neotvírejte dveře, dokud se neujistíte, kdo to je.”

Ale Harris měl v jednom pravdu. Lidé začnou panikařit. Asi v deset mi zazvonil telefon.

„Ahoj,” řekla Lucy mnohem veseleji, než jsem v poslední době slyšela.

„Jsi ještě v MCV?” zeptala jsem se.

„Dokončujeme to tady. Vidíš, jak tam sněží? Jako svině. Měli bychom být doma asi za hodinu.”

„Jed opatrně. Zavolej mi, až tu budeš, abych ti mohla pomoct dostat Jo dovnitř.”

Přihodila jsem další dvě polena do krbu a bez ohledu na to, jak byla moje pevnost bezpečná, začala jsem mít strach. Snažila jsem se rozptýlit tím, že jsem se dívala na starý film s Jimmym Stewartem na HBO a přitom jsem vyřizovala účty. Myslela jsem na Talleyho, což mě znovu sklíčilo a zároveň jsem na něho dostala zlost. I když moje pocity byly smíšené, nedal mi vlastně žádnou šanci. Snažila jsem se s ním spojit a on se ani neobtěžoval zavolat mi zpátky.

Když telefon znovu zazvonil, vyskočila jsem, až mi z klína spadla hromádka účtenek.

„Ano?” řekla jsem.

„Ten sviňák tam opravdu bydlí,” vykřikl Marino. „Ale teď tam není. Smetí, obaly od potravin, všude nasráno. A chlupy v zatracený posteli. Prostěradla smrdí jak špinavej mokrej pes.”

Ztuhla jsem, jako by mnou projel blesk.

„HIDTA tam někde má komando a já tam poslal policajty. Jak se smočí v řece, chytíme ho za prdel.”

„Lucy veze domů Jo, Marino,” řekla jsem. „Je taky někde venku.”

„Ty jsi sama?” vyhrkl.

„Uvnitř, zamčená, zapnutý alarm, pistoli na stole.”

„Dobře, zůstaň, kde jsi, slyšíš!”

„Neboj se.”

„Dobrý je, že pořádně sněží. Už asi osm čísel a víš, jak sníh všechno rozjasní. Není to pro něj dobrá chvíle, aby se potloukal venku.”

Zavěsila jsem a začala jsem přepínat z kanálu na kanál, ale nic mě nezajímalo. Vstala jsem, přešla jsem do pracovny, abych si prohlédla e-maily, ale neměla jsem náladu na ně odpovídat. Vzala jsem nádobu s formalinem, zvedla ji ke světlu, dívala se na ty malé žluté oči, které byly ve skutečnosti zmenšenými zlatými tečkami, a přemýšlela jsem o tom, kolik

jsem udělala chyb. Litovala jsem každého pomalého kroku a každého špatného směru, kterým jsem se vydala. A teď byly mrtvé dvě další ženy.

Postavila jsem sklenici s formalinem na kávový stolek v obývacím pokoji. V jedenáct jsem pustila NBC, abych se podívala na zprávy. Samozřejmě, byly celé o tom ďábelském muži, o Loup-Garouovi. Když jsem přepínala na jiný kanál, vyděsilo mě moje poplašné zařízení. Upustila jsem ovladač na podlahu, vyskočila jsem a utíkala dozadu. Srdce mi div nevyskočilo z hrudi. Zamkla jsem dveře do ložnice, popadla jsem glock a čekala, až zazvoní telefon. Za několik minut zazvonil.

„Zóna šest, dveře od garáže,” oznámili mi. „Chcete policii?”

„Ano! Chci je tu hned!” odpověděla jsem.

Sedla jsem si na postel a nechala jsem kvílet alarm, div mi nepraskly ušní bubínky. Dívala jsem se upřeně na monitor bezpečnostní kamery, ale pak jsem si uvědomila, že se nezapojí, pokud policie nezazvoní na zvonek. A to, jak jsem věděla, nikdy nedělá. Nezbylo mi, než vypnout alarm, znovu ho nastavit a pak sedět, čekat v tichu a napínat uši tak, až se mi zdálo, že slyším, jak padá sníh.

Za necelých deset minut se ozvalo silné zabušení na vstupní dveře a já spěchala chodbou, zatímco hlas na verandě hlasitě volal: „Policie.”

S velkou úlevou jsem odložila pistoli na stůl v jídelně a zeptala se: „Kdo je to?”

Chtěla jsem mít jistotu.

„Policie, madam. Reagujeme na váš poplach.”

Otevřela jsem dveře a stejní dva důstojníci jako před několika dny si oklepali sníh z bot a vešli dovnitř.

„V poslední době máte nějakou smůlu, že ano?” poznamenala policistka Butlerová, zatímco si stahovala rukavice a rozhlížela se kolem. „Dalo by se říct, že vás máme osobně na starost.”

„Tentokrát to jsou dveře garáže,” hlásil její kolega McElwayne. „Fajn, podíváme se na to.”

Následovala jsem je přes prádelnu do garáže, kde jsem hned poznala, že nešlo o žádný falešný poplach. Dveře garáže byly násilím nadzvednuté asi o patnáct centimetrů, a když jsme se sehnuli a podívali se mezerou ven, uviděli jsme stopy ve sněhu, které vedly ke dveřím a zase od nich. Nenašli jsme žádné zjevné stopy po nástroji kromě několika rýh na gumovém pásu na spodku dveří. Stopy bot byly slabě zasněžené. Někdo je zanechal nedávno a to se shodovalo s dobou, kdy se spustilo poplašné zařízení.

McElwayne vzal rádio a požádal o detektiva specializovaného na vloupání, který se objevil o dvacet minut později, vyfotografoval dveře, stopy bot a sejmul otisky prstů. Ale opět, policie nemohla udělat víc než sledovat stopy ve sněhu. Vedly po kraji mého dvorku na ulici, kde byl sníh rozježděný koly aut.

„Můžeme udělat jen to, že sem pošleme hlídku,” řekla mi Butlerová, když odcházeli. „Budeme hlídat váš dům, jak nejlíp můžeme, a jestli se ještě něco přihodí, hned volejte devětjedna-jedna. I kdyby vás znepokojil jen nějaký hluk, ano?”

Zavolala jsem Marinovi na pager. Byla už půlnoc.

„Co se děje?” zeptal se.

Vypověděla jsem mu to.

„Hned tam jedu.”

„Poslouchej, jsem v pořádku,” řekla jsem. „Trochu vynervovaná, ale v pořádku. Byla bych radši, kdybys tam zůstal a hledal ho, místo abys mi tu dělal chůvu.”

Zdálo se, že je na pochybách. Věděla jsem, co si asi myslí.

„Stejně to nevypadá jako jeho styl, někam se vloupat,” dodala jsem.

Marino chvíli váhal, pak dodal: „Je tu něco, co bys měla vědět. Rozmejšlel jsem se, jestli ti to mám vůbec říct. Je tu Talley.”

Ohromilo mě to.

„Je šéfem týmu, který sem poslala HIDTA.”

„Jak je tu dlouho?” Snažila jsem se, aby to znělo zvědavě a nic víc.

„Pár dní.”

„Vyřiď mu, že ho pozdravuju,” pronesla jsem, jako by pro mě Talley už nic neznamenal.

Marino se nedal oklamat.

„Mrzí mě, že se z něj vyklubal takovej kretén,” prohlásil.

Hned jak jsem zavěsila, spojila jsem se s ortopedií na MCV, ale sloužící sestra nevěděla, kdo jsem, a nechtěla mi dát žádné informace o čemkoli. Chtěla jsem mluvit se senátorem Lordem. Chtěla jsem mluvit s doktorkou Zimmerovou, s Lucy, s přítelem, s někým, komu na mně záleželo, a v tu chvíli jsem postrádala Bentona tak zoufale, až se mi zdálo, že už nemůžu dál. Myslela jsem na to, že jsem pohřbená pod troskami svého života. Myslela jsem na smrt.

Pokusila jsem se oživit oheň, ale tvrdošíjně zhasínal, protože dřevo, které jsem přinesla, bylo mokré. Dívala jsem se na krabičku cigaret na kávovém stolku, ale neměla jsem energii, abych si jednu zapálila. Sedla jsem si na pohovku a zabořila jsem tvář do dlaní, až křeče smutku trochu polevily. Když se znovu ozvalo rázné zabušení na dveře, rozbolely mě nervy, ale byla jsem prostě hrozně unavená.

„Policie,” oznámil venku mužský hlas a znovu zabušil něčím tvrdým, jako pendrek nebo okovaný obušek.

„Nevolala jsem policii,” řekla jsem přes dveře.

„Madam, dostali jsme hlášení o podezřelé osobě na vašem pozemku,” odpověděl. „Jste v pořádku?”

„Ano, ano,” přisvědčila jsem, vypnula jsem alarm a otevřela jsem mu dveře.

Světlo na verandě nesvítilo a mě nikdy nenapadlo, že by mohl mluvit anglicky bez francouzského přízvuku. Když se protlačil dovnitř a kopnutím za sebou zavřel dveře, ucítila

jsem ten špinavý, mokrý psí pach. Výkřik mi uvízl v hrdle a on se usmál odporným úsměvem a vztáhl chlupatou ruku, aby se dotkl mé tváře, jako by ke mně choval něžné city.

Polovina jeho obličeje byla níž než druhá, pokrytá jemným světlým strništěm, a jeho nestejnoměrné, šílené oči planuly zuřivostí, chtíčem a ďábelským výsměchem. Strhl si dlouhý černý kabát, aby mi ho přehodil přes hlavu, já se dala na útěk, a to všechno se událo během několika sekund.

V panice jsem běžela do obývacího pokoje, on v patách za mnou a přitom vydával hrdelní zvuky, které ani nezněly lidsky. Byla jsem příliš vyděšená, abych mohla myslet. Ovládl mě jen dětinský impulz něco po něm hodit a první, co jsem uviděla, byla sklenice formalinu s částí těla jeho bratra, kterého zavraždil.

Popadla jsem ji z kávového stolku, vyskočila jsem na pohovku, přelezla jsem přes opěradlo dozadu a horečně se snažila otevřít víčko. Vytáhl teď odněkud ten nástroj, kladivo se zatočenou rukojetí, zvedl ho, a když se po mně rozpřáhl, vychrstla jsem mu litr formalinu do tváře.

Vykřikl, chytil se za oči a hrdlo, protože ho chemikálie pálila a ztěžovala mu dýchání. Pevně zavřel oči, řval, šmátral po mokré košili, která ho spalovala jako oheň, a snažil se ji strhnout z těla. Dala jsem se do běhu. Z jídelního stolu jsem sebrala pistoli, cestou jsem stiskla poplašné zařízení a prchala jsem jako o život z hlavních dveří ven do sněhu. Na schodech mi uklouzly nohy a já automaticky před sebe natáhla levou ruku, abych zbrzdila pád. Když jsem se pokusila vstát, zjistila jsem, že mám zlomený loket, a šokovalo mě, když jsem uviděla, že vrávorá za mnou.

Přidržoval se zábradlí, poslepu sestupoval dolů, pořád nelidsky křičel a já seděla pod schody hrůzou bez sebe a odstrkovala jsem se dozadu, jako bych plavala. Jeho tělo bylo hustě porostlé dlouhými světlými chlupy, které mu visely z paží, kroutily se mu na zádech. Padl na kolena, nabíral plné hrsti sněhu a znovu a znovu si jím třel obličej a krk, zatímco lapal po dechu.

Byl ode mě na dosah a já se bála, že každou chvíli vyskočí jako netvor, který není lidskou bytostí. Zvedla jsem pistoli, ale nemohla jsem ji natáhnout. Zkoušela jsem to zas a zas, ale zlomený loket a přetrhané šlachy mi znemožnily ohnout paži.

Nemohla jsem vstát. Dál jsem se posouvala po zemi. Uslyšel ten hluk a začal se plazit ke mně, zatímco jsem se horečně odstrkovala, klouzala a nakonec jsem se pokusila odkutálet. Se supěním zabořil tvář do sněhu, tak jako děti dělají andělíčky, aby zmírnil bolest z těžkých chemických popálenin. Hrabal ve sněhu jako pes, házel si ho přes hlavu a držel si plné hrsti u krku. Vztáhl ke mně zarostlou ruku. Jeho francouzštině jsem nerozuměla, ale domnívala jsem se, že mě prosí o pomoc.

Naříkal. Bez košile se třásl zimou. Nehty měl špinavé, ulámané a byl oblečený v těžkých botách a kalhotách jako dělník, možná někdo, kdo pracuje na lodi. Svíjel se a sténal, až mi ho skoro bylo líto. Ale za nic na světě bych se k němu nepřiblížila.

Ve zlomeném kloubu se mi hromadila krev. Ruka mi otékala, pulzovala bolestí a vůbec jsem neslyšela přijet auto. Pak najednou Lucy utíkala ve sněhu, několikrát téměř ztratila rovnováhu, a přitom natahovala závěr glocku ráže čtyřicet, který tak milovala. Poklekla pár kroků od něho a zaujala bojovou pozici. Namířila mu nerezovou hlaveň na hlavu.

„Lucy, nedělej to!” vykřikla jsem a zoufale jsem se snažila zvednout na kolena.

Prudce oddechovala, prst na spoušti.

„Hnusná svině,” řekla. „Zasranej hajzle,” mumlala, zatímco dál naříkal a třel si oči sněhem.

„Lucy, ne!” zaječela jsem, když ještě pevněji sevřela pistoli oběma rukama a stabilizovala ji.

„Zkrátím to tvý trápení, zkurvenej parchante!”

Plazila jsem se k ní, kolem nás se rozléhal dusot kroků, hlasy a bouchání dveří aut.

„Lucy!” prosila jsem. „Ne! Pro boha živého, ne!”

Ale jako by mě neslyšela, ani nikoho jiného. Byla v nějakém vlastním nenávistném, hněvivém světě. Ztěžka polkla, když sebou škubl a přitiskl si ruce na oči.

„Ani hnout!” křičela na něho.

„Lucy!” Lezla jsem blíž a blíž. „Dej tu zbraň pryč!”

Ale on sebou nepřestával zmítat, a tak zůstala dál ve své pozici, ale pak trochu zakolísala.

„Lucy, přece to nechceš udělat,” domlouvala jsem jí. „Prosím. Odlož zbraň.”

Neposlechla. Neodpověděla, ani se na mě nepodívala. Začala jsem si uvědomovat nohy stojící kolem mě, muže v černých bojových uniformách, pušky a pistole držené v bezpečných pozicích.

„Lucy, odlož zbraň,” uslyšela jsem Marina.

Nepohnula se. Pistole se jí zachvěla v rukou. Ten nešťast-ník nazývaný LoupGarou zápasil o dech a sténal. Ležel pár centimetrů od jejích nohou a já byla pár centimetrů od ní.

„Lucy, podívej se na mě,” mluvila jsem dál. „Podívej se na mě!”

Otočila se ke mně a po tváři jí stekla slza.

„Už bylo dost zabíjení,” řekla jsem. „Prosím. Už ne. Tohle je špatná střelba, Lucy. Není to sebeobrana. Ve voze na tebe čeká Jo. Nedělej to. Nedělej to, prosím. Máme tě rádi.”

S námahou polkla. Opatrně jsem k ní natáhla ruku.

„Dej mi tu zbraň,” požádala jsem. „Prosím. Miluju tě. Dej mi tu zbraň.”

Sklonila ji a odhodila ji do sněhu, kde se ocel leskla jako stříbro. Lucy zůstala nehybně na místě, se svěšenou hlavou, a pak najednou u ní byl Marino a říkal jí něco, na co jsem se nemohla soustředit, protože mi v lokti bušilo jako tamtamy. Kdosi mě zvedl pevnýma rukama.

„Pojď,” řekl mi Talley něžně.

Přitáhl mě k sobě a já k němu vzhlédla. Bylo tak zvláštní vidět ho v uniformě ATF. Nevěřila jsem, že tu opravdu je. Snad to byl sen nebo noční můra. Nic z toho se nemohlo stát. Žádný vlkodlak neexistoval, Lucy by nikoho nezastřelila, Benton nebyl mrtvý a mně bylo na omdlení a Talley mě podpíral.

„Musíme tě zavézt do nemocnice, Kay. Vsadím se, že jich tu pár v okolí budeš znát,” řekl Jay Talley.

„Musíme dostat Jo z vozu. Bude úplně zmrzlá. Nemůže se hýbat,” zamumlala jsem.

Rty jsem měla ztuhlé. Nemohla jsem skoro mluvit.

„Bude v pořádku. O všechno se postaráme.”

Když mi pomáhal při chůzi po chodníku, měla jsem zdřevěnělé nohy. On se pohyboval, jako by sníh a led na něho neměly žádný účinek.

„Je mi líto, jak jsem se choval,” řekl tiše.

„Já jsem s tím začala.” Sotva jsem mohla vyslovovat.

„Můžu zavolat ambulanci, ale raději bych tě odvezl sám,“dodal.

„Ano, ano,” odpověděla jsem. „To bych byla moc ráda.”