Patricia Cornwellová

Faktor Scarpettová

1

Ledový vítr vanul v poryvech od East River a útočil doktorce Kay Scarpettové na kabát, když spěchala po 30.

ulici.

Do Vánoc zbýval pouhý týden, ale nebyl tu vidět ani náznak svátků. Scarpettová pro sebe tuto oblast nazývala Manhattanský tragický trojúhelník, tři body spojené zoufalstvím a smrtí. Za zády měla Memorial Park, velký bílý stan, kde byly ve vakuu uloženy lidské ostatky dosud neidentifikovaných nebo nevyžádaných obětí z Ground Zero. Vpředu vlevo se tyčila červená cihlová gotická budova bývalé psychiatrické kliniky Bellevue, nyní útulku pro bezdomovce. Přímo naproti se nacházel nákladní prostor Úřadu hlavního soudního lékaře, neboli OCME, kde zrovna byly otevřené šedé ocelové dveře garáže. Zacouval k nim nákladní vůz, z něhož dělníci vynášeli další palety s překližkou. V márnici se rozléhal hluk, vytrvalé bouchání kladivem na chodbách, kde se zvuk nesl jako v amfiteátru.

Márniční technici měli plné ruce práce při montování jednoduchých borových rakví, velikosti pro dospělé i pro děti, a jen tak tak stačili uspokojovat rostoucí poptávku po městských pohřbech na hřbitově Potter’s Field. Kvůli ekonomické situaci. Ovlivňovala teď všechno.

Scarpettová už teď litovala, že si v lepenkové krabici nese cheeseburger a hranolky. Jak dlouho byly v ohřívárně na servírovací lince v bufetu lékařské fakulty Newyorské univerzity? Na oběd bylo pozdě, skoro tři hodiny odpoledne, a byla si celkem jistá odpovědí na otázku, jak bude tento pokrm chutnat. Jenže neměla čas na zvláštní objednávku nebo se zastavit u salátového baru, aby se najedla zdravě, či si dokonce vybrala něco, co by jí možná opravdu chutnalo.

Dnes měli zatím patnáct případů, sebevraždy, nehody, vraždy a chudáky, kteří zemřeli bez lékařského ošetření nebo, ještě smutněji, v osamění.

Přišla do práce v šest ráno, aby začala brzy, do devíti dokončila první dvě pitvy a tu nejhorší si nechala nakonec, mladou ženu s poraněními a artefakty, které byly časově náročné a matoucí. Scarpettová strávila s Toni Darienovou víc než pět hodin, pořizovala puntičkářsky detailní diagramy a poznámky, udělala tucty fotografií, fixovala celý mozek ve formalinu k dalšímu zkoumání, shromažďovala a ukládala víc než obvyklý počet zkumavek s tekutinami a řezy orgánů a tkání a uchovala a zdokumentovala vše, co jen mohla, v případu, který byl podivný ne proto, že byl neobvyklý, ale protože si protiřečil.

Způsob a příčina smrti šestadvacetileté ženy byly žalostně všední a nevyžadovaly dlouhé posmrtné ohledání, aby se zodpověděly nejzákladnější otázky. Bylo to násilné úmrtí v důsledku poranění po tupém úderu, jediné ráně v týlu hlavy předmětem, jenž měl zřejmě mnohobarevný lakovaný povrch. Smysl nedávalo všechno ostatní. Když bylo tělo té mladé ženy objeveno krátce před svítáním na kraji Central Parku, asi deset metrů od Východní 110. ulice, předpokládalo se, že si minulý večer šla v dešti zaběhat a byla sexuálně napadena a zavražděna. Běžecké kalhoty a spodní kalhotky měla shrnuté ke kotníkům, flísovou mikinu a sportovní podprsenku vytažené nad prsa. Kolem krku měla na dvojitý uzel uvázanou šálu Polartec a policie i lékařsko-právní vyšetřovatelé OCME, kteří se dostavili na místo činu, na první pohled usoudili, že byla uškrcena částí vlastního oblečení.

Jenže nebyla. Když Scarpettová prohlížela tělo v márnici, nenašla nic, co by naznačovalo, že ta šála zapříčinila smrt nebo k ní aspoň přispěla. Žádné známky udušení, žádné vitální reakce jako zarudnutí nebo podlitiny, jen suché oděrky, jako by šála byla kolem krku uvázána po smrti. Jistě bylo možné, že ji vrah udeřil do hlavy a někdy později uškrtil, aniž si uvědomil, že je už mrtvá. Ale kolik času s ní v tom případě strávil? Podle pohmožděnin, otoků a krvácení v mozkovém kmeni musela přežívat nějakou dobu, možná několik hodin. Přesto se na místě nálezu našlo velmi málo krve. Až když vyšetřovatelé tělo otočili, objevili poranění vzadu na hlavě, asi třícentimetrovou tržnou ránu se značným otokem, ale jen malým výronem tekutiny z poranění, a tento nedostatek krve přičetli na vrub dešti.

Scarpettová o tom vážně pochybovala. Roztržená kůže na hlavě by silně krvácela a nebylo pravděpodobné, že by občasný a nepříliš silný déšť většinu krve z Toniiných dlouhých hustých vlasů smyl. Rozbil jí útočník lebku a pak s ní strávil dlouhý čas venku v deštivé zimní noci, než jí pevně uvázal šálu kolem krku, aby se ujistil, že nežije, aby o tom mohla mluvit? Anebo bylo škrcení součástí sexuálně násilného rituálu? Proč posmrtné skvrny a posmrtná ztuhlost důrazně odporovaly tomu, o čem zdánlivě vypovídalo místo činu? Vypadalo to, že Toni zemřela v parku pozdě minulou noc, a zároveň, že je mrtvá už šestatřicet hodin.

Scarpettovou ten případ mátl. Možná o tom přemýšlela až příliš. Anebo možná nemyslela jasně, byla utahaná a měla nízkou hladinu krevního cukru, protože celý den nic nejedla a pila jen kávu, spousty kávy.

Už teď se opozdila na schůzku zaměstnanců ve tři odpoledne a potřebovala být doma do šesti, aby si zašla do fitcentra a navečeřela se s manželem, Bentonem Wesleym, než bude muset spěchat do CNN, což se jí vůbec nechtělo.

S tou účastí v Reportáži Crispinové neměla nikdy souhlasit.

Proč proboha svolila, že vystoupí v televizi s Carley Crispinovou a bude hovořit o posmrtných změnách ve vlasech a o významu mikroskopie a dalších disciplín forenzní vědy, které byly mylně chápané právě vinou toho, do čeho se Scarpettová zapletla, zábavního průmyslu?

Pronesla svou krabici s obědem po nakládací rampě plné kartonů a beden s dodávkami pro kanceláře a márnici a kolem kovových nákladních vozíků a palet. Strážný za plexisklem pilně telefonoval, a když kolem něj procházela, skoro jí nevěnoval pohled.

Nahoře na rampě použila protahovací magnetickou kartu, kterou nosila na šňůrce, otevřela si těžké kovové dveře a vstoupila do katakomb z bílých starobylých kachlíků se zelenomodrými prvky a zábradlím, které jako by vedlo všude a nikam. Když tu začala pracovat na částečný úvazek jako soudní lékařka, často se v těch chodbách ztratila a skončila v antropologické laboratoři místo neuropatické či kardiopatické,

v pánské

šatně

místo

dámské,

v dekompoziční místnosti místo hlavního pitevního sálu, v nesprávné velké chladicí komoře či na schodišti, nebo dokonce v nesprávném poschodí, když nastoupila do starého ocelového nákladního výtahu.

Ale dost brzy pochopila logiku zdejšího plánu a jeho praktického kruhového rozložení, počínaje nakládacím prostorem. Ten byl podobně jako nakládací rampa za masivními garážovými dveřmi. Když transportní tým soudního lékařství přivezl tělo, byla nosítka vyložena na rampu a projela pod detektorem záření nade dveřmi. Pokud se nespustil alarm upozorňující na přítomnost radioaktivního materiálu, jako jsou radiofarmaka používaná k léčbě některých druhů rakoviny, byla další zastávkou podlahová váha, kde se tělo zvážilo a změřilo. Kam šlo poté, to záleželo na jeho stavu. Pokud bylo ve špatném stavu nebo potenciálně nebezpečné pro živé osoby, přišlo do velké dekompoziční chladicí komory vedle dekompoziční místnosti, kde se prováděla pitva v izolaci a se speciální ventilací a dalšími ochrannými prostředky.

Jestliže bylo tělo v dobrém stavu, bylo převezeno po chodbě napravo od rampy a jeho cesta mohla v určitém bodě zahrnovat různé zastávky podle stupně jeho poškození: rentgenologické oddělení, sklad histologických vzorků, laboratoř forenzní antropologie, dvě další chladicí komory pro nová těla, která ještě neprošla ohledáním, výtah pro případy, které měly být prohlédnuty a identifikovány nahoře,

evidenční

místnost,

neuropatologické

či

kardiopatologické oddělení, hlavní pitevna. Poté co byl případ dokončen a tělo připraveno k odeslání, završilo celý okruh opět v nakládacím prostoru, ale v jiné velké chladicí komoře. A tam teď měla být i Toni Darienová, ve vaku na zip na úložné polici.

Ale nebyla tam. Ležela na vozíku zaparkovaném před nerezovými ocelovými dveřmi lednice a laborantka z identifikačního oddělení upravovala modré prostěradlo kolem jejího krku, vytažené až k bradě.

„Copak to děláme?“ zeptala se Scarpettová.

„Měli jsme nahoře menší rozruch. Podívají se na ni.“

„Kdo a proč?“

„Matka je v hale a nechce odejít, dokud ji neuvidí.

Nebojte se. Postarám se o to.“ Laborantka se jmenovala Rene, byla to asi pětatřicetiletá žena s kudrnatými černými vlasy, ebenovýma očima a neobyčejným talentem pro jednání s rodinami. Pokud měla problém s rodinou zemřelého ona, nešlo o žádnou banalitu. Rene dovedla vyřešit téměř cokoli.

„Myslela jsem, že identifikaci provedl otec,“ podivila se Scarpettová.

„Vyplnil papíry a potom jsem mu ukázala fotografii, kterou jste mi poslala do počítače, to bylo těsně předtím, než jste odešla do bufetu. Pár minut nato přišla matka, oba se začali v hale hádat, příšerně, a on nakonec vztekle odešel.“

„Jsou rozvedení?“

„A očividně se nenávidí. Matka trvá na tom, že chce vidět tělo, a nedá si to vymluvit.“ Rene rukama v purpurových nitrilových rukavicích odhrnula pramen vlhkých vlasů z čela mrtvé ženy a zastrčila jí pár dalších pramínků za uši, opatrně, aby nebyly vidět žádné stehy po pitvě. „Vím, že za několik minut máte schůzi personálu.

O tohle se postarám.“ Podívala se na lepenkovou krabici, kterou Scarpettová stále držela. „Ani jste ještě nejedla. Co jste dnes měla? Asi nic, jako obvykle. O kolik jste zhubla?

Jednou omylem skončíte v antropologické laboratoři jako kostlivec.“

„Kvůli čemu se hádali v hale?“ zeptala se Scarpettová.

„Kvůli pohřební službě. Matka chce nějakou z Long Islandu. Otec chce jinou v New Jersey. Matka chce pohřeb do země, otec kremaci. Oba se o ni perou.“ Znovu se dotkla mrtvého těla, jako by se účastnilo rozhovoru. „Potom se začali vzájemně obviňovat ze všeho, co vás jen napadne.

Dělali takový kravál, že v jednu chvíli vyšel ven doktor Edison.“

To byl hlavní soudní lékař a šéf Scarpettové, když pracovala ve městě. Stále pro ni bylo trochu těžké zvyknout si na nadřízeného, zvlášť když sama byla většinu své kariéry buď šéfovou, nebo majitelkou soukromé praxe. Ale řídit OCME v New Yorku by nechtěla, ani kdyby jí to nabídli, což se ovšem nestalo a patrně ani nestane. Vést takovou obrovskou instituci by bylo totéž jako dělat starostu velké metropole.

„No, víte, jak to chodí,“ poznamenala Scarpettová.

„Hádka, a tělo nikam nejde. Pozastavíme její propuštění, dokud nám právní oddělení nedá jiné pokyny. Ukázala jste tedy matce fotografii a co potom?“

„Snažila jsem se, ale nepodívala se na ni. Prý chce vidět dceru a neodejde, dokud se tak nestane.“

„Je v místnosti pro rodiny?“

„Tam jsem ji nechala. Položila jsem vám složku na stůl, kopie dokumentů.“

„Díky. Podívám se na to, až půjdu nahoru. Naložte ji do výtahu a já se o všechno postarám na druhém konci,“ řekla Scarpettová. „Možná byste mohla doktoru Edisonovi vyřídit, že to ve tři nestihnu. Vlastně už začali. Doufejme, že ho ještě chytím, než odejde domů. Musíme si spolu o tom případu promluvit.“

„Vyřídím mu to.“ Rene položila ruce na ocelovou rukojeť vozíku. „Hodně štěstí dnes večer v televizi.“

„Povězte mu taky, že jsem mu poslala počítačem fotografie z místa činu, ale nebudu schopná nadiktovat pitevní protokol nebo mu dát fotografie dřív než zítra.“

„Viděla jsem upoutávky na ten pořad. Jsou prima.“ Rene stále hovořila o televizi. „Až na to, že nemůžu Carley Crispinovou vystát, stejně jako toho profilovače, co tam pořád mají. Jak se jen jmenuje? Doktor Agee. Už mě otravuje a unavuje, jak mluví o Hannah Starrové. Vsadím se, že se vás Carley taky na ni zeptá.“

„CNN ví, že o aktivních případech nediskutuji.“

„Myslíte, že je mrtvá? Protože já jsem o tom přesvědčená.“ Hlas Rene následoval Scarpettovou k výtahu.

„Jako ta, co se ztratila na Arubě, jak se jmenovala? Natalee?

Lidé zmizí z nějakého důvodu, protože někdo chce, aby zmizeli.“

Scarpettová přece dostala slib. To by jí Carley Crispinová neudělala, neodvážila by se dané slovo porušit.

Scarpettová není žádný řadový expert, neznámá osoba, občasný host, mluvící hlava, jak se teď ujišťovala cestou výtahem nahoru. Je přední forenzní analytička CNN a u výkonného producenta Alexe Bachty si pevně vymínila, že nebude diskutovat nebo ani se zmiňovat o Hannah Starrové, krásné finanční magnátce, která jako by se vypařila do vzduchu den před Díkůvzdáním, poté co ji naposled údajně viděli

odcházet

z restaurace

v Greenwich

Village

a nastupovat do žlutého taxíku. Kdyby došlo na nejhorší, kdyby byla mrtvá a její tělo se objevilo v New York City, spadalo by do jurisdikce tohoto úřadu a případ by se nakonec dostal ke Scarpettové.

Vystoupila v prvním poschodí a pak se vydala dlouhou chodbou kolem oddělení zvláštních operací. Za dalšími zamčenými dveřmi byla hala zařízená karmínovými a modrými čalouněnými pohovkami a křesly, nízkými stolky s kupou časopisů a s vánočním stromkem a menorou v okně obráceném na První Avenue. Nad recepcí byl v mramoru vytesán nápis: Taceant colloquia. Effugiat risus. Hic locus est ubi mors gaudet succurrere vitae. Nechť utichne hovor.

Nechť odejde smích. Zde je místo, kde se smrt raduje, že pomáhá životu. Z rádia na podlaze za recepční přepážkou zněla hudba, Eagles vyhrávali „Hotel California“. Filene, členka zdejší ochranky, patrně usoudila, že prázdná hala jí patří a může ji naplnit svými oblíbenými popěvky.

„… Můžeš se kdykoli odhlásit, ale nikdy nemůžeš odejít,“ vyzpěvovala Filene tiše s kapelou, aniž si uvědomovala tu ironii.

„Není někdo v místnosti pro rodiny?“ Scarpettová se zastavila u recepční přepážky.

„Aha, promiňte.“ Filene vypnula rádio. „Myslela jsem, že to až tam nemůže být slyšet. Ale to nic. Bez svých popěvků se obejdu. Já jen, že tu je nuda, víte? Sedím tu a sedím a nic se neděje.“

To, co Filene běžně vídala na tomto místě, nebylo nikdy radostné, a zřejmě právě proto, a ne z nudy, poslouchala optimistický soft rock, kdykoli mohla, ať sloužila v recepci nebo dole v kanceláři márnice. Scarpettové to nevadilo, pokud tu zrovna nebyli truchlící příbuzní, kteří by si zaslechnutou hudbu či slova mohli vyložit jako provokativní nebo neuctivé.

„Řekněte paní Darienové, že jsem na cestě,“ požádala Scarpettová. „Potřebuji asi patnáct minut, abych si ověřila pár věcí a podívala se na dokumenty. A zdržte se těch popěvků, než odejde, ano?“

Od haly nalevo bylo administrativní křídlo, které Scarpettová sdílela s doktorem Edisonem, dvěma jeho zástupci a vedoucí personálu, která teď byla na svatební cestě až do Nového roku. V budově staré půl století bylo těsno a ve třetím poschodí, kde měli pracovny forenzní patologové pracující na plný úvazek, se pro Scarpettovou už nenašlo volné místo. Když byla ve městě, používala bývalou šéfovu konferenční místnost v přízemí s vyhlídkou na tyrkysově modrý cihlový vchod do OCME na První Avenue.

Odemkla dveře a vešla dovnitř. Pověsila si kabát, odložila krabici s obědem na psací stůl a posadila se k počítači.

Otevřela internetový prohlížeč a do kolonky hledání zadala BioGraph. Nahoře na obrazovce se objevilo upozornění Měli jste na mysli: Biografie. Ne, neměla.

Vydavatelství Biograph Records. Nikoli, to nehledala.

Americká společnost pro mutoskop a biograf, nejstarší filmová společnost v Americe založená v roce 1895

vynálezcem, který pracoval pro Thomase Edisona, vzdáleným předkem hlavního soudního lékaře bůhví z kterého kolena. Zajímavá náhoda. Ale nic pro BioGraph s velkým B a velkým G, jak to bylo napsáno vzadu na neobvyklých hodinkách, které měla Toni Darienová na levém zápěstí, když dnes ráno přivezli její tělo do márnice.

Ve Stowe ve Vermontu hustě sněžilo, padaly mokré vločky a usazovaly se na větvích balzámových jedlí a skotských borovic. Lyžařské vleky táhnoucí se přes Green Mountains byly jako jemná pavučinová vlákna, ve sněhové bouři téměř neviditelná a nehybná. V takovém počasí nikdo nelyžoval, všichni se drželi doma.

Vrtulník

Lucy

Farinelliové

trčel

v nedalekém

Burlingtonu. Aspoň byl bezpečně v hangáru, ale Lucy a asistentka státního zástupce okresu New York, Jaime Bergerová, nikam nepoletí ještě aspoň pět hodin, možná déle, rozhodně ne před devátou večer, kdy se má bouře přesunout dále na jih. To by už měly být splněny viditelnostní podmínky pro let, spodní základna mraků nad devět set metrů, dohlednost osm kilometrů nebo víc, vítr od severovýchodu do třiceti uzlů. Cestou domů do New Yorku by měly mít příznivý vítr do zad, takže by se tam mohly dostat včas, aby udělaly to, co potřebují. Jenže Bergerová měla mizernou náladu, celý den se zdržovala ve druhém pokoji nebo na telefonu a ani se nesnažila chovat se mile.

Dívala se na to tak, že počasí je tu uvěznilo déle, než měly v plánu, a za to mohla podle ní Lucy, protože byla pilot.

Bylo jedno, že se meteorologové spletli, že to, co začalo jako dvě oddělené malé bouře, se sloučilo v jednu nad Saskatchewanem v Kanadě, spojilo se s masou arktického vzduchu a vytvořilo pořádné monstrum.

Lucy ztišila hlasitost videa na YouTube, znamenité sólo Micka Fleetwooda na bicí při živém koncertu „World Turning“ z roku 1987.

„Už mě slyšíš?“ řekla do telefonu tetě Kay. „Je tu hrozně špatný signál a počasí tomu moc nepomáhá.“

„Teď je to mnohem lepší. Jak to vypadá?“ ozval se hlas Scarpettové těsně na Lucyině čelisti.

„Zatím jsem nic nenašla. Což je divné.“

Lucy měla puštěné tři notebooky MacBook, každou obrazovku rozdělenou do kvadrantů ukazujících nejnovější informace Leteckého meteorologického centra, výsledky vyhledávání z neuronových sítí, odkazy napovídající Lucy, že by mohly vést k webovým stránkám, které ji zajímají, e-mailovou poštu Hannah Starrové, Lucyinu poštu a záběry z bezpečnostní kamery zachycující herce Hapa Judda v operačním oděvu v márnici nemocnice Park General ještě předtím, než se stal slavným.

„Jsi si jistá tím názvem?“ ujišťovala se Lucy, zatímco prohlížela obrazovky a v myšlenkách přeskakovala od jednoho trápení ke druhému.

„Vím jenom to, co je vyryté v oceli na zadní straně.“

Hlas Scarpettové, vážný a uspěchaný. „BioGraph.“ Znovu to hláskovala. „A sériové číslo. Možná to běžný software, co prohledává internet, nezachytí. Jako viry. Když nevíš, co hledáš, nenajdeš to.“

„Tohle není jako antivirový software. Vyhledávače, které používám, nejsou řízené softwarem. Používám systémy s otevřeným zdrojovým kódem. A BioGraph jsem nenašla, protože na netu není. Nic o něm nebylo zveřejněno.

Ani na diskusních fórech, na blogu nebo v databázích, nic.“

„Prosím tě, rozhodně se nikam nenabourávej,“ varovala ji Scarpettová.

„Jenom využívám slabiny v operačních systémech.“

„Jistě, a když jsou odemknuté zadní dveře a ty vejdeš do cizího domu, není to nedovolené vniknutí.“

„Žádná zmínka o BioGraphu neexistuje, jinak bych ji našla.“ Lucy se nehodlala zaplést do jejich obvyklé debaty, zda účel světí prostředky.

„Nechápu, jak je to možné. Jsou to velmi sofistikovaně vypadající hodinky s USB portem. Musíš je nabíjet, pravděpodobně na dokovací stanici. Soudím, že musely být velmi drahé.“

„Nenacházím nic, ať to hledám jako hodinky, přístroj nebo podobně.“ Lucy sledovala záplavu výsledků, zatímco její prohlížeče založené na neuronových sítích se probíraly nekonečnem klíčových slov, textů odkazu, typů souboru, URL, titulků stránky, e-mailových a IP adres. „Dívám se a nevidím nic aspoň přibližného tomu, cos popisovala.“

„Musí existovat nějaký způsob, jak zjistit, co to je.“

„Neexistuje. To je můj názor,“ prohlásila Lucy. „Není nic takového jako hodinky nebo zařízení BioGraph anebo něco, co by aspoň vzdáleně odpovídalo tomu, co nosila Toni Darienová. Její hodinky BioGraph neexistují.“

„Co tím myslíš?“

„Myslím tím, že neexistují na internetu, v komunikační síti nebo metaforicky v kybernetickém prostoru. Jinými slovy, hodinky BioGraph neexistují virtuálně,“ odpověděla Lucy. „Až tu věc, ať je to cokoli, uvidím na vlastní oči, pravděpodobně na to přijdu. Zvlášť jestli máš pravdu a je to nějaké zařízení pro shromažďování dat.“

„To nepůjde, dokud s nimi laboratoře nebudou hotové.“

„Kruci, nedovol jim, aby se do nich pustili se šroubovákem a kladivem,“ varovala Lucy.

„Jenom pořídí stěry DNA, to je všechno. Policie ten přístroj už prohlédla kvůli otiskům. Nic. Prosím, vyřiď Jaime, ať mi zavolá, až se jí to bude hodit. Doufám, že si užíváte. Promiň, nemám čas si teď povídat.“

„Vyřídím jí to, jestli ji uvidím.“

„Ona s tebou není?“ podivila se Scarpettová.

„Nejdřív ten případ Hannah Starrové a teď tohle. Jaime je trochu zaneprázdněná, má spoustu starostí. Sama nejlíp víš, jaké to je.“ Lucy neměla zájem bavit se o svém soukromém životě.

„Doufám, že měla hezké narozeniny.“

O tom Lucy také nehodlala mluvit. „Jaké je u vás počasí?“

„Vítr a zima. Zataženo.“

„Bude vám ještě víc pršet, možná sněžit na severu města,“ předpovídala Lucy. „Vyjasní se kolem půlnoci, protože fronta slábne, jak k vám míří.“

„Doufám, že se vy dvě pěkně držíte doma v teple.“

„Jestli hned nevytáhnu helikoptéru, Jaime si najde psí spřežení.“

„Zavolej mi, než odletíte, a prosím, buď opatrná,“

prosila Scarpettová. „Musím jít, promluvit si s matkou Toni Darienové. Stýská se mi po tobě. Dáme si spolu večeři, někdy brzy?“

„Jasně,“ slíbila Lucy.

Ukončila hovor a znovu zesílila zvuk na YouTube, kde Mick Fleetwood stále vyhrával na bicí. Položila obě ruce na macbooky, jako by na vlastním rockovém koncertu hrála sólo na klávesnice, pak klikla na další novou informaci o počasí a na e-mail, který právě přišel v poště Hannah Starrové. Lidé jsou divní. Když víte, že někdo zmizel a je možná po smrti, proč mu dál posíláte e-maily? Lucy se v duchu ptala, jestli je manžel Hannah Starrové, Bobby Fuller, tak hloupý a nenapadne ho, že newyorská policie a úřad státního zástupce nejspíš sledují její poštu nebo k tomu povolali forenzního počítačového experta, jako je Lucy. V uplynulých třech týdnech Bobby denně posílal své pohřešované manželce vzkazy. Možná věděl přesně, co dělá, chtěl, aby vyšetřovatelé viděli, co píše své bien-aimée, chouchou nebo amore mio, své životní lásce. Kdyby ji zavraždil, nepsal by jí milostné dopisy, že?

Od: Bobby Fuller

Datum: čtvrtek, 18. prosince, 15.24

Komu: Hannah

Předmět: Non posso vivere senza di te

Moje maličká,

doufám, že jsi někde v bezpečí a čteš tento dopis.

Mé srdce je unášeno na křídlech mé duše a najde tě, at jsi kdekoli. Nezapomeň. Nemohu jíst ani spát. B.

Lucy zkontrolovala IP adresu, teď ji už poznala na první pohled. Byt Bobbyho a Hannah v North Miami Beach, kde truchlil a přitom se schovával před médii v přepychovém prostředí, znala Lucy až příliš dobře, vlastně před nedávnem byla v tomtéž bytě s jeho krásnou zlodějskou ženou.

Kdykoli Lucy viděla e-mail od Bobbyho a snažila se proniknout do jeho mozku, přemýšlela, jak by se skutečně cítil, kdyby věřil, že Hannah je mrtvá.

Anebo možná ví, že je či není mrtvá. Možná ví přesně, co se stalo, protože s tím opravdu měl něco společného. To Lucy netušila, ale když se snažila představit si sebe na Bobbyho místě a vcítit se do jeho starostí, nemohla. Pro ni mělo význam jen to, že Hannah sklidila, co zasela, anebo by se to dříve či později stejně stalo. Zasloužila si jakýkoli zlý osud, který ji možná potkal, protože připravila Lucy o čas a peníze a teď jí kradla něco mnohem drahocennějšího. Tři týdny promarněné s Hannah. S Bergerovou nic. I když Jaime a Lucy byly spolu, něco je oddělovalo. Lucy byla vyděšená. Zuřila. Někdy cítila, že by mohla udělat něco strašného.

Přeposlala Bobbyho nejnovější e-mail Bergerové, která byla v druhé místnosti a přecházela sem a tam. Její kroky duněly na podlaze z tvrdého dřeva. Lucy obrátila pozornost k adrese webové stránky, která začala blikat v kvadrantu jednoho macbooku.

„Tak copak tu máme?“ řekla do prázdného obývacího pokoje honosného domu, který pronajala jako překvapení pro Bergerovou k narozeninám, pětihvězdičkový rekreační objekt s vysokorychlostním bezdrátovým spojením, krbem, péřovými matracemi na postelích a jemným luxusním ložním prádlem. Toto útočiště poskytovalo všechno kromě toho, k čemu bylo míněno, intimita, romantika, zábava, a Lucy obviňovala Hannah, obviňovala Hapa Judda, obviňovala Bobbyho, obviňovala kdekoho. Měla pocit, že ji pronásledují a že ji Bergerová nechce.

„To je absurdní,“ prohlásila Bergerová, když vešla do pokoje. Měla na mysli svět za okny, všude všechno bílé, jenom obrysy stromů a střech v závoji hustě padajícího sněhu. „Dostaneme se odsud někdy?“

„Ale, co je to?“ zamumlala Lucy a klikla na odkaz.

Vyhledávání podle IP adresy narazilo na webovou stránku Forenzního antropologického centra při univerzitě v Tennessee.

„S kým jsi to prve mluvila?“ zeptala se Bergerová.

„S tetou. Teď mluvím sama se sebou. S někým mluvit musím.“

Bergerová narážku ignorovala, nehodlala se omlouvat za něco, čemu nemohla zabránit, jak řekla už dřív. Nebyla její vina, že Hannah Starrová zmizela a Hap Judd byl úchyl, který možná měl nějaké informace, a jako by to nestačilo, včera v noci byla znásilněna a zavražděna běžkyně v Central Parku. Bergerová vyčítala Lucy, že nemá dost pochopení.

Neměla by být tak sobecká. Měla by dospět a přestat se chovat nejistě a panovačně.

„Nemůžeme se obejít bez těch bubnů?“ Bergerové se vrátila migréna. Mívala je často.

Lucy vypnula YouTube a obývací pokoj ztichl, žádný zvuk, jen plynový oheň v krbu. Pak řekla: „Zase další z těch perverzit.“

Bergerová si nasadila brýle a sklonila se, aby se podívala. Voněla koupelovým olejem Amorvero, nebyla nalíčená a ani to nepotřebovala. Krátké tmavé vlasy měla rozcuchané a vypadala úžasně sexy v černé teplákovce, pod níž nic neměla, s pootevřeným zipem bundy, který odhaloval značnou část výstřihu, ovšem ne že by tím něco mínila. Lucy si nebyla jistá, co Bergerová míní nebo kde je většinu času v těchto dnech, ale nebyla přítomná, aspoň ne emocionálně. Lucy ji toužila obejmout, ukázat jí, co mívaly, jaké to bývalo.

„Dívá se na webovou stránku farmy těl a pochybuju, že pomýšlí na to, aby se zabil a daroval své tělo vědě,“

poznamenala Lucy.

„O kom to mluvíš?“ Bergerová si četla, co bylo na monitoru jednoho macbooku, formulář s hlavičkou:

Forenzní antropologické centrum Univerzita Tennessee, Knoxville Dotazník pro darování těla

„O Hapu Juddovi,“ odpověděla Lucy. „Připojil se svou IP adresou na tuhle webovou stránku, protože právě použil falešné jméno, aby si objednal… Moment, podíváme se, co ten prasák chce. Budeme sledovat stopu.“ Otevírala webové stránky. „Tady na tom monitoru. Prodej softwaru FORDISC. Interaktivní počítačový program, který pracuje pod Windows. Klasifikuje a identifikuje kosterní pozůstatky.

Ten chlap je vážně morbidní. To není normální. Říkám ti, na něco jsme u něj narazili.“

„Buďme upřímné. Ty jsi na něco narazila, protože něco hledáš,“ řekla Bergerová, jako by chtěla naznačit, že Lucy upřímná není. „Snažíš se najít důkazy něčeho, co považuješ za zločin.“

„Nacházím stopy, protože je nechává,“ namítla Lucy.

Kvůli Hapu Juddovi se hádaly už týdny. „Nevím, proč se tomu tak bráníš. Myslíš, že si tohle vymýšlím?“

„Chci s ním mluvit o Hannah Starrové, kdežto ty ho chceš ukřižovat.“

„Hapa musíš k smrti vyděsit, jestli chceš, aby promluvil.

Zvlášť bez přítomnosti zatracenýho právníka. A mně se podařilo zařídit, aby se to stalo, abys dostala, co chceš.“

„Pokud se někdy odtud vyhrabeme a on se ukáže.“

Bergerová ustoupila od počítače a dodala: „Třeba v příštím filmu hraje antropologa, archeologa, dobrodruha. Jako v Dobyvatelích ztracené archy nebo dalším z těch filmů o mumii s hrobkami a starodávnými kletbami.“

„Přesně tak,“ ušklíbla se Lucy. „Herectví podle Stanislavského, úplně se ponoří do další zvrácené postavy, když píše jeden ze svých sračkovitých scénářů. To bude jeho alibi, až po něm půjdeme kvůli nemocnici Park General a jeho nenormálním zájmům.“

„My po něm nepůjdeme. Ale já. Ty neuděláš nic, pouze mu ukážeš, cos našla při hledání v počítačích. Mluvit bude Marino a já.“

Lucy měla v úmyslu promluvit si s Marinem později, až nebude hrozit, že Bergerová jejich hovor uslyší. Marino neměl z Hapa Judda žádný respekt a rozhodně se ho nebál.

Neměl zábrany vyšetřovat někoho slavného nebo ho dát zavřít. Bergerovou Judd zřejmě zastrašoval, což Lucy nechápala. Nikdy neviděla, že by se Bergerová dala někým zastrašit.

„Pojď sem.“ Lucy si ji přitáhla blíž a posadila si ji na klín. „Co je s tebou?“ Přitiskla se k jejím zádům a vklouzla jí rukama pod bundu. „Co tě tak vylekalo? Bude to dlouhá noc. Měly bychom si trochu zdřímnout.“

Grace Darienová měla dlouhé tmavé vlasy a stejný nos, ohrnutý nahoru, a plné rty jako její zavražděná dcera.

V červeném vlněném kabátě zapnutém až po bradu vypadala útle a žalostně, když stála u okna s výhledem na černý železný plot a cihly porostlé uschlým psím vínem budovy Bellevue. Obloha měla olověnou barvu.

„Paní Darienová? Jsem doktorka Scarpettová.“ Vešla do místnosti pro rodiny a zavřela dveře.

„Je možné, že to je omyl.“ Paní Darienová odstoupila od okna, ruce se jí silně třásly. „Pořád si myslím, že to nemůže být pravda. Nemůže. Je to někdo jiný. Jak to víte jistě?“

Posadila se k malému dřevěnému stolku u stojanu s vodou, tvář ohromenou a bezvýraznou, oči lesklé strachem.

„Provedli jsme předběžnou identifikaci vaší dcery podle osobních věcí nalezených policií.“ Scarpettová si přitáhla židli a posadila se proti paní Darienové. „Váš bývalý manžel si také prohlédl fotografii.“

„Pořízenou tady.“

„Ano. Prosím, dovolte mi říci, že je mi to velice líto.“

„Zmínil se aspoň, že ji vidí jen jednou dvakrát do roka?“

„Porovnáme zubní záznamy a provedeme analýzu DNA, bude-li to nutné,“ pokračovala Scarpettová.

„Můžu vám napsat informace o jejím zubaři. Pořád ještě chodí k tomu mému.“ Grace Darienová sáhla do kabelky a na stolku zarachotila rtěnka a tuhý pudr. „Ten detektiv, se kterým jsem naposled mluvila, když jsem přišla domů a dostala vzkaz. Nemůžu si vzpomenout na jméno, byla to žena. Pak volal další detektiv. Muž. Mario, Marinaro.“ Hlas se jí chvěl a mrkáním zaháněla slzy, když vytáhla malý zápisník a pero.

„Pete Marino?“

Napsala něco a vytrhla stránku neobratnýma rukama, téměř ochromenýma. „Neznám telefonní číslo zubaře zpaměti. Tady je jeho jméno a adresa.“ Přisunula kus papíru Scarpettové. „Marino. Myslím, že ano.“

„To je detektiv newyorského policejního oddělení přidělený k úřadu asistentky státního zástupce Jaime Bergerové. Její úřad povede kriminální vyšetřování.“

Scarpettová uložila papír do složky, kterou jí nechala Rene.

„Říkal, že půjdou do Toniina bytu pro její kartáč na vlasy a kartáček na zuby. Už je pravděpodobně mají, nevím, nic dalšího jsem neslyšela,“ pokračovala paní Darienová třesoucím se a zadrhávajícím hlasem. „Policie mluvila nejdřív s Larrym, protože jsem nebyla doma. Jela jsem s kočkou k veterináři. Musela jsem ji dát uspat, dovedete si představit to načasování. Byla jsem tam, když se mě snažili najít. Ten detektiv z úřadu státního zástupce říkal, že byste mohli získat její DNA z věcí v jejím bytě. Nechápu, jak si můžete být jistá, že to je ona, když jste ještě neudělali testy.“

Scarpettová

o totožnosti

Toni

Darienové

nijak

nepochybovala. Její řidičský průkaz a klíče od bytu byly v kapse mikiny, kterou měla na sobě. Pitevní rentgeny ukázaly zhojené fraktury klíční kosti a pravé paže a tato stará poranění se shodovala s těmi, která Toni utrpěla před pěti lety, když jela na kole a porazilo ji auto, aspoň podle informací policie.

„Varovala jsem ji před běháním ve městě,“ pokračovala paní Darienová. „Ani vám nepovím, kolikrát, ale nikdy to nedělala po setmění. Nevím, proč by si šla zaběhat v dešti.

Nesnáší běhání v dešti, zvlášť když je zima. Myslím, že došlo k omylu.“

Scarpettová k ní přistrčila krabici papírových kapesníků a řekla: „Ráda bych vám položila pár otázek, prošla s vámi pár věcí, než ji uvidíme. Souhlasíte?“ Po spatření těla už Grace Darienová nebude ve stavu, aby mohla mluvit. „Kdy naposled jste měla kontakt s dcerou?“

„V úterý ráno. Neřeknu vám přesný čas, ale asi v deset.

Volala jsem jí a povídaly jsme si.“

„Přede dvěma dny, šestnáctého prosince.“

„Ano.“ Utřela si oči.

„Od té doby nic? Žádné další telefonáty, vzkazy, e-maily?“

„Nemluvily jsme spolu ani jsme si nepsaly každý den, ale poslala mi esemesku. Ukážu vám ji.“ Natáhla se pro kabelku. „Měla jsem to asi říct tomu detektivovi. Jakže se jmenuje?“

„Marino.“

„Chtěl vědět o jejím e-mailu, protože říkal, že se na něj budou muset podívat. Dala jsem mu adresu, ale samozřejmě její heslo neznám.“ Hledala v kabelce mobil a brýle. „Volala jsem Toni v úterý ráno a ptala se jí, jestli chce krocana, nebo šunku. Na Vánoce. Nechtěla ani jedno. Říkala, že přinese rybu, a já jí slíbila, že obstarám, cokoli bude chtít. Byl to normální rozhovor, většinou o podobných věcech, protože její dva bratři přijedou také domů. Všichni budeme společně na Long Islandu.“ Vytáhla telefon, nasadila si brýle a třesoucíma se rukama hledala něco v mobilu. „Tam bydlím. V Islipu.

Pracuji jako sestra v nemocnici Mercy.“ Podala Scarpettové mobil. „Tohle poslala minulý večer.“ Vytáhla si další kapesníky z krabice.

Scarpettová si přečetla textovou zprávu:

Od: Toni

Pořád se snažím dostat dovolenou, ale Vánoce jsou šílené. Musím sehnat náhradu a nikdo nechce hlavně kvůli pracovní době. Pusu T.

917-555-1487

Posláno: středa 17. 12. 20:07

Scarpettová se zeptala: „A to číslo s devět-jedna-sedm je číslo vaší dcery?“

„Její mobil.“

„Můžete mi říct, čeho se ta zpráva týká?“ Měla by se ujistit, že Marino o tom ví.

„Toni pracuje po nocích a o víkendech a snažila se sehnat někoho, kdo by ji zastoupil, aby si mohla vzít na svátky pár dní volno,“ vysvětlila paní Darienová. „Přijedou její bratři.“

„Váš bývalý manžel uvedl, že byla zaměstnaná jako servírka v Hell’s Kitchen.“

„To on říká vždycky, jako by nosila sekanou nebo obracela hamburgery. Toni pracuje v restauraci v High Roller Lanes, velmi hezké místo, na vysoké úrovni, ne jako typická bowlingová herna. Jednou chce mít vlastní restauraci ve velkém hotelu v Las Vegas, v Paříži nebo Monte Carlu.“

„Pracovala včera v noci?“

„Normálně ve středu nedělá. V pondělí až středu má obvykle volno a pak pracuje na dlouhé směny od čtvrtka do neděle.“

„Vědí její bratři, co se stalo?“ zeptala se Scarpettová.

„Nechtěla bych, aby se o tom doslechli ze zpráv.“

„Larry jim to pravděpodobně řekl. Já bych počkala.

Možná to není pravda.“

„Chceme brát ohled na každého, kdo by se to neměl dozvědět ze zpráv.“ Scarpettová mluvila tak ohleduplně, jak mohla. „Co nějaký přítel? Někdo pro ni důležitý?“

„Tedy, to bych také ráda věděla. V září jsem navštívila Toni u ní doma a měla tam hromadu plyšových zvířátek na posteli a spoustu parfémů a podobně a mluvila vyhýbavě o tom, odkud to pochází. A na Díkůvzdání pořád někomu posílala esemesky, jednu chvíli vypadala šťastně a vzápětí měla špatnou náladu. Však to znáte, jak se chovají zamilovaní. Vím jen, že se v práci potkává se spoustou lidí, spoustou velmi atraktivních a vzrušujících mužů.“

„Je možné, že se svěřila vašemu bývalému manželovi?

Například mu řekla o nějakém příteli?“

„Nebyli si blízcí. Vy zkrátka nechápete, proč to Larry dělá, o co mu skutečně jde. Chce se mi pomstít a dát všem najevo, že je svědomitý otec, a ne opilec a notorický hráč, který opustil rodinu. Toni by nikdy nechtěla být zpopelněná, a jestli se stalo to nejhorší, využiji pohřební službu, která se postarala o mou matku, Levine a synové.“

„Obávám se, že dokud se vy a pan Darien nedohodnete ohledně pohřbu Toniiných ostatků, OCME ji nemůže propustit,“ upozornila Scarpettová.

„Neposlouchejte ho. Opustil Toni, když byla mimino.

Proč by ho měl někdo poslouchat?“

„Zákon vyžaduje, že takové spory jako váš se musejí vyřešit, v případě nutnosti i soudně, než můžeme uvolnit tělo,“ vysvětlila Scarpettová. „Lituji. Vím, že to poslední, co teď potřebujete, je další frustrace a rozčilování.“

„Jaké má právo ukázat se najednou po víc než dvaceti letech, vznášet požadavky a chtít její osobní věci? Hádat se se mnou v hale a vykládat tomu děvčeti, že chce Toniiny věci, všechno, co měla na sobě, když ji přivezli, a přitom to vůbec nemusí být ona. Říkal tak hrozné, kruté věci! Byl opilý a identifikoval ji podle fotografie. A vy mu věříte?

Ach, bože. Co uvidím? Povězte mi to, ať vím, co mám čekat.“

„Příčinou smrti vaší dcery je tupé poranění hlavy, které roztříštilo

lebku

a poškodilo

mozek,“

odpověděla

Scarpettová.

„Někdo ji uhodil do hlavy.“ Paní Darienové se zatřásl hlas, přestala se ovládat a rozplakala se.

„Dostala prudký úder do hlavy. Ano.“

„Kolikrát? Jen jednou?“

„Paní Darienová, musím vás hned na začátku upozornit, že všechno, co vám sděluji, je důvěrné a je mou povinností řídit se opatrností a dobrým úsudkem v tom, o čem teď spolu hovoříme,“ prohlásila Scarpettová. „Je velmi důležité, aby se nezveřejnilo nic, co by pomohlo útočníkovi, který napadl vaši dceru, aby mu tento strašný zločin prošel.

Doufám, že rozumíte. Až skončí policejní vyšetřování, můžeme se spolu sejít a promluvit si o všem tak podrobně, jak budete chtít.“

„Toni si byla včera v noci zaběhat v dešti na severní straně Central Parku? Co tam vůbec dělala? Obtěžoval se někdo na to zeptat?“

„My všichni si klademe spoustu otázek, bohužel zatím máme velmi málo odpovědí,“ odvětila Scarpettová. „Ale jak tomu rozumím, vaše dcera má byt v Upper East Side, na Druhé Avenue. To je asi dvacet bloků od místa, kde ji našli, což pro zdatného běžce není moc daleko.“

„Ale bylo to v Central Parku po setmění. Bylo to za tmy blízko Harlemu. Nikdy by nešla běhat do té oblasti, když je tma. A neměla ráda déšť ani zimu. Přepadl ji někdo zezadu?

Bránila se? Ach, bože.“

„Připomínám vám, co jsem řekla o detailech, o opatrnosti, kterou teď musíme uplatňovat,“ opakovala Scarpettová.

„Můžu vám sdělit, že jsem nenašla žádné zjevné známky zápasu. Zdá se, že Toni dostala úder do hlavy, který způsobil velké pohmoždění a silné krvácení do mozku, což naznačuje, že doba přežití byla dost dlouhá pro významnou reakci tkáně.“

„Ale nebyla by při vědomí.“

„Nálezy naznačují určitou dobu přežití, ale ne, nebyla by při vědomí. Možná si vůbec neuvědomila, co se stalo a že ji přepadli. To budeme vědět jistě, až přijdou výsledky testů.“

Scarpettová otevřela složku, vzala z ní zdravotní kartu a položila ji před paní Darienovou. „Tohle vyplnil váš bývalý manžel. Uvítala bych, kdybyste se na to podívala.“

Dokument se třásl paní Darienové v rukou, když ho pročítala.

„Jméno, adresa bydliště, místo narození, jména rodičů.

Prosím, povězte mi, kdyby bylo zapotřebí něco opravit,“

požádala Scarpettová. „Jestli měla vysoký krevní tlak, cukrovku, hypoglykemii, psychické problémy, byla těhotná, například.“

„Vyplnil všude ne. Co o tom sakra ví?“

„Žádné deprese, náladovost, změny chování, které by vám připadaly neobvyklé.“ Scarpettová myslela na hodinky BioGraph. „Měla potíže se spaním? Dělo se s ní něco odlišného od minulosti? Říkala jste, že v poslední době nebyla ve své kůži.“

„Možná problémy s přítelem nebo něco v práci, když je ekonomika v takovém stavu. Některé z dívek, s nimiž pracuje, byly propuštěné,“ odpověděla paní Darienová.

„Někdy má špatnou náladu, jako všichni ostatní. Zvlášť v téhle roční době. Nesnáší zimní počasí.“

„Užívala nějaké léky?“

„Jenom volně prodejné, pokud vím. Vitaminy. Velmi na sebe dbá.“

„Zajímalo by mě, kdo je její internista, její lékař nebo lékaři. Pan Darien tuto část nevyplnil.“

„Ani by to nevěděl. Nikdy nedostával účty. Toni se od střední školy živí sama a ani já nevím jistě, kdo je její lékař.

Nikdy nebývá nemocná, má víc energie než kdokoli, koho znám. Pořád v jednom kole.“

„Víte, jestli obvykle nosila nějaké šperky? Třeba prsteny, náramek, náhrdelník, které zřídkakdy sundávala?“ zeptala se Scarpettová.

„To nevím.“

„Co hodinky?“

„Myslím, že ne.“

„Něco, co vypadá jako černé plastové sportovní hodinky, digitální? Velké černé hodinky? Připomíná vám to něco?“

Paní Darienová zavrtěla hlavou.

„Viděla jsem podobné hodinky, když se lidé účastnili nějaké studie. Vy jste se s tím ve své profesi určitě také setkala. Hodinky, které jsou v podstatě srdeční monitory nebo je nosí lidé s poruchami spánku,“ upřesnila Scarpettová.

Pohled naděje v očích paní Darienové.

„Co tehdy, když jste viděla Toni o Díkůvzdání,“

vyptávala se dál Scarpettová. „Neměla podobné hodinky jako ty, co jsem teď popsala?“

„Ne.“ Paní Darienová znovu zavrtěla hlavou. „Právě tohle mám na mysli. Možná to není ona. Nikdy jsem u ní nic takového neviděla.“

Scarpettová se pak zeptala, jestli chce teď vidět tělo, a obě vstaly od stolku a přešly do přilehlé místnosti, malé a prázdné, jen pár fotografií panoramatu New Yorku na světle zelených stěnách. Pozorovací okno bylo vysoké přibližně k pasu, asi ve výši rakve na márách, a na druhé straně byla ocelová zástěna, ve skutečnosti dveře výtahu, který přivezl Toniino tělo z márnice.

„Než otevřu zástěnu, chci vám vysvětlit, co uvidíte,“

promluvila Scarpettová. „Chcete se posadit na pohovku?“

„Ne. Ne, děkuji. Zůstanu stát. Jsem připravena.“ Oči měla vytřeštěné strachy a dýchala zrychleně.

„Stisknu tlačítko.“ Scarpettová ukázala na panel se třemi tlačítky na zdi, dvě černá, jedno červené, tlačítka starého výtahu. „A až se zástěna otevře, tělo bude hned za ní.“

„Ano. Rozumím. Jsem připravená.“ Paní Darienová sotva mohla mluvit, byla vystrašená, třásla se, jako by mrzlo, těžce dýchala jako při velké námaze.

„Tělo je na nemocničním vozíku ve výtahu, za okénkem.

Hlava bude tady, vlevo, zbytek bude přikrytý.“

Scarpettová stiskla horní černé tlačítko a ocelové dveře se rozevřely s hlasitým zařinčením. Za poškrábaným plexisklem byla Toni Darienová zahalená modrým prostěradlem, měla sinalou tvář, zavřené oči, bezbarvé a suché rty a dlouhé tmavé vlasy stále vlhké, jak ji omývali.

Její matka přitiskla ruce k okénku. Opřela se a začala kvílet.

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

2

Pete Marino se pozorně rozhlížel po garsonce a snažil se vnímat její osobitost a náladu, intuitivně vycítit, co mu může napovědět.

Místa činu jsou jako mrtví lidé. Mají toho hodně co vyprávět, pokud rozumíte jejich tiché řeči, a Marina právě teď upoutalo, že laptop a mobil Toni Darienové zmizely, zatímco jejich nabíječky stále byly zastrčené ve zdi. Také mu dělalo starosti, že tu zřejmě nic jiného nechybělo nebo nebylo porušené a policie došla k názoru, že Toniin byt nemá s její vraždou nic společného. Přesto cítil, že tu někdo byl. Nevěděl, jak na to přišel, byl to jen pocit vzadu v týlu, jako by ho něco pozorovalo nebo se snažilo přivolat jeho pozornost a on neviděl, co to je.

Marino se vrátil na chodbu, kde uniformovaný policista z newyorského oddělení hlídal byt, protože nikdo nesměl dovnitř, dokud to nepovolila Jaime Bergerová. Chtěla, aby byt zůstal zapečetěný, dokud si nebude jistá, že z něj nic dalšího nepotřebuje. Také na tom neústupně trvala při telefonickém hovoru s Marinem, ale zároveň si přitom protiřečila. Nezdržujte se v jejím bytě příliš dlouho a zacházejte s ním jako s místem činu. Takže, co z toho platilo? Marino byl v podobné situaci už mnohokrát, proto se příliš neohlížel na nikoho, včetně své šéfky. Dělal věci po svém. A pokud šlo o něj, byt Toni Darienové byl místem činu a hodlal ho obrátit třeba naruby.

„Víte co,“ oslovil Marino policistu přede dveřmi, jehož příjmení bylo Mellnik. „Měl byste zavolat Bonnellové.

Musím s ní mluvit o chybějícím laptopu a mobilu, ujistit se, že je neodnesla.“

Bonnellová byla vedoucím vyšetřovatelem případu a byt už dnes dřív navštívila s týmem policejních techniků.

„Vy snad nemáte telefon?“ Mellnik se opíral o zeď v matně osvětlené chodbě, skládací židli měl nedaleko vrcholu schodů.

Až Marino odejde, Mellnik si židli přisune zpátky do bytu a bude tam sedět do doby, než si bude potřebovat zajít na záchod nebo než ho o půlnoci vystřídá někdo na noční směnu. Mizerná práce. Jenže někdo to dělat musí.

„To máte tolik práce?“ řekl Marino.

„Jen proto, že tu trčím a šťourám se nudou v zadku, neznamená to, že nemám co na práci. Mám spoustu práce s přemýšlením.“ Uhladil si černé nagelované vlasy. Byl to malý chlapík s postavou jako projektil. „Seženu Bonnellovou, ale co jsem vám říkal? Když jsem sem přišel, chlapík, co jsem ho střídal, mi toho napovídal víc než dost o tom, o čem mluvili technici. Jako, kde je její telefon? Kde je její laptop? Ale nepředpokládají, že sem někdo přišel a vzal je. Nejsou o tom důkazy. Myslím, že je jasné jako facka, co se jí stalo. Proč lidi pořád běhají v parku v noci, hlavně ženské? Jen si to představte.“

„A dveře byly zamčené, když sem přišla Bonnellová a technici?“

„Jak jsem říkal, odemkl je správce domu, jmenuje se Joe a bydlí v prvním patře na druhém konci.“ Ukázal tím směrem. „Můžete se přesvědčit sám. Nejsou tu známky, že by někdo vypáčil zámek, vloupal se dovnitř. Dveře byly zamčené, na oknech rolety, všechno neporušené, normální.

To mi aspoň povídal ten chlapík, co tu byl přede mnou a viděl, co dělali technici, komplet všechno.“

Marino si bedlivě prohlédl kliku dveří, zástrčku, dotýkal se jich rukama v rukavicích. Vytáhl z kapsy baterku a znovu se pozorně podíval, ale žádné zjevné známky násilného vstupu neviděl. Mellnik měl pravdu. Nic nevypadalo poškozené nebo čerstvě poškrábané.

Marino řekl: „Najděte mi Bonnellovou, zavolejte taky dispečerku, abych to měl přímo od ní. Protože šéfka se mě na to bude stokrát vyptávat, až se vrátí do města, ne-li dřív.

Většina lidí, co si s sebou bere laptop, odnese taky nabíječku. Nějak se mi to nezdá.“

„Technici by vzali i nabíječku, kdyby odnesli počítač.

Ale neodnesli nic,“ upozornil Mellnik. „Možná měla oběť ještě jednu nabíječku, to vás nenapadlo? Třeba si někam vzala laptop a měla na tom místě nabíječku, rezervní. To se podle mě stalo.“

„Bergerová vám za váš skvělý názor určitě pošle vlastnoručně psané poděkování.“

„Jaké to je pro ni makat?“

„Sex ujde,“ ušklíbl Marino. „Jen kdyby mi dala víc času, abych se vzpamatoval. Pětkrát, desetkrát denně, to utahá i mě.“

„Jo, a já jsem Spiderman. Podle toho, co jsem slyšel, ji muži nerajcujou. Ale když ji vidím, tak se mi to nezdá. Musí to být zlomyslná pomluva, ne? Ženská s takovou mocí a postavením? Víte, že co se povídá, ještě nemusí být pravda. Vezměte si například mou holku. Je u hasičů. Takže si hned každý myslí, že je buď lesba, nebo se fotí v plavkách pro kalendář.“

„Nekecáte? Je v hasičském kalendáři? Letošním? To si hned jeden objednám.“

„Řekl jsem, že si to jen každý hned myslí. Takže se ptám. Je to o Jaime Bergerové taky jen domněnka?

Přiznávám, že bych to hrozně rád věděl. Internet je plný drbů o ní a o tom děvčeti od doktorky Scarpettové, co je to, její dcera, neteř? To děvče, co bylo u FBI a teď dělá pro Bergerovou celé to počítačové pátrání. Myslím tím, opravdu Jaime Bergerová nenávidí muže a to ji motivuje k tomu, aby je zavírala? Je pravda, že skoro vždycky pošle do vězení chlapa. Ne že by ženské páchaly tolik sexuálních zločinů, ale i tak. Jestli někdo ví, jak to je doopravdy, hádám, že to jste vy.“

„Nečekejte, až to zfilmujou. Přečtěte si radši knížku.“

„Jakou?“ Mellnik se posadil na skládací židli a vytáhl telefon z pouzdra na služebním opasku. „O jaké knížce mluvíte?“

„Možná byste ji měl napsat, když jste tak zvědavej.“

Marino se rozhlédl po chodbě s hnědým kobercem, zašlými světle hnědými stěnami a celkem osmi byty v prvním patře.

„Jak jsem říkal, zrovna jsem přemýšlel o tom, že nechci tuhle mizernou práci dělat celý život. Možná bych měl jít k vyšetřovatelům, víte?“ Mellnik mluvil dál a dál, jako by to Marina zajímalo a byli přáteli dlouhá léta. „Chtěl bych být přidělený k úřadu Jaime Bergerové jako vy, tedy pokud není zaujatá proti mužům, samozřejmě. Anebo k oddělení FBI pro bankovní loupeže nebo protiteroristickému a podobně, kde chodíte každý den do skutečné kanceláře, dostanete služební auto a chovají se k vám s úctou.“

„Nemají tady vrátného,“ přemítal Marino. „Do baráku se dostanete jen s klíčem, nebo vás musí někdo bzučákem pustit jako vy mě, když jsem přišel. Jakmile se dostanete do společného prostoru, kde jsou poštovní schránky, můžete si vybrat. Buď se dáte vlevo, projdete kolem čtyř bytů včetně správcova a použijete schody. Nebo zabočíte doprava, projdete kolem prádelny, komor pro údržbu a techniku, skladiště a pak po schodech. Vyjdete dvě křídla a pohodlně se dostanete sem, ani ne dva metry od Toniiných dveří. Jestli se někdo dostal do jejího bytu, měl možná z nějakého důvodu klíče, mohl přijít a odejít, aniž by ho někdo ze sousedů nutně viděl. Jak dlouho tu vysedáváte?“

„Přišel jsem ve dvě. Jak jsem říkal, předtím tu byl jiný policista. Myslím, že sem někoho poslali, hned jak se našlo tělo.“

„Jo, já vím. To totiž zařídila Bergerová. Kolik lidí jste viděl, myslím z obyvatel domu?“

„Od chvíle, co jsem přišel? Nikoho.“

„Slyšel jste téct vodu, kroky lidí, hluk vycházející z jiných bytů?“ vyptával se Marino.

„Z místa, kde jsem byl, buď tady nad schody, nebo vevnitř za dveřmi? Bylo tu úplné ticho. Ale jsem tady jenom jak dlouho?“ Podíval se na hodinky. „Asi dvě hodiny.“

Marino zastrčil baterku zpátky do kapsy kabátu.

„Všichni jsou v tuhle denní dobu pryč. To není dům pro vás, jestli jste v důchodu nebo invalidní. Především tu není výtah, takže když jste starý, nemohoucí nebo nemocný, je tohle bydlení špatná volba. Není tu regulované nájemné, není to bytové družstvo, žádná úzce spjatá komunita, žádní dlouholetí obyvatelé, v průměru tu lidé zůstávají pár roků.

Spousta svobodných a bezdětných manželských párů.

Průměrný věk mezi dvaceti a čtyřiceti. Je tu čtyřicet bytů, osm v současnosti prázdných, a předpokládám, že sem nechodí moc realitních agentů a nezvoní na správce. Protože ekonomika jde do háje, což je jeden z důvodů, proč tu je především tolik prázdných bytů, všechny uvolněné v posledních šesti měsících.“

„Jak to kruci víte? Máte zvláštní duševní schopnosti jako nějaké médium?“

Marino vytáhl z kapsy zmuchlaný kus papíru. „RTCC.

Mám seznam všech obyvatel v tomhle domě, kdo jsou, co dělají, jestli byli někdy zatčeni, kde pracují, kde nakupují, jaké mají auto, s kým šoustají.“

„Tam jsem nikdy nebyl.“ Mellnik měl na mysli Realtimeové kriminalistické centrum, které si Marino představoval jako velitelský můstek kosmické lodi U. S. S.

Enterprise, informačně technologické centrum na One Police Plaza, které v podstatě řídilo vesmírné operace newyorské policie.

„Žádná domácí zvířata,“ dodal Marino.

„Co s tím mají zvířata společného?“ Mellnik si zívl. „Od doby, co mě převedli na večerní směny, jsem úplně vyřízený. Nemůžu se pořádně vyspat. Moje holka a já jsme jako lodě míjející se za nocí.“

„Kdo by v domech, kde jsou lidi přes den pryč, venčil psa?“ pokračoval Marino. „Nájmy tu začínají někde kolem dvanácti set. To nejsou nájemníci, co si můžou dovolit platit za venčení psa nebo se tím chtějí obtěžovat. Je to jasné?

A tím se vracím k tomu, co jsem chtěl říct. Nic moc se tu neděje, nikde žádné oči nebo uši. Aspoň ne přes den, jak říkám. Kdybych to byl já a měl za lubem nějakou lotrovinu, šel bych do toho bytu právě v tuhle dobu. Všem na očích, v době, kdy je ulice a chodník plný lidí, ale v domě nikdo.“

„Připomínám vám, že ji nepřepadli doma,“ poznamenal Mellnik. „Zavraždili ji, když běhala v parku.“

„Najděte

Bonnellovou.

Začněte

se

svým

kriminalistickým studiem brzo. Možná z vás vyroste druhý Dick Tracy.“

Marino se vrátil do bytu a nechal dveře otevřené. Toni Darienová bydlela jako spousta začínajících lidí v malém prostoru, který Marino jako by úplně vyplnil, jako by se svět kolem něj najednou scvrkl. Asi osmatřicet čtverečních metrů, jak odhadoval. Ne že by jeho byt v Harlemu byl o moc větší, ale měl ložnici, nespal v zatraceném obýváku, a měl zahrádku, kousek trávníku a piknikový stolek, o který se dělil se sousedy. Nebyla to žádná sláva, ale aspoň trochu civilizovanější než tohle. Když sem asi před půl hodinou Marino přišel, udělal to, co na místě činu vždycky, udělal si všeobecný přehled, aniž se díval na cokoli detailně.

Teď začal s podrobnější prohlídkou, nejprve u vchodu, kde bylo jen tolik místa, aby se stěží otočil a vešel se tam maličký ratanový stolek. Na něm ležel reklamní popelník z hotelu Caesars Palace, kam Toni možná odkládala klíče s přívěškem se stříbrnými hracími kostkami, které se našly v kapse mikiny, co měla na sobě, když byla zabita. Možná byla jako její otec, měla ráda hazard. Marino si Lawrence Dariena prověřil, měl pár záznamů za řízení pod vlivem, vyhlásil bankrot a před pár lety se zapletl s gangem přeshraničního sázení v okresu Bergen v New Jersey. Bylo tu podezření ze spolupráce s organizovaným zločinem, patrně zločineckou rodinou Genovese, ale obvinění byla stažena. Ten chlap byl darebák, zkrachovalá existence, bývalý inženýr bioelektroniky z technické univerzity MIT, který odešel od rodiny, mizerný otec. Takový, co svým příkladem vede dceru k tomu, aby se stýkala se špatným typem mužů.

Nezdálo se, že by Toni holdovala alkoholu. Zatím Marinovi nepřipadala jako člověk, co vymetá večírky nebo se oddává neřestem. Spíš naopak, umírněná, ambiciózní a cílevědomá, blázen do fitnessu, posedlá zdravím. Na ratanovém stolku za dveřmi stála její zarámovaná fotografie z nějakého závodu, možná maratonu. Byla hezká jako modelka, s dlouhými tmavými vlasy, vysoká a štíhlá, s typickým tělem běžkyně, žádné boky, žádná prsa, na tváři výraz vášnivého odhodlání, jak usilovně běží po silnici přeplněné dalšími běžci, za povzbuzování lidí přihlížejících po straně. Marino by rád věděl, kdo tu fotografii pořídil a kdy.

Pár kroků za vchodem byla kuchyně. Dvouvařič, lednička, jednoduchý dřez, tři skříňky, dvě zásuvky, všechno bílé. Na pracovní desce ležela hromádka pošty, žádná otevřená, jako by s ní Toni vešla, odložila ji a pak se začala zabývat jinými věcmi nebo ji prostě pošta nezajímala.

Marino si prohlédl několik katalogů a reklam s kupony, což označoval za poštu na vyhození, a leták na jasně růžovém papíru upozorňující nájemníky domu, že druhý den, devatenáctého prosince, mezi osmou a polednem nepoteče voda.

Poblíž byl nerezový odkapávač na nádobí a v něm nůž na máslo, vidlička, lžička, talíř, miska, hrníček na kávu s obrázkem z komiksu Far Side, kde děcko z „Midvaleské školy pro nadané“ strká do dveří s nápisem „K SOBĚ“. Dřez byl prázdný a čistý, na něm houba na nádobí a láhev tekutého mycího prostředku Dawn, na desce žádné drobečky, žádné stopy od jídla, podlaha z tvrdého dřeva bez poskvrnky. Marino otevřel skříňku pod dřezem a našel malý odpadkový koš vyložený bílým igelitovým sáčkem. V něm byla slupka od banánu, zhnědlá a pronikavě páchnoucí, pár uschlých borůvek, karton od sójového mléka, kávová sedlina, spousta papírových utěrek.

Marino pár utěrek vytáhl, rozložil a ucítil něco jako med a citrus, jako čpavek s citronovou vůní, možná čisticí prostředky na nábytek a sklo. Všiml si spreje s čističem skla Windex s citronovu vůní a lahvičky politury na dřevo s včelím voskem a pomerančovým olejem. Zdálo se, že Toni byla velmi pořádná, možná až chorobně, a čistila a uklízela, když byla doma naposled. Na co použila Windex? Marino nic skleněného neviděl. Přešel k protější zdi, nahlédl za rolety, přejel přes skleněnou tabulku prstem v rukavici.

Okna nebyla špinavá, ale také se nezdála nedávno umytá.

Možná používala Windex na čištění zrcadla nebo podobně, anebo tu možná uklízel někdo jiný, odstranil otisky prstů a DNA, nebo si to aspoň myslel. Marino se vrátil do kuchyně, což mu nezabralo ani deset kroků. Papírové utěrky z koše putovaly do sáčku na důkazy. Na rozbor DNA.

V ledničce Toni uchovávala cereálie, několik krabic celozrnných lupínků Kashi, další sójové mléko, borůvky, sýry, jogurt, římský salát, cherry rajčata, plastovou krabičku s těstovinami a něčím, co vypadalo jako parmazánová omáčka, možná donesená z restaurace, anebo si někde dala večeři a zbytky si vzala domů. Kdy? Včera večer? Nebo posledním jídlem, které snědla doma, byla miska cereálií s banánem a borůvkami a šálek kávy, snídaně? Dnes ráno tady nesnídala, to bylo víc než jisté. Měla snídani tady včera ráno, pak byla pryč celý den a najedla se venku, v nějaké italské restauraci? A co potom? Vrátila se domů, dala zbylé těstoviny do ledničky a někdy během deštivé noci si šla zaběhat? Marino přemýšlel o obsahu jejího žaludku, byl zvědav, co Scarpettová našla při pitvě. Několikrát se jí snažil odpoledne zavolat, nechal jí několik vzkazů.

Podlaha z tvrdého dřeva zaskřípala pod Marinovýma velkýma nohama ve vysokých botách, když se otočil a kráčel zpátky do obývací části. Bylo slyšet rámus dopravy na Druhé Avenue, motory aut, klaksony a lidé na chodníku.

Nepřetržitý hluk a ruch mohl dávat Toni falešný pocit bezpečí. Bylo nepravděpodobné, že by se tu cítila izolovaná, jedno patro nad ulicí, ale zřejmě po setmění stahovala rolety, aby nikdo neviděl dovnitř. Mellnik tvrdil, že rolety byly dole, když přišla Bonnellová a hoši z kriminálky, což naznačovalo, že je stáhla Toni. Kdy? Jestli tady naposled jedla včera ráno, proč se neobtěžovala vytáhnout rolety, když vstala? Zjevně se ráda dívala z oken, protože k nim postavila malý stůl a dvě židle. Stůl byl čistý, na něm jediná slaměná podložka, a Marino si představil, jak tu Toni včera ráno seděla a jedla cereálie. Ale při stažených roletách?

Na stěně mezi okny byla na jednoramenném držáku připevněná

televize

s plochou

obrazovkou,

dvaatřicetipalcový Samsung, dálkový ovladač na nízkém stolku u dvoumístné pohovky. Marino zvedl ovladač a zapnul televizi, aby zjistil, na co se Toni dívala naposled.

Na obrazovce naskočil Přehled zpráv, kde jeden z hlasatelů hovořil o vraždě „běžkyně v Central Parku, jejíž jméno úřady ještě nezveřejnily“, pak střih na starostu Bloomberga, který k tomu vydal prohlášení, potom mluvil policejní komisař Kelly, obvyklá slova, jaká říkají politici a příslušní činitelé, aby uklidnili veřejnost. Marino poslouchal, než se přešlo k tématu nejnovějšího veřejného pobouření kvůli pomoci pojišťovně AIG.

Odložil dálkový ovladač zpět na stolek, přesně kde ho našel, vytáhl z kapsy zápisník, poznamenal si kanál, na který byla naladěná televize, a v duchu se ptal, jestli si toho policejní technici nebo Bonnellová všimli. Pravděpodobně ne. Zamyslel se nad tím, kdy se asi Toni dívala na zprávy.

Byla to první věc, kterou udělala, když ráno vstala? Pustila si zprávy během dne, nebo se dívala, než šla spát? Když se naposled dívala na zprávy, kde seděla? Podle nastavení ramene držáku byla televize obrácená k velké posteli. Ta byla přikrytá bleděmodrým saténovým přehozem, na polštářích tři plyšová zvířátka: mýval, tučňák a pštros.

Marino by rád věděl, jestli jí je někdo dal, třeba matka, přítel sotva. Takové plyšáky by muž těžko věnoval jako dárek, pokud by nebyl gay. Marino šťouchl do tučňáka prstem v rukavici, podíval se na značku výrobce, pak si prohlédl druhé dvě. Gund. Zapsal si to.

Vedle postele stál stolek se zásuvkou. V ní byl pilník na nehty, několik tužkových baterií, lahvička motrinu, pár starých brožovaných knížek, skutečné kriminální případy: Příběh Jeffreyho Dahmera: Americká noční můra a Ed Gain, Psycho. Marino si názvy zapsal, prolistoval každou z nich a díval se, jestli si Toni nedělala poznámky, ale žádné nenašel. Mezi stránkami Příběhu Jeffreyho Dahmera byl zastrčený paragon z osmnáctého listopadu 2006, kdy byla knížka zřejmě zakoupena v antikvariátu Moe’s Books v Berkeley v Kalifornii. Žena, která žije sama, čte takové strašidelné škváry? Možná jí je někdo dal. Marino knížky uložil do sáčku na důkazy. Měly by přijít do laboratoří, kde prověří otisky prstů, vzorky DNA. Byl to jen takový pocit.

Nalevo od postele byl šatník, oblečení v něm moderní, sexy: Legíny, tunikové svetry s pestrými vzory, trička s potiskem a velkým výstřihem, elastické kalhoty, několik elegantních šatů. Marino ty značky neznal, na módní návrhářství nebyl žádný expert. Baby Phat, Coogi, Kensie Girl. Na podlaze bylo deset párů bot včetně běžeckých bot Asics jako ty, které měla Toni na sobě, když ji zavraždili, a jedny válenky Ugg z ovčí kůže na zimu.

Na horní polici bylo na hromádkách složené ložní prádlo, vedle lepenková krabice, kterou Marino sundal a podíval se do ní. DVD s filmy, většinou komedie a akční, série s Dannyho parťáky, další s hráčskými tématy. Měla ráda George Clooneyho, Brada Pitta, Bena Stillera. Nic příliš násilného, nic strašidelného jako ty knížky u postele.

Možná si už DVD nekupovala, dívala se na filmy, pokud je měla ráda, v kabelové televizi, půjčovala si je za poplatek z videotéky. Anebo se dívala na filmy na svém laptopu. Kde ten laptop sakra je? Marino pořídil fotografie a další poznámky.

Pak ho napadlo, že neviděl žádný zimní kabát. Pár větrovek a dlouhý červený vlněný plášť, který vypadal nemoderní, možná ze střední školy nebo po matce či někom jiném, ale co skutečný zimní kabát, když si vyšla do města v den jako dnes? Nějaká parka, zimní bunda, péřovka. Byla tu spousta oblečení pro volný čas, spousta sportovního oblečení včetně flísových mikin a nepromokavých bund, ale co když šla do práce? Co když šla na nákupy, na večeři nebo běhala v opravdu studeném počasí? Žádný silný zimní kabát neměla v době smrti na sobě, jen mikinu, což Marino považoval vzhledem k mizernému počasí včera v noci za podivné.

Vešel do koupelny s toaletou a rozsvítil. Bílé umyvadlo, bílá vana a sprchový kout dohromady, modrý sprchový závěs se vzorkem s rybičkami a bílým lemem. Několik zarámovaných fotografií na bílých kachlíkových zdech, další snímky Toni při běhu, ne ve stejném závodu jako na fotografii, kterou viděl u vchodu. Měla různá startovní čísla, musela se účastnit spousty závodů, opravdu to byla její vášeň, stejně jako parfémy, měla na poličce šest lahviček různých vůní, přední značky. Fendi, Giorgio Armani, Escada. Zajímalo by ho, jestli je kupovala v obchodě se slevou nebo si je možná objednávala online se sedmdesátiprocentní slevou, jako to udělal sám zhruba před měsícem při brzkém nákupu vánočních dárků.

Ale teď si pomyslel, že byl špatný nápad dát Georgii Bacardiové parfém s názvem Trable, který dostal za 21,10

dolaru, obrovská sleva, protože nebyl v krabičce. Když parfém objevil na eBay, připadalo mu to legrační a koketní.

Teď to tak legračně nevypadalo, protože trablů měli víc než dost. Tolik, že se jen hádali, jejich schůzky a telefonní hovory byly méně časté, všechno známá varovná znamení.

Historie se opakovala. Nikdy neměl vztah, který by vydržel, jinak by především nechodil s Bacardiovou a byl by šťastně ženatý, možná pořád s Doris.

Otevřel lékárničku nad umyvadlem, protože dobře věděl, že jednou z prvních věcí, na které se Scarpettová zeptá, bude její obsah. Motrin, midol, atletická páska, náplasti, sterilní polštářky, náplasti na puchýře a spousta vitaminů. Byly tam tři recepty, všechny na stejný lék, ale napsané v různé době, poslední těsně před Díkůvzdáním. Diflucan. Marino nebyl žádný lékárník, ale diflucan znal, věděl moc dobře, co to znamená, když ho užívá žena, kterou má rád.

Toni možná měla chronický problém s kvasinkovou infekcí, měla často sex, nebo to souviselo s jejím běháním.

S nošením těsného či neprodyšného oblečení, jako umělá kůže či vinyl. Zachycená vlhkost je nepřítel číslo jedna, jak Marinovi vždycky říkali, tohle, a taky když neperete prádlo v dost teplé vodě. Slyšel, že si některé ženy sterilizují spodní kalhotky v mikrovlnce, a jedna, se kterou chodil, když byl u richmondské policie, je přestala nosit vůbec s tím, že nejlepší prevencí je cirkulace vzduchu, což mu vyhovovalo.

Marino pořídil seznam všeho, co bylo v lékárničce a pod umyvadlem, většinou kosmetika.

Byl ještě v koupelně a fotografoval, když se objevil Mellnik, mluvil do mobilu a palcem nahoru naznačoval, že vystopoval detektiva Bonnellovou.

Marino si od něj telefon vzal a ohlásil se: „Jo.“

„S čím vám můžu pomoct?“ Ženský hlas, příjemný, hlubší, jak to měl Marino rád.

Bonnellovou neznal, až dodnes o ní nikdy neslyšel. To ovšem nebylo nijak překvapivé, policejní oddělení velké jako to newyorské mělo asi čtyřicet tisíc policistů, z toho šest tisíc detektivů. Marino kývl hlavou na Mellnika a naznačil, aby na něj počkal na chodbě.

„Potřebuju nějaké informace,“ řekl Marino do telefonu.

„Pracuju s Bergerovou a nemyslím, že vy a já jsme se už setkali.“

„Jednám s asistenty státního zástupce přímo,“ opáčila.

„Což je patrně důvod, proč jsme se ještě nesetkali.“

„Nikdy jsem o vás neslyšel. Jak dlouho jste u oddělení vražd?“

„Dost dlouho, abych uměla víc než triangulovat.“

„Vy jste matematička nebo co?“

„Jestli chce Bergerová informace, může zavolat rovnou mně.“

Marino byl zvyklý, že se ho lidé snaží obejít, aby se dostali k Bergerové. Slýchal nejrůznější výmysly, proč někdo musí mluvit s ní a nemůže mluvit s ním. Bonnellová nebyla u vražd moc dlouho, jinak by se nechovala tak odmítavě a defenzivně. Nebo možná slyšela nějaké drby a usoudila, že se jí Marino nelíbí, aniž s ním jednala přímo.

„Podívejte, Bergerová má zrovna teď dost práce,“

odvětil. „Proto mě pověřila, abych odpovídal na otázky místo ní. Nechce zítra začít den telefonátem od starosty, který se bude vyptávat, co sakra dělá, aby zabránila dalším škodám v turistickém průmyslu, nebo v tom, co z něj zbylo.

Týden před Vánoci je v Central Parku znásilněna a zavražděna žena a lidi si možná rozmyslí, aby sem vzali manželku a děti na vystoupení Rockettes.“

„Zdá se, že s vámi nemluvila.“

„Ale ano, mluvila. Proč myslíte, že jsem v bytě Toni Darienové?“

„Jestli ode mě chce Bergerová informace, má moje číslo,“ odsekla Bonnellová. „Ráda zařídím všechno, co bude potřebovat.“

„Proč mi to komplikujete?“ Marino začínal být naštvaný a to netelefonoval ještě ani minutu.

„Kdy jste s ní mluvil naposled?“

„Proč se ptáte?“ Něco se dělo. Něco, o čem Marino nevěděl.

„Možná by pomohlo, kdybyste mi odpověděl na otázku,“

trvala na svém Bonnellová. „Funguje to oboustranně. Vy se zeptáte mě. Já se zeptám vás.“

„Vaši lidé ještě ani neuvolnili místo činu v parku dnes ráno, když jsem s ní mluvil. Hned jak dostala oznámení, zatelefonovala mi, protože vede tohle zatracený vyšetřování.“ Teď zas mluvil defenzivně Marino. „Mluvím s ní po telefonu každou chvíli celý den.“

To nebyla tak úplně pravda. Mluvil s Bergerovou třikrát, naposled asi před třemi hodinami.

„Snažím se říct,“ pokračovala Bonnellová, „že byste asi měl promluvit znovu s ní, a ne se mnou.“

„Kdybych s ní chtěl mluvit, zavolám jí. Vám volám, protože mám pár otázek. Máte s tím nějaký problém?“

Marino při telefonování rozčileně přecházel po bytě.

„Mohla bych.“

„Jak jste říkala, že se jmenujete křestním? A nedávejte mi jenom iniciály.“

„L. A. Bonnellová.“

Marino by rád věděl, jak vypadá a jak je stará. „Těší mě.

Jsem P. R. Marino. Jako v ,public relations‘, pro což mám zvláštní talent. Jen chci potvrdit, že vaši lidé neodnesli laptop a mobil Toni Darienové. Že tu ty věci nebyly, když jste přišli.“

„Nebyly. Jen nabíječky.“

„Měla Toni nějakou kabelku nebo peněženku? Kromě několika prázdných kabelek ve skříni nevidím nic, co by s sebou běžně nosila. A pochybuju, že by si vzala kabelku nebo peněženku, když si šla zaběhat.“

Odmlka, potom: „Ne. Nic takového jsme neviděli.“

„Dobře, to je důležité. Zdá se, že pokud měla kabelku, peněženku, tak zmizely. Vzali jste odtud něco pro laboratoře?“

„V současnosti nepovažujeme byt za místo činu.“

„Zvláštní, že to absolutně vylučujete, kategoricky soudíte, že byt s tím nijak nesouvisí. Jak víte, že toho, kdo ji zabil, neznala? Někoho, kdo byl u ní doma?“

„Nebyla zabita v bytě a nejsou důkazy, že se tam někdo vloupal nebo že něco bylo ukradeno či porušeno.“

Bonnellová to pronesla jako na tiskové konferenci.

„Hele. Mluvíte s jiným poldou, ne s blbými médii,“

ohradil se Marino.

„Jediná neobvyklá věc je chybějící laptop a mobil.

Možná kabelka s peněženkou. Dobrá, souhlasím, že tohle musíme objasnit,“ připustila Bonnellová méně škrobeně.

„Měli bychom probrat detaily později, až se Jaime Bergerová vrátí a sedneme si k tomu.“

„Mně se zdá, že byste se měli víc starat o Toniin byt, o to, že se tam možná někdo dostal a ty chybějící věci odnesl.“ Marino se nehodlal vzdát.

„Nic neukazuje, že ty předměty neodnesla někam sama.“

Bonnellová rozhodně věděla něco, co mu nechtěla svěřit.

„Například, mohla mít mobil s sebou, když šla včera běhat do parku, a pachatel ho vzal. Nebo si šla zaběhat z nějakého jiného místa, z domu kamarádky nebo přítele. Těžko soudit, kdy byla naposled doma. Těžko soudit na spoustu věcí.“

„Mluvila jste se svědky?“

„Co myslíte, že dělám? Procházím se po nákupech?“

Také začínala být rozzlobená.

„Myslím tady z domu,“ upřesnil Marino a po pauze, kterou si vyložil jako její neochotu odpovědět, dodal: „Všechno tohle předám Bergerové, hned jak skončím s vámi. Navrhuju, abyste mi dala ty detaily, a já jí nemusel hlásit, že jsem měl problém se spoluprací.“

„Bergerová a já problém se spoluprací nemáme.“

„Fajn. Nechme to tak. Na něco jsem se ptal. S kým jste mluvila?“

„S několika svědky,“ odpověděla Bonnellová. „Muž, který bydlí v jejím poschodí, říká, že ji viděl přijít včera pozdě odpoledne. Prý se zrovna vrátil domů z práce a byl na cestě do posilovny, když uviděl Toni na schodech. Když šel po chodbě, odemykala dveře bytu.“

„Šel jejím směrem?“

„Jsou tam schody na každém konci chodby. Použil schodiště blíž ke svému bytu, ne to u jejího.“

„Takže podle toho, co říkáte, se k ní moc blízko nedostal, neviděl ji dobře.“

„Detaily bychom měli nechat na později. Možná až zase budete mluvit s Jaime, povězte jí, že bychom se všichni měli sejít,“ řekla Bonnellová.

„Musíte mě o detailech informovat teď, to je nepřímo její pokyn,“ trval na svém Marino. „Snažím se představit si, co jste mi právě popsala. Ten chlap viděl Toni ze svého konce chodby, přibližně ze třiceti metrů. Mluvila jste s tím svědkem sama?“

„Nepřímý pokyn. To je nějaká novinka? Ano, mluvila jsem s ním sama.“

„Číslo jeho bytu?“

„Dvě stě deset, o troje dveře dál od dveří oběti, vlevo.

Na druhém konci chodby.“

„Zastavím se tam, až budu odcházet,“ poznamenal Marino a vytáhl složenou zprávu z RTCC, aby se podíval, kdo bydlí v bytě 210.

„Asi nebude doma. Říkal, že odjíždí z města na prodloužený víkend. Měl pár příručních zavazadel a letenku.

Obávám se, že jste trochu vedle.“

„Co myslíte tím ,vedle‘?“ K čertu s tím. Co mu to neřekli?

„Myslím tím, že vaše informace a moje se mohou lišit,“

odvětila Bonnellová. „Snažím se vám něco naznačit, jeden z těch vašich nepřímých pokynů, a vy nedáváte pozor.“

„Tak se o to podělme. Já vám předám moje informace a vy zas svoje. Graham Tourette,“ přečetl Marino ze zprávy s údaji z RTCC. „Jednačtyřicet let, architekt. Moje informace vycházejí z toho, co najdu, když si dám práci s hledáním. Nemám ponětí, odkud máte svoje informace, ale nezdá se mi, že se obtěžujete hledat.“

„Graham Tourette je ten soused, se kterým jsem mluvila.“ Bonnellová teď nebyla tak uštěpačná. Mluvila spíš ostražitě.

„Ten Graham Tourette se znal s Toni dobře?“ zeptal se Marino.

„Prý ne. Řekl, že ani nezná její jméno, ale je si jistý, že ji viděl jít do bytu včera kolem šesté večer. Prý si nesla poštu.

Vypadalo to jako dopisy, časopisy a leták. Nechci to rozvádět po telefonu a čeká mě tu fůra dalších hovorů. Měla bych jít. Až se Jaime vrátí, probereme to.“

Marino se nezmínil, že Bergerová je mimo město.

Napadlo ho, že s ní Bonnellová mluvila a nehodlá mu říct, o čem. Bergerová a Bonnellová věděly něco, co Marino ne.

„Jaký leták?“ zeptal se tedy.

„Leták na jasně růžovém papíru. Říkal, že ho poznal na dálku, protože ho dostali všichni ten den, včera.“

„Zkontrolovala jste Toniinu poštovní schránku, když jste tu byla?“ zeptal se Marino.

„Správce mi ji otevřel,“ přisvědčila Bonnellová. „Musíte mít klíč. Její klíče se našly u ní v kapse, když ji objevili v parku. Vyjádřím to takhle. Zabýváme se tu choulostivou situací.“

„Jo, já vím. Sexuální vraždy v Central Parku bývají choulostivá situace. Viděl jsem fotografie z místa činu, i když za to neděkuju vám. Musel jsem si je opatřit z OCME, od jejich patologů. Tři klíče na kroužku s hracími kostkami pro štěstí, které zas takové štěstí nepřinesly.“

„Schránka na dopisy byla prázdná, když jsem ji ráno prohlížela, když jsem tam byla s techniky,“ řekla Bonnellová.

„Mám domácí telefon na toho Touretta, ale žádný mobil.

Mohla byste mi poslat e-mailem, co o něm máte, pro případ, že bych s ním chtěl mluvit.“ Marino jí nadiktoval svou e-mailovou adresu. „Musíme se podívat, co zaznamenala bezpečnostní kamera. Předpokládám, že ten dům má jednu před vchodem, nebo možná je nějaká kamera poblíž a můžeme zjistit, kdo šel dovnitř a ven. Myslím, že by bylo dobré, abych promluvil s některým ze svých kontaktů v RTCC, požádal je, aby se s tou kamerou spojili živě.“

„Proč?“ Hlas Bonnellové teď zněl rozmrzele. „Máme tam policistu, který tam sedí čtyřiadvacet hodin denně.

Myslíte, že si tam ještě někdo pro něco přijde, za předpokladu, že její byt je nějak spojený s její vraždou?“

„Nikdy nevíte, kdo se rozhodne projít okolo,“ mínil Marino. „Vrazi jsou zvláštní, paranoidní lidé. Někdy bydlí jen kousek přes ulici nebo to je přímo soused. Kdo to kruci může vědět? Chtěl jsem tím říct, že když se RTCC může živě napojit na kteroukoli síť bezpečnostních kamer, můžeme zajistit, že to video zachytíme sami, že se něco nenahraje jen náhodou. Bergerová to video bude chtít, což je důležitější. Bude chtít záznam volání na tísňovou linku toho člověka, co objevil dnes ráno tělo.“

„Nebyl to jen jeden,“ odpověděla Bonnellová. „Volalo několik lidí, co projížděli kolem, mysleli si, že něco viděli.

Od chvíle, co se to objevilo ve zprávách, telefony zvoní v jednom kuse. Měli bychom si promluvit. My dva. Stejně nedáte pokoj, takže si to klidně můžeme říct z očí do očí.“

„Taky si opatříme záznamy z Tonniina telefonu, dostaneme se i do její e-mailové schránky,“ pokračoval Marino.

„Doufejme, že najdeme nějaké logické vysvětlení ohledně mobilu a laptopu, jako třeba že je nechala u kamarádky. Totéž platí o její kabelce a peněžence.“

„Jak jsem řekla, promluvme si.“

„Myslel jsem, že to právě děláme.“ Marino nehodlal připustit, aby tu rozkazovala Bonnellová. „Možná se někdo objeví s tím, že Toni byla u něj na návštěvě, odešla si zaběhat a už se nevrátila. Až najdeme její laptop a mobil, najdeme kabelku a peněženku, budu se možná cítit líp.

Protože teď se moc dobře necítím. Nevšimla jste si náhodou její zarámované fotografie na stolku, když jste prošla dveřmi?“ Marino přešel ke vchodu a znovu vzal fotografii do ruky. „Běží v nějakém závodu, má startovní číslo 343.

Dalších pár fotek je v koupelně.“

„A co s nimi?“ opáčila Bonnellová.

„Na těch fotkách nemá sluchátka nebo iPod. A v jejím bytě taky nevidím nic jako iPod nebo walkman.“

„No a?“

„A právě o tom mluvím. O tom, jak je nebezpečné dělat předčasné závěry,“ prohlásil Marino. „Maratonští běžci, lidi, co běhají závody, nesmějí poslouchat hudbu. Je to zakázané.

Když jsem žil v Charlestonu a běžel se maraton námořní pěchoty, byla to zpráva na titulní straně. Varovali, že diskvalifikují každého, kdo se objeví se sluchátky na uších.“

„A to vás vede k jakému závěru?“

„Kdyby se k vám někdo přiblížil zezadu a uhodil vás do týlu, měla byste větší šanci ho uslyšet, kdybyste neposlouchala hudbu na plné pecky. A zdá se, že si Toni Darienová hudbu nepouštěla, když běhala. Přesto se někomu podařilo přistoupit k ní zezadu a praštit ji do hlavy, aniž se vůbec otočila. To vám ani trochu nedělá starosti?“

„Nevíte, jestli ji vrah nenapadl zepředu a ona se odvrátila, uhnula nebo cokoli, aby si chránila obličej,“

namítla

Bonnellová. „A nebyla zasažená přesně do týlu, spíš na levou stranu, za levé ucho. Takže se možná začala otáčet, zareagovala, ale bylo už pozdě. Možná děláte chybné závěry, protože postrádáte informace.“

„Obvykle když lidé zareagují, aby se chránili, reflexivně zvednou paže, ruce, a pak mají obranná poranění,“ řekl Marino. „Na fotografiích z místa činu, co jsem viděl, žádná taková poranění neměla, ale ještě jsem nemluvil se Scarpettovou, a až ji uvidím, potvrdím si to. Vypadá to, že Toni Darienová nic netušila, a najednou byla na zemi. To se mi zdá dost neobvyklé u někoho, kdo běhá po setmění, kdo je možná zvyklý vnímat okolí, protože běhá často a nenosí sluchátka.“

„Copak včera běžela závod? Proč si myslíte, že nikdy nenosila sluchátka? Třeba je včera v noci měla a vrah její iPod nebo walkman vzal.“

„O pravidelných běžcích vím, že sluchátka nenosí, ať jsou na závodě nebo ne, zvlášť ve městě. Jen se podívejte kolem sebe. Ukažte mi seriózního běžce v New Yorku, který má sluchátka, takže může vybočit do pruhu pro kola nebo ho mohou přejet řidiči, co nedávají pozor, nebo ho někdo přepadne zezadu.“

„Vy běháte?“

„Podívejte. Nevím, co máte za informace, o které se zjevně nechcete podělit, ale mně informace z toho, co vidím přímo před nosem, říkají, že bychom měli být opatrní a nedělat závěry, když víme prdlajs,“ prohlásil Marino.

„Souhlasím. Totéž se snažím vysvětlit vám, P. R.

Marino.“

„Co znamená L. A.?“

„Kromě města v Kalifornii nic. Jestli mi chcete říkat jinak než Bonnellová nebo krávo, můžete mě oslovovat L.

A.“

Marino se usmál. Možná to s ní nebude tak beznadějné.

„Víte co, L. A.?“ řekl. „Za pár minut se chci přesunout do High Roller Lanes. Co kdybychom se tam sešli? Chodíte na bowling?“

„Myslím, že na to musíte mít IQ míň než šedesát, jinak vám nepůjčí boty.“

„Mám přes sedmdesát. Jsem dost dobrý,“ prohlásil Marino. „A boty mám vlastní.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

3

Scarpettovou nijak nepřekvapilo, že se ji Marino dnes snažil zastihnout. Měla od něj dvě hlasové zprávy a před pár minutami jí poslal zprávu plnou typických překlepů a téměř nerozluštitelných zkratek, bez interpunkce či velkých písmen, pokud to automaticky nedělal jeho mobil blackberry. Marino patrně ještě nepřišel na to, jak vkládat symboly nebo mezery, anebo spíš se s tím neobtěžoval:

Berger m.mest. jak vis ale zp. dnes vec. bude chtit dtly ohl. darien a mam par dalsich a hodne otaz. tak zavol.

Marino Scarpettové připomínal, že Jaime Bergerová je mimo město. Ano, to Scarpettová dobře věděla. Až bude Bergerová dnes večer zpátky v New Yorku, jak pokračovaly Marinovy hieroglyfy, bude chtít znát výsledky pitvy a všechny detaily o důkazech, které Scarpettová bude mít, protože ten případ má na starosti oddělení sexuálních zločinů vedené Bergerovou. Dobře. To Scarpettové připomínat taky nemusel. Marino rovněž naznačoval, že má nějaké informace a otázky, a až bude mít Scarpettová možnost, má mu zavolat. Taky dobře, protože i ona mu toho měla hodně co říci.

Pokusila se mu poslat odpověď cestou do své kanceláře a znovu ji rozčílil blackberry, který jí koupila Lucy přede dvěma týdny. Bylo to pozorný a štědrý dárek, který však Scarpettová považovala za trojského koně, něco, co si přitáhnete na zadní dvorek a máte z toho jen potíže. Její neteř usoudila, že Bergerová, Marino, Benton a Scarpettová by měli mít stejného nejnovějšího, nejlepšího osobního digitálního pomocníka, jako má Lucy, a svévolně nastavila enterprise server, anebo jak to popsala, dvousměrné autentizační rozhraní s trojitým šifrováním dat chráněné firewallem.

Toto nové příruční zařízení mělo dotykový displej, fotoaparát, video, GPS, multimediální přehrávač, bezdrátové připojení k e-mailu, internetový komunikátor, jinými slovy víc multimediálních funkcí, než aby se s nimi Scarpettová měla čas či zájem seznámit. Zatím s tímhle svým chytrým telefonem neměla dobré diplomatické styky a byla si jistá, že ten přístroj je chytřejší než ona. Zastavila se, aby palci naťukala na LCD displeji zprávu, přičemž každý druhý úhoz musela vymazat a napsat znovu, protože na rozdíl od Marina neposílala zprávy plné chyb:

Zavolám později. Musím na schůzku se šéfem.

Máme problémy, ostatní až potom.

Nic konkrétnějšího neměla v úmyslu psát, protože k posílání textových zpráv chovala velkou nedůvěru, ale stále častěji se tomu nemohla vyhnout, protože je dnes posílal každý.

Zatuchlý pach cheeseburgeru a hranolků byl uvnitř v kanceláři ještě odpudivější, z oběda se rychle stával předmět archeologického zájmu. Vyhodila krabici, postavila odpadkový koš přede dveře a začala stahovat rolety na oknech s výhledem na žulové přední schody OCME, kde často posedávali příbuzní a přátelé pacientů, kteří tu skončili, když už nevydrželi čekat v hale. Scarpettová se chvíli dívala, jak Grace Darienová nastupuje dozadu do špinavého bílého dodge Charger, už o něco méně roztřesená, ale stále dezorientovaná a v šoku.

Při identifikaci těla málem omdlela a Scarpettová ji odvedla zpět do místnosti pro rodinu, kde s ní dlouho seděla, přinesla jí šálek horkého čaje a starala se o ni, jak nejlépe dovedla, dokud neměla pocit, že ta rozrušená žena může bezpečně odejít. Scarpettová přemýšlela, co bude paní Darienová dělat. Doufala, že přítel, který ji sem přivezl, s ní zůstane, aby paní Darienová nebyla sama. Snad se o ni také postarají kolegové v nemocnici a do Islipu brzy přijedou její synové. Třeba paní Darienová a její bývalý manžel ukončí spor kvůli uložení ostatků a věcí jejich zavražděné dcery, protože život je na nenávist a boj příliš krátký.

Scarpettová se posadila k psacímu stolu, vlastně improvizované pracovní stanici obklopující ji ze tří stran.

Nedaleko byly dvě kovové kartotéky, které sloužily jako stojan pro tiskárnu a fax. Za ní stál stůl pro mikroskop Olympus BX41 připojený k osvětlovači s optickými vlákny a videokameře, aby si mohla prohlížet sklíčka a důkazy na monitoru a současně elektronicky pořizovat fotografie nebo je tisknout na fotografický papír. V dosahu také měla sbírku starých přátel: Cecilova Učebnice medicíny, Robbinsova Patologie, Merckův Manuál, Saferstein, Schlesinger, Petraco a pár dalších věcí, které si přinesla z domova, aby jí dělaly společnost. Pitevní nástroje z dob studia medicíny na univerzitě Johnse Hopkinse a další exempláře ze sbírky jí připomínaly dlouhou tradici soudního lékařství, jež předcházela její kariéře. Mosazné váhy, hmoždíř a palička.

Lékárnické lahvičky a nádobky. Polní chirurgická souprava z občanské

války.

Složený

mikroskop

z konce

devatenáctého století. Kolekce policejních čepic a odznaků.

Zkusila zavolat Bentona na mobil. Hned se ozvala hlasová schránka, což obvykle znamenalo, že ho má vypnutý, je někde, kde ho nemůže používat, v tomto případě v mužském vězeňském oddělení v Bellevue, kde byl konzultujícím forenzním psychologem. Zkusila jeho kancelář a srdce jí radostně poskočilo, když se ozval.

„Ještě jsi tam,“ řekla Scarpettová. „Chceš se svézt se mnou taxíkem?“

„Snažíš se mě sbalit?“

„Prý jsi snadná kořist. Ale vážně, potřebuji asi hodinu, musím nejdřív mluvit s doktorem Edisonem. Jak to vypadá s tebou?“

„Hodina by měla stačit.“ Mluvil unaveně. „Taky musím na jednání se šéfem.“

„Jsi v pořádku?“ Scarpettová si přitiskla telefon mezi rameno a bradu a otevřela si e-mailovou poštu.

„Možná tu je jeden drak, kterého budu muset zabít.“

Bentonův důvěrně známý hlas, barytonový a uklidňující, ale rozeznala v něm ostrou hranu úzkosti a hněvu. V poslední době si toho všímala často.

„Myslela jsem, že máš drakům pomáhat, ne je zabíjet,“

poznamenala. „Ale o tom mi asi nic neřekneš.“

„Máš pravdu. Neřeknu,“ odpověděl Benton.

To znamenalo, že nesmí. Benton měl problémy s nějakým pacientem, což se zřejmě už stalo trendem. Za poslední měsíc nabyla Scarpettová dojmu, že se Benton vyhýbá McLeanově nemocnici, k Harvardu přidružené psychiatrické klinice v Belmontu v Massachusetts, kde byl zaměstnán a kde měli svůj domov. Choval se napjatěji a roztržitěji než obvykle, jako by ho něco skutečně trápilo, něco, o čem nechtěl mluvit a naznačoval, že legálně ani nemůže. Scarpettová věděla, kdy se má ptát a kdy to přejít mlčením, už dávno si zvykla na to, jak málo toho Benton může prozradit.

Život, který vedli, byl naplněný tajemstvím jako místnosti, v nichž je stejně tolik světla jako stínu. Jejich dlouhá společná pouť byla mapována nezávislými objížďkami a cíli cesty, které ne vždy vzájemně znali, ale jakkoli to pro ni bylo těžké, pro Bentona to v mnoha směrech bylo mnohem horší. Našlo by se jen málo příležitostí, kdy pro ni bylo neetické diskutovat o případu se svým manželem, forenzním psychologem, a spoléhat na jeho názor a radu, ale tuto laskavost mohla oplatit málokdy.

Bentonovi pacienti byli živí a požívali jistých práv a privilegií, která její mrtví pacienti neměli. Pokud někdo nebyl nebezpečný sobě či druhým nebo usvědčený zločinec, Benton o něm nemohl se Scarpettovou mluvit, aniž by porušil lékařské tajemství.

„Někdy si musíme promluvit o tom, kdy pojedeme domů.“

Benton

přešel

k tématu

svátků

a životu

v Massachusetts, který začínal vypadat stále vzdálenější.

„Justine se ptá, jestli má vyzdobit dům. Možná řetěz s několika bílými žárovkami na stromy.“

„Myslím, že je dobrý nápad, když bude dům vypadat obydleně,“ mínila Scarpettová, zatímco se probírala poštou.

„Odradí to zloděje, a podle toho, co slyším, počet vloupání a krádeží se prudce zvyšuje. Dáme tam nějaká světýlka. Na zimostráz, možná taky po obou stranách hlavních dveří a do zahrady.“

„Chápu to tak, že nic dalšího.“

„Při tom, co se tu děje,“ odpověděla, „nemám tušení, kde budeme za týden. Mám opravdu ošklivý případ a lidi dělají, co můžou.“

„Poznamenám si to. Světla, aby vyplašila lupiče. Nač se obtěžovat s něčím dalším.“

„Vezmu pár amarylek z bytu, možná malou jedličku, kterou pak můžeme zasadit,“ pokračovala Scarpettová.

„A doufejme, že se dostaneme domů na pár dnů, pokud chceš.“

„Nevím, co chci. Možná bychom si měli naplánovat, že zůstaneme tady. Pak se už o tom nebudeme muset dohadovat. Co ty na to? Platí? Jsme rozhodnuti? Připravíme večeři nebo tak něco? Jaime a Lucy. A Marino, předpokládám.“

„Předpokládáš.“

„Jistě. Jestli ho tam chceš.“

Benton nehodlal říci, že on Marina chce. Nechtěl ho tam.

Nemělo smysl něco předstírat.

„Platí,“ souhlasila Scarpettová, ale neměla z toho dobrý pocit. „Zůstaneme v New Yorku.“ Začala z toho mít opravdu nepříjemný pocit, teď když to bylo rozhodnuto.

Pomyslela na jejich jednopatrový dům ve stylu bungalovu postavený v roce 1910, prostá harmonie ze dřeva, omítky a kamene, která jí denně připomínala, jak moc obdivuje Franka Lloyda Wrighta. Na okamžik se jí zastesklo po její velké kuchyni s běžnými spotřebiči z nerezové oceli.

Zastesklo se jí po prostorné ložnici s hluboko vsazenými střešními okny a větracím komínem s odhalenými cihlami.

„Je mi to jedno. Tady, nebo doma,“ dodala. „Pokud budeme spolu.“

„Dovol, abych se tě na něco zeptal,“ řekl Benton.

„Nedostala jsi nějakou neobvyklou poštu, například pohlednici nebo něco, co ti poslali do kanceláře v Massachusetts, do OCME tady v New Yorku nebo třeba do CNN?“

„Pohlednici? Od někoho konkrétního?“

„Jen se ptám, jestli jsi nedostala něco neobvyklého.“

„E-maily, elektronické pohlednice, většinou to, co dostávám od cizích lidí, se posílá do CNN a naštěstí se tím probírají jiní.“

„Nemyslím zrovna poštu od fanoušků. Míním tím nějakou

mluvící

nebo

zpívající

pohlednici.

Ne

elektronickou. Skutečnou,“ vysvětlil Benton.

„To vypadá, že máš někoho na mysli.“

„Je to jen otázka.“ Měl někoho na mysli. Pacienta.

Možná toho draka, kterého musel zabít.

„Ne,“ ujistila ho Scarpettová a přitom otevřela e-mail od šéfa. Výborně. Je ve své kanceláři, zdrží se až do pěti.

„Nemusíme o tom mluvit.“ Což znamenalo, že Benton o tom mluvit nehodlá. „Zavolej mi, než budeš odcházet, a počkám na tebe před budovou,“ dodal. „Dnes jsi mi moc chyběla.“

Benton si navlékl bavlněné vyšetřovací rukavice a vytáhl obal FedExu a vánoční pohlednici z plastového sáčku na důkazy, kam je dnes dřív uložil.

Znepokojovalo ho, že to nevhodné vánoční přání mu bylo posláno sem do Bellevue. Jak mohla Dodie Hodgeová, propuštěná z McLeanovy nemocnice před pěti dny, vědět, že je právě teď v Bellevue? Jak mohla vůbec tušit, kde je?

Benton zvažoval řadu možností, byl tím posedlý celý den, přízrak Dodie v něm probouzel policistu, ne psychiatra.

Usoudil, že mohla vidět v televizi upoutávku na živé vystoupení Scarpettové v dnešní Reportáži Crispinové a předpokládala, že Benton bude svou ženu doprovázet, zvlášť takhle blízko před svátky. Z toho si pak mohla vyvodit, že se Benton, když bude ve městě, zastaví v Bellevue, přinejmenším aby si vyzvedl poštu. Také bylo možné, že se Dodiin psychický stav zhoršoval, když teď byla doma, že znovu trpěla nespavostí nebo prostě neměla takovou dávku vzrušení, po jakém toužila. Ale žádné z těch vysvětlení Bentona neuspokojovalo, a jak ubíhaly hodiny, byl čím dál nervóznější. Dělalo mu starosti, že toto Dodiino znepokojivé gesto je zcela netypické, jaké by u ní nepředvídal, a že možná nejednala sama. A dělal si starosti i se sebou. Zdálo se, že v něm Dodie probudila určité sklony a chování, pro jeho profesi nepřijatelné. Ne že by byl v poslední době ve své kůži. To nebyl.

Červená obálka pohlednice byla prázdná, nikde nic, ani jméno Bentona, Scarpettové či Dodie Hodgeové. Potud se to shodovalo s tím, co o ní věděl. Když byla v McLeanově nemocnici, odmítala psát. Odmítala kreslit. Nejdřív prohlašovala, že se stydí. Pak tvrdila, že léky, které užívá během hospitalizace, jí způsobují třes a poškozují koordinaci, proto nemůže okopírovat ani tu nejjednodušší řadu geometrických obrazců nebo spojit čísla v určitém sledu, ani utřídit karty či skládat kostky. Téměř celý měsíc dělala jen to, že se předváděla, vyvolávala potíže, stěžovala si, poučovala, radila, slídila, lhala a mluvila s každým, kdo chtěl poslouchat, někdy z plna hrdla. Nemohla se nabažit sebestředných dramat a magických smyšlenek, byla hvězdou ve vlastním filmu a zároveň svým největším fanouškem.

Neexistovala jiná porucha osobnosti, které by se Benton bál víc než histrionské poruchy, a od okamžiku Dodiina zadržení v Detroitu v Michiganu za drobnou krádež a výtržnost bylo cílem všech zúčastněných zařídit jí psychiatrickou péči, a to možná co nejdál od nich. Nikdo nechtěl mít nic společného s touto teatrální ženštinou, která v Bettyině literární kavárně ječela a vřískala, že je teta filmové hvězdy Hapa Judda, že je na jeho „bezplatném seznamu“, a tudíž to nebyla krádež, když si zepředu do spodních kalhotek nacpala čtyři DVD s jeho akčními filmy.

I Betty ráda upustila od obvinění, pokud Dodie už nikdy nevkročí do jejího podniku ani do Detroitu či do státu Michigan. Dohodou bylo, že se Dodie dá hospitalizovat minimálně na tři týdny, a když to splní, případ bude uzavřen.

Dodie souhlasila pod podmínkou, že bude přijata do McLeanovy nemocnice, protože tam chodili VIP, bohatí a slavní a bylo odtud dobré spojení do jejího statku v Greenwichi v Connecticutu a také do Salemu, kde ráda nakupovala

v různých

čarodějnických

obchodech,

poskytovala věštby, prováděla rituály za poplatek a nabízela za vysokou cenu magické dárky. Trvala na tom, že za ty peníze, co ji bude stát soukromá hospitalizace, musí dostat toho nejuznávanějšího a nejlepšího forenzního experta, muže minimálně s doktorským titulem a praxí u FBI, a navíc bez předsudků vůči nadpřirozeným jevům a s tolerancí k jiným vírám včetně starého náboženství.

Dodie se nejprve dožadovala forenzního psychiatra doktora Warnera Ageeho, protože to byl, aspoň podle ní, bývalý profilovač FBI a vystupoval v televizi. Tento požadavek byl odmítnut. Za prvé, Agee neměl s McLeanovou nemocnicí nic společného, a za druhé, detroitský úřad státního zástupce nechtěl být s doktorem Philem z forenzního, jak se mu říkalo, jakkoli spojován.

Když v tomto případu padlo Ageeho jméno, Benton málem rezignoval bez ohledu na to, kdo je pacientka, natolik toho muže nenáviděl. Ale měl k McLeanově nemocnici také pracovní závazky a ke své smůle byl jasným kandidátem pro nesnadný úkol posoudit stav ženy, která prohlašovala, že je čarodějnice a příbuzná celebrity. Cílem bylo uchránit ji před soudem a vězením, ne že by ji nějaké vězení na této planetě chtělo.

Během čtyř týdnů, kdy byla Dodie pacientkou, Benton trávil co možná nejvíc času v New Yorku, nejen aby byl se Scarpettovou, ale taky daleko od Dodie. Když ji minulou neděli propustili, byla to pro něj taková úleva, že se opakovaně ujišťoval, že ji skutečně někdo vyzvedl a odvezl domů, ne na statek v Greenwichi, protože to byla další lež.

Byla uklizena do malého domku v Edgewateru v New Jersey, kde zjevně žila sama, ač kdysi měla čtyři manžely, z nichž všichni už byli mrtví nebo už před lety uprchli.

Chudáci.

Benton zvedl telefon a vytočil linku přednosty forenzní psychiatrie v Bellevue, doktora Nathana Clarka, a zeptal se, jestli má minutku čas. Zatímco čekal, znovu si prohlížel obálku FedExu, protože ho některé detaily stále mátly, znepokojovaly a nutily ho jednat způsobem, jakým by jednat neměl. Na přepravním listu nebyla zpáteční adresa a jeho adresa tady v Bellevue byla psaná rukou funkčním krasopisem, který byl tak přesný, že vypadal jako tištěné písmo. Od někoho jako Dodie by něco takového nikdy nečekal, protože jedinou písemností od ní během pobytu v McLeanově nemocnici byla velká rozevlátá škrábanice, když se musela podepsat na různé formuláře. Benton vytáhl silnou lesklou pohlednici z obálky. Vpředu byl velký tlustý Santa Claus, kterého honila rozzuřená paní Clausová třímající váleček na nudle, a titulek „Kdo je u tebe hej počkej!“ Rozevřel pohlednici a nahraný falešný hlas Dodie Hodgeové začal zpívat na melodii A Holly, Jolly Christmas:

Přeji hou-dýý dou-dýý Vánoce,

a až si na mě vzpomeneš,

zastrč jmelí, tam kam patří,

a na svůj stromek pověs anděla.

Veselé, veselé Vánoce, Bentone a Kay!

Pořád dokola, tatáž k šílenství dohánějící nesmyslná slova a blahopřání jejím dětským udýchaným hlasem.

„Žádný Burl Ives to není,“ prohodil doktor Clark, když vešel v kabátě, klobouku a s ošoupanou koženou brašnou na dlouhém řemínku, která Bentonovi připomínala poštovní vak z dob Pony Expressu a vozů krytých plachtou.

„Jestli to vydržíš, bude to hrát, dokud nevyprší doba nahrávky,“ varoval ho Benton. „Přesně čtyři minuty.“

Doktor Clark si odložil věci na židli, přistoupil k sedícímu Bentonovi, sklonil se, aby lépe viděl na pohlednici, a opřel se rukama o kraj stolu. Bylo mu něco přes sedmdesát a nedávno mu diagnostikovali Parkinsonovu chorobu, krutý trest pro inteligentního muže, jehož tělo bylo vždy stejně aktivní jako jeho mysl. Tenis, lyžování, horolezectví, pilotování vlastního letadla, nebylo toho mnoho, co nezkusil a v čem neuspěl, a jeho láska k životu byla nezměrná. Zradila ho biologie, genetika, životní prostředí, možná něco tak obyčejného jako olovnatý nátěr nebo staré potrubí, které způsobily, že volné radikály poškodily bazální ganglie jeho pozoruhodného mozku. Kdo sakra mohl vědět, jak ho taková katastrofa potrefila. Ale postupovala rychle. Už teď byl shrbený, jeho pohyby zpomalené a nemotorné.

Benton zavřel pohlednici a Dodiin hlas naráz ztichl uprostřed slova. „Očividně podomácku vyrobená,“ řekl.

„Typická mluvící pohlednice má dobu nahrávky asi jen deset sekund, maximálně pětačtyřicet, ale ne čtyři minuty.

Jak tomu rozumím, delší nahrávku vytvoříš tak, že koupíš prázdný hlasový modul, který má větší paměť. Můžeš si ho objednat na internetu, pak v podstatě vyrobíš vlastní přání.

A přesně to udělala moje bývalá pacientka. Nebo to pro ni udělal někdo jiný.“

Benton zvedl pohlednici rukama v bílých bavlněných rukavicích a natáčel ji v různých úhlech, aby doktor Clark viděl její okraje i to, jak přesně a pečlivě byla sestavená.

„Objevila tu pohlednici, nebo někdo ji objevil,“

vysvětloval dál Benton, „a nahrál její hlas na modul, který potom přilepil dovnitř, přelepil ho čtverečkem papíru, zřejmě vystřiženým z prázdné stránky jiné blahopřejné pohlednice. Proto je vnitřní stránka jejího přání úplně prázdná. Nic tam nenapsala. Nenapsala nic za celou dobu, co byla v McLeanově nemocnici. Prý nepíše.“

„Grafofobie?“

„To a užívané léky, aspoň to tvrdí.“

„Perfekcionistka, která se nemůže vyrovnat s kritikou.“

Doktor Clark přešel na druhou stranu psacího stolu.

„Simulantka.“

„Aha. Předstíraná porucha. Jaký má podle tebe motiv?“

Doktor Clark už teď příliš nevěřil tomu, co Benton říká.

„Dvěma nejsilnějšími motivačními důvody jsou peníze a pozornost. Ale možná je v tom něco jiného,“ odpověděl Benton. „Začínám se ptát, koho a co jsme měli v McLeanově nemocnici celý měsíc. A proč.“

Doktor Clark se posadil pomalu, opatrně, protože i ten nejmenší fyzický úkon už nemohl pokládat za samozřejmý.

Benton si všiml, jak nápadně jeho kolega od léta zestárl.

„Mrzí mě, že tě tím obtěžuji,“ dodal Benton. „Vím, kolik máš práce.“

„Ty mě nikdy neobtěžuješ, Bentone. Rozhovory s tebou mi moc chyběly a pomýšlel jsem na to, že ti zavolám.

Zajímalo mě, jak se máš.“ Doktor Clark to řekl, jako by měl něco k projednání a Benton se mu vyhýbal. „Takže odmítla testy s tužkou a papírem.“

„Nechtěla dělat testy Bender-Gestalt, Rey-Osterriethovu komplexní figuru, doplňování číselných řad, škrtání písmen, dokonce ani spojování bodů,“ odpověděl Benton. „Nic, při čem by musela psát nebo kreslit.“

„Co testy psychomotorických funkcí?“

„Žádné vzory kostek nebo zasouvání kolíčků do desky s otvory, žádná oscilace prstu.“

„Zajímavé. Nic, co měří dobu reakce.“

„Její poslední výmluvou bylo, že léky, které užívá, jí údajně způsobují třes, ruce se jí chvějí tak silně, že neudrží tužku a nechce se ponižovat tím, že by se pokoušela psát, kreslit nebo manipulovat s předměty.“ Benton si nemohl pomoci, ale při vysvětlování údajných potíží Dodie Hodgeové musel myslet na skutečný stav doktora Clarka.

„Nic, co od ní vyžaduje fyzický výkon na požádání, nic, co by podle jejích představ mohlo vyvolat kritiku, posudek.

Nechce být vůbec hodnocená.“ Doktor Clark se zahleděl z okna za Bentonovou hlavou, jako by tam bylo něco k vidění kromě béžových nemocničních cihel a blížící se noci. „Jaké léky?“

„Podle mě teď nebere nic. Není moc vstřícná a nechce brát žádné cizí látky, pokud se po nich necítí dobře.

Například alkohol. Během hospitalizace užívala risperdal.“

„Který může způsobit tardivní dyskinezi. Ale to je atypické,“ uvažoval doktor Clark.

„Neměla svalové křeče nebo záškuby kromě těch, které předstírala,“ poznamenal Benton. „Samozřejmě tvrdí, že její stav je trvalý.“

„Trvalý vedlejší účinek risperdalu je teoreticky možný, zvlášť u starší ženy.“

„V jejím případě to je simulace, je to nesmysl. Má nějaký plán,“ opakoval Benton. „Naštěstí jsem poslechl svoje instinkty a trval na tom, aby všechna moje sezení s ní byla zaznamenána na videu.“

„A co ona na to?“

„Oblékala se podle toho. Ať ji napadla jakákoli postava, nebo podle libovolné nálady. Svůdkyně, členka Armády spásy, čarodějnice.“

„Bojíš se, že by mohla být násilnická?“ zeptal se doktor Clark.

„Má násilnické představy, prohlašuje, že si oživila vzpomínky na zneužívání při satanském kultu, její otec údajně vraždil děti na kamenných oltářích a měl s ní sexuální styk. Nejsou důkazy, že by se něco takového kdy dělo.“

„A jaké důkazy by tu mohly být?“

Benton neodpověděl. Nesměl prověřovat pacientovu věrohodnost. Nebyl tu od toho, aby vyšetřoval. To však silně odporovalo jeho instinktům při práci, bylo to téměř nesnesitelné a hranice mezi tím se stíraly.

„Nerada píše, ale miluje drama,“ poznamenal doktor Clark, který ho bedlivě pozoroval.

„Drama je společný jmenovatel,“ přisvědčil Benton a už věděl, že doktor Clark je na cestě k pravdě.

Vytušil, co Benton udělal, nebo že něco udělal. Bentona napadlo, že podvědomě zařídil tento rozhovor o Dodii, protože ve skutečnosti potřebuje mluvit sám o sobě.

„Její nenasytná touha po dramatu a poruchy spánku, kterými trpí většinu života,“ pokračoval Benton. „Byla testovaná ve spánkové laboratoři v McLeanově nemocnici a zjevně se během let účastnila mnoha aktigrafických studií, jasně má poruchu cirkadiánního rytmu, trpí chronickou nespavostí. Čím to je horší, tím horší má úsudek a vhled, tím chaotičtější je její životní styl. Její fond vědomostí je mimořádně dobrý. Její inteligence je mírně nadprůměrná až nadprůměrná.“

„Nějaké zlepšení po risperdalu?“

„Její nálada se trochu stabilizovala, nebyla tak hypomanická, udávala, že lépe spí.“

„Jestli přestala brát léky, pravděpodobně se to zhoršuje.

Kolik jí je?“ zeptal se doktor Clark.

„Šestapadesát.“

„Bipolární? Schizofrenická?“

„Kdyby ano, dalo by se to líp léčit. Osobnostní porucha na ose dvě, histrionská s hraničními a antisociálními rysy.“

„Nádhera. A proč jí předepsali risperdal?“

„Při přijetí minulý měsíc se zdálo, že trpí bludy a falešnými představami, ale ve skutečnosti to je patologická lhářka.“ Benton pak stručně vylíčil historku Dodiina zatčení v Detroitu.

„Je možné, že tě obviní z porušení jejích občanských práv, bude tvrdit, že byla hospitalizovaná proti své vůli, že byla přinucena užívat léky, které ji trvale poškodily?“

vyptával se doktor Clark.

„Podepsala prohlášení o dobrovolném přijetí, dostala informace a oběžník o svých právech na právní konzultaci a všechno ostatní. V tuto chvíli mi nedělá starosti soudní pře, Nathane.“

„Nepředpokládal jsem, že máš vyšetřovací rukavice, protože se bojíš, že tě zažaluje.“

Benton vrátil pohlednici a obal FedExu do sáčku na důkazy a znovu ho uzavřel. Svlékl si rukavice a zahodil je do koše.

„Kdy ji propustili z McLeanovy nemocnice?“ zeptal se doktor Clark.

„Tuhle neděli odpoledne.“

„Měl jsi s ní pohovor, mluvil jsi s ní, než odešla?“

„Mluvil jsem s ní o dva dny dřív, v pátek,“ odpověděl Benton.

„A neprojevila tehdy žádný náznak přátelství, žádné přání k Vánocům, když to mohla udělat osobně a vychutnat si tvoji reakci?“

„Ne. Mluvila o Kay.“

„Rozumím.“

Ovšemže rozuměl. Až příliš dobře věděl o všech věcech, s nimiž si musel Benton dělat starosti.

Doktor Clark pokračoval: „Je možné, že si Dodie vybrala McLeanovu nemocnici, protože předem věděla, že ty, prominentní manžel prominentní Kay Scarpettové, tam jsi zaměstnaný? Zvolila si Dodie McLeanovu, aby s tebou mohla strávit nějakou dobu?“

„Nebyl jsem její první volba.“

„A kdo tedy?“

„Někdo jiný.“

„Někdo, koho snad znám?“ zeptal se doktor Clark, jako by měl podezření.

„Znáš to jméno.“

„Možná máš pochybnosti, že její první volba byla opravdu první, protože Dodiiny motivy jsou zřejmě sporné, že? Byla McLeanova nemocnice její první volbou?“

„Ano.“

„To je důležité, protože tam některé jiné první volby nemají práva vyšetřovat pacienty, jelikož nejsou tamními zaměstnanci.“

„Právě to se stalo,“ přisvědčil Benton.

„Má Dodie peníze?“

„Údajně po všech manželích, které měla. Bydlela v Pavilonu, kde si to pacient hradí sám, jak víš. Zaplatila v hotovosti. Tedy, její právník.“

„Kolik to dnes stojí? Tři tisíce denně?“

„Tak nějak.“

„Zaplatila víc než devadesát tisíc dolarů v hotovosti.“

„Zálohu při přijetí, pak celý doplatek, když byla propuštěna.

Bankovním

převodem.

Prostřednictvím

detroitského právníka,“ řekl Benton.

„Žije v Detroitu?“

„Ne.“

„Ale má tam právníka.“

„Zdá se,“ přikývl Benton.

„Co dělala v Detroitu? Kromě toho, že byla zatčená.“

„Prý na návštěvě. Na dovolené. Bydlela v Grand Palais,“

odpověděl Benton. „Zkoušela svoje kouzla na hracích automatech a ruletě.“

„Je velká hráčka?“

„Prodá ti amulety pro štěstí, jestli chceš.“

„Zdá se, že ji silně nesnášíš,“ poznamenal doktor Clark se stejným pronikavým pohledem v očích.

„Netvrdím, že jsem nehrál úlohu v její volbě nemocnice.

Nebo že v tom nehrála úlohu Kay,“ připustil Benton.

„Z toho, co říkáš, mám dojem, že se právě toho obáváš,“

poznamenal doktor Clark. Sundal si brýle a očistil si je šedou hedvábnou kravatou. „Je možné, že tě nedávné události vedou k tomu, že jsi vystrašený a nepřiměřeně podezíravý k lidem kolem sebe?“

„Které konkrétní události máš na mysli?“

„To mi pověz ty,“ vybídl ho doktor Clark.

„Nejsem paranoidní.“

„Což tvrdí všichni paranoici.“

„Tohle budu brát jako tvůj zvláštní druh suchého humoru,“ podotkl Benton.

„Jak se jinak máš? Kromě tady toho. Hodně se toho událo, že,“ pokračoval doktor Clark. „V uplynulém měsíci se stala spousta věcí.“

„Vždycky se toho hodně děje.“

„Kay se objevila v televizi a na očích veřejnosti.“ Doktor Clark si znovu nasadil brýle. „Stejně tak Warner Agee.“

Benton už delší dobu čekal, že se doktor Clark o Ageem zmíní. Snad proto se doktoru Clarkovi vyhýbal. Ne snad.

Určitě. Až dodnes.

„Bylo mi jasné, že jsi musel nějak reagovat, když jsi uviděl ve zprávách Warnera, muže, který ti zničil kariéru u FBI, zničil celý tvůj život, protože chtěl být jako ty,“

hovořil dál doktor Clark. „Teď veřejně hraje tvou úlohu, metaforicky řečeno, když vystupuje jako forenzní expert, profilovač FBI, konečně dostal šanci se proslavit.“

„Je spousta lidí, kteří prohlašují něco, co je přehnané nebo nepravdivé.“

„Četl jsi jeho životopis na Wikipedii?“ zeptal se doktor Clark. „Je tam uveden jako jeden ze zakládajících otců psychologického profilování a tvůj učitel. Stojí tam, že v době, kdy jsi byl na akademii FBI jako vedoucí oddělení behaviorálních věd a právě jsi začínal, cituji, svůj cizoložný poměr s Kay Scarpettovou, on s ní pracoval na řadě známých případů. Je pravda, že pracoval s Kay? Pokud vím, Warner nikdy nebyl profilovačem u FBI ani nikde jinde.“

„Netušil jsem, že považuješ Wikipedii za spolehlivý zdroj“ zamračil se Benton, jako by tyto lži šířil doktor Clark.

„Podíval jsem se, protože anonymní jednotlivci, kteří přispívají údajně pravdivými informacemi do on-line encyklopedií a na jiné internetové stránky, mají často také jednoznačný a ne zcela nezaujatý zájem o subjekt, o němž tajně píší,“ prohlásil doktor Clark. „Je zajímavé, že v několika posledních týdnech byl jeho životopis zřejmě značně upraven a rozšířen. Rád bych věděl kým.“

„Možná právě osobou, o které se tam píše.“ Benton měl sevřený žaludek odporem a hněvem.

„Domnívám se, že to Lucy může zjistit nebo to už dokonce ví a možná ty dezinformace odstranila,“ mínil doktor Clark. „Ale možná ji nenapadlo ověřit si určité detaily, jako jsem to udělal já, protože ses jí nesvěřil s některými věcmi ze své minulosti tak jako mně.“

„Jsou lepší způsoby jak trávit čas, než se zabývat omezenými individui, která zoufale usilují o pozornost.

Lucy nemusí plýtvat svými zdroji forenzního počítačového vyšetřování na drby na internetu. Máš pravdu. Neřekl jsem jí všechno, co tobě.“ Benton si nevzpomínal, kdy naposled se cítil takhle ohrožený.

„Kdybys mi dnes odpoledne nezavolal, stejně bych si brzy vymyslel nějaký důvod, abychom si promluvili a vyložili karty na stůl,“ pokračoval doktor Clark. „Máš všechny důvody chtít Warnera Ageeho zničit. Já mám všechny důvody doufat, že to překonáš.“

„Nechápu, co to má společného s tím, o čem mluvíme, Nathane.“

„Všechno souvisí se vším, Bentone.“ Doktor Clark ho pozoroval, jako by mu četl myšlenky. „Ale vraťme se ke tvé bývalé pacientce Dodii Hodgeové, protože mám tušení, že je s tím nějak spojená. Zaráží mě řada věcí. Za prvé ta pohlednice, očividný náznak domácího násilí, muž ponižující ženu, když na ni volá hej, hej, hej, žena pronásledující manžela s úmyslem zbít ho válečkem, sexuální podtext. Jinými slovy, jeden z těch vtipů, které nejsou moc k smíchu. Co ti to napovídá?“

„Projekce.“ Benton musel vůlí potlačit zuřivý hněv k Warnerovi Ageemu. „To, co v tom vidí ona,“ slyšel sám sebe říkat rozumným tónem.

„Dobře. Co v tom podle tebe vidí? Kdo je Santa? Kdo je paní Clausová?“

„Já jsem Santa,“ odpověděl Benton a vlna hněvu ustoupila. Vypadala obrovská jako tsunami, potom zeslábla a téměř zmizela. Trochu se uvolnil. „Paní Clausová se na mě zlobí za něco, co jsem podle ní udělal a co bylo nelaskavé a ponižující. Já, Santa, jsem řekl: ,Hej, hej, hej,‘ a paní Clausová si to vyložila tak, že na ni volám jako na nějakou poběhlici.“

„Dodie Hodgeová to vnímá tak, že je neprávem obviňovaná, ponižovaná, zneuznaná, znevažovaná. Přesto ví, že tento její pohled je falešný,“ doplnil doktor Clark. „To se v ní ozývá histrionská porucha osobnosti. Zjevným poselstvím té pohlednice je, že chudák Santa dostane pořádný výprask, protože si paní Clausová zcela mylně vyložila to, co řekl, a Dodie ten vtip očividně chápe, jinak by tuhle pohlednici nevybrala.“

„Za předpokladu, že ji vybírala sama.“

„Pořád na to narážíš. Na možnost, že mohla mít nějakou pomoc. Třeba komplice.“

„Jde o tu technickou část,“ vysvětlil Benton. „Musí se vyznat v nahrávacím zařízení, objednat ho, sestavit tu zatracenou věc. Dodie je impulzivní a jde jí o okamžité uspokojení.

Tady v tom je jistá míra uvážlivosti, která odporuje tomu, co jsem viděl, když byla v nemocnici. A kdy by na to měla čas? Jak jsem řekl, byla propuštěná teprve minulou neděli. Zásilka FedExu byla poslána včera, ve středu. Jak věděla, že to má poslat sem? Ta ručně psaná adresa na nálepce FedExu je divná. Celá ta věc je divná.“

„Miluje drama a zpívající pohlednice je dramatická.

Nemyslíš si, že to odpovídá jejím histrionským sklonům?“

„Sám jsi řekl, že u toho dramatu není svědkem,“

připomněl Benton. „Drama není žádná zábava, když nemá obecenstvo. Neviděla mě otevřít pohlednici, neví, co jsem udělal. Proč mi ji nedala při propouštění, neudělala to osobně?“

„Takže ji k tomu navedl někdo jiný. Její komplic.“

„Znepokojuje mě ten text,“ prohlásil Benton.

„Která část?“

„Zastrč jmelí, tam kam patří, a pověs na svůj strom anděla,“ citoval Benton.

„Kdo je ten anděl?“

„To mi pověz ty.“

„Mohla by to být Kay.“ Doktor Clark se mu dlouze podíval do očí. „Ten ,tvůj stromek‘ může být odkaz na tvůj penis, na tvůj sexuální vztah s tvou ženou.“

„A narážka na lynčování,“ dodal Benton.

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

4

Hlavní soudní lékař New York City se skláněl nad mikroskopem, když Scarpettová zlehka zaklepala na otevřené dveře.

„Víte, co se stane, když nepřijdete na schůzi zaměstnanců, že ano?“ prohodil doktor Brian Edison, aniž vzhlédl, a přitom posunul sklíčko na podložce. „Bude se o vás mluvit.“

„Raději o tom nechci vědět.“ Scarpettová vešla do jeho pracovny a posadila se na židli s opěradly na druhé straně oboustranného psacího stolu.

„Tedy, měl bych to upřesnit. Tématem diskuse jste nebyla přímo vy sama.“ Otočil se, aby k ní byl čelem, bílé vlasy rozcuchané, oči pronikavé jako ostříž. „Ale okrajově.

CNN, TLC, Discovery, každá kabelová televizní stanice pod sluncem. Víte, kolik lidí nám denně volá?“

„Věřím, že byste si jen na to mohli najmout extra sekretářku.“

„Když naopak musíme lidi propouštět. Pomocný personál,

laboranty.

Omezili

jsme

údržbářskou

a bezpečnostní službu,“ pokračoval. „Bůhví, kde to skončí, jestli stát udělá to, čím vyhrožuje, a zkrátí nám rozpočet o dalších třicet procent. Nejsme zábavní průmysl. Nechceme být a nemůžeme si to dovolit.“

„Mrzí mě, jestli vám působím problémy, Briane.“

Byl to pravděpodobně nejlepší forenzní patolog, kterého Scarpettová osobně znala, a měl na své poslání zcela jasný názor, poněkud odlišný od jejího, a nehodlal ho nijak měnit.

Soudní lékařství považoval za veřejnou zdravotní službu a neuznával jinou úlohu médií než jako prostředek, jak informovat veřejnost o záležitostech života a smrti, jako jsou zdravotní rizika a nakažlivé nemoci, ať to je potenciálně smrtící konstrukce dětské postýlky nebo šíření hantaviru. Ne že by toto jeho pojetí bylo v nepořádku. V nepořádku bylo prostě všechno ostatní. Svět se změnil, a ne nutně k lepšímu.

„Snažím se udržet si směr na cestě, kterou jsem si nevybrala,“ odpověděla Scarpettová. „Kráčíte po nejvyšších cestách ve světě nízkých cest. Takže, co uděláme?“

„Snížíme se na jejich úroveň?“

„Doufám, že si nemyslíte, že tohle dělám.“

„Jak pohlížíte na svou kariéru v CNN?“ Zvedl dýmku z bryerového dřeva, kterou už nesměl v budově kouřit.

„Rozhodně na to nepohlížím jako na kariéru,“ ohradila se. „Dělám to proto, abych šířila informace způsobem, který je podle mě v téhle době a věku nezbytný.“

„Když je nemůžeš porazit, přidej se k nim.“

„Nechám toho, jestli chcete, Briane. Říkala jsem vám to hned na začátku. Nikdy bych neudělala, aspoň ne úmyslně, nic, co by sebeméně poškodilo nebo znevážilo tento úřad.“

„Dobrá, nemusíme to téma probírat pořád dokola,“ řekl doktor Edison. „V teoretické rovině s vámi souhlasím, Kay.

Veřejnost je o trestním soudnictví a všech forenzních záležitostech informovaná bídně. Neblaze to ovlivňuje místa činu, soudní případy, legislativu i to, kam se přidělují peníze. Ale v hloubi srdce nevěřím, že vystupování v některém z těch pořadů tenhle problém vyřeší.

Samozřejmě, to si jen myslím, ale jsem ve svých názorech dost neústupný a čas od času cítím povinnost vám připomenout, že indiánská pohřebiště musíte zkrátka obejít.

A jedním z nich je Hannah Starrová.“

„Předpokládám, že to byl onen předmět diskuse na schůzi personálu. Té diskuse, která nebyla přímo o mně,“

odpověděla Scarpettová.

„Tyhle pořady nesleduji.“ Líně si pohrával s dýmkou.

„Ale Carley Crispinová, Warner Agee a jim podobní v tomhle světě si zřejmě udělali z Hannah Starrové oblíbené téma, příští Caylee Anthonyovou nebo Annu Nicole Smithovou. Anebo bůh chraň, aby se vás ptali na naši zavražděnou běžkyni, až budete dnes večer v televizi.“

„Dohoda s CNN je taková, že o aktivních případech nemluvím.“

„A co vaše dohoda s tou Crispinovou? Jistě se neproslavila tím, že hraje podle pravidel, a večer si bude pouštět pusu na špacír v přímém přenosu.“

„Požádali mě, abych hovořila o mikroskopii, zejména o analýze vlasů,“ řekla Scarpettová.

„To je dobré, to by mohlo pomoci. Vím, že řada našich kolegů v laboratořích se obává, že veřejnost na jejich vědecké disciplíny pohlíží čím dál víc jako na podružné, protože veřejnost, politici, si myslí, že DNA je kouzelný proutek. Když jím budeme dostatečně mávat, všechny problémy se vyřeší, a k čertu s vlákny, vlasy, toxikologií, pochybnými dokumenty, dokonce s otisky prstů.“ Doktor Edison položil dýmku zpět na popelník, který už léta nebyl použitý. „Předpokládám, že s identifikací Toni Darienové nemáme problém. Vím, že policie chce tuto informaci zveřejnit.“

„Nemám problém se zveřejněním jejího jména, ale rozhodně nehodlám uvádět detaily svých zjištění. Mám za to, že místo činu bylo naaranžované. Nebyla zavražděna tam, kde ji našli, a možná si nebyla zaběhat, když byla přepadena.“

„Na základě čeho?“

„Řady věcí. Byla udeřena zezadu do hlavy, jedna rána do zadní strany levé spánkové kosti.“ Scarpettová se dotkla hlavy, aby to ukázala. „Doba přežití je možná několik hodin, jak dokazuje velká nestabilní a houbovitá hmota a hemoragická edematózní tkáň pod kůží na hlavě. Pak po nějaké době po smrti jí byla utažena šála kolem krku.“

„Máte představu o zbrani?“

„Kulatá tříštivá fraktura s mnohočetnými úlomky kostí vtlačenými do mozku. To, čím ji udeřili, má nejméně jeden kulatý povrch o průměru padesát milimetrů.“

„Ne vpáčená zlomenina, ale tříštivá,“ uvažoval doktor Edison. „Takže nemluvíme o něčem jako kladivo, ne o něčem okrouhlém s rovným povrchem. A ne o něčem jako baseballová pálka, je-li povrch padesát milimetrů a kulatý.

Asi o velikosti kulečníkové koule. Jsem zvědavý, co to mohlo být.“

„Myslím, že byla mrtvá od úterý,“ dodala Scarpettová.

„Začal už rozklad?“

„Ještě ne. Ale posmrtné skvrny už byly vyvinuté, vzor se shodoval s tím, že nějakou dobu po smrti ležela na zádech, nejméně dvanáct hodin, neoblečená, s pažemi po boku, dlaněmi dolů. Takhle ji nenašli, její tělo v parku nebylo v této pozici. Ležela sice na zádech, ale paže měla nad hlavou, lehce ohnuté v lokti, jako by byla tažena nebo vlečena za zápěstí.“

„Ztuhlost?“ zeptal se doktor Edison.

„Snadno se dala porušit, když jsem zkusila pohnout jejími končetinami. Jinými slovy, posmrtná ztuhlost byla plně vyvinutá a začínala mizet. A jsme zase u toho, k tomu je zapotřebí čas.“

„Nebylo těžké s ní manipulovat, hýbat s ní, domnívám se, že právě tohle naznačujete. Že její tělo bylo do parku přemístěno, což by bylo dost obtížné, kdyby byla ztuhlá,“

konstatoval. „Nějaké zasychání? Co byste očekávala, kdyby byla někde v chladu, který by ji dobře uchoval den nebo dva?“

„Určité zasychání na prstech, rtech a očích, oči měla pootevřené a spojivky byly zahnědlé kvůli zasychání.

Axilární teplota byla deset stupňů,“ pokračovala Scarpettová. „Nejnižší teplota včera v noci byla plus jeden stupeň, nejvyšší během dne osm. Stopa zanechaná šálou je povrchová obvodová suchá hnědá odřenina. Není tam podlitina, žádné petechie na obličeji nebo spojivkách. Jazyk nevyčníval.“

„Takže vznikla post mortem,“ usoudil doktor Edison.

„Byla šála uvázaná v nějakém úhlu?“

„Ne. Uprostřed hrdla.“ Scarpettová to ukázala na vlastním krku. „Zavázaná vpředu dvojitým uzlem, který jsem samozřejmě neporušila. Odstranila jsem šálu tak, že jsem ji přeřízla vzadu. Nebyla tam vůbec žádná vitální reakce, a to ani vnitřní. Jazylka, štítná žláza a podjazylkové svaly byly nedotčené a neporaněné.“

„To podporuje vaši domněnku, že byla zavražděna na jednom místě a uložena tam, kde ji našli. Na kraji parku, za denního světla všem na očích, snad aby byla objevena hned dnes ráno, až lidé vstanou a vyrazí ven,“ uvažoval doktor Edison. „Nějaké důkazy, že byla předtím spoutána? Co sexuální útok?“

„Žádné pohmožděniny nebo otlaky od pout jsem neviděla. Žádná obranná poranění,“ odpověděla Scarpettová.

„Našla jsem dvě zhmožděniny na vnitřní straně horní části obou stehen. Vnější genitálie ukazují povrchové oděrky s velmi slabým krvácením a vedlejší pohmoždění. Labia jsou zarudlá. V poševním vchodu nebo klenbě nebyly patrné žádné sekrety, ale měla nepravidelnou oděrku na zadní stěně. Pořídila jsem PERK.“

Měla tím na mysli soubor úkonů při odebírání fyzických důkazů, které zahrnovaly i stěry DNA.

„Také jsem ji prohlédla pod forenzním světlem a posbírala, co tam bylo, včetně vláken, většinou jejích vlasů,“ pokračovala Scarpettová. „Spousta prachu a zbytků ve vlasech na hlavě, které jsem oholila na okrajích tržné rány. Pod příruční lupou jsem rozeznala několik částeček laku, některé ulpěly hluboko v ráně. Jasně červená, jasně žlutá, černá. Uvidíme, co ukáže mikroskopická analýza.

Požádala jsem všechny v laboratořích, aby dodali výsledky co možná nejdřív.“

„Mám za to, že to děláte vždycky.“

„A další zajímavý detail. Ponožky měla navlečené na nohou nesprávně,“ informovala dál Scarpettová.

„Jak mohou být ponožky na nohou nesprávně? Myslíte naruby?“

„Běžecké ponožky jsou uzpůsobené anatomicky pro pravou a levou nohu a podle toho vyrobené. Na levé ponožce je L, na pravé R. Ona je měla naopak, pravou ponožku na levém chodidle a levou na pravém.“

„Třeba to udělala sama, nevšimla si toho, když si je natahovala.“ Doktor Edison si začal oblékat sako.

„Je to možné, samozřejmě. Ale jestli tak dbala na běžeckou výstroj, proč by si oblékla ponožky nesprávně?

A proč by běhala v dešti a zimě bez rukavic, bez nějakého chrániče uší a bez bundy, jen v mikině? Paní Darienová říká, že Toni nechodila běhat ve špatném počasí. Také nedovede vysvětlit ty neobvyklé hodinky, které Toni měla. Nadměrně velké, černé plastové digitální hodinky s vyraženým nápisem BioGraph, které možná shromažďují nějaká data.“

„Hledala jste na Googlu?“ Doktor Edison vstal od stolu.

„A požádala jsem Lucy, aby po tom pátrala. Bude se tím zabývat dál, až z nich budou odebrány vzorky DNA. Zatím, zdá se, nikde žádná zmínka o hodinkách či přístroji BioGraph. Doufám, že některý z Toniiných doktorů nebo někdo jiný, koho znala, bude vědět, proč to nosila a co to je.“

„Uvědomujete si, že se váš částečný úvazek mění pomalu na plný?“ Doktor Edison si vzal aktovku a sundal kabát z věšáku na zadní straně dveří. „Myslím, že jste nebyla doma v Massachusetts ani jednou za celý měsíc.“

„Mám tu trochu napilno.“ Scarpettová vstala a začala si sbírat věci.

„Kdo vás tam zastupuje?“

„Všechno se zase rychle vrací do Bostonu,“ odpověděla, zatímco si oblékla kabát a oba vyšli ven. „Minulost se opakuje, což je ostuda. Moje praxe v severovýchodním okresu ve Watertownu bude uzavřená, pravděpodobně do léta. Jako by bostonský úřad nebyl prací zavalený dost.“

„A Benton jezdí sem a tam.“

„Dojíždí,“ přisvědčila Scarpettová. „Někdy ho Lucy sveze vrtulníkem. Benton tu je často.“

„Od Lucy je hezké, že pomáhá s těmi hodinkami, tím BioGraphem. Její odborné počítačové služby si nemůžeme dovolit. Ale až bude hotová DNA a jestli Jaime Bergerová bude souhlasit, pak pokud v tom zařízení budou nějaká data, rád bych o tom věděl. Mám dopoledne schůzku na radnici, ve velkém sále se starostou a dalšími. Naše činnost ohrožuje turistiku. Hannah Starrová. Teď Toni Darienová. Víte, co asi uslyším.“

„Mohl byste jim připomenout, že když nám budou dál snižovat rozpočet, naše činnost ohrozí turistiku ještě víc, protože nebudeme schopni dělat svou práci.“

„Když jsem tu počátkem devadesátých let začínal, bylo deset procent všech vražd v zemi spácháno tady v New Yorku,“ poznamenal doktor Edison, když se ubírali přes vstupní halu, kde z rádia vyhrával Elton John. „Dva tisíce tři sta vražd v mém prvním roce. Loni jsme jich měli méně než pět set, to je pokles o osmasedmdesát procent. Na to zřejmě všichni zapomínají. Každý si jen pamatuje nejnovější senzační vraždu. Ach jo, Filene a ta její hudba. Neměl bych jí to rádio sebrat?“

„To ne,“ protestovala Scarpettová.

„Máte pravdu. Lidé tu tvrdě pracují a není tu mnoho důvodů k úsměvu.“

Vyšli do studeného větru na chodníku na První Avenue s hlučným provozem. Vrcholila dopravní špička, proud troubících taxíků, kvílení sirén, ambulance spěchající k modernímu komplexu nemocnice Bellevue o několik bloků dál a ke zdravotnímu centru Langone při Newyorské univerzitě hned vedle. Scarpettová si vzpomněla, že musí zavolat Bentonovi, a začala hledat v kabelce přes rameno svůj mobil.

„Hodně štěstí dnes večer,“ rozloučil se doktor Edison a poplácal ji po paži. „Dívat se nebudu.“

*

Dodie Hodgeová a Kniha kouzel v černém obalu se žlutými hvězdami. Všude ji s sebou nosila.

„Zaříkávání, rituály, amulety, prodej předmětů jako kousky korálu, hřebíky, malé hedvábné pytlíčky s boby tonka,“ líčil Benton doktoru Clarkovi. „Měli jsme s ní v McLeanově nemocnici pár pořádných problémů. Ostatní pacienti, a dokonce několik nemocničních zaměstnanců si od ní kupovalo údajné spirituální dárky a vyhledávalo její rady a talismany za úplatu. Dodie Hodgeová tvrdí, že má paranormální schopnosti a další nadpřirozené vlastnosti, a jak se dá očekávat, lidé, zvlášť v těžké situaci, něčemu takovému velmi snadno podlehnou.“

„Zdá se, že žádné nadpřirozené schopnosti neměla, když kradla ta DVD z obchodu v Detroitu. Jinak by předvídala, že ji chytí,“ poznamenal doktor Clark, který se pozvolna ubíral cestou k pravdě a cíl už měl na dosah.

„Kdyby ses jí zeptal, odpoví, že je nekradla. Byly právem její, protože Hap Judd je její synovec,“ řekl Benton.

„A ten příbuzenský vztah je skutečný, nebo další lež?

Anebo podle tvého názoru falešná představa?“

„Nevíme, jestli je jeho příbuzná,“ odpověděl Benton.

„To se asi dá snadno zjistit,“ mínil doktor Clark.

„Telefonoval jsem dnes do kanceláře jeho agentky v L.

A.“ Bentonovo prohlášení znělo jako přiznání. Nebyl si jistý, proč ho vyslovil, ale věděl, že by měl.

Doktor Clark čekal, nepřerušil ticho, jen na Bentona upřeně hleděl.

„Agentka to ani nepotvrdila, ani nepopřela, prý nemůže hovořit o soukromém životě Hapa Judda,“ pokračoval Benton. Vlna hněvu se vrátila, tentokrát mnohem silnější.

„Pak chtěla vědět, proč se ptám na nějakou Dodii Hodgeovou, a podle způsobu, jakým to řekla, si myslím, že přesně věděla, o kom mluvím, i když předstírala opak.

Samozřejmě, mohl jsem toho prozradit jen velmi málo, jenom jsem řekl, že jsem tu informaci dostal a snažím se ji potvrdit.“

„Neřekl jsi, kdo jsi nebo proč tě to zajímá.“

Bentonovou odpovědí bylo jeho mlčení. Nathan Clark ho znal velmi dobře, protože to Benton umožnil. Byli přátelé.

Byl to možná Bentonův jediný přítel, jediný, komu Benton dovolil vstoupit do svého zakázaného území, jediný kromě Scarpettové, a dokonce i ona měla své meze, vyhýbala se oblastem, jichž se bála, a toto byla oblast, které se obávala nejvíc. Doktor Clark páčil z Bentona pravdu a Benton tomu nehodlal bránit. Potřeboval to.

„To je tvůj problém s minulostí v FBI, že?“ dodal doktor Clark. „Je těžké odolat práci v utajení, získávání informací jakýmkoli způsobem. I po tolika letech v soukromém sektoru?“

„Patrně si myslela, že jsem novinář.“

„Tak ses představil?“

Žádná odpověď.

„Místo abys uvedl, kdo jsi, odkud voláš a proč. Ale to by bylo porušení zákona o lékařské mlčenlivosti,“ pokračoval doktor Clark.

„Ano, to by bylo.“

„A to, cos udělal, nebylo.“

Benton mlčel, nechal doktora Clarka, aby šel tak daleko, jak chce.

„Asi bychom si měli rozumně popovídat o tobě a FBI,“

prohlásil doktor Clark. „Už je to dávno, co jsme naposled mluvili o těch letech, kdy jsi byl chráněný svědek a Kay si myslela, že tě zavraždil zločinecký kartel rodiny Chandonnových, o nejtemnější době, kdy ses skrýval, prožíval jsi hrůzu větší, než si většina lidí dovede představit.

Asi bychom spolu měli prozkoumat, jaké dnes máš pocity ohledně své minulosti u FBI. Možná to minulost není.“

„To bylo dávno. V jiném životě. V jiném úřadě.“ Benton o tom mluvit nechtěl, a přece to dělal. Dovolil doktoru Clarkovi pokračovat. „Ale asi máš pravdu. Jednou policajt…“

„… vždycky policajt. Ano, tu otřepanou frázi znám.

Troufám si říct, že tady jde o víc než o fráze. Přiznáváš mi, že ses dnes zachoval jako policista, a ne jako praktický psycholog, jehož prioritou je blaho pacienta. Dodie Hodgeová v tobě něco probudila.“

Benton neodpověděl.

„Něco, co nikdy skutečně nespalo. Jen sis to myslel,“

pokračoval doktor Clark.

Benton dál mlčel.

„Takže se sám sebe ptám, co mohl být spouštěč? Protože Dodie sama tím spouštěčem není. Není dost důležitá. Spíš je jen katalyzátor,“ uvažoval doktor Clark. „Souhlasíš se mnou?“

„Nevím, co je. Ale máš pravdu. Spouštěč to není.“

„Přikláním se k tomu, že tím je Warner Agee,“ usoudil doktor Clark. „V posledních asi třech týdnech byl častým hostem ve stejném pořadu, kde bude Kay dnes večer, vystupoval jako forenzní psychiatr FBI, originální profilovač, největší expert na sériové vrahy a psychopaty.

Vzbuzuje v tobě silné pocity, to je pochopitelné. Dokonce jsi mi jednou přiznal, že máš chuť ho zabít. Zná Kay Warnera?“

„Osobně ne.“

„Ví, co ti provedl?“

„O té době spolu nemluvíme,“ odpověděl Benton.

„Snažili jsme se jít dál, začít znovu. Je spousta věcí, o kterých mluvit nemůžu, ale i kdyby ano, Kay to nechce, nechtěla by. Popravdě, čím víc to analyzuji, tím méně si jsem jistý, co si pamatuje, a dávám si pozor, abych ji k tomu nenutil.“

„Možná se bojíš, co by se stalo, kdyby si vzpomněla.

Máš strach z jejího hněvu.“

„Má plné právo se tak cítit. Ale nemluví o tom. Myslím, že ona se svého hněvu bojí nejvíc,“ mínil Benton.

„Co tvůj hněv?“

„Hněv a nenávist jsou destruktivní. Nechci se hněvat nebo nenávidět.“ Hněv a nenávist mu propalovaly díru v žaludku, jako kdyby právě vypil kyselinu.

„Budu předpokládat, že ses jí nikdy nesvěřil s detaily o tom, co ti Warner provedl. Budu předpokládat, že vidět ho v televizi a ve zprávách bylo nanejvýš stresující, otevřelo to dveře komnaty, kam jsi už nikdy nechtěl vstoupit,“

konstatoval doktor Clark.

Benton to nekomentoval.

„Možná si myslíš, že si Warner záměrně vybral stejný pořad, kde je Kay, protože ho těší s tebou přímo soupeřit.

Vzpomínám si, jak ses zmínil, že Carley Crispinová velmi stála o to, aby přiměla tebe i Kay vystoupit společně.

Vlastně mám dojem, že zašla ještě dál a řekla to ve vysílání.

Někde jsem to asi viděl nebo slyšel. Ty ses toho pořadu odmítl účastnit, oprávněně. A co se stane? Místo tebe tam je Warner. Konspirace? Spiknutí proti tobě z Warnerovy strany? Jde tu jen a jen o jeho soupeření s tebou?“

„Kay nikdy nevystupuje v pořadu, kde jsou jiní lidé, neúčastní se debat, odmítá být součástí toho, čemu říká ,hollywoodská parta‘ údajných expertů, kteří na sebe pokřikují a hádají se. A skoro nikdy se neobjevuje v tom pořadu, té Reportáži Crispinové.“

„Muž, který se ti pokusil ukrást život, poté co jsi vstal z mrtvých, se stává slavným expertem, stává se tebou, mužem, kterému nejvíc záviděl. A teď se objevuje ve stejném pořadu, na stejné televizní stanici jako tvoje žena,“

znovu shrnul doktor Clark.

„Kay v tom pořadu není pravidelně a nikdy s dalšími lidmi,“ opakoval Benton. „Je jenom občasný host v Carleyině show, i když jsem to nedoporučoval, mohl bych dodat. Dvakrát tam vystoupila jako laskavost producentovi. Carley potřebuje jakoukoli pomoc. Její sledovanost klesá. Vlastně se spíš řítí dolů jako lavina.“

„Uklidňuje mě, že v tomhle nejsi vyhýbavý nebo v defenzivě.“

„Jen si přeju, aby se Kay od toho držela dál, to je všechno. Dál od Carley. Kay je tak zatraceně milá, tak zatraceně vstřícná, myslí si, že musí být učitelkou celého světa. Znáš ji.“

„Předpokládám, že ji teď zná kdekdo. Je to pro tebe problém? Nebo hrozba?“

„Přeju si, aby se neukazovala v televizi, ale musí žít svůj život.“

„Jak tomu rozumím, Warner vstoupil do světel ramp asi před třemi týdny, zhruba v době, kdy zmizela Hannah Starrová,“ řekl pak doktor Clark. „Předtím se držel v pozadí.

V Reportáži Crispinové se objevoval velmi zřídka.“

„Někdo tak nezajímavý a necharismatický, taková nula, se může dostat do hlavního vysílacího času jen tehdy, když bude s Carley diskutovat nehorázným a nepřijatelným způsobem o senzačním případu. Jinými slovy, zachová se jako odporná kurva.“

„Uspokojuje mě, že se zdržuješ komentářů o charakteru Warnera Ageeho.“

„Je to špatné, skrznaskrz špatné. I někdo tak narušený ví, že to je špatné,“ řekl Benton.

„Zatím jsi nebyl ochotný vyslovit jeho jméno nebo na něj odkázat přímo. Ale možná se už začínáme rozehřívat.“

„Kay neví do detailu, co se tehdy v tom motelovém pokoji ve Walthamu v Massachusetts v roce 2003 stalo.“

Benton pohlédl doktoru Clarkovi do očí. „Nezná žádné podrobnosti, neví nic o složitosti celého mechanismu, o systému mechanismu, který řídil tu operaci. Myslí si, že jsem celou věc naplánoval já, že jsem vstoupil do programu ochrany svědků dobrovolně, že to byl výlučně můj nápad, že jsem jediný, kdo připravoval profil kartelu Chandonnových a předvídal jsem, že zemřu, že všichni kolem mě zemřou, pokud se nepřítele nepodaří přesvědčit, že už mrtvý jsem.

Kdybych žil, pronásledovali by mě, pronásledovali by Kay, pronásledovali by každého. To je jisté. Tak jsem souhlasil a oni stejně šli po Kay, Jean-Baptiste Chandonne po ní šel, a je zázrak, že to přežila. Tohle bych nedopustil. Vyřešil bych to tak, jak jsem to nakonec udělal, zlikvidoval bych lidi, kteří se snažili zlikvidovat mě, Kay a ostatní. Udělal bych to, co jsem musel, bez toho mechanismu.“

„Co je to za mechanismus?“

„FBI, ministerstvo spravedlnosti, vnitřní bezpečnost, vláda, jistý jednotlivec, který jim dal záludnou radu. A tahle špinavá rada uvedla celý mechanismus do pohybu, ta vypočítavá rada.“

„Warnerova rada. Jeho vliv.“

„V zákulisí byli jistí lidé, kteří ovlivňovali ostatní.

Zvlášť jeden člověk, který mě chtěl odstranit z cesty, chtěl mě potrestat,“ řekl Benton.

„Potrestat za co?“

„Za to, že jsem měl život, po jakém ten člověk toužil.

Zřejmě jsem se tím provinil, i když každý, kdo zná můj život, by se divil, proč by o to měl někdo stát.“

„Možná když znají tvůj vnitřní život,“ oponoval doktor Clark. „Tvoje utrpení, tvoje démony. Ale na povrchu se jeví záviděníhodně, zdá se, že máš všechno. Dobře vypadáš, pocházíš z bohaté rodiny, byl jsi agent FBI, jejich hvězdný profilovač a teď jsi přední forenzní psycholog přidružený k Harvardu. A máš Kay. Dovedu pochopit, proč ti někdo může tvůj život závidět.“

„Kay si myslí, že jsem byl chráněný svědek, skrýval jsem se šest let, a když jsem se vrátil, na místo v FBI jsem rezignoval,“ dodal Benton.

„Protože ses obrátil proti FBI a přestal sis jí vážit.“

„Někdo si myslí, že to je ten důvod.“

„Kay také?“

„Asi ano.“

„Zatímco pravda je taková, že jsi měl pocit, že se FBI obrátila proti tobě a přestala si tě vážit. Že tě zradila, protože tě zradil Warner,“ poukázal doktor Clark.

„Úřad chtěl znát mínění svého experta a dostal informace a rady. Chápu, proč měli obavy o mou bezpečnost. Bez ohledu na tendenční ovlivňování měli lidé na rozhodujících pozicích velmi dobrý důvod k obavám.

Chápu, proč měli po té události starosti o mou vyrovnanost, po všem, čím jsem prošel.“

„Myslíš si tedy, že Warner Agee měl pravdu o Chandonnových i o nutnosti předstírat tvou smrt? Myslíš si, že měl pravdu ohledně tvé vyrovnanosti a správně usoudil, že už nejsi schopen další služby?“

„Odpověď znáš. Podrazili mě,“ prohlásil Benton. „Ale nemyslím, že ta vystoupení v televizi souvisejí se soupeřením se mnou. Mám podezření, že je v tom něco jiného, co se mnou nemá nic společného, aspoň ne přímo.

Jen bych se bez téhle připomínky obešel, to je všechno.

Obešel bych se bez toho.“

„Je to zajímavé. Warner byl tichý, ne-li neviditelný, celou svou dosti dlouhou a nijak zvlášť pozoruhodnou kariéru,“ přemítal doktor Clark. „A teď je najednou ve všech celostátních zprávách. Připouštím, že mě to mate, a nechápu, jaký je jeho skutečný motiv. Určitě se netýká tebe, nebo aspoň ne výhradně tebe a jeho závisti či touze po slávě.

V tom s tebou souhlasím. Je v tom pravděpodobně něco jiného. Takže, co to může být? Proč teď? Možná jen prostě potřebuje peníze. Možná má jako spousta lidí finanční potíže a v jeho věku to je náramně hrozivé.“

„Hostům ve zpravodajských pořadech se za vystoupení neplatí,“ připomněl Benson.

„Ale vystoupení hosta, pokud je dost dramatické a provokativní, pokud zvýší sledovanost pořadu, může vést k dalším možnostem, jak dostat zaplaceno. Smlouvy na knihy, konzultace.“

„Je velká pravda, že spousta lidí přišla o důchody a hledá způsoby, jak přežít. Osobní prospěch. Uspokojení ega.

Nemůžu vědět, jaký má motiv,“ odpověděl Benton. „Jen je zřejmé, že mu tuto příležitost poskytla Hannah Starrová.

Kdyby nezmizela, nebyl by v televizi, nezískal by všechnu tu pozornost. Jak jsi řekl, předtím byl v pozadí.“

„Jeho a on. Zájmena. Koneckonců mluvíme o stejné osobě. Tohle je pokrok.“

„Ano. On. Warner. Není na tom dobře.“ Benton cítil porážku a zároveň úlevu. Cítil smutek a byl vyčerpaný. „Ne že by na tom někdy dobře byl. Není to dobrý člověk, nikdy nebyl a nikdy ani nebude. Destruktivní, nebezpečný a nelítostný, ano. Narcista, sociopat, megaloman. Ale není na tom dobře a v téhle fázi jeho ubohého života se to dál zhoršuje. Troufám si tvrdit, že je motivovaný neukojitelnou touhou po uplatnění, po něčem, co považuje za svou odměnu, když vystoupí veřejně se svými zastaralými a nepodloženými teoriemi. A možná potřebuje peníze.“

„Souhlasím, že je na tom špatně. Jen nechci, abys na tom byl špatně ty,“ řekl doktor Clark.

„Necítím se špatně. Přiznávám, že se mi nelíbilo, když jsem viděl jeho hnusnej ksicht ve všech zasranejch zprávách, jak si ten mizernej parchant připisuje zásluhy za mou kariéru, a dokonce zmiňuje moje jméno.“

„Budeš se cítit líp, když budeš vědět, co si myslím o Warneru Ageem, se kterým jsem se setkal za ta léta častěji, než mi je milé?“

„Ven s tím.“

„Na pracovních zasedáních se vždycky snažil nějak vlichotit, anebo, ještě lépe, mě ponížit.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Pojďme zapomenout, co ti udělal,“ pokračoval doktor Clark.

„To nikdy. Za to by měl jít sakra do vězení.“

„Za to by měl jít nejspíš do pekla. Je to odporná lidská bytost. Líbí se ti taková upřímnost?“ odvětil doktor Clark.

„Přinejmenším něco takového může říct člověk, který je starý a rozpadá se a každý den se ptá, jestli dnešek bude horší nebo možná trochu lepší. Možná nezakopnu a neupadnu, ani si nepobryndám kávou košili. Onehdy večer jsem přepínal kanály a najednou tam byl. Nemohl jsem si pomoct. Musel jsem se dívat. Mluvil a mluvil, chrlil ze sebe všechny ty nesmysly o Hannah Starrové. Nejenže ten případ není uzavřen, ale ta žena dokonce ještě ani nebyla nalezená mrtvá či živá, a on spekuluje o všech hrůzných detailech, které jí nějaký sériový vrah mohl udělat. Ten namyšlený starý blázen. Překvapuje mě, že FBI nenašla diskrétní způsob, jak toho hlupáka umlčet. Dělá hroznou ostudu, zle poškozuje oddělení behaviorální analýzy.“

„Nikdy v tom oddělení nepracoval a neměl ani nic společného s oddělením behaviorálních věd, když jsem ho řídil,“ namítl Benton. „Tohle patří k mýtu, který šíří. U FBI nikdy nebyl.“

„Ale ty ano. A teď nejsi.“

„Máš pravdu. Nejsem.“

„Takže to zrekapituluji a shrnu a pak už opravdu budu muset jít, nebo zmeškám velmi důležitou schůzku,“ řekl doktor Clark. „Úřad státního zástupce v Detroitu tě požádal, abys vypracoval psychologický posudek na obžalovanou Dodii Hodgeovou, což ti nedalo právo ji vyšetřovat kvůli dalším předpokládaným trestným činům.“

„Ne, to právo jsem neměl.“

„Ani obdržená zpívající vánoční pohlednice ti to právo nedala.“

„Nedala. Ale není to jen zpívající pohlednice. Je to zastřená výhrůžka.“

„Přijde na to, z čí perspektivy. Jako dokázat, že Rorschachův obrazec je rozmáčknutý brouk, nebo motýl. Co z toho platí? Někdo by mohl říct, že tvoje vnímání pohlednice jako zastřené výhrůžky je z tvé strany regresivní, jasný důkaz, že dlouhá léta u bezpečnosti, vystavování násilí a traumatu, u tebe vyústila v přehnanou snahu chránit lidi, které miluješ, a v skrytý a všudypřítomný strach, že ti parchanti po tobě jdou. Příliš se tím zabýváš a riskuješ, že budeš sám vypadat jako ten, kdo to nemá v hlavě v pořádku.“

„Budu si nechávat své pomatené myšlenky pro sebe,“

ušklíbl se Benton. „Nebudu dělat poznámky o lidech, kteří jsou nenapravitelní a jako mor.“

„Dobrý nápad. Není na nás rozhodovat, kdo je nenapravitelný a jako mor.“

„I když víme, že to je pravda.“

„Víme spoustu věcí,“ přisvědčil doktor Clark.

„A spoustu z nich bych vědět nemusel. Dělal jsem tohle dávno předtím, než vzniklo slovo profilovač, když FBI ještě používala samopaly a úporněji hledala komunisty než takzvané sériové vrahy. Myslíš, že miluji všechny své pacienty?“ Vstal ze židle a opřel se o opěrky. „Myslíš, že miluji toho, se kterým jsem dnes strávil několik hodin?

Milého Teddyho, který považoval za rozumné a prospěšné nalít benzin do vaginy devítileté dívky? Aby neotěhotněla poté, co ji znásilnil, jak mi přemýšlivě vysvětlil. Je za to odpovědný? Je nezvladatelný schizofrenik, sám oběť opakovaného sexuálního zneužívání a týrání v dětství, vinen? Měl by dostat smrtící injekci, jít před popravčí četu, na elektrické křeslo?“

„Být obviněn a být označen za odpovědného jsou dvě různé věci,“ prohlásil Benton a vtom mu zazvonil telefon.

Vzal ho v naději, že volá Scarpettová.

„Jsem venku,“ ozval se její hlas.

„Tady venku?“ Bentona to polekalo. „Před Bellevue?“

„Šla jsem pěšky.“

„Prokrista. Dobře. Počkej v hale. Nečekej venku. Jdi do haly a já hned přijdu dolů.“

„Děje se něco?“

„Venku je zima, ošklivo. Hned jsem tam,“ řekl a vstal od stolu.

„Přej mi štěstí. Jdu do Tennisportu.“ Doktor Clark se zastavil ve dveřích, kabát a klobouk na sobě, brašnu přes rameno, jako obraz křehkého starého psychiatra od Normana Rockwella.

„Buď k McEnroeovi ohleduplný.“ Benton si začal ukládat věci do aktovky.

„Stroj na míčky je nastavený na velmi malou rychlost.

A přesto vždycky vyhraje. Obávám se, že se blížím ke konci tenisové kariéry. Minulý týden jsem byl na kurtu vedle Billie Jean Kingové. Upadl jsem a umazal se od hlavy k patě antukou.“

„To máš z toho, že se předvádíš.“

„Sbíral jsem míčky do košíku a zakopl jsem o zatracenou pásku. Hned ke mně přiběhla, aby se podívala, jestli se mi nic nestalo. Tomu říkám způsob jak potkat hrdinku. Dávej na sebe pozor, Bentone. A pozdravuj ode mě Kay.“

Benton se zamyslel nad zpívající pohlednicí od Dodie, pak se rozhodl uložit ji do aktovky, i když nevěděl proč.

Neměl by ji ukazovat Scarpettové, ale ani ji tu nechtěl nechávat. Co když se stane ještě něco? Nic jiného se nestane. Je jen nervózní, přetažený, pronásledovaný duchy minulosti. Všechno bude v pořádku. Zamkl dveře kanceláře a rychle vykročil, spěchal, i když neměl čeho se bát, ale strach ho neopouštěl. Takhle nervózní už nebyl velmi dávno.

Cítil zlou předtuchu, až ho rozbolela duše, kterou si představoval celou purpurovou a zraněnou. To jsou zapamatované emoce, už nejsou skutečné, říkal si a přitom slyšel v hlavě vlastní hlas. Bylo to hrozně dávno. To bylo tehdy a teď se neděje nic zlého. Dveře kanceláří jeho kolegů byly zavřené, všichni odešli, někteří měli dovolenou. Přesně za týden budou Vánoce.

Zamířil k výtahu naproti vchodu do vězeňského oddělení, odkud vycházel obvyklý hluk. Zvýšené hlasy, někdo křičel: „Už jdu,“ protože strážný v kontrolní místnosti nikdy neotevřel dělící dveře dost rychle. Benton zahlédl vězně v křiklavě oranžové teplákové soupravě věznice Rikers Island, v poutech a s eskortou, s policistou z každé strany, pravděpodobně simulanta předstírajícího nějakou nemoc, kterou si možná způsobil sám, aby tady mohl strávit svátky. Když se ocelové dveře hlučně zavřely a Benton nastoupil do výtahu, připomnělo mu to Dodii Hodgeovou.

Připomnělo mu to šest let jeho neexistence, kdy byl izolovaný a uvězněný v osobě muže, který nebyl skutečný, Toma Havilanda. Kvůli Warnerovi Ageemu byl šest let mrtev. Benton nemohl snést své pocity. Bylo ohavné chtít někomu ublížit a on dobře věděl, jaký to je pocit, v rámci povinnosti to udělal nejednou, ale nikdy proto, že by o tom snil, že by to v něm vzbuzovalo sexuální touhu.

Přál si, aby Scarpettová zavolala dřív, aby se nevydala sama ve tmě do téhle části města, která měla demografický nadprůměr bezdomovců, narkomanů a bývalých pacientů psychiatrie, které přetížený systém už nemohl nikam umístit.

Pak třeba strčili náhodného cestujícího z nástupiště pod blížící se vlak metra nebo napadli s nožem dav neznámých lidí, rozsévali smrt a zkázu, protože slyšeli hlasy a nikdo jim nepomohl.

Benton rychle prošel chodbami, které se zdály nekonečné, kolem jídelny a dárkového obchodu, proplétal se mezi

plynulým

proudem

pacientů,

návštěvníků

a nemocničního

personálu

v laboratorních

pláštích

a operačních oděvech. Haly nemocnice Bellevue byly vyzdobené na svátky, s veselou hudbou a zářivými dekoracemi, jako by to jaksi ospravedlňovalo, že je někdo nemocný, zraněný nebo zločinný šílenec.

Scarpettová na něj čekala u skleněných hlavních dveří v dlouhém tmavém kabátu a černých kožených rukavicích, ale ještě si ho nevšimla v davu, když se k ní blížil a přitom pozoroval lidi kolem ní, sledoval, jak se někteří na ni dívají, jako by jim byla povědomá. Jeho reakce na Scarpettovou byla vždy stejná, palčivá směs vzrušení a smutku, vzrušení, že bude s ní, podbarveného bolestnou vzpomínkou, kdy se domníval, že ji už nikdy neuvidí. Kdykoli ji pozoroval z dálky, aniž to věděla, připomněl si dobu, kdy to dělal v minulosti tajně a záměrně, pozoroval ji, toužil po ní.

Někdy přemýšlel o tom, jak by vypadal její život, kdyby to, čemu věřila, byla pravda, kdyby skutečně byl mrtvý. Ptal se, jestli by jí nebylo líp. Možná ano. Způsobil jí utrpení a bolest, přivedl ji do nebezpečí, ublížil jí a to si nemohl odpustit.

„Možná bys to dnes večer měla zrušit,“ řekl, když k ní došel.

Otočila se k němu překvapená, šťastná, sytě modré oči jako obloha, její myšlenky a city jako počasí, světlo a stín, jasné slunce, mraky a mlha.

„Mohli bychom jít na hezkou tichou večeři,“ dodal, vzal ji za paži a přitáhl k sobě, jako by jeden druhého potřeboval, aby se zahřál. „Il Cantinori. Zavolám Frankovi, zjistím, jestli by pro nás měl stůl.“

„Netrap mě,“ odpověděla s paží pevně kolem jeho pasu.

„Melanzane alla parmigiana. K tomu Brunello di Montalcino. Klidně bych snědla i tvoji porci a vypila celou láhev.“

„To by bylo hrozně sobecké.“ Držel ji ochranitelsky blízko, zatímco šli po První Avenue. Foukal vítr a začínalo pršet. „Opravdu bys to měla zrušit. Řekni Alexovi, že máš chřipku.“ Zamával na taxi a jedno rychle vyrazilo k nim.

„Nemůžu a musíme jet domů,“ namítla. „Máme konferenční hovor.“

Benton otevřel dveře taxi. „Jaký konferenční hovor?“

„S Jaime.“ Scarpettová vklouzla na druhou stranu zadního sedadla a Benton nastoupil za ní. Udala řidiči adresu a řekla Bentonovi: „Zapni si pás.“ Byl to její svérázný zvyk připomínat lidem, i co nebylo třeba. „Lucy si myslí, že se za pár hodin dostanou z Vermontu a že by se do té doby měla vyjasnit fronta jižně od nás. Mezitím chce Jaime mít tebe, mě, Marina, všechny, na telefonu. Volala mi asi před deseti minutami, když jsem byla na chodníku na cestě sem. Nebyla to nejlepší chvíle k hovoru, proto neznám detaily.“

„Nemáš ani tušení, co chce?“ zeptal se Benton, zatímco taxi se mihlo přes Třetí Avenue a zamířilo na sever. Stěrače na předním skle se hlučně pohybovaly v drobném dešti a mlze zahalující osvětlené budovy.

„Ta věc dnes ráno.“ Nechtěla před řidičem mluvit konkrétně, bez ohledu na to, jestli rozumí anglicky nebo jestli je může slyšet.

„Ta věc, které ses věnovala celý den.“ Benton mínil případ Toni Darienové.

„Dostali jsme odpoledne tip,“ odpověděla Scarpettová.

„Zjevně někdo něco viděl.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

5

Marino měl nešťastnou adresu: místnost číslo 666 na One Hogan Place. Trápilo ho to ještě víc než obvykle, když se s L. A. Bonnellovou zastavil na chodbě s šedivými dlaždicemi plné archivačních krabic narovnaných až ke stropu. Tři šestky nad jeho dveřmi téměř vypadaly jako obžaloba jeho charakteru, varování všem, aby se měli na pozoru.

„No tedy,“ prohodila Bonnellová, když se podívala nahoru. „Tady bych pracovat nemohla. Kdyby nic jiného, vyvolává to negativní myšlenky. Když lidé věří, že něco nosí smůlu, pak to tak je. Pokud jde o mě, rozhodně bych se přestěhovala.“

Marino odemkl béžové dveře, notně odřené kolem kliky a s oprýskaným lakem na krajích. Nad vším se vznášela vůně čínského jídla. Byl vyhladovělý, nemohl se dočkat, až se pustí do křupavých kachních jarních závitků a grilovaných žebírek, a měl radost, že si Bonnellová objednala podobně, hovězí terijaki, nudle a nic syrového, žádný sajrajt jako suši, které mu připomínalo návnadu na ryby. Bonnellová nebyla vůbec taková, jak si představoval, někoho drobného a rtuťovitého, dračici, která vás položí na zem a spoutá vám ruce za zády dřív, než zjistíte, co se děje.

S Bonnellovou byste věděli, co se děje.

Měřila dobrých sto osmdesát centimetrů, měla velké kosti, velké ruce, velké nohy a velká prsa, ten typ ženy, který dovedl muže plně zaměstnat v posteli nebo mu nakopat zadek jako Xena, princezna bojovnice v kostýmu.

Až na to, že Bonnellová měla ledově modré oči a její vlasy byly krátké, světle blond a Marino si byl jistý, že to je přirozená barva. Cítil se pyšný, když s ní byl v High Roller Lanes a viděl, jak na ni někteří chlapi zírají a významně se šťouchají loktem. Přál si, aby dobře trefil kuželky a mohl se naparovat.

Bonnellová donesla krabice s jídlem do Marinovy kanceláře a poznamenala: „Možná bychom měli jít do konferenční místnosti.“

Nebyl si jistý, jestli jí vadí číslice 666 nade dveřmi nebo fakt, že jeho pracovní prostor připomínal skládku odpadků, a tak řekl: „Bergerová bude volat sem. Radši zůstaneme tady. Kromě toho potřebuju svůj počítač a nechci, aby to někdo poslouchal.“ Odložil kufřík s kriminalistickými pomůckami, břidlicově šedou soupravu se čtyřmi odděleními, perfektní pro jeho potřeby, a zavřel dveře.

„Čekal jsem, že si toho všimneš.“ Mínil číslo místnosti.

„Nemysli si, že to o mně vypovídá něco osobního.“

„Proč bych si myslela, že to je osobní? Rozhodoval jsi snad o čísle svojí kanceláře ty?“ Sundala ze židle papíry, neprůstřelnou vestu a kriminalistický kufřík a posadila se.

„Představ si, jak jsem reagoval, když mi tu kancelář poprvé ukázali.“ Marino si sedl za horu nepořádku na svém kovovém psacím stole. „Chceš se najíst až po tom telefonátu?“

„Dobrý nápad.“ Rozhlédla se, jako by tu nebylo místo, kde se najíst, což nebyla pravda. Marino vždycky našel místo, kam si mohl položit hamburger, misku nebo polystyrenovou krabici.

„Vyřídíme ten telefon a najíme se v konferenční místnosti,“ rozhodl.

„To je ještě lepší.“

„Musím přiznat, že jsem málem dal výpověď. Vážně jsem o tom uvažoval.“ Marino navázal tam, kde přerušil své vyprávění. „Když mi kancelář poprvé ukázali, pomyslel jsem si, že si ze mě dělají srandu.“

Skutečně si myslel, že Jaime Bergerová žertuje, že číslo nade dveřmi je obvyklý morbidní humor lidí z trestního soudnictví. Dokonce ho napadlo, že mu tím Bergerová především dává najevo, proč skončil u ní, že ho zaměstnala jako laskavost a po té ohavnosti, co spáchal, mu dává druhou šanci. Vzpomněl si na to pokaždé, když vešel do téhle kanceláře. Tolik let pracoval se Scarpettovou, a pak jí takhle ublíží. Byl vděčný, že si z toho moc nepamatuje, byl tehdy zdrogovaný, ožralý jako prase, nikdy na ni nechtěl vztáhnout ruku, udělat to, co udělal.

„Nepovažuju se za pověrčivého,“ mluvil dál k Bonnellové, „ale vyrostl jsem v Bayonne v New Jersey.

Chodil jsem do katolické školy, byl jsem biřmovaný, dokonce jsem dělal ministranta, což ale netrvalo dlouho, protože jsem se často pral, začal jsem boxovat. Nebyl jsem žádný Bayonne Bleeder, patnáct kol s Muhammadem Alim bych asi nevydržel, ale byl jsem jeden rok semifinalistou v National Golden Gloves, pomýšlel jsem na profesionální dráhu, ale stal jsem se policajtem.“ Snažil se, aby se o něm Bonnellová něco dozvěděla. „Nikdo nikdy nepopíral, že šest-šest-šest je symbol Šelmy, číslo, kterému je potřeba se za každou cenu vyhnout. A já to vždycky dělal, ať to byla adresa, poštovní schránka, značka auta, čas.“

„Čas?“ podivila se Bonnellová a Marino nedovedl poznat, jestli je pobavená, bylo těžké předvídat nebo rozluštit její chování. „Žádný čas jako šest hodin a šestašedesát minut není,“ prohlásila.

„Šest hodin a šest minut šestého dne v měsíci, například.“

„Proč tě nepřestěhovala? Není tady žádné jiné místo, kde bys mohl pracovat?“ Bonnellová sáhla do kabelky, vytáhla USB disk a hodila ho Marinovi.

„To je všechno?“ Marino disk zasunul do počítače. „Byt, místo činu, soubory WAV?“

„Kromě fotografií, které jsi udělal, když jsi tam dneska byl.“

„Stáhnu je z foťáku. Není tam nic zvlášť důležitého.

Pravděpodobně nic, co bys neviděla, když jsi tam byla s techniky.

Bergerová to vysvětlila, že jsem v šestém patře a moje kancelář je šestašedesátá v řadě. Řekl jsem jí, jo, dobře, ale je to taky v knize Zjevení.“

„Bergerová je židovka,“ poznamenala Bonnellová.

„Nečte knihu Zjevení.“

„To je jako říkat, že když nečte noviny, nic se včera nestalo.“

„Tak to není. Zjevení není o něčem, co se stalo.“

„Je to o něčem, co se stane.“

„Něco, co se stane, je proroctví, zbožné přání nebo fobie,“ prohlásila Bonnellová. „Není to skutečnost.“

Marinovi zazvonil telefon na stole.

Zvedl ho a ohlásil se: „Marino.“

„Tady Jaime. Myslím, že jsme všichni.“ Hlas Jaime Bergerové.

„Zrovna jsme o vás mluvili,“ prohodil Marino.

Pozoroval Bonnellovou, bylo pro něj těžké se na ni nedívat.

Možná proto, že na ženu byla neobvykle velká, super deluxe v každém směru.

„Kay? Bentone? Jste tam?“ zeptala se Bergerová.

„Jsme tady.“ Bentonův hlas zněl vzdáleně.

„Přepnu vás na reproduktor,“ řekl Marino. „Je tu se mnou detektiv Bonnellová z vražd.“ Stiskl tlačítko na telefonu a zavěsil. „Kde je Lucy?“

„V hangáru, připravuje helikoptéru. Doufám, že za pár hodin budeme moci odletět,“ odpověděla Bergerová.

„Konečně tu přestalo sněžit. Když se všichni podíváte do e-mailu, měli byste tam najít dva soubory, které poslala, než odjela na letiště. Na Marinovu radu jsme požádali analytiky z Realtimeového kriminalistického centra, aby se přihlásili k serveru, který řídí bezpečnostní kamery před domem Toni Darienové. Určitě všichni víte, že newyorské policejní oddělení má dohodu s některými z hlavních poskytovatelů bezpečnostních kamerových systémů CCTV, takže může mít přístup k záznamům kamer, aniž by potřebovalo hesla správců systému. Toniin činžovní dům je náhodou pod dohledem jednoho z těchto poskytovatelů, takže RTCC

získalo přístup k síťovému videoserveru a prošlo některé příslušné nahrávky. Přitom se soustředili přednostně na minulý týden a porovnávali záznamy s nedávnými fotografiemi Toni včetně fotografie v řidičském průkazu a jejích fotek na Facebooku a MySpace. Podivuhodné, co tam je. Začneme souborem s názvem Nahrávka Jedna. Už jsem se na něj dívala, taky na druhý soubor, a to, co jsem viděla, potvrzuje informace obdržené před několika hodinami, o kterých budeme podrobněji mluvit za pár minut.

Měli byste být schopni stáhnout to video a otevřít. Tak to udělejte.“

„Máme to.“ Bentonův hlas, nezněl vůbec přátelsky. To v poslední době nikdy.

Marino našel e-mail, o němž hovořila Bergerová, otevřel videoklip, zatímco Bonnellová vstala ze židle, obešla stůl, aby viděla, a dřepla si vedle Marina. Nebyl tam zvuk, jen záběry na dopravu před cihlovým domem Toni Darienové na Druhé Avenue, auta, taxi a autobusy v pozadí, chodci oblečení do deštivého zimního počasí, někteří s deštníkem, nevšímaví k tomu, že je zaznamenává kamera.

„Teď se objeví v záběru.“ Bergerová vždy mluvila jako nadřízená, i když se bavila normálně, jedno o čem.

„V tmavozelené parce s kožešinovým lemem na kapuci. Má kapuci na hlavě a má černé rukavice a červenou šálu.

Černou tašku přes rameno, černé kalhoty a běžecké boty.“

„Byl by dobrý detailní záběr na běžecké boty.“ Hlas Scarpettové. „Abychom viděli, jestli jsou stejné, jaké měla, když ji dnes ráno našli. Asics Gel-Kayano, s červeným bleskem a červenými značkami na lemu nad patou. Velikost devět a půl.“

„Tyhle boty jsou bílé s něčím červeným,“ poznamenal Marino a přitom si naléhavě uvědomoval, jak je Bonnellová blízko. Cítil její teplo vedle své nohy, vedle svého loktu.

Postava v zelené parce byla zachycena zezadu, obličej nebylo vidět kvůli pozici ke kameře a kvůli kapuci s kožešinou. Otočila se doprava a vyběhla po mokrých předních schodech činžovního domu, klíče už měla v ruce, což Marinovi napovědělo, že je systematická a myslí na to, co dělá, uvědomuje si své okolí a dbá na bezpečnost.

Odemkla dveře a zmizela vevnitř. Časový údaj na videu byl 17.47, sedmnáctého prosince, tedy včera. Pak nastala pauza a následoval další záznam stejné postavy v zelené parce s nataženou kapucí, se stejnou velkou černou taškou přes rameno, jak vychází z budovy, jde po schodech, zabočí doprava a odejde do deštivé noci. Časový údaj byl 19.01, sedmnáctého prosince.

„Něco by mě zajímalo.“ To promluvil Benton. „Protože nevidíme její tvář, jak analytici v RTCC vědí, kdo to je?“

„Na to jsem se taky ptala,“ odpověděla Bergerová. „Ale myslím, že to je díky starším záběrům, na kterých je určitě ona, za chvíli je uvidíte. Podle RTCC to, na co se teď díváme, je její poslední záběr, poslední nahrávka, jak vchází do domu nebo z něj odchází. Zdá se, že se vrátila do bytu, zdržela se tam něco přes hodinu, pak odešla. Otázkou je, kde byla potom.“

„Měla bych dodat,“ připojila se Scarpettová, „že čas na textové zprávě, kterou Grace Darienová dostala z Toniina mobilu, byl přibližně hodinu po tom druhém videoklipu. Asi kolem osmé večer.“

„Nechal jsem paní Darienové vzkaz na záznamníku,“

ozval se Marino. „Dostaneme od ní ten mobil, takže uvidíme, co ještě na něm je.“

„Nevím, jestli to teď chcete probírat. Ale čas na textové zprávě a čas na těchhle videoklipech je v rozporu s tím, co jsem zjistila, když jsem ohledávala tělo,“ upozornila Scarpettová.

„Nejdřív se soustředíme na to, co zjistilo RTCC,“

rozhodla Bergerová. „Pak přejdeme k výsledkům pitvy.“

Bergerová tím dala najevo, že to, co zjistilo RTCC, považuje pro případ za důležitější než zprávu Scarpettové.

Jedno prohlášení jednoho svědka, a Bergerová už všechno rozluštila? Ale Marino neznal podrobnosti, jen to málo, co se dozvěděl od Bonnellové, a ta mluvila vyhýbavě, až nakonec přiznala, že hovořila s Bergerovou telefonicky a že jí Bergerová nařídila, aby nikomu neříkala, o čem diskutovaly. Marinovi se podařilo z Bonnellové vytáhnout aspoň to, že nějaký svědek přišel s informací, která „nad slunce jasněji“ dokáže, že Toniin byt s její vraždou nesouvisí.

„Když se dívám tady na ty záznamy,“ pokračoval Marino, „znovu se ptám, co se stalo s její bundou. Ta zelená parka v jejím bytě není a nikde se neobjevila.“

„Jestli někdo, ať muž nebo žena, měl její mobil,“ držela se Scarpettová stále svého tématu, „mohl poslat textovou zprávu komukoli v adresáři Toniiných kontaktů, včetně její matky. K poslání sms nepotřebujete heslo. Stačí vám mobil osoby, od níž má ta sms zdánlivě být, v tomto případě od Toni Darienové. Jestli někdo měl její telefon a prohlédl si odeslané a přijaté zprávy, mohl si udělat představu, co napsat a jak to formulovat, pokud bylo cílem někoho přesvědčit, že to je zpráva od Toni a že stále žije, ačkoli včera v noci už naživu nebyla.“

„Podle mých zkušeností nejsou vraždy obvykle tak složitě plánované nebo tak chytré, jak naznačuješ,“ namítla Bergerová.

Marino tomu nemohl uvěřit. Bergerová v podstatě Scarpettové říkala, že tohle není žádná Agatha Christie, že to není pitomá detektivka.

„Obvykle bych na to upozornila sama,“ odpověděla Scarpettová bez sebemenší známky uraženosti nebo podráždění. „Jenomže vražda Toni Darienové je všechno, jenom ne obvyklá.“

„Pokusíme se vypátrat, odkud byla ta esemeska poslaná, fyzickou lokalitu,“ řekl Marino nahlas. „To je všechno, co můžeme udělat. Je to legitimní požadavek, protože její mobil se ztratil. Souhlasím. Co když ho má někdo jiný a ta osoba poslala zprávu Toniině matce? Může to znít přitažené za vlasy, ale co víme?“ Hned zalitoval, že řekl „přitažené za vlasy“. Vyznělo to, jako by Scarpettovou kritizoval nebo ji zpochybňoval.

„Když se dívám na tu nahrávku, taky se ptám, jak víme, že osoba v zelené bundě je Toni Darienová,“ přidal se Benton. „Nevidím jí do tváře. Ani na druhém záznamu.“

„Jen to, že vypadá jako běloška.“ Marino vrátil video zpátky, aby to znovu ověřil. „Vidím jí čelist, kousek brady, protože má kapuci a venku je tma a není otočená ke kameře.

Kamera ji zabírá zezadu a ona se při chůzi dívá dolů. A to i když vchází do domu, nebo z něj odchází.“

„Když otevřete druhý soubor, který Lucy poslala pod názvem Nahrávka Dvě,“ řekla Bergerová, „uvidíte řadu statických fotografií z předchozích nahrávek, těch, které vznikly o několik dní dřív. Stejná bunda, stejná postava, navíc máme jasný pohled na Toniinu tvář.“

Marino zavřel první soubor a otevřel druhý. Kliknul na pás fotografií a začal si prohlížet statické obrázky Toni před jejím domem, při příchodu a odchodu. Na všech měla jasně červenou šálu a stejnou zelenou parku s kapucí lemovanou kožešinou, jen na těchto snímcích nepršelo a kapuci měla dole, dlouhé tmavě hnědé vlasy rozpuštěné na ramena. Na několika statických fotografiích z nahrávky měla běžecké tepláky, na jiných volné kalhoty nebo džínsy a na jednom také olivově zelené a světle hnědé palčáky. Na žádné nebyla zachycena v černých rukavicích nebo s velkou černou taškou přes rameno. Pokaždé šla pěšky, jen jednou, když pršelo, ji kamera nahrála, jak nastupuje do taxíku.

„To potvrzuje výpověď jejího souseda,“ připomněla Bonnellová a přitom se otřela o Marinovu paži, už potřetí.

Sice se ho téměř nedotkla, ale bylo to zcela nepřehlédnutelné. „To je ta bunda, kterou popisoval,“

pokračovala. „Řekl mi, že měla zelenou bundu s kapucí a nesla si poštu, kterou musela vyzvednout, hned jak vešla do domu v sedmnáct čtyřicet sedm. Předpokládám, že odemkla poštovní schránku, vybrala obsah, pak vyšla po schodech nahoru a tehdy ji soused viděl. Vešla do bytu a položila poštu na kuchyňskou linku, kde jsem vše našla dnes ráno, když jsem tam byla s techniky. Pošta nebyla otevřená.“

„Měla kapuci na hlavě i v domě?“ zeptala se Scarpettová.

„To soused výslovně neuvedl. Jen že na sobě měla zelenou bundu s kapucí.“

„Graham Tourette,“ doplnil Marino. „Musíme ho prověřit, taky toho správce, Joea Barstowa. Ani jeden nemá záznam kromě porušení dopravních předpisů, nedání přednosti, neplatné registrace, rozbitého zadního světla, už z dávné doby a nic z toho nevedlo k zatčení. Požádal jsem RTCC, aby vyšťáralo všechno na každého v tom domě.“

„Graham Tourette si dal záležet na tom, aby mě informoval, že byl se svým partnerem včera večer v divadle, někdo jim dal lístky na muzikál Wicked,“ pokračovala Bonnellová. „Proto si dovolím zeptat se doktora Wesleyho…“

„Nepravděpodobné,“ odpověděl ihned Benton. „Je vysoce nepravděpodobné, že by tento zločin spáchal homosexuál.“

„Žádné palčáky jsem v jejím bytě neviděl,“ řekl Marino.

„A na místě činu nebyly. Taky neměla černé rukavice ani černou tašku jako na těch předchozích záběrech.“

„Podle mého názoru to je sexuálně motivovaná vražda,“

dodal Benton, jako by Marino nebyl na telefonu.

„Našly se při pitvě nějaké známky znásilnění?“ zeptala se Bergerová.

„Měla poranění na genitáliích,“ odpověděla Scarpettová.

„Zhmožděniny, zarudnutí, stopy po nějakém typu penetrace, traumatu.“

„Sperma?“

„Žádné jsem neviděla. Uvidíme, co najdou v laboratoři.“

„Myslím, že doktorka nám tu předkládá k úvaze možnost, že místo činu a možná sám zločin byly ve skutečnosti zinscenované,“ uvažoval Marino. Stále se cítil mizerně kvůli tomu „přitažené za vlasy“ před chvílí a doufal, že si Scarpettová nemyslí, že tím něco mínil.

„V tom případě by to mohl být homosexuál, ne, Bentone?“

„Podle toho, co vím, Jaime,“ odpověděl Benton Bergerové místo Marinovi, „mám za to, že zinscenování má za cíl zamaskovat skutečnou podstatu a motiv zločinu, dobu, kdy byl spáchán, a jaké je spojení mezi obětí a útočníkem.

Účelem zinscenování je v tomto případě únik. Ten, kdo to udělal, se bojí dopadení. A znovu opakuji, tahle vražda je motivována sexuálně.“

„Nezdá se, že to podle tebe udělal někdo cizí,“

poznamenal Marino, ale Benton nereagoval.

„Pokud svědek mluví pravdu, pak to podle mě byl někdo cizí,“ řekla Bonnellová Marinovi a znovu se ho přitom dotkla. „Nemyslím, že to udělal nějaký přítel, dokonce ani někdo, koho vůbec někdy před včerejší nocí potkala.“

„Musíme předvést Touretta k výslechu. A taky správce,“

prohlásila Bergerová. „Chci s oběma mluvit, hlavně s tím správcem, Joem Barstowem.“

„Proč hlavně s Joem Barstowem?“ chtěl vědět Benton a znělo to trochu naštvaně.

Možná spolu Benton a doktorka moc nevycházejí.

Marino netušil, co se s nimi děje, neviděl je celé týdny, ale už ho unavovalo se přemáhat a být k Bentonovi slušný.

Otravovalo ho nechat se pořád urážet.

„Mám stejné informace z RTCC jako Marino. Všiml jste si, jaká měl Barstow v minulosti zaměstnání?“ zeptala se Bergerová Marina. „V několika doručovatelských firmách, taxikář, kromě toho spousta dalších. Barman, číšník. Ještě v roce 2007 pracoval pro taxislužbu. Zdá se, že dělal spoustu věcí, zatímco dálkově studoval na Manhattanské dvouleté fakultě, s přestávkami v posledních třech letech, aspoň podle toho, co tu vidím.“

Bonnellová vstala, otevřela zápisník a postavila se vedle Marina.

Řekla: „Snažil se získat titul bakaláře ve videoartu a technologii. Hraje na basovou kytaru, dřív hrával v kapele, chtěl by produkovat rockové koncerty a pořád doufá ve svůj velký průlom v hudební branži.“

Při čtení poznámek se stehnem dotýkala Marina.

„V poslední době pracoval na částečný úvazek v digitální produkční společnosti,“ pokračovala Bonnellová.

„Dělal všechno možné, většinou kancelářskou práci, poslíčka, to, čemu říkal asistent produkce a já tomu říkám poskok. Je mu osmadvacet. Mluvila jsem s ním asi patnáct minut. Řekl, že Toni znal jen z občasného setkání v domě, že, cituji, s ní nikdy nechodil, ale pomýšlel na to, že ji někam pozve.“

„Zeptala jste se ho přímo, jestli s ní někdy chodil nebo na to pomýšlel?“ otázala se Bergerová. „Nebo to řekl sám od sebe?“

„Sám od sebe. Taky řekl, že ji několik dní neviděl. Prý byl včera v noci doma, dal si poslat pizzu a díval se na televizi, protože bylo mizerné počasí a byl unavený.“

„Předložil spoustu alibi,“ poznamenala Bergerová.

„Dalo by se tak soudit, ale v takových případech to není ani neobvyklé. Každý si spočítá, že je podezřelý. Nebo je v jejich životě přinejmenším něco, o čem nechtějí, abychom věděli,“ odpověděla Bonnellová, zatímco listovala stránkami. „Popsal ji jako přátelskou, člověka, který si příliš nestěžuje, a nebyl si vědom toho, že by pořádala doma večírky nebo si vodila do domu lidi jako, znovu cituji, spoustu chlapů. Všimla jsem si, že je hrozně rozčilený a vyděšený. Nezdá se, že teď dělá taxikáře,“ dodala, jako by tento detail byl důležitý.

„To nevíme jistě,“ namítla Bergerová. „Nevíme, jestli nemá přístup k vozům taxi, nevíme, jestli to nedělá načerno, aby neplatil daně, například jako spousta taxikářů na volné noze v dnešní době.“

„Ta červená šála je velmi podobná té, kterou jsem sundala z Toniina krku,“ upozornila Scarpettová a Marino si představil, jak někde sedí s Bentonem a dívá se na monitor počítače, pravděpodobně v jejich bytě na Central Park West, nedaleko CNN. „Jednobarevná, jasně červená z moderní tkaniny, která je tenká, ale velmi teplá.“

„Zdá se, že stejná, jakou má na sobě tady,“ poukázala Bergerová. „Tyhle nahrávky a textová zpráva v telefonu její matky zřejmě potvrzují, že byla včera živá, když odcházela z domu minutu po sedmé, a byla stále naživu o hodinu později kolem osmé. Kay, začala jsi nám vysvětlovat, že máš jiný názor na dobu jejího úmrtí, odlišný od toho, co například vypovídají tyhle záznamy.“

„Můj názor je, že včera v noci už nežila.“ Hlas Scarpettové, vyrovnaný, jako by to, co právě vyslovila, nemělo nikoho překvapit.

„Tak na co jsme se právě teď dívali?“ zeptala se Bonnellová a zamračila se. „Na podvodníka? Někoho, kdo si oblékl její bundu a vešel do jejího domu? Někoho, kdo měl klíče?“

„Kay? Jen abychom si to ujasnili. I teď, co jsi viděla ty záznamy? Pořád máš stejný názor?“ ujišťovala se Bergerová.

„Můj názor je založen na ohledání jejího těla, ne na nahrávkách,“ odpověděla Scarpettová. „A její posmrtné známky, zejména posmrtné skvrny a ztuhlost, kladou její smrt do mnohem dřívější doby než včera večer. Už v úterý.“

„V úterý?“ podivil se Marino. „To jako předevčírem?“

„Podle mého mínění utrpěla poranění hlavy někdy v úterý, možná odpoledne, několik hodin poté, co jedla kuřecí salát,“ vysvětlovala Scarpettová. „Obsah žaludku byl částečně strávený, římský salát, rajčata a kuřecí maso. Po úderu do hlavy by se trávení zastavilo, takže potrava zůstala nestrávená, když Toni umírala, což podle mě trvalo delší dobu, možná několik hodin, soudě podle její vitální reakce na poranění.“

„Salát a rajčata měla v ledničce,“ vzpomněl si Marino.

„Takže možná snědla své poslední jídlo doma v bytě. Jsi si jistá, že se to nemohlo stát, když tam byla včera večer, kdy tam zřejmě zůstala asi hodinu? Během toho intervalu, který jsme právě viděli na nahrávce?“

„Dávalo by to smysl,“ souhlasila Bonnellová. „Najedla se a o několik hodin později, řekněme v devět nebo deset, byla venku přepadená.“

„To by smysl nedávalo. To, co jsem při ohledání viděla, jasně naznačuje, že včera večer už nežila, a je velmi nepravděpodobné, že byla naživu během včerejška.“ Klidný hlas Scarpettové.

Téměř nikdy nemluvila rozčileně nebo ostře a nikdy ze sebe nedělala chytrou, i když měla stoprocentně právo mluvit tak, jak chce. Po všech těch letech, co s ní Marino pracoval, po většinu své kariéry v různých městech, ze zkušenosti věděl, když Scarpettová z mrtvého těla něco vyčte, že je to pravda. Ale tomu, co teď tvrdila, mu bylo zatěžko věřit. Nedávalo to žádný smysl.

„Dobře. Máme toho k diskusi spoustu,“ ozvala se Bergerová. „Jedno po druhém. Zaměřme se na to, co jsme viděli na těch záznamech. Předpokládejme, že postava v zelené bundě není podvodník, je to opravdu Toni Darienová a opravdu poslala včera večer matce textovou zprávu.“

Bergerová očividně neuvěřila tomu, co Scarpettová říkala. Myslela si, že se Scarpettová mýlí, a Marino to kupodivu zpochybňoval také. Napadlo ho, že Scarpettová možná začala věřit ve svou legendu, skutečně si myslí, že dokáže zodpovědět cokoli a nikdy se nemýlí. Jak zněla ta fráze, co neustále používala CNN? Nadsázka, s jakou popisovali

její

kriminalistické

schopnosti.

Faktor

Scarpettová. Zatraceně, pomyslel si Marino. Viděl to nejednou, lidé uvěří tomu, co o nich píše tisk, přestanou se pořádně věnovat práci a pak se dopouštějí chyb a udělají ze sebe hlupáky.

„Otázkou je,“ pokračovala Bergerová, „kde byla Toni poté, co odešla z domu.“

„V práci ne,“ odpověděl Marino a přitom se snažil vzpomenout si, jestli se Scarpettová někdy dopustila takového omylu, který zdiskredituje soudního znalce a zničí případ u soudu.

Nevzpomněl si na jediný příklad. Ale to ještě nebyla slavná a neobjevovala se pořád v televizi.

„Začněme s její prací, v High Roller Lanes.“ Bergerové hlas zazněl z mikrofonu silně a hlasitě. „Marino, nejdřív vy a detektiv Bonnellová.“

Marino byl rozčarovaný, když Bonnellová vstala a přešla na druhou stranu stolu. Naznačil gestem, že by se něčeho napil, aby mu podala dietní colu. Měl teď jiný pocit, když se na ni díval, všímal si barvy na jejích tvářích, jasu v očích, toho, jak překypuje energií. Stále cítil její dotek na své paži, i když teď nestála blízko něj, cítil její pevné oblé tvary, její tíhu na svém těle, představoval si, jak by vypadala, jaká by byla na dotek, a byl vnímavý a bdělý jako už dávno ne.

Musela vědět, co to s ním udělá, když se o něj otírala.

„Především vám to místo popíšu, protože to není typická bowlingová herna,“ začal Marino.

„Spíš jako podnik ve Vegas,“ dodala Bonnellová, otevřela papírovou tašku, vytáhla dvě dietní coly a jednu mu podala. Krátce po něm přejela pohledem, oči jako jiskry.

„Přesně tak,“ přisvědčil Marino. Otevřel plechovku, cola vystříkla a přetekla a polila mu stůl. Vysušil ten svinčík několika listy papíru a utřel si dlaně do kalhot. „Rozhodně to je místo pro nóbl klientelu. Neonová světla, obří obrazovky, kožené pohovky a nablýskaná hala s barem s velkými zrcadly. Asi dvacet bowlingových drah, kulečníkové stoly, vstup pouze ve vhodném oděvu. Nemůžete tam přijít jako vandrák.“

V červnu vzal Georgii Bacardiovou do High Roller Lanes na oslavu jejich šestiměsíčního výročí. Bylo vysoce nepravděpodobně, že spolu oslaví i dvanáctiměsíční. Když se naposledy viděli, první týden tohohle měsíce, neměla zájem o sex, nejméně deseti různými způsoby mu řekla, aby na to zapomněl. Že se necítí dobře, je moc unavená, její práce u baltimorské policie je stejně důležitá jako jeho, že má návaly horka, že v jeho životě jsou jiné ženy a že toho má plné zuby. Bergerová, Scarpettová, dokonce Lucy.

Včetně Bacardiové to byly čtyři ženy v Marinově životě a naposled měl sex sedmého listopadu, skoro před šesti zatracenými týdny.

„Ten podnik je krásný, stejně jako ženy, které vás obsluhují, když hrajete,“ pokračoval Marino. „Spousta z nich se snaží dostat do showbyznysu, modelingu, chodí tam skutečně vybraná klientela, fotografie slavných lidí jsou dokonce i na toaletách, přinejmenším na pánských záchodech. Vidělas nějaké na dámských?“ obrátil se na Bonnellovou.

Pokrčila rameny a sundala si sako kostýmu pro případ, že by Marino měl nějaké pochybnosti o tom, co má pod ním.

Zůstal na ni hledět. Otevřeně zíral.

„Na pánských záchodech je jedna fotka Hapa Judda,“

dodal Marino, protože věděl, že to Bergerovou bude zajímat.

„Zjevně to není to nejčestnější místo, na zdi nad mušlí.“

„Víte, kdy byla pořízená a jestli tam Hap Judd chodí často?“ Hlas Bergerové.

„On a spousta dalších celebrit, které žijí ve městě nebo když tu natáčejí a podobně,“ odpověděl Marino. „Vnitřek High Roller je jako steak-house. Všude jsou fotky slavných.

Fotografie Hapa Judda mohla být pořízená v létě. Nikdo, s kým jsem mluvil, si přesně nevzpomínal. Byl tam, ale není stálý host.“

„Co je tam tak lákavého?“ zajímala se Bergerová.

„Netušila jsem, že bowling je u celebrit tak oblíbený.“

„Nikdy jste neslyšela o Bowlingu s hvězdami?“ otázal se Marino.

„Ne.“

„Spousta slavných hraje bowling, ale High Roller Lanes je taky módní lokál,“ vysvětlil Marino, ale myšlenky měl líné, jako by mu krev odtekla z hlavy a proudila někam dolů.

„Majitelem je nějaký chlapík, který vlastní restaurace, herny a zábavní centra v Atlantic City, Indianě, jižní Floridě, Detroitu, Louisianě. Jmenuje se Freddie Maestro, starý jak Metuzalém. Je na všech těch fotkách s celebritami, takže musí tady ve městě trávit spoustu času.“

Násilím odtrhl oči od Bonnellové, aby se mohl soustředit.

„Jde o to, že nikdy předem netušíte, koho tam potkáte, a právě k tomu mířím,“ pokračoval Marino. „Takže pro někoho jako Toni Darienová to byla část toho kouzla. Chtěla si vydělat, spropitné je tam velmi dobré, a chtěla si najít kontakty, uchytit se. Mívala směnu, které říkám hlavní vysílací čas. Po nocích, obvykle začínala kolem šesté večer až do zavření ve dvě ráno, od čtvrtka do neděle. Chodila do práce pěšky nebo si brala taxi, auto neměla.“

Napil se dietní coly a upřel pohled na bílou tabuli na stěně u dveří. Bergerová a její bílé tabule, všechno označené barevnými kódy, případy připravené k soudu zeleně, nedokončené případy modře, data přelíčení červeně, kdo přijímá informace o sexuálních zločinech černě. Civět na bílou tabuli bylo bezpečné. Mohl lépe myslet.

„O jakém typu kontaktů mluvíme?“ Hlas Bergerové.

„Podle mě v takovém prominentním místě zřejmě seženete, cokoli chcete,“ mínil Marino. „Takže tam možná narazila na nesprávnou osobu.“

„Nebo s tím High Roller Lanes nemá nic společného.

Nemusí mít vůbec žádnou souvislost s tím, co se jí přihodilo.“ Bonnellová si to upřímně myslela, a zřejmě právě proto se při jejich návštěvě nijak zvlášť nezajímala o fotografie ani o to, co je vidět na obrovských videoobrazovkách nad bowlingovými dráhami nebo o pohled na bohaté a slavné.

Bonnellová byla přesvědčená, že vražda Toni Darienové je náhodná, že si ji vybral nějaký predátor, sériový vrah na lovu. Toni sice byla oblečená na jogging, ale tomu se zrovna nevěnovala, když skončila na špatném místě ve špatnou dobu. Bonnellová vysvětlila Marinovi, že to lépe pochopí, až uslyší záznam volání svědka na tísňovou linku 911.

„Myslím, že pořád ještě netušíme, co se stalo s jejím mobilem a laptopem.“ Hlas Scarpettové.

„A s její peněženkou a možná kabelkou,“ připomněl Marino. „Zdá se, že taky chybějí. V bytě nebyly. Ani na místě činu. A teď mi nejde z hlavy její bunda a rukavice.“

„Ty chybějící předměty by mohlo objasnit ono tísňové volání, informace, kterou dostala detektiv Bonnellová,“

řekla Bergerová. „To, co ohlásil svědek. Toni možná nastoupila do taxíku, měla ty věci z nějakého důvodu u sebe, protože nešla běhat. Měla v plánu něco jiného, třeba se někde chtěla zastavit a jít si zaběhat později.“

„Co další typy nabíječek kromě těch k laptopu a mobilu?“ zajímala se Scarpettová. „Našli jste v jejím bytě ještě něco?“

„To je všechno, co jsem viděl,“ odpověděl Marino.

„Co například USB dokovací stanice? Cokoli, co by mohlo naznačit, že měla nějaké další zařízení, které potřebovalo nabít, jako hodinky, co měla na ruce?“

vyptávala se dál Scarpettová. „Zdá se, že to je nějaký přístroj na shromažďování dat, zvaný BioGraph. Ani Lucy, ani já jsme to na internetu nenašly.“

„Jak můžou existovat hodinky s takovým názvem a nebýt na internetu? Někdo je musí prodávat, ne?“ namítl Marino.

„Ne nutně.“ Kdykoli mu Benton odpověděl, bylo to vždycky proto, aby s ním nesouhlasil nebo ho setřel. „Ne, pokud jsou ještě ve výzkumu a vývoji nebo součástí utajovaného projektu.“

„Takže nakonec možná pracovala pro zasranou CIA,“

odsekl Marino.

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

6

Jestli byla Toniina vražda akcí nějaké zpravodajské služby, pak by ten, kdo za to byl odpovědný, rozhodně nenechal na jejím zápěstí datové zařízení.

Benton dal tento fakt na vědomí kategorickým tónem, jaký používal, když mluvil s lidmi, které opravdu neměl rád.

Suchý, bezvýrazný tón, který Scarpettové připomínal vyprahlou půdu nebo kámen. Seděla na pohovce v pokoji pro hosty, který Benton přeměnil na svou pracovnu v zadní části bytu, hezkou místnost s výhledem na město.

„Propaganda. Aby nás dotyčný přiměl udělat si nesprávný závěr. Jinými slovy nastražené.“ Marinův hlas se ozýval z konferenčního telefonu vedle Bentonova počítače.

„Jen odpovídám na tvůj dohad, že to může být součást nějakého tajného projektu.“

Benton nevzrušeně poslouchal ze svého koženého křesla, za sebou stěnu s knihami uspořádanými podle témat, vázané, řada z nich první vydání, některé velmi staré. Marino byl rozčilený a nakonec se rozzuřil, protože se kvůli Bentonovi cítil jako hlupák, a čím víc mluvil, tím hloupěji vypadal.

Scarpettová by si přála, aby se ti dva už přestali chovat jako pubertální kluci.

„Takže, když se toho budeme držet, pak možná chtěli, abychom ty hodinky našli, protože to, co na nich je, je dezinformace,“ pokračoval Marino.

„Kdo jsou ,oni‘?“ otázal se Benton nápadně nepříjemným hlasem.

Marino už dávno neměl pocit, že má právo se nějak hájit, a Benton už nepředstíral, že mu odpustil. Jako by to, co se stalo v Charlestonu před rokem a půl, bylo jen mezi nimi dvěma a se Scarpettovou to už nemělo nic společného. Jak je pro sexuální útoky typické, už nebyla obětí. Byli jimi všichni ostatní.

„Nevím, ale po pravdě bychom neměli přehlížet vůbec nic. Marinův silný agresivní hlas naplnil Bentonův malý soukromý prostor. „Čím dýl tohle člověk dělá, tím líp se naučí zachovat si nepředpojatou mysl. A v téhle zemi jsme už slyšeli strašnou spoustu hovadin o terorismu, protiterorismu,

špionáži,

kontrašpionáži,

o Rusech,

Severokorejcích, na co si vzpomenete.“

„Ráda bych přešla od připomínky ohledně CIA dál.“

Bergerová byla věcná žena a tento obrat v hovoru těžce zkoušel její trpělivost. „Nejsou důkazy, že tu máme co do činění s nějakou organizovanou vraždou, která je politicky motivována nebo souvisí s terorismem či špionáží. Dokonce tu je mnoho důkazů o opaku.“

„Chci se zeptat na polohu těla na místě činu,“ ozvala se detektiv Bonnellová. Mluvila tichým hlasem, ale byla sebevědomá a občas sarkastická a nevyzpytatelná. „Paní doktorko Scarpettová, našla jste nějaký náznak, že mohla být tažena za ruce nebo vlečena? Protože ta pozice mi připadala zvláštní. Skoro trochu výsměšná, jako by tancovala ,Hava Nagila‘, nohy pokrčené jako žába a paže vytažené vzhůru. Vím, že to asi zní divně, ale tohle mě napadlo, když jsem ji poprvé uviděla.“

Benton se podíval na fotografie z místa činu na svém počítači a odpověděl dřív, než Scarpettová stačila něco říct.

„Poloha těla je ponižující a posměšná.“ Klikl na další fotografie. „Je vystavené sexuálně výmluvným způsobem, který má vyjádřit pohrdání a má šokovat. Pachatel se vůbec nesnažil tělo ukrýt, ale přesně naopak. Poloha, v níž je, byla naaranžovaná.“

„Kromě té polohy, kterou jste popsala, nejsou žádné důkazy, že by byla vlečena,“ odpověděla Scarpettová na otázku Bonnellové. „Žádné odřeniny na zadní části těla, žádné modřiny kolem zápěstí. Ale musíte mít na paměti, že by neměla vitální reakci na poranění. Neměla by pohmožděniny, kdyby ji někdo pevně stiskl kolem zápěstí po smrti. Celkově bylo její tělo relativně nezraněné, až na úder do hlavy.“

„Předpokládejme, že máš pravdu a nějakou dobu už byla mrtvá.“ To promluvila Bergerová, jejíž hlas se důrazně ozýval z elegantního černého reproduktoru, který Benton používal pro konferenční hovory. „Myslím si, že by pro to mohlo být nějaké vysvětlení.“

„Vysvětlením je to, co víme, že se děje s tělem po smrti,“ řekla Scarpettová. „Jak rychle chladne, způsob, jakým se necirkulující krev usazuje v příslušných partiích vlivem gravitace a jak to vypadá, a charakteristické tuhnutí svalů při poklesu adenosintrifosfátu.“

„Ale vyskytují se výjimky,“ namítla Bergerová. „Je prokázáno, že tyto typy známek souvisejících s dobou úmrtí se mohou značně lišit v závislosti na tom, co dotyčná osoba dělala těsně před smrtí, dále na povětrnostních podmínkách, velikosti těla, na oblečení, a dokonce na tom, jaké drogy možná užívala. Mám pravdu?“

„Doba úmrtí není exaktní věda.“ Scarpettovou nijak nepřekvapilo, že jí Bergerová oponuje.

Byla to jedna z těch situací, kdy pravda všechno nesmírně ztěžuje.

„Pak je docela dobře možné, že existovaly okolnosti, které mohou vysvětlit, proč posmrtná ztuhlost a skvrny u Toni vypadaly tak pokročilé,“ trvala na svém Bergerová.

„Například, jestli vydávala hodně energie, běžela, možná utíkala před útočníkem, když ji udeřil zezadu do hlavy.

Nemohlo by to vysvětlovat neobvykle rychlý nástup posmrtné ztuhlosti? Nebo dokonce okamžitou ztuhlost, známou jako mrtvolná křeč?“

„Ne,“ odporovala Scarpettová. „Protože nezemřela hned poté, co byla udeřena do hlavy. Nějakou dobu ještě žila a fakticky mohla být v jakémkoli stavu, jen ne fyzicky aktivní. Byla paralyzovaná, v podstatě v kómatu a umírala.“

„Ale když budeme objektivní,“ jako by Bergerová naznačovala, že Scarpettová objektivní není, „například posmrtné skvrny ti nemusejí přesně říct, kdy zemřela.

Existuje mnoho proměnlivých faktorů, které mohou mít na skvrny vliv.“

„Její skvrny mi neudávají přesně, kdy zemřela, ale je to odhad. Ten mi však jednoznačně říká, že se s ní hýbalo.“

Scarpettová si začínala připadat jako na svědecké lavici.

„Patrně tehdy, kdy ji převáželi do parku, a ten, kdo to udělal, si pravděpodobně neuvědomil, že naaranžováním jejích paží do této polohy dává na odiv zjevný rozpor. Když se tvořily posmrtné skvrny, neměla paže nad hlavou, ale blíž k bokům, dlaněmi dolů. Také na sobě nemá žádné zářezy nebo otlaky od oblečení, ale pod řemínkem hodinek je vybledlé místo, což naznačuje, že je měla stále na zápěstí i poté, co se tvořily a usazovaly posmrtné skvrny. Mám podezření, že nejméně dvanáct hodin po smrti byla úplně nahá, až na ty hodinky. Neměla ani ponožky, které byly z elastického materiálu, jenž by zanechal stopy. Když ji oblékali, než převezli tělo do parku, dali jí ponožky na nohy obráceně.“

Scarpettová jim pověděla o Toniiných anatomických běžeckých ponožkách a dodala, že pachatelé obvykle zanechají výmluvné známky, když oblékají své oběti po činu. Často udělají chybu. Například oblečení je překroucené nebo převrácené naruby. Anebo v tomto případě bezděčná záměna levé a pravé nohy.

„Proč jí nechali ty hodinky?“ zajímala se Bonnellová.

„Pro toho, kdo ji svlékl, nebyly důležité.“ Benton si na monitoru prohlížel fotografie místa činu a přiblížil si hodinky BioGraph na Toniině levém zápěstí. „Odstranění šperků, s výjimkou toho, kdy si je někdo odnese jako suvenýr, nemá takový sexuální náboj jako odstranění šatů a odhalení těla. Ale všechno záleží na tom, co je pro pachatele symbolické a erotické. A ten, kdo manipuloval s jejím tělem, nijak nespěchal. Nemusel, jestli na to měl den a půl.“

„Kay, zajímalo by mě, jestli jsi někdy měla případ, kdy byl někdo mrtvý jen osm hodin, ale vypadalo to, že je mrtvý skoro pětkrát déle?“ Bergerová si zřejmě udělala svůj názor a snažila se vší mocí svědka ovlivnit.

„Jedině v případech, kdy je nástup rozkladu něčím výrazně urychlen, například ve velmi horkém tropickém či subtropickém prostředí,“ odpověděla Scarpettová. „Když jsem pracovala jako soudní lékařka na jižní Floridě, urychlený rozklad nebyl neobvyklý. Viděla jsem to často.“

„Byla podle tvého mínění sexuálně napadena v parku, nebo třeba v autě, a pak přemístěna a vystavena na odiv, jak popsal Benton?“ chtěla vědět Bergerová.

„To mě zajímá. Proč zrovna v autě?“ otázal se Benton a opřel se v křesle.

„Předkládám vám možný scénář, že byla znásilněná a zavražděná v nějakém vozidle, pak položena a vystavena tam, kde ji našli,“ vysvětlila Bergerová.

„Při vnějším ohledání ani při pitvě jsem neobjevila nic, co by ukazovalo, že byla znásilněná ve vozidle,“ odpověděla Scarpettová.

„Myslím na poranění, která by zřejmě měla, kdyby byla znásilněná v parku na zemi,“ pokračovala Bergerová. „Ptám se, jestli podle tvých zkušeností by někdo, kdo je znásilněn na tvrdém povrchu, na zemi, měl nějaké pohmožděniny, oděrky.“

„To nacházím často.“

„Na rozdíl od toho, když je někdo znásilněn například na zadním sedadle auta, kde je povrch pod obětí měkčí než zmrzlá půda plná kamenů, větví a dalšího smetí,“ dodala Bergerová.

„Nemůžu z těla poznat, jestli byla znásilněná ve vozidle,“ opakovala Scarpettová.

„Je možné, že nastoupila do auta, dostala úder do hlavy a pak ji pachatel znásilnil, byl s ní určitou dobu, než odložil tělo tam, kde bylo nalezeno.“ Bergerová se neptala.

Konstatovala to. „A její posmrtné skvrny, ztuhlost, teplota, jsou ve skutečnosti matoucí a zavádějící, protože její tělo bylo bez šatů a vystavené teplotám kolem bodu mrazu.

A jestli je pravda, že na to poranění hlavy umírala pomalu, možná několik hodin, tak proto byly posmrtné skvrny pokročilé.“

„Existují výjimky z pravidla,“ připustila Scarpettová.

„Ale nemyslím, že mohu nabídnout ty výjimky, které zřejmě hledáš, Jaime.“

„Za ta léta jsem prostudovala hodně literatury, Kay.

Doba úmrtí je něco, s čím se zabývám a projednávám to u soudu dost často. Našla jsem pár zajímavých věcí. Případy lidí, kteří umírají zdlouhavou smrtí, řekněme na srdeční selhání či rakovinu, a posmrtné skvrny se začnou tvořit, ještě než zemřou. Stejně tak jsou zaznamenány případy lidí, u nichž nastala okamžitá posmrtná ztuhlost. Takže hypoteticky, co když se u Toni z nějakého důvodu vyvíjely skvrny už před smrtí a z nějakého neobvyklého důvodu nastoupila okamžitá ztuhlost? Domnívám se, že tohle může nastat při smrti uškrcením, a Toni měla kolem krku utaženou šálu. Zdá se, že byla uškrcená, kromě toho, že dostala úder tupým předmětem. Není možné, že byla mrtvá mnohem kratší dobu, než předpokládáš? Třeba jen pár hodin? Méně než osm hodin?“

„Podle mého názoru to není možné,“ trvala stále na svém Scarpettová.

„Detektive Bonnellová,“ řekla Bergerová. „Máte ten soubor WAV? Snad byste ho mohla přehrát na Marinově počítači. Doufejme, že to přes reproduktor uslyšíme.

Záznam tísňového volání, které přišlo dnes asi ve dvě odpoledne.“

„Už to bude,“ oznámila Bonnellová. „Dejte mi vědět, jestli nic neuslyšíte.“

Benton zvýšil hlasitost na konferenčním telefonu, když nahrávka začala:

„Policejní operátor pět-jedna-devět, o jakou naléhavou událost jde?“

„Ehm, naléhavá událost se týká té ženy, co ji dnes ráno našli v parku, na severní straně parku u 110. ulice.“ Hlas byl nervózní, vyděšený. Mužský a zněl mladě.

„O jaké ženě mluvíte?“

„Ta žena, ehm, ta běžkyně, co byla zavražděná. Slyšel jsem to ve zprávách…“

„Pane, jde o naléhavý případ?“

„Myslím si to, protože jsem viděl, myslím, že jsem viděl, kdo to udělal. Jel jsem tam kolem asi v pět dnes ráno a viděl jsem, jak zastavil žlutý taxík a nějaký muž pomáhal vystoupit zezadu ženě, která vypadala opilá. Nejdřív jsem myslel, že to je její přítel a byli celou noc někde v baru.

Neviděl jsem moc dobře. Byla velká tma a mlha.“

„Bylo to žluté taxi?“

„A ona vypadala jako opilá nebo omdlelá. Byl to jen moment, jak jsem řekl, tma a velká mlha, bylo špatně vidět.

Jel jsem k Páté Avenue a zahlédl jsem to. Neměl jsem důvod zpomalit, ale vím, co jsem viděl, a byl to určitě žlutý taxík.

Světlo na střeše bylo zhasnuté, jako když je taxík obsazený.“

„Máte jeho poznávací značku nebo identifikační číslo namalované na dveřích?“

„Ne, ne. Neměl jsem důvod, ehm, ale potom jsem viděl zprávy, říkali, že si šla zaběhat, a vzpomínám si, že tahle žena vypadala, jako by na sobě měla nějaký typ běžeckého oblečení. Jako červenou čelenku nebo tak něco. Myslím, že jsem zahlédl něco červeného kolem jejího krku, a měla světlou mikinu nebo podobně místo bundy, protože jsem si hned všiml, že není moc teple oblečená. Podle toho času, kdy ji našli, jak říkali ve zprávách, tedy, nebylo to dlouho potom, co jsem projel kolem toho místa…“

Soubor WAV skončil.

„Kontaktoval mě dispečink a mluvila jsem s tím pánem telefonicky, sejdu se s ním i osobně a opatřili jsme si o něm informace,“ dodala Bonnellová.

Scarpettová si představila žlutý úlomek laku, který našla ve vlasech Toni Darienové v oblasti poranění na hlavě.

Vzpomněla si, že si v márnici při prohlížení laku pod lupou pomyslela, že ta barva připomíná francouzskou hořčici a žluté taxíky.

„Harvey Fahley, devětadvacetiletý projektový manažer v Kline Pharmaceuticals v Brooklynu, má byt v Brooklynu,“

pokračovala Bonnelová. „A jeho přítelkyně má byt na Manhattanu, v Morningside Heights.“

Scarpettová samozřejmě nevěděla, jestli ten lak pochází z automobilu. Mohl to být architektonický nátěr, aerosol, lak z nějakého nářadí, jízdního kola, dopravní značky, téměř z čehokoli.

„To, co mi řekl, se shoduje s tím, co ohlásil na záznamu tísňového volání,“ informovala Bonnellová. „Strávil noc s přítelkyní a jel domů, mířil na Pátou Avenue, kde chtěl projet na Padesátou devátou k mostu Queensboro, aby se připravil na cestu do práce.“

Dávalo smysl, proč Bergerová nechce uznat, co Scarpettová podle svého přesvědčení uváděla jako dobu Toniiny smrti. Pokud byl vrahem taxikář, zdálo se uvěřitelnější, že projížděl ulicemi a zahlédl Toni, jak se pozdě večer prochází nebo běhá. Naopak vypadalo nepravděpodobně, že by ji taxikář naložil někdy v úterý, možná odpoledne, a pak někde ukrýval její tělo skoro až do pěti dnes ráno.

Mezitím Bonnellová dál vysvětlovala: „Na tom, co mi řekl, nebylo nic podezřelého. Nejdůležitější je jeho popis oblečení té ženy, popis, jak jí pomáhali vystoupit z taxi. Jak by mohl znát takové detaily? Nebyly zveřejněny.“

Tělo nelže. Scarpettová si připomínala, co se naučila hned na začátku studií: Nesnaž se přizpůsobit důkazy tak, aby odpovídaly zločinu. Toni Darienová nebyla zavražděna minulou noc. Nebyla zavražděna včera. Bez ohledu na to, čemu Bergerová chce věřit, nebo co říká nějaký svědek.

„Uvedl Harvey Fahley bližší popis muže, který údajně pomáhal opile vyhlížející ženě z taxíku?“ chtěl vědět Benton. Díval se přitom do stropu, ruce sepjaté, a netrpělivě poklepával konečky prstů o sebe.

„Muž v tmavém oblečení, v kšiltovce, možná s brýlemi.

Svědek měl dojem, že ten muž byl štíhlý, nejspíš průměrně velký,“ odpověděla Bonnellová. „Ale neviděl ho dobře, protože nezpomalil, a také vzhledem k počasí. Uvedl, že taxík mu blokoval výhled, protože ten muž a žena byli mezi taxíkem a chodníkem, což by byla pravda, kdybyste jeli na východ po Sto desáté a mířili na Pátou Avenue.“

„Co řidič taxi?“ zeptal se Benton.

„Na toho neviděl, ale předpokládá, že tam nějaký byl,“

řekla Bonnellová.

„Proč by to předpokládal?“

„Jediné otevřené dveře byly pravé zadní, jako by řidič pořád seděl vpředu a muž a žena byli vzadu. Harvey prohlásil, že kdyby viděl, že ji na takovém místě vysazuje z taxíku řidič, pravděpodobně by zastavil. Pomyslel by si, že ta žena má nějaký problém. Nenechal by namol opilou osobu u silnice.“

„Zdá se, že se jen vymlouvá, proč nezastavil,“ zabručel Marino. „Nechtěl si připustit, že ve skutečnosti vidí, jak taxikář vysazuje poraněnou nebo mrtvou ženu na kraji silnice. Bylo snazší si myslet, že to je pár, který celou noc někde popíjel.“

„Ta oblast, kterou uvedl na záznamu tísňového volání,“

poznamenala Scarpettová. „Jak daleko je od místa, kde se našlo tělo?“

„Asi deset metrů,“ odpověděla Bonnellová.

Scarpettová ostatní informovala o jasně žlutém úlomku laku, který našla u Toni ve vlasech. Varovala je, aby tomuto detailu

zatím

nepřikládali

velkou

váhu,

protože

mikroskopická analýza stop ještě nebyla provedena a kromě toho se na Toniině těle našly také červené a černé mikroskopické úlomky. Lak tam mohl být přenesen ze zbraně, která Toni rozbila lebku. Mohl pocházet z čehokoli jiného.

„Takže, jestli byla ve žlutém taxíku, jak mohla být mrtvá šestatřicet hodin?“ vyslovil Marino nahlas zřejmou otázku.

„Musel by ji zabít ten taxikář,“ odpověděla Bonnellová s větším přesvědčením, než měl každý z nich právo v této chvíli cítit. „Ať se na to díváte z kterékoli strany, pak jestli Harvey mluvil pravdu, musel ji minulou noc naložit, zabít a nechat tělo v parku dnes brzy ráno taxikář. Anebo ji nějakou dobu někde měl a pak ji tam odložil, má-li doktorka Scarpettová pravdu ohledně doby smrti. A ten žlutý taxík by mohl spojovat Toni Darienovou s Hannah Starrovou.“

Scarpettová tuto domněnku očekávala.

„Hannah Starrová byla naposled spatřena, jak nastupuje do žlutého taxíku,“ dodala Bonnellová.

„Nejsem ještě vůbec ochotna spojovat Toniin případ s případem Hannah Starrové,“ odporovala Bergerová.

„Jde o to, že jestli nic neřekneme a stane se to znovu,“

upozornila Bonnellová, „pak tu budeme mít třetí oběť.“

„Nemíním v tuto chvíli připustit takovou souvislost.“

Bergerová to vyslovila jako varování: A ať nikoho ani nenapadne připustit takovou souvislost veřejně.

„Prozatím si to o Hannah Starrové nemyslím,“

pokračovala Bergerová. „V jejím zmizení jsou další faktory.

Mnoho věcí, které prošetřuji, ukazuje na to, že u ní jde o velmi odlišný typ případu. A nevíme, jestli je mrtvá.“

„Také nevíme, jestli ještě někdo náhodou neviděl totéž, co Harvey Fahley,“ poznamenal Benton a přitom pohlédl na Scarpettovou, řekl to kvůli ní. „Nebylo by dobré, kdyby jiný svědek udělal to, co je dnes typické, a místo na policii s tím šel do televizních zpráv. Nechtěl bych být ani v okruhu pěti mil od CNN nebo jiného média, kdyby ten detail o žlutém taxíku pronikl na veřejnost.“

„Rozumím,“ přisvědčila Scarpettová. „Ale ať by pronikl nebo ne, spíš bych se obávala, že situaci ještě zhorší, když se dnes večer v televizi neobjevím. Jenom to té zprávě přidá na senzačnosti. CNN ví, že o Toni Darienové ani Hannah Starrové diskutovat nebudu. O aktivních případech nemluvím.“

„Já bych se od toho držel dál.“ Benton na ni upřeně pohlédl.

„Mám to ve smlouvě. Nikdy jsem neměla žádný problém,“ ujistila ho Scarpettová.

„Souhlasím s Kay. Počínala bych si jako obvykle,“

přidala se Bergerová. „Když to zrušíš na poslední chvíli, jen tím dokážeš, že Carley Crispinová bude mít o čem mluvit.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

7

Doktor Warner Agee seděl na neustlané posteli ve svém malém apartmá s anglickými starožitnostmi a za zataženými závěsy, které mu skýtaly soukromí.

Jeho hotelový pokoj obklopovaly další budovy, bylo vidět z okna do okna a Agee si bezděčně vzpomněl na svou exmanželku a na dobu, kdy si musel hledat jiný byt. Tehdy se zhrozil, když si všiml, kolik bytů v centru Washingtonu má dalekohledy, některé dekorativní, ale funkční, jiné k vážnému pozorování. Například dalekohled Orion na stojanu a trojnožce umístěný před polohovacím křeslem, které nebylo obrácené k řece nebo parku, ale k jiné výškové budově. Realitní agent se rozplýval nad výhledem, zatímco Agee civěl přímo do nájemního bytu přes ulici na nějakého samce, který se tam producíroval nahý při nezatažených závěsech.

Jaký účel mají teleskopy a dalekohledy v přelidněných čtvrtích velkoměst jako Washington nebo tady v New Yorku, pokud to není špehování nebo voyeurismus?

Lhostejní sousedé se svlékají, souloží, hádají se a perou, koupou se, sedí na záchodě. Jestli si lidé myslí, že mají ve svých domovech nebo hotelových pokojích soukromí, měli by to přehodnotit. Sexuální predátoři, lupiči, teroristé, vláda, nedovolte, aby vás viděli. Nedovolte, aby vás slyšeli.

Ujistěte se, že vás nesledují. Ujistěte se, že neposlouchají.

Když vás nevidí a neslyší, nemohou vás dostat.

Bezpečnostní kamery na každém rohu, sledování aut, špionážní kamery, zesilovače zvuku, odposlouchávání, pozorování

cizích

lidí

v jejich

nejzranitelnějších

a nejpotupnějších okamžicích. Stačí jediná informace v nesprávných rukou, a může se vám změnit celý život.

Jestli chcete tu hru hrát, udělejte to ostatním dřív, než to mohou oni udělat vám. Agee nikdy nenechával rolety nebo závěsy otevřené, ani ve dne.

„Víte, jaký je nejlepší bezpečnostní systém? Okenní rolety.“ Rada, kterou dával celou svou kariéru.

Pravdivější slova nebyla nikdy vyřčena a totéž řekl Carley Crispinové při jejich prvním setkání na jednom z večírků Rupea Starra, když ještě pracovala jako tisková mluvčí Bílého domu a Agee byl konzultant působící v mnoha sférách, nejen u FBI. Psal se rok 2000 a Carley byla oslnivá sexbomba, vyzývavě atraktivní s ohnivě rudými vlasy, jízlivá, bystrá a přístupná, když nemluvila s reportéry a mohla říkat, co si skutečně myslí. Oba dva se nějak octli spolu v knihovně Rupea Starra se vzácnými tisky, prohlíželi si staré knihy o některých oblíbených tématech Ageeho, létajícím heretikovi Simonu Mágovi a létajícím světci Josefu z Copertina, kteří nepopiratelně měli schopnost se vznášet.

Agee ji seznámil s Franzem Antonem Mesmerem a vysvětlil jí léčivé schopnosti živočišného magnetismu a také s Braidem a Bernheimem a jejich teoriemi o hypnóze a nervózním spánku.

Bylo přirozené, že se Carley se svým novinářským zápalem méně zajímala o paranormální jevy a víc ji přitahovala knihovna s alby fotografií, všechna vázaná ve florentinské kůži, galerka Rupeových takzvaných přátel, jak Agee označil nejpopulárnější část v této místnosti se vzácnými knihami. Několik dlouhých hodin ve druhém patře toho obrovského domu si Agee a Carley cynicky prohlíželi desítky fotografií, seděli bok po boku a ukazovali si na lidi, které poznali.

„Je ohromující, kolik přátel si koupíte za peníze, a on věří, že to ti lidé myslí upřímně. To bych považoval za smutné, pokud bych se měl přinutit a litovat nějakého zatraceného multimiliardáře,“ svěřil se Agee ženě, která nevěřila nikomu, protože Carley byla stejně amorální a prospěchářská jako kdokoli, koho kdy Rupe Starr poznal.

Až na to, že Rupe nikdy Carley nevydělal žádné peníze.

Byla jen atrakcí pro ostatní hosty, stejně jako Agee.

V Rupeově výjimečném klubu jste bez minimálně jednoho milionu dolarů dokonce ani nemohli požádat o pohovor, ale mohli jste být hostem, pokud jste se mu líbili a myslel si, že jste nějakým způsobem zábavní. Pak vás zval na večeře, na párty, jako pobavení pro své skutečné hosty. Pro ty, kdo měli peníze, které mohli investovat. V sídle na Park Avenue se scházeli herci, profesionální sportovci, nejnovější géniové z Wall Street a výměnou za privilegium, že Rupea učiní ještě bohatším, se setkávali s dalšími významnými lidmi, jejichž komoditou nebyly peníze. Politici, televizní moderátoři, redaktoři novin, soudní znalci, advokáti, mohl to být kdokoli ze zpráv nebo se zajímavým příběhem, pokud odpovídal profilu toho, na koho chtěl Rupe zapůsobit.

Udělal si o svých potenciálních klientech průzkumy, aby zjistil, co na ně platí, a pak vás angažoval. Ani vás nemusel znát, aby vás zapsal na svůj seznam B. Dostali jste dopis nebo telefonát. Rupe Starr si vás dovoluje pozvat…

„Jako házet buráky slonům,“ postěžoval si Agee Carley ten večer, na který nikdy nezapomene. „My jsme buráky, oni jsou sloni. Taková velká zvířata nikdy nebudeme, i kdybychom žili tak dlouho jako sloni, a nespravedlivou ironií je, že někteří z těch slonů nejsou ani dost staří, aby se připojili k tomu cirkusu. Podívejte se na tuhle.“ Poklepal prstem na fotografii dravě krásné dívky směle hledící do kamery, s paží kolem Rupea. Na stránce bylo napsáno: 1996.

„To musí být nějaká mladá herečka.“ Carley se pokusila vzpomenout si která.

„Hádejte znovu.“

„Tak kdo?“ zeptala se Carley. „Je krásná nějakým jiným způsobem. Jako velmi hezký chlapec. Možná to je chlapec.

Ne, myslím, že vidím prsa. Ano.“ Odsunula Ageeho ruku, když otočila stránku, a její dotek ho trochu polekal. „Tady je znovu. Určitě to není kluk. Páni. Hotová krasavice, když pominete to příšerné rambovské oblečení a žádný make-up; má moc hezkou postavu, velice sportovní. Snažím se vybavit si, v čem jsem ji viděla.“

„Neviděla a neuhodnete to.“ Nechal ruku tam, kde byla, v naději, že mu ji třeba zase odsune. „Dám vám nápovědu.

FBI.“

„Musí jít o organizovaný zločin, když si může dovolit být ve Starrově hvězdné sbírce.“ Jako by se lidské bytosti nijak nelišily od Rupeových drahocenných historických vozů. „Na špatné straně zákona, to je jediná spojitost s FBI, kterou může mít, jestli je nechutně bohatá. Pokud není jako my.“ Myslela seznam B.

„Není jako my. Mohla by si koupit tenhle palác a ještě by jí spousta zbyla.“

„Kdo to tedy sakra je?“

„Lucy Farinelliová.“ Agee našel další fotografii, tentokrát Lucy ve Starrově suterénní garáži za volantem duesenbergu, zjevně připravená vyzkoušet sportovní vůz nevyčíslitelné hodnoty, který by neváhala řídit a možná také řídila v ten den nebo jiný, když byla ve Starrově „účtárně“

a přepočítávala své peníze.

To Agee nevěděl. Nebyl v tomhle sídle ve stejnou dobu jako Lucy z jednoduchého důvodu, že by byl ten poslední, koho by pozvali kvůli jejímu potěšení či zábavě.

Přinejmenším by si ho pamatovala z Quantika, kde jako zázračná

středoškolačka

pomáhala

projektovat

a programovat kriminalistickou síť umělé inteligence, které FBI prostě říkala CAIN.

„Dobře, už vím, kdo to je.“ Carley to zaujalo, jakmile si uvědomila Lucyin vztah ke Scarpettové a zvlášť k Bentonovi Wesleymu, který byl vysoký a velmi hezký s rysy jako vytesanými do žuly, řečeno Carleyinými slovy „předloha pro toho herce v Mlčení jehňátek“. „Jak se jmenuje ten, co hrál Crawforda?“

„To je blbost. Benton ani v Quantiku nebyl, když se to točilo. Byl někde v terénu a pracoval na případu, což vám řekne i sám, ten arogantní hajzl,“ odvětil Agee nadmíru rozhořčeně. Benton v něm vzbuzoval zcela jiné pocity.

„Takže je znáte.“ To na ni zapůsobilo.

„Celou tu partu. Znám je a oni o mně přinejlepším vědí, mají o mně aspoň povědomí. Nejsem s nimi spřátelený.

Tedy až na Bentona. Ten mě zná dost důvěrně. Život a jeho dysfunkční propojení. Benton spí s Kay. Kay miluje Lucy.

Benton zařídí Lucy praxi u FBI. Warnera pošlou do hajzlu.“

„Proč vás poslali do hajzlu?“

„Co je umělá inteligence?“

„Náhražka skutečné inteligence,“ odpověděla Carley.

„Vidíte, a to může být problém, když máte tohle.“ Dotkl se svých ušních naslouchátek.

„Zdá se, že mě slyšíte docela dobře, takže netuším, co tím myslíte.“

„Stačí říct, že jsem mohl dostat nějaké úkoly, nějaké příležitosti, kdyby se neobjevil počítačový systém, který je dokázal udělat za mě,“ postěžoval si Agee.

Snad to bylo vínem, mimořádně dobrým bordeaux, ale začal Carley vykládat o své nevděčné a nespravedlivé kariéře a o dani, kterou si vyžádala, o lidech a jejich problémech, o policistech a jejich stresech a traumatech, z nichž nejhůř na tom byli agenti, kteří nesměli mít žádné problémy, nesměli být lidé, byli pro FBI ti nejlepší a nejpřednější a museli se podle nařízení úřadu chodit vypovídat k psychologovi nebo cvokaři. Byli pod bedlivým dohledem, voděni za ručičku, pouze výjimečně se jich mohl někdo ptát na kriminální případy, a už vůbec ne, pokud šlo o senzační kauzy. Agee demonstroval svá slova na historce z akademie FBI v Quantiku ve Virginii v roce 1985, kdy jistý asistent ředitele jménem Pruitt řekl Ageemu, že někdo, kdo je hluchý, těžko může chodit do věznice s maximální ostrahou a vést tam výslechy.

Bylo nepochybně riskantní používat forenzního psychiatra, který nosí naslouchátka a odečítá ze rtů, a řečeno bez obalu, FBI nehodlala využívat někoho, kdo by mohl mylně interpretovat výpovědi pachatelů násilných činů nebo je neustále žádat, aby se opakovali. Anebo co kdyby si nesprávně vyložili, co jim Agee říká? Co kdyby si nesprávně vyložili, co dělá, nějaké gesto, způsob, jakým si dává nohu přes nohu nebo naklání hlavu? Co kdyby se nějakému paranoidnímu schizofrenikovi, který právě rozřezal ženskou a vypíchl jí oči, nelíbilo, jak mu Agee civí na rty?

Tehdy Agee pochopil, kým je pro FBI, kým pro ni vždy bude. Někdo podřadný. Někdo nedokonalý. Někdo, kdo nemá dostatečnou kontrolu. Nešlo o jeho schopnost vyhodnocovat sériové vrahy a zabijáky. Šlo o vnější vzhled, o to, jak může reprezentovat všemocnou FBI. Šlo o to, že byl nežádoucí. Agee tehdy odpověděl, že Pruittův postoj chápe a samozřejmě udělá vše, co FBI potřebuje. To znamenalo buď se podřídit, nebo nemít nic, a Agee vždycky toužil přiblížit se záři FBI, už jako slaboučký malý chlapec, který si hrál na policajty a lupiče, na vojáky a Ala Capona a střílel z pistolky na kapsle, jejichž rány téměř neslyšel.

Bylo mu sděleno, že ho úřad může využít interně. Vážné incidenty, zvládání stresu, oddělení pro ochranu tajných agentů, v zásadě psychologické služby pro bezpečnostní složky s důrazem na agenty vracející se z hlubokého utajení.

Do této směsice patřili také dohlížející zvláštní agenti, profilovači. Jelikož oddělení behaviorálních věd bylo po stránce výcviku a vývoje stále poměrně nové, úřad se chtěl více zajímat o to, čemu jsou profilovači pravidelně vystavováni a jestli to nenarušuje zpravodajskou činnost a operační efektivitu. V tomto bodě tohoto poněkud jednostranného dialogu se Agee zeptal Pruitta, jestli FBI pomýšlela na utřídění posudků o pachatelích, protože s tím by Agee mohl pomoci. Kdyby měl přístup k nezpracovaným údajům jako přepisy výslechů, hodnocení, fotografie z místa činu a pitvy, celým složkám případů, které by mohl prostudovat a analyzovat, mohl by vytvořit užitečnou databázi a etablovat se jako zdroj, jakým měl být.

Nebylo to totéž jako sednout si s vrahem, ale aspoň lepší, než být odsunut na druhou kolej, fungovat jako podpůrný systém, zatímco tu skutečnou, uspokojující práci, jež byla uznávána a odměňována, dělali ti horší, kteří zdaleka neměli takový výcvik, inteligenci nebo přehled jako on. Ti horší, jako Benton Wesley.

„Samozřejmě, když máte umělou inteligenci, když máte CAIN, nepotřebujete už manuální analýzu dat,“ vysvětloval Agee Carley, zatímco si prohlíželi fotografie v knihovně Rupea Starra. „Počátkem devadesátých let se statistické výpočty a různé typy třídění a analýzy dělaly automaticky a všechno moje úsilí bylo převedeno do Lucyina důmyslného prostředí umělé inteligence. Kdybych pokračoval v tom, co jsem dělal, bylo by to jako čistit bavlnu ručně poté, co Eli Whitney vynalezl čističku bavlny.

Byl jsem zpátky u hodnocení agentů, to bylo všechno, k čemu jsem se v očích zasraný FBI hodil.“

„A představte si, jak se cítím já, když vím, že prezident Spojených států získává uznání za moje nápady.“ Carley jako obvykle převedla řeč na sebe.

Potom ji Agee provedl sídlem, zatímco ostatní hosté se bavili o několik pater jinde, a v pokoji pro hosty ji vzal do postele, přestože dobře věděl, že to, co Carley vzrušilo, není on sám. Vzrušoval ji sex a násilí, moc a peníze a hovor o nich, o lidech jako Benton, Scarpettová a Lucy a o všech, které očarovalo jejich kouzlo. Potom s ním už Carley nic dalšího mít nechtěla, ale Agee chtěl víc, chtěl být s ní, chtěl se s ní milovat do konce života, a když mu nakonec řekla, že jí musí přestat psát e-maily a nechávat vzkazy, bylo pozdě.

Škoda už byla napáchána. Agee si nikdy nemohl být jistý, kdo může slyšet jeho hovory nebo jak nahlas mluví, a stačila jediná chybička, jediná hlasová zpráva, kterou zrovna nechával na Carleyině telefonu ve chvíli, kdy jeho žena stála za zavřenými dveřmi jeho pracovny a chystala se vejít se sendvičem a šálkem čaje.

Jejich manželství rychle skončilo a Agee a Carley udržovali občasný kontakt na dálku; většinou ji vídal ve zpravodajství, když střídala různá místa v médiích. Pak si téměř před rokem přečetl zprávu o plánech na samostatný pořad, Reportáž Crispinové, charakterizovaný jako neúprosná žurnalistika a diskuse o policejní práci s důrazem na aktuální případy a s telefonáty diváků, a Agee se rozhodl ji kontaktovat s návrhem, možná víc než jedním. Byl osamělý. Stále po ní toužil. A upřímně řečeno, potřeboval peníze. Jeho legitimní poradenské služby byly využívány velmi zřídka, jeho vazby s FBI přerušeny nedlouho po Bentonových, částečně v důsledku Ageeho působení, které někteří považovali za problematické a jiní za sabotáž. Za uplynulých pět let zavedla Ageeho jeho činnost na různá místa, dostával jako žebrák ubohou almužnu za služby, které poskytoval průmyslovým společnostem, jednotlivcům a organizacím, jež bohatě profitovaly ze své schopnosti manipulovat se zákazníky, klienty, pacienty, policií či bůhvíkým. Agee nedělal nic jiného, než se skláněl před ostatními, méněcennějšími než on sám, neustále cestoval, často do Francie, a upadal hlouběji do neviditelnosti, do dluhů a zoufalství. A pak se setkal s Carley, jejíž vyhlídky byly právě tak neradostné, protože ani jeden z nich už nebyl mladý.

Vysvětlil jí, že člověk v její situaci nejvíc ze všeho potřebuje přístup k informacím a že ji čeká problém, protože se odborníci, nezbytní pro její úspěch, nebudou chtít objevit před kamerou. Dobří lidé nemluví. Nesmějí. Anebo jako Scarpettová mají smlouvy a vy se neodvažujete vyptávat.

Ale ty můžeš mluvit, radil Agee. To bylo tajemství, které Carley svěřil. Přijď do studia už vyzbrojená tím, co potřebuješ vědět, a neptej se, konstatuj. On by mohl lovit, sbírat informace v zákulisí a dodávat jí transkripce, takže její nejaktuálnější zpráva bude podložená, potvrzená nebo aspoň ji nebude možno vyvrátit.

Samozřejmě by se s ní rád objevil ve vysílání, kdykoli si to Carley bude přát. Bylo by to nevídané, jak zdůraznil.

Nikdy ještě nevystoupil před kamerou ani na fotografiích a rozhovory poskytoval zřídka. Neřekl ovšem, že to bylo proto, že ho o to nikdy nikdo nepožádal, a Carley nepřiznala, že to ví. Carley nebyla slušný člověk a Agee také ne, ale chovala se k němu poměrně laskavě, tak laskavě, jak byla schopna. Vzájemně se tolerovali a osvojili si určitý rytmus, harmonii profesního tajného dorozumění. Ale k ničemu dalšímu nedošlo a Agee se teď už smířil s tím, že se jejich noc s bordeaux ve Starrově rezidenci nebude opakovat.

Nebyla náhoda, protože v náhody nevěřil, že to, co původně svedlo Ageeho a Carley dohromady, se mělo stát součástí většího osudu. Carley nevěřila v mimosmyslové vnímání nebo poltergeisty, ani nebyla vysílatelem či příjemcem telepatie, každá informace, která by se k ní dostala, by byla příliš zastřená senzorickým šumem. Ale věřila ve Starrovy, zejména v Rupeovu dceru Hannah, a když Hannah zmizela, okamžitě se toho oba chopili jako příležitosti, případu, na jaký čekali. Měli na to právo, nárok, vzhledem k předchozímu kontaktu, který v Ageeho očích nebyl náhodný, ale šlo o přenos informací od Hannah, kterou poznal ve Starrově rezidenci, zasvětil ji do svých paranormálních zájmů a později ji seznámil s jistými lidmi doma i v cizině, mimo jiné s mužem, za něhož se provdala.

Nebylo pro něj nepředstavitelné, že by mu Hannah po svém zmizení mohla začít posílat telepatické signály. Nebylo nepředstavitelné, že příště něco pošle Harvey Fahley. Nikoli myšlenku či obraz, ale zprávu.

Co teď s ním má dělat? Agee byl mimořádně nervózní a podrážděný, protože asi před hodinou odpověděl na Harveyho e-mail a zatím od něj nic nepřišlo. Neměl času nazbyt, aby déle čekal, pokud má Carley dnes večer vystoupit se svou aktuální reportáží a ta soudní patoložka, co dělala Toniinu pitvu, tam bude sedět s ní. Jaké lepší načasování si přát? Měl by tam sedět on, to by bylo ještě lepší načasování, jenže jeho nepozvali. Nebudou mu klást otázky, když je v pořadu Scarpettová, nemůže být ve studiu ani ve stejné budově. Odmítla s ním vystoupit, nepovažuje ho za důvěryhodného, aspoň podle Carley. Možná by Agee mohl dát

Scarpettové lekci z důvěryhodnosti a prokázat laskavost Carley. K tomu ovšem potřebuje transkripci.

Jak jen dostat Harveyho na telefon. Jak ho zapojit do rozhovoru. Jak ukrást jeho informace. Agee uvažoval o tom, že mu pošle druhý e-mail včetně svého telefonního čísla a Harveyho požádá, aby mu zavolal, ale to by stejně nepomohlo. Jedinou možností, která by vyhovovala Ageeho záměrům, bylo, kdyby Harvey vytočil číslo 1-800, internetovou telefonní službu pro sluchově postižené. Jenže v tom případě by Harvey věděl, že ho monitoruje třetí strana, přepisovatel, který přepisuje každé Harveyho slovo v reálném

čase.

Jestli

je

Harvey

tak

opatrný

a traumatizovaný, jak se zdá, nic takového nepřipustí.

Ale jestli ten hovor zahájí Agee, Harvey nebude mít tušení, že se jeho slova přepisují. Je to důkaz skoro tak dobrý jako nahrávka, ovšem naprosto legální. Agee to dělal pořád, když pro Carley vyslýchal zdroje, a při několika málo příležitostech, kdy si dotyčný stěžoval nebo tvrdil, že nic takového neřekl, Carley vytáhla přepis, který neobsahoval Ageeho stranu hovoru, pouze to, co řekl zdroj, což bylo ještě lepší. Když tam nebyl záznam Ageeho otázek a poznámek, pak to, co dotazovaný řekl, mohla Carley interpretovat podle své libosti. Většina lidí prostě chtěla být důležitá. Bylo jim jedno, jestli je citovali chybně, pokud Carley správně uvedla jejich jméno nebo je, když to bylo potřebné, zachovala v anonymitě.

Agee netrpělivě poklepal na mezerník laptopu, probudil ho a zkontroloval, jestli ve své schránce CNN nemá nějaké nové e-maily. Nic zajímavého. Díval se každých pět minut, ale Harvey mu neodepsal. Další osten hněvu a znepokojení, tentokrát silnější. Znovu si přečetl e-mail, který mu Harvey poslal dříve:

Vážený doktore Agee,

viděl jsem vás v Reportáži Crispinové a nepíši proto, abych v ní vystoupil. Nestojím o pozornost.

Jmenuji se Harvey Fahley. Jsem svědkem v případu zavražděné běžkyně, kterou právě identifikovali ve zprávách jako Toni Darienovou. Projížděl jsem dnes brzy ráno kolem Central Parku na 110. ulici a jsem si jistý, že jsem viděl, jak ji vysazovali ze žlutého taxi. Teď se domnívám, že tehdy vytahovali její mrtvé tělo. Bylo to jen pár minut předtím, než ji našli.

Hannah Starrová byla také naposled spatřena ve žlutém

taxi.

Dal jsem svou výpověď policii, vyšetřovatelce L. A.

Bonnellové, která mi řekla, že o tom, co jsem viděl, nesmím s nikým mluvit. Protože jste forenzní psychiatr, jsem přesvědčen, že mohu věřit, že naložíte s mou informací rozumně a v nejpřísnější tajnosti.

Mým pochopitelným zájmem je, aby byla varována veřejnost, ale nemyslím, že bych to měl učinit já, a beztak to udělat nemohu, jinak bych měl problémy s policií. Ale bude-li zraněn nebo zabit někdo další, nikdy si to neodpustím. Už teď cítím vinu, že jsem s autem nezastavil a jel jsem dál.

Měl jsem zastavit a zkontrolovat ji. Pravděpodobně už stejně bylo pozdě, ale co když ne? Jsem tím velmi rozrušený.

Nevím, jestli přijímáte soukromé pacienty, ale možná bych si nakonec měl s někým promluvit.

Prosím, abyste laskavě naložil s mou informací, jak uznáte za správné a vhodné, ale neprozrazujte, že je ode mě.

S upřímným pozdravem, Harvey Fahley

Agee kliknul na složku odeslané pošty a našel e-mail, který napsal v odpověď před šestačtyřiceti minutami, znovu ho přečetl a díval se, jestli tam nenapsal něco, co by mohlo Harveyho odradit od odpovědi:

Harvey:

Prosím, dejte mi telefonní číslo, kde vás mohu zastihnout, a rozumně tuto věc vyřídíme. Mezitím vám důrazně radím, abyste o tom s nikým jiným nehovořil.

S pozdravem, dr. Warner Agee

Harvey neodpověděl, protože nechtěl, aby mu Agee volal. To byl zřejmě důvod. Policie přikázala Harveymu, aby mlčel, a on se bál, že toho prozradí víc, než už udělal, a hlavně už asi litoval, že se na Ageeho obrátil. Nebo v poslední hodině nekontroloval svou poštu. Agee nenašel Harveyho Fahleyho v telefonním seznamu, nějaké číslo objevil na internetu, ale nefungovalo. Mohl mu poděkovat nebo alespoň potvrdit, že dostal Ageeho e-mail. Harvey ho ignoruje. Možná se obrátil na někoho jiného. Třeba je Harvey impulzivní, vyžvaní drahocennou informaci jinému zdroji a Agee bude zase podvedený.

Namířil dálkové ovládání na televizi, stiskl tlačítko Power a naskočila CNN. Další upoutávka oznamující dnešní vystoupení Kay Scarpettové. Agee pohlédl na hodinky. Za necelou hodinu. Sestřih záběrů: Scarpettová vystupuje z bílého SUV soudního lékařství, brašnu s kriminalistickými pomůckami přes rameno; Scarpettová v bílé ochranné kombinéze Tyvek na mobilní plošině, kolosálním tahači s třídícími stanicemi zřizovanými při hromadných neštěstích jako havárie dopravního letadla; Scarpettová ve studiu CNN.

„Chybí nám faktor Scarpettová, a proto tu máme doktorku Kay Scarpettovou osobně. Nejlepší forenzní rady v televizi, zde na CNN.“ Standardní slova hlasatelů v poslední době, uvádějící rozhovor s ní. Agee to v duchu stále slyšel, jako by to poslouchal ve své ložnici, a přitom se díval na němou upoutávku v němé televizi. Scarpettová a její slavný faktor, který všechno spasí. Díval se na její obraz, na obraz Carley, třicetisekundový spot propagující večerní pořad, ten, v němž měl vystoupit on. Carley byla posedlá sledovaností, bála se, že to nedotáhne do další sezony, pokud se něco dramaticky nezmění, a kdyby jí pořad zrušili, co by Agee dělal? Byl závislý člověk, závislý na podřadnějších smrtelnících, na Carley, která k němu necítila totéž, co on k ní. Jestli její pořad skončí, Agee také.

Vstal z postele, vzal si z poličky v koupelně naslouchátka a podíval se do zrcadla na svou zarostlou tvář, na řídnoucí šedivé vlasy. Člověk, který na něj zíral ze zrcadla, byl důvěrně známý a zároveň cizí. Znal se a neznal.

Kdo teď jsi? Otevřel zásuvku, všiml si nůžek a holicího strojku a položil je na malý ručník, který začínal nakysle páchnout, pak zapnul naslouchátka a uslyšel zvonění telefonu. Někdo si zase stěžoval na jeho televizi. Stáhl hlasitost a CNN přešla z toho, co vnímal jako stěží rozeznatelný bílý šum, do středně silného zvuku, který pro lidi s normálním sluchem byl stále dost hlasitý a rozčilující.

Pak se vrátil do postele, aby začal s přípravami. Vytáhl dva mobilní telefony, Motorolu s washingtonským číslem, registrovanou na něj, a jednorázový Tracfone, který koupil za patnáct dolarů v obchodě s elektronikou pro turisty na Times Square.

Spároval dálkové ovládání bluetooth u naslouchátek s Motorolou a na laptopu se připojil k transkripční telefonní službě. Kliknul na Příchozí hovory nahoře na monitoru a zadal číslo svého washingtonského mobilu. Na jednorázovém mobilu vytočil číslo služby 1-800 a po upozornění tónem zadal desetimístné číslo, které chtěl volat, číslo washingtonského mobilu následované znakem pro libru.

Jednorázový telefon v jeho pravé ruce teď volal Motorolu v levé ruce, a když zazvonil, Agee ho vzal a přiložil k levému uchu.

„Haló?“ Svým normálním hlubokým hlasem, příjemným a uklidňujícím.

„Tady Harvey.“ Nervózním tenorovým hlasem, hlasem někoho mladého, nanejvýš rozrušeného. „Jste sám?“

„Ano. Jak se máte? Působíte nervózně,“ řekl Agee.

„Kéž bych to neviděl.“ Tenorový hlas se zajíkl, jako by potlačoval pláč. „Rozumíte? Nic takového jsem nechtěl vidět, zaplést se do toho. Měl jsem s autem zastavit. Měl jsem se pokusit pomoct. Co když ještě žila, když jsem viděl, jak ji vytahuje z toho taxíku?“

„Povězte mi přesně, co jste viděl.“

Agee hovořil věcně, rozumně, snadno vklouzl do role psychiatra, střídal telefony u levého ucha, zatímco jeho rozhovor se sebou samým byl transkribován v reálném čase přepisovačem, kterého nikdy nepotkal ani s ním nemluvil, identifikovaným jen jako operátor 5622. V okně webového prohlížeče na monitoru Ageeho počítače se objevoval text tučným černým písmem zároveň s tím, jak Agee mluvil dvěma různými hlasy na dvou různých telefonech, vkládal do řeči mumlání a zvuky znějící jako špatné spojení, zatímco operátor přepisoval jen slova falešného Harveyho Fahleyho:

„… Když se mnou mluvila vyšetřovatelka, říkala něco o tom, že policie ví, že Hannah Starrová je mrtvá, protože se našly její vlasy, pár vlasů, které byly v rozkladu.

(nesrozumitelné) Odkud? Ehm, to neřekla, o tom se vyšetřovatelka nezmínila. Možná už vědí o tom taxikáři, protože Hannah viděli nastupovat do taxíku. Možná vědí spoustu věcí, které nezveřejnili kvůli možným důsledkům, které by uškodily městu. Ano, přesně. Peníze.

(nesrozumitelné) Ale jestli se našly rozkládající se vlasy Hannah v taxíku a nikdo tu informaci nezveřejnil, (nesrozumitelné), špatné, opravdu špatné. (nesrozumitelné) Podívejte, ztrácíte se mi. (nesrozumitelné) A stejně bych o tom neměl mluvit. Mám opravdu strach. Musím končit.“

Warner Agee ukončil hovor, označil text, zkopíroval ho do schránky a pak ho vložil do dokumentu Word. Připojil soubor k e-mailu, který dostane Carley na svůj iPhone během několika sekund:

Carley:

Přikládám přepis toho, co mi právě řekl svědek v telefonním rozhovoru. Jako obvykle: Není ke zveřejnění, protože musíme chránit totožnost mého zdroje. Ale tímto poskytuji přepis jako důkaz pro případ, že by televize byla zpochybňována., Warner

Kliknul na „odeslat“.

Scéna Reportáže Crispinové připomínala černou díru.

Černé akustické obklady, černý stůl a černé židle na černé podlaze pod spletí černých kabelů reflektorů. Scarpettová se domnívala, že to má vyvolat dojem přísné novinářské věcnosti a věrohodného dramatu, což byl styl CNN a přesně to, co Carley Crispinová nenabízela.

„DNA není samospasitelná,“ vysvětlovala Scarpettová v živém vysílání. „Někdy ani není důležitá.“

„To mě šokuje.“ Carley v křiklavě růžové, která se tloukla s jejími měděnými vlasy, byla dnes večer neobvykle živá. „Nejdůvěryhodnější osoba v soudním lékařství nevěří, že DNA je důležitá?“

„To jsem neřekla, Carley. Jen tvrdím totéž, co připomínám už dvacet let: DNA není jediný důkaz a nenahrazuje důkladné vyšetřování.“

„Vážení, právě jste to slyšeli!“ Carleyina tvář, zaoblená plastickými výplněmi a paralyzovaná botoxem, se obrátila do kamery. „DNA není relevantní.“

„Opakuji, že to jsem neřekla.“

„Paní doktorko. Buďme teď upřímní. DNA je důležitá.

DNA může dokonce být nakonec ten nejdůležitější důkaz v případu Hannah Starrové.“

„Carley…?“

„Ne, nebudu se vás na něj ptát,“ přerušila ji Carley s pozvednutou rukou. Očividně zkoušela nový trik. „Uvádím Hannah Starrovou jako příklad. DNA by mohla dokázat, že je mrtvá.“

Na monitorech ve studiu: stejná fotografie Hannah Starrové, která byla všude ve zprávách celé týdny. Bosa a krásná, v bílých letních šatech s hlubokým výstřihem, na promenádě u pláže, s melancholickým úsměvem před kulisou palem a proměnlivě modrého moře.

„A to je názor mnoha lidí v trestním soudnictví,“

pokračovala Crispinová. „I když to nehodláte veřejně připustit. A tím, že nepřipouštíte pravdu,“, začínalo to znít jako obžaloba, „umožňujete, že se objevují nebezpečné závěry. Jestli je mrtvá, neměli bychom to vědět? Neměl by to vědět Bobby Fuller, její nešťastný manžel? Nemělo by být zahájeno formální vyšetřování vraždy a vydány příkazy k prohlídce?“

Na monitorech další fotografie, která byla v oběhu už týdny: Bobby Fuller a jeho oslnivě bílý úsměv, v tenisovém oblečení, za volantem svého Porsche Carrera GT za čtyři sta tisíc dolarů.

„Není to pravda, paní doktorko?“ otázala se Carley.

„Teoreticky vzato, nemůže DNA dokázat, že je někdo mrtvý? Když máte DNA z vlasů získaných z určitého místa, například z vozidla?“

„Není možné, aby DNA dokázala, že je někdo mrtvý,“

odpověděla Scarpettová. „DNA vypovídá o totožnosti.“

„DNA by nám zajisté mohla říci, že například zdrojem těchto vlasů nalezených ve vozidle je Hannah.“

„To nebudu komentovat.“

„A navíc, kdyby její vlasy vykazovaly stopy rozkladu.“

„Nemohu diskutovat o faktech tohoto případu.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“ opáčila Carley. „Co nechcete, abychom věděli? Možná tu nepříjemnou pravdu, že odborníci jako vy se možná mýlí v tom, co se skutečně stalo s Hannah Starrovou?“

Další recyklovaný snímek na monitorech: Hannah v kostýmu značky Dolce & Gabbana, dlouhé světlé vlasy stažené dozadu, v brýlích, sedící u biedermeierského psacího stolu v rohové kanceláři s výhledem na Hudson.

„Že její tragické zmizení může být něco úplně jiného, než co všichni, včetně vás, předpokládali.“ Carleyiny otázky, konstatované jako fakta, postupně nabývaly tónu křížového výslechu vedeného F. Leem Baileym.

„Carley, jsem soudní lékařka v New York City. Jistě chápete, proč o tomhle nemohu mluvit.“

„Technicky vzato jste soukromý kontraktor, nikoli zaměstnanec New York City.“

„Jsem zaměstnanec a zodpovídám se přímo hlavnímu soudnímu lékaři New York City,“ zdůraznila Scarpettová.

Další fotografie: modrá cihlová fasáda newyorského Úřadu hlavního soudního lékaře z padesátých let dvacátého století.

„Poskytujete své služby bezplatně. Myslím, že to bylo ve zprávách, darujete svůj čas newyorskému úřadu.“ Carley se otočila na kameru. „Pro diváky, kteří to možná nevědí, bych ráda vysvětlila, že doktorka Kay Scarpettová je soudní lékařkou v Massachusetts a také pracuje na částečný úvazek, bezplatně, pro úřad soudního lékařství v New York City.“

Pak ke Scarpettové: „I když tak zcela nechápu, jak můžete pracovat pro New York City i stát Massachusetts.“

Scarpettová to nijak neobjasnila.

Carley vzala tužku, jako by si chtěla dělat poznámky, a pokračovala: „Paní doktorko, sám fakt, že podle svých slov nemůžete o Hannah Starrové mluvit, ukazuje, že věříte, že je mrtvá. Kdybyste tomu nevěřila, nebyl by pro vás problém vyslovit svůj názor. Nemůže přece být vaším případem, pokud mrtvá není.“

To nebyla pravda. Soudní patologové mohou v případě nutnosti vyšetřovat žijící pacienty nebo se účastnit vyšetřování případů pohřešovaných osob považovaných za mrtvé. Ale ani o tom ji Scarpettová nehodlala poučovat.

Místo toho řekla: „Je nepatřičné diskutovat o detailech jakéhokoli případu, který se vyšetřuje nebo nebyl soudně rozhodnut. Souhlasila jsem jen s tím, Carley, že dnes ve vašem pořadu vystoupím ve všeobecné diskusi o forenzních důkazech, konkrétně mikroskopických důkazech, z nichž nejběžnějším typem je mikroskopická analýza vlasů.“

„Dobře. Mluvme tedy o mikroskopických důkazech, o vlasech.“ Carley poklepala tužkou na papíry. „Není pravda, že testy mohou dokázat, že vlasy vypadly někomu až po smrti? Když se vlasy našly kupříkladu ve vozidle použitém k převozu mrtvého těla?“

„DNA vám nepoví, že je někdo mrtvý,“ znovu opakovala Scarpettová.

„Pak hypoteticky, co by nám vlasy mohly prozradit, kdyby vlas identifikovaný jako vlas Hannah byl nalezen na nějakém místě, například ve voze?“

„Proč nediskutujeme o mikroskopickém zkoumání vlasů všeobecně? To je téma, o kterém jsme se dohodly, že budeme dnes večer mluvit.“

„Tak tedy všeobecně,“ souhlasila Carley. „Povězte nám, jak byste mohla určit, že vlas pochází od mrtvé osoby.

Někde najdete vlas, řekněme v nějakém vozidle. Jak poznáte, jestli osoba, které vypadl, byla v té době živá, nebo mrtvá?“

„Posmrtné poškození kořínku nebo naopak nepoškozený kořínek nám může říct, jestli vlas vypadl živé osobě nebo mrtvému tělu,“ odpověděla Scarpettová.

„Přesně to tvrdím.“ Ťukání tužky jako metronomu.

„Protože podle mých zdrojů byl v případu Hannah Starrové nalezen vlas a ten rozhodně vykazoval stopy poškození, které byste spojila se smrtí a rozkladem.“

Scarpettová neměla ponětí, o čem Carley mluví, a absurdně si pomyslela, že si snad popletla detaily případu Hannah Starrové s případem ztraceného batolete Caylee Anthonyové, jejíž vlasy nalezené v kufru rodinného auta údajně vykazovaly známky rozkladu.

„Takže, jak vysvětlíte vlas poškozený tak, jak se to stává po smrti, jestliže ta osoba není mrtvá?“ Carley probodla Scarpettovou pohledem, který věčně vypadal vyplašený.

„Nevím, co myslíte tím ,poškozený‘,“ odpověděla Scarpettová a přitom jí blesklo hlavou, že by měla opustit studio.

„Poškozený řekněme například hmyzem.“ Carley hlasitě poklepala tužkou. „Zdroje mě informovaly, že vlas nalezený v případu Hannah Starrové vykazuje známky poškození, takového, jaké vidíte po smrti.“ Na kameru: „To ještě nebylo zveřejněno. Hovoříme o tom poprvé právě tady, právě teď, v mém pořadu.“

„Poškození hmyzem nemusí nutně znamenat, že osoba, které vlas vypadl, je mrtvá,“ odpověděla na otázku Scarpettová tak, aby se vyhnula tématu Hannah Starrové.

„Jestli vám přirozeně vypadne vlas doma, ve vašem autě, ve vaší garáži, může být, a dokonce pravděpodobně bude poškozen hmyzem.“

„Možná byste mohla našim divákům vysvětlit, jak hmyz poškozuje vlasy.“

„Požírá je. Mikroskopicky můžete vidět stopy po okusování. Když najdete vlasy se stopami tohoto typu poškození, obecně můžete předpokládat, že vlas nevypadl nedávno.“

„A předpokládáte, že ta osoba je mrtvá.“ Carley na ni namířila tužkou.

„Pouze na základě tohoto nálezu ne, takový závěr nemůžete učinit.“

Na monitorech: mikroskopické snímky dvou lidských vlasů v padesátinásobném zvětšení.

„Dobrá, paní doktorko, máme tady fotografie, které jste chtěla ukázat našim divákům,“ oznámila Carley. „povězte nám přesně, co vidíme.“

„Posmrtný proužek nad kořenovou cibulkou,“ vysvětlila Scarpettová. „Nebo slovy vynikajícího odborníka na mikrostopy Nicka Petraca neprůhledný elipsovitý proužek, který vypadá jako tvořený souborem podlouhlých vzdušných prostorů podél vlasového stvolu nejblíže ke skalpu.“

„Uf, co kdybyste to divákům přeložila?“

„Na fotografiích, které vidíte, je tmavá oblast u kořene ve tvaru cibulky. Vidíte ten tmavý proužek? Stačí říct, že tento jev se u žijících lidí nevyskytuje.“

„A díváme se na vlasy Hannah Starrové,“ řekla Carley.

„Ne, to rozhodně ne.“ Kdyby odešla ze studia, jen by se tím všechno zhoršilo. Proste to musíš přestát, přikázala si Scarpettová.

„Ne?“ Dramatická pauza. „A čí tedy?“

„Jen vám ukazuji příklady toho, co nám může prozradit mikroskopická analýza vlasu,“ odpověděla Scarpettová, jako by ta otázka byla rozumná, což rozhodně nebyla. Carley zatraceně dobře věděla, že to nejsou vlasy z případu Hannah Starrové. Náramně dobře věděla, že ta fotografie je obecná, z prezentace v PowerPointu, kterou Scarpettová běžně mívala na školeních o lékařsko-právních aspektech vyšetřování úmrtí.

„To nejsou vlasy Hannah Starrové a nesouvisejí s jejím zmizením?“

„Je to jen příklad.“

„Dobrá, myslím, že právě tohle dokonale odpovídá našemu rčení ,faktor Scarpettová‘. Vytáhnete z klobouku nějaký trik, abyste podpořila svou teorii, kterou zjevně je to, že je Hannah mrtvá, proto nám ukazujete vlasy vypadlé mrtvé osobě. Tedy, souhlasím, paní doktorko,“ pronesla Carley pomalu a s důrazem. „Věřím, že Hannah Starrová je mrtvá. A věřím, že to, co se jí stalo, možná souvisí s běžkyní, která právě byla brutálně zavražděna v Central Parku, s Toni Darienovou.“

Na monitorech: fotografie Toni Darienové v přiléhavých kalhotách a kratičké blůzce, s bowlingovými dráhami v pozadí; další fotografie, tentokrát jejího těla na místě činu.

Odkud to sakra vzala? Scarpettová nedala najevo šok.

Jak se mohla Carley dostat do rukou fotografie z místa činu?

„Jak víme,“ otočila se Carley na kameru, „mám své zdroje a nemohu vždy podrobně uvést, kdo to je, ale mohu tyto informace potvrdit. Stačí říct, že podle mých informací nejméně jeden svědek oznámil newyorské policii, že viděl, jak bylo tělo Toni Darienové odvlečeno ze žlutého taxi dnes časně ráno a že její tělo ze svého žlutého taxi zjevně vytahoval řidič. Je vám to známo, paní doktorko?“ Za doprovodu pomalého klepání tužkou.

„Nebudu hovořit ani o vyšetřování případu Toni Darienové.“ Scarpettová se snažila nenechat se vyvést z míry fotografií z místa činu. Vypadalo to jako jeden ze snímků pořízených lékařsko-právním vyšetřovatelem OCME dnes ráno.

„Ale říkáte, že tu je o čem hovořit,“ poznamenala Carley.

„To neříkám.“

„Dovolte mi všem připomenout, že Hannah Starrovou naposled spatřili, jak nastupuje do žlutého taxi po večeři s přáteli v Greenwich Village den před Díkůvzdáním. Paní doktorko Scarpettová, vím, že o tom nemíníte mluvit. Ale zeptám se na něco, co byste zodpovědět mohla. Není součástí poslání soudního lékaře také prevence? Neočekává se od vás, že zjistíte, proč někdo zemřel, abyste tak mohli zabránit tomu, aby se stejná věc nestala někomu jinému?“

„Prevence,

nepochybně,“

souhlasila

Scarpettová.

„A prevence někdy vyžaduje, abychom my, odpovědní za veřejné zdraví a veřejnou bezpečnost, byli mimořádně opatrní na informace, které zveřejňujeme.“

„Dobrá, zeptám se vás takhle. Není snad v nejlepším zájmu veřejnosti vědět, že tu možná je sériový vrah, který jezdí se žlutým taxi po New York City a hledá si další oběť?

Kdybyste měla přístup k takovému poznatku, neměla byste to zveřejnit, paní doktorko?“

„Kdyby ta informace byla prokazatelná a ochránila by veřejnost, pak ano, souhlasím s vámi. Měla by být zveřejněna.“

„Tak proč ještě nebyla?“

„Nemusela bych nutně vědět, jestli taková informace existuje či ne, anebo jestli je podložená.“

„Jak byste to mohla nevědět? Dostanete do márnice mrtvé tělo a slyšíte od policie nebo důvěryhodného svědka, že je v tom možná zapleteno žluté taxi, a přesto nepovažujete za svou povinnost předat tento poznatek veřejnosti, aby nějaká další ubohá nevinná žena nebyla brutálně znásilněna a zavražděna?“

„Zacházíte do oblasti, která je mimo mé přímé vědomosti a jurisdikci,“ ohradila se Scarpettová. „Funkcí soudního lékaře je určit příčinu a způsob smrti, poskytnout objektivní informace těm, jejichž úkolem je ochrana zákona.

Neočekává se, že soudní lékař bude působit jako soudní úředník nebo bude zveřejňovat poznatky založené na informacích, nebo fámách, shromážděných a šířených jinými.“

Na čtecím zařízení se objevila informace pro Carley, že na lince čeká volající. Scarpettová si pomyslela, že se producent Alex Bachta možná snaží zarazit to, co se děje, a varuje Carley, aby toho nechala, než bude pozdě. Smlouva Scarpettové mohla být co nevidět hrubě porušená.

„Ano, mohli bychom mluvit o spoustě věcí,“ obrátila se Carley k divákům. „Ale nejdřív si poslechneme telefonát od Dottie z Detroitu. Dottie, jste ve vysílání. Jak to vypadá v Michiganu? Jste rádi, že je po volbách a že nám konečně řekli, že je krize, pro případ, že bychom to nevěděli?“

„Volila jsem McCaina a mého manžela teď propustili z Chrysleru a nejmenuju se –“ Ve sluchátkách Scarpettové se ozval tichý, udýchaný hlas.

„Jakou máte otázku?“

„Mám otázku pro Kay. Víte, cítím, že jste mi blízká, Kay. Přála bych si, abyste mohla ke mně přijít na kávu, protože vím, že bychom byly dobré přítelkyně, a ráda bych vám nabídla duchovní vedení, jaké nedostanete z žádné labo-“

„Jakou máte otázku?“ skočila jí do řeči Carley.

„Jaké testy mohou udělat, aby zjistili, jestli se tělo začalo rozkládat. Domnívám se, že v dnešní době mohou testovat vzduch pomocí nějakého robota –“

„O žádném robotu jsem neslyšela,“ přerušila ji Carley znovu.

„Vás jsem se neptala, Carley. Nevím, čemu dnes věřit kromě toho, že forenzní vědy rozhodně nevyřeší to, co se stalo se světem. Onehdy ráno jsem četla článek od doktora Bentona Wesleyho, což je Kayin manžel a vysoce uznávaný forenzní psycholog. A podle něj klesla objasněnost vražd v uplynulých dvaceti letech o třicet procent a očekává se, že bude klesat dál. Na druhé straně jeden ze třiceti dospělých nebo tak nějak v této zemi je ve vězení, tak si představte, kdybychom dopadli každého, kdo si to zaslouží. Kam je dáme a jak to zaplatíme? Chtěla jsem vědět, Kay, jestli s tím robotem to je pravda.“

„To, o čem se zmiňujete, je detektor, kterému se přezdívá mechanický čichač nebo elektronický nos, a ano, máte pravdu,“ odpověděla Scarpettová. „Taková věc existuje a používá se místo psů vycvičených ke hledání mrtvol, při pátrání po tajných hrobech.“

„A teď otázka pro vás, Carley. Jaká škoda, že jste tak banální a neomalená. Jen se podívejte, jak se znemožňujete večer co –“

„To není otázka.“ Carley ukončila telefonát. „A obávám se, že náš čas je u konce.“ Upřeně pohlédla do kamery a přesunula papíry na psacím stole, papíry, které byly pouhou rekvizitou. „Připojte se ke mně zítra večer při Reportáži Crispinové s dalšími exkluzivními detaily o šokujícím zmizení Hannah Starrové. Je tu spojitost s brutální vraždou Toni Darienové, jejíž týrané tělo se nalezlo dnes ráno v Central Parku? Je spojovacím článkem žluté taxi a měla by být veřejnost varována? Bude se mnou opět hovořit bývalý forenzní psychiatr FBI, Warner Agee, který se domnívá, že obě ženy mohl zavraždit násilný sexuální psychopat, který možná dělá taxikáře v New Yorku, a městské úřady tuto informaci zadržují, aby chránily turistiku. Je to tak. Turistiku.“

„Carley, už nevysíláme.“ Kameramanův hlas.

„Byla tam ta poslední část o turistice? Měla jsem té ženské zavěsit dřív,“ řekla Carley do potemnělého studia.

„Předpokládám, že jsme měli na drátě spoustu dalších volajících.“

Ticho. Potom: „Tu část o turistice máme. Vážně tahák, Carley.“

„No, příště se tu telefony netrhnou,“ obrátila se Carley ke Scarpettové. „Moc vám děkuji. Bylo to vynikající.

Nemyslíte, že to bylo skvělé?“

„Myslím, že jsme měly dohodu.“ Scarpettová si sundala sluchátko.

„Neptala jsem se vás na Hannah nebo Toni.

Konstatovala jsem fakta. Nemůžete ode mě čekat, že budu ignorovat důvěryhodnou informaci. Nemusíte odpovídat na nic, co je vám nepříjemné, a zvládla jste to perfektně.

Nechcete přijít i zítra večer? Budu mít v pořadu vás a Warnera. Chci ho požádat, aby vypracoval psychologický profil toho taxikáře,“ vykládala Carley.

„A na základě čeho?“ odsekla Scarpettová rozzlobeně.

„Nějaké zastaralé směšné teorie o profilování, které není založené na empirickém výzkumu? Jestli má Warner Agee něco společného s informací, kterou jste právě zveřejnila, máte problém. Zeptejte se sama sebe, jak by se to dozvěděl.

Není do těch případů zapojen ani vzdáleně. A pro upřesnění, nikdy nebyl profilovačem FBI.“

Scarpettová si odepnula mikrofon, vstala od stolu, překročila kabely a zamířila sama ven ze studia. Vyšla na jasně osvětlenou dlouhou chodbu, kde minula fotografie plakátové velikosti Wolfa Blitzera, Nancy Graceové, Andersona Coopera a Candy Crowleyové, a v maskérně s překvapením našla Alexe Bachtu sedícího na vysoké otočné židli. Bezvýrazně zíral na televizi se staženým zvukem a přitom mluvil do telefonu. Scarpettová si vzala kabát z věšáku ve skříni.

„… Ne že by tu byly nějaké pochybnosti, ale souhlasím, ano, hotová věc. Nemůžeme mít takovýhle… Já vím, já vím,“ řekl Alex osobě na lince. „Musím jít.“

Když pokládal telefon, vypadal vážně a unaveně, košili a kravatu měl pomačkanou. Scarpettová si všimla, jak mu úpravně zastřižená bradka šediví, jak má ve tváři plno vrásek a pod očima kruhy. Takový měla Carley účinek na lidi.

„Nežádejte mě zase,“ řekla mu Scarpettová.

Alex jí pokynul, aby zavřela dveře, když na telefonu začala blikat světélka.

„Končím,“ dodala.

„Ne tak rychle. Posaďte se.“

„Porušil jste mou smlouvu. A co víc, porušil jste mou důvěru, Alexi. Kde jste proboha vzal fotografii z místa činu?“

„Carley si opatřuje vlastní podklady. S tím nemám nic společného. Ani CNN s tím nemá nic společného. Netušili jsme, že Carley bude žvanit o žlutých taxících a nalezených vlasech. Panebože, doufám, že to je pravda. Obrovské titulky, no, to je fajn. Ale sakra jí radím, aby to byla pravda.“

„Doufáte, že je pravda, že po městě jezdí sériový vrah ve žlutém taxíku?“

„Tak jsem to nemyslel. Zatraceně, Kay. Píchla do vosího hnízda, telefony se můžou zbláznit. Zástupce komisaře newyorské policie pro informování veřejnosti to popírá.

Kategoricky. Prohlásil, že detail o rozkládajících se vlasech Hannah Starrové je nepodložený, naprostá kravina. Má pravdu?“

„S tím vám nepomůžu.“

„Pitomá Carley. Je tak strašně ambiciózní, tolik žárlí na Nancy Graceovou, Billa Kurtise, Dominicka Dunnea.

Doufám, že má něco, co její slova potvrdí, protože lidi se na nás vrhnou. Nedovedu si představit, jak to zítra bude vypadat. Ale ta souvislost se žlutým taxíkem je dost zajímavá. Policie to ani nepopřela, ani nepotvrdila. Takže, co si o tom myslíte?“

„Nemyslím si o tom nic,“ prohlásila Scarpettová. „Mým úkolem forenzního analytika není pomáhat vám odhalovat případy ve vysílání.“

„Bylo by ještě lepší, kdybychom měli v záloze fotku toho mechanického čichače.“ Alex si prsty pročísl vlasy.

„Nevěděla jsem, že přijde s tímhle tématem. Slíbili jste mi, že se o Hannah Starrové mluvit nebude. A už vůbec ne o Toni Darienové. Panebože. Víte, že Toni Darienová je případ OCME, měla jsem ji v úřadu dnes ráno. Slíbil jste mi to, Alexi. Co se stalo se smlouvami?“

„Snažím se představit si, jak to vypadá. Je dost těžké brát to vážně, kriminalistické zařízení, kterému se říká čichač.

Ale na druhé straně předpokládám, že většina policejních oddělení nemá přístup ke psům pro vyhledávání mrtvol.“

„Nemůžete si přivést experty, kteří aktivně pracují na kriminálních případech, a dovolit, aby se stalo něco takového.“

„Kdybyste vysvětlila práci psů cvičených pro hledání mrtvol. To by bylo fantastické.“

„O tom bych podrobně hovořila velmi ráda, ale o tom druhém ne. Souhlasil jste, že případ Starrové je nepřípustný.

Víte velmi dobře, že případ Toni Darienové je také nepřípustný.“

„Podívejte. Dnes večer jste byla skvělá, ano?“ Střetl se s jejím pohledem a povzdychl si. „Vím, že si to nemyslíte a zlobíte se. Vím, že jste pořádně naštvaná, pochopitelně. Já taky.“

Scarpettová položila kabát na maskérskou židli a posadila se. „Asi jsem měla rezignovat už před měsíci, před rokem. A hlavně jsem s tím nikdy neměla začít. Slíbila jsem doktoru Edisonovi, že nikdy nebudu diskutovat o aktivních případech, a on mě vzal za slovo. Teď jste mě ohrozil.“

„Já ne. To Carley.“

„Ne, zavinila jsem si to sama. Riskovala jsem, i když ze všech lidí bych právě já měla vědět co a jak. Určitě najdete nějakého forenzního patologa či kriminalistu, který to bude dělat rád a ochotně bude hlásat senzační názory a spekulace, místo aby byl úzkostlivě teoretický a objektivní jako já.“

„Kay…“

„Nemůžu být Carley. Taková nejsem.“

„Kay, Reportáž Crispinové je v háji. Nejenom sledovanost, ale kritizujou ji recenzenti, bloggeři a dostávám stížnosti shora, už nějakou dobu. Carley bývala slušná novinářka, ale už není, to je zatraceně jisté. Můj nápad to nebyl a je třeba přiznat CNN ke cti, že Carley od začátku věděla, že to je jen na zkoušku.“

„Čí tedy byla Carley nápad? Jste výkonný producent.

Jaká zkouška?“

„Kdysi jako tisková mluvčí Bílého domu bývala vynikající. Nevím, co se stalo. Byla to chyba a se vší poctivostí věděla, že ten pořad běží jen na zkoušku.

Především slíbila, že využije své legitimní kontakty, aby do něj dostala význačné hosty jako vás.“

„Mě dostala, protože jste mi už třikrát kvůli tomu přiložil pistoli k hlavě.“

„Snažil jsem se zachránit něco, co se zachránit nedá.

Zkoušel jsem to. Vy jste to zkoušela. Dali jsme jí veškerou příležitost. Nezáleží na tom, čí to byl nápad, na ničem z toho nezáleží, a její hosté, kromě vás, jsou ubohost sama, nejhorší spodina, protože kdo s ní chce něco mít? Ta vykopávka, ten forenzní psychiatr doktor Agee, nechtěl bych poslouchat jeho pedantické monology už ani minutu. V téhle branži existují meze, jedna sezona, která není moc úspěšná, a možná to můžete zkusit znovu. Dvě sezony, a konec.

V jejím případě je odpověď jasná. Carley patří do nějaké lokální zpravodajské stanice, v nějakém malém městě.

Možná může dělat počasí nebo kurz vaření, anebo Ripleyho Věřte nevěřte! Ale stoprocentně nepatří na CNN.“

„Předpokládám, že naznačujete, že ji vyhodíte,“

poznamenala Scarpettová. „To není dobrá zpráva, zvlášť v téhle roční době a za současné ekonomické situace. Ví o tom?“

„Ještě ne. Prosím, nezmiňujte se o tom. Podívejte, řeknu to na rovinu.“ Opřel se o kraj maskérského stolu a strčil ruce do kapes. „Chceme na její místo vás.“

„Doufám, že žertujete. To by nešlo. A ve skutečnosti to stejně nechcete. Pro takové divadlo se nehodím.“

„Je to divadlo, jistě. Absurdní divadlo,“ přisvědčil Alex.

„To z toho udělala Carley. Netrvalo jí ani rok, aby to totálně zprasila. Nemáme nejmenší zájem, abyste dělala stejný druh show, Carleyin debilní pořad, to ani náhodou.

Kriminalistický pořad ve stejném čase, ale tím podobnosti končí. My máme na mysli něco úplně jiného. Vlastně se o tom už nějakou chvíli mluví a všichni tady jsme v tom zajedno. Měla byste vlastní pořad, něco perfektně odpovídajícího tomu, kdo jste a co jste.“

„Něco odpovídajícího tomu, kdo a co jsem, by byl dům na pláži a dobrá knížka, nebo moje kancelář v sobotu ráno, když nikde nikdo není. Nechci žádný pořad. Řekla jsem, že vám pomohu jen jako analytik, a jen tehdy, když to nenaruší můj skutečný život a nepoškodí mě to.“

„To, co děláme, je skutečný život.“

„Vzpomínáte si na naše první diskuse?“ řekla Scarpettová. „Dohodli jsme se, že to budu dělat, jen pokud to nezasáhne do mých povinností forenzní patoložky. Po dnešním večeru není pochyb o tom, že to zasahuje.“

„Čtete blogy, e-maily. Ohlas na vás je fenomenální.“

„Nečtu je.“

„Faktor Scarpettová,“ pokračoval Bachta. „Skvělý název pro váš nový pořad.“

„Právě toho, co navrhujete, se snažím zbavit.“

„Proč se toho chcete zbavit? Už je z toho zažitý výraz, fráze.“

„A tím rozhodně být nechci,“ namítla a přitom se snažila, aby to neznělo tak dotčeně, jak se cítila.

„Je to chytlavý slogan. Kdykoli vypadá něco neřešitelně, lidé chtějí vědět, co tomu říká Scarpettová.“

„Protože jste od začátku požadovali, aby ten takzvaný slogan vaši lidé papouškovali ve vysílání. Aby mě tak uváděli. Aby tak uváděli, o čem budu mluvit. Je to trapné a zavádějící.“

„Pošlu vám návrh domů,“ řekl Alex. „Podívejte se na to a potom si promluvíme.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

8

Světla v New Jersey se mihotala jako milion malých plamínků a letadla vypadala jako supernovy, některé z nich visící v černém prostoru naprosto bez hnutí. Iluze, která Bentonovi připomněla, co vždycky říká Lucy: Když letadlo vypadá nehybně, míří buď přímo k tobě, nebo přímo od tebe. Je dobře vědět, co platí, jinak jsi mrtvý.

Naklonil se napjatě dopředu ve svém oblíbeném dubovém křesle u okna s výhledem na Broadway a nechal Scarpettové další vzkaz. „Kay, nechoď domů sama. Prosím, zavolej, a přijdu pro tebe.“

Její telefon zkoušel potřetí. Neodpovídala a měla být doma už před hodinou. Cítil nutkání popadnout boty, kabát a vyběhnout ze dveří. Ale to by nebylo moudré.

Time Warner Center a celá oblast Columbus Circle jsou obrovské. Pravděpodobně by Kay nenašel, a kdyby přišla domů a zjistila, že odešel, dostala by strach. Bude lepší zůstat tady. Vstal ze židle a podíval se směrem na jih, kde bylo ústředí CNN, jeho kovově šedé skleněné věže zalité měkkým bílým světlem.

Carley Crispinová Scarpettovou zradila a městské úřady strhnou povyk. Možná Harvey Fahley kontaktoval CNN, rozhodl se hrát si na iReportéra, nebo jak si říkají lidé, kteří se stali samozvanými televizními žurnalisty. Možná někdo jiný prohlásil, že cosi viděl a má informace, tak jak se Benton obával a předvídal. Ale detaily o rozkládajících se vlasech nalezených v taxi nemohly pocházet od Fahleyho, pokud si to nevymyslel a otevřeně nešířil lži. Kdo by něco takového tvrdil? Vlasy Hannah Starrové se nikde nenašly.

Benton znovu zavolal na mobil Alexe Bachty. Tentokrát se producent ozval.

„Hledám Kay.“ Benton se neobtěžoval s pozdravem.

„Odešla před několika minutami, s Carley,“ oznámil Alex.

„S Carley?“ opakoval Benton zmateně. „Víte to jistě?“

„Samozřejmě. Odcházely současně a vyšly ven spolu.“

„Víte, kam šly?“

„Mluvíte znepokojeně. Všechno v pořádku? Jen abyste věděl, ta informace o žlutém taxi a Hannah –“

„Kvůli tomu nevolám,“ přerušil ho Benton.

„No, všichni ostatní ano. Nebyl to náš nápad. V tom jede Carley sama a bude to muset obhájit. Je mi jedno, kdo je její zdroj. Je za to odpovědná.“

Benton přešel k oknům, Carley ani její kariéra ho nezajímaly. „Kay nebere telefon,“ řekl.

„Můžu se pokusit dovolat Carley. Děje se něco?“

„Povězte jí, že se snažím sehnat Kay a že bude nejlepší, když si vezmou taxi.“

„To je dost divné, když to uvážím. Nevím, jestli bych teď doporučoval jezdit taxíkem,“ namítl Alex a Benton se v duchu ptal, jestli to byl pokus o vtip.

„Nechci, aby chodila pěšky. Nemám v úmyslu nikoho plašit,“ odpověděl Benton.

„Tak máte strach, že ten vrah by mohl jít po –“

„Nevíte, z čeho mám strach, a nechci ztrácet čas tím, že se o tom budu vybavovat. Žádám vás, abyste se spojil s Kay.“

„Moment. Právě volám Carley,“ přerušil ho Alex a Benton zaslechl, jak zadává číslo na jiný telefon a nechává pro Carley hlasovou zprávu: „… Zavolejte mi co nejdřív.

Benton shání Kay. Nevím, jestli jste ještě spolu. Ale je to naléhavé.“ Vrátil se k Bentonovi. „Možná si zapomněly zapnout po vysílání mobily.“

„Tady je telefonní číslo do vrátnice našeho domu,“ řekl Benton. „Mohou vás na mě přepojit, jestli se něco dozvíte.

A dám vám číslo svého mobilu.“

Nelíbilo se mu, že Alex použil slovo naléhavé.

Nadiktoval mu čísla a pak pomyslel na to, že zavolá taky Marinovi. Znovu se posadil a položil telefon do klína.

Neměl chuť s Marinem dnes večer mluvit ani slyšet jeho hlas, ale potřeboval jeho pomoc. Světla mrakodrapů na druhé straně Hudsonu se odrážela ve vodě u břehu, řeka uprostřed byla tmavá, pustá, ani malý člun v dohledu, prázdná ledová tma, jakou Benton cítil v hrudi, když přemýšlel o Marinovi. Nevěděl, co má dělat, a chvíli dál nečinně seděl. Zlobilo ho, že ze všeho nejdřív, kdykoli se Scarpettová octla v ohrožení, si vzpomněl na Marina, všichni si na něj vzpomněli, jako by Marino byl předurčen nějakou vyšší mocí, aby se o ni staral. Proč? K čemu vůbec Marina potřeboval?

Benton měl stále hroznou zlost a právě v takových chvílích ji pociťoval nejsilněji. Nějak to cítil víc než v době toho incidentu. Na jaře to budou už dva roky, pokus o znásilnění, což byl fakticky trestný čin. Benton o tom věděl všechno, každý odporný detail, musel tomu čelit poté, co se to stalo. Marino se strašně opil jako šílený, svaloval vinu na alkohol a léky na zvýšení potence, které tehdy užíval, jeden faktor znásobil druhý, až ztratil rozum. Všem to bylo líto, sotva toho mohli litovat víc. Benton tu situaci zvládal důstojně a zdatně, rozhodně s lidskostí, zařídil Marinovi léčení, zařídil mu práci, a teď už by s tím měl být vyrovnaný. Jenže nebyl. Viselo to nad ním jako jedno z těch letadel, jasné a obrovské jako planeta, bez hnutí, a hrozilo, že se to na něj zřítí. Byl psycholog, přesto nechápal, proč nemůže uhnout z cesty nebo proč vůbec je v tom stejném zatraceném vzdušném prostoru.

„To jsem já,“ ohlásil se Benton, když se Marino ozval po prvním zazvonění. „Kde jsi?“

„Ve svým svinským bytě. Nechceš mi vysvětlit, co se to kruci zrovna stalo? Odkud Carley Crispinová sebrala tu hovadinu? Kristepane, až to zjistí Bergerová! Sedí v helikoptéře a ještě nic neví. Kdo to sakra Carley řekl?

Pochybuju, že by si tu informaci vycucala z prstu. Někdo musel mluvit. Odkud vzala fotku z místa činu? Pokoušel jsem se chytit Bonnellovou. Jaké překvapení, má tam hlasovou schránku. Jsem si jistý, že je na telefonu, pravděpodobně má na lince komisaře, každý chce vědět, jestli tu máme sériového vraha, co jezdí po městě v taxíku.“

Marino tedy sledoval Scarpettovou v Reportáži Crispinové. To bylo jasné. Benton pocítil bodnutí zlosti, pak se ovládl. Nehodlal se znovu propadnout do té černé jámy.

„Nevím, co se stalo. Někdo se zjevně dostal ke Carley.

Možná Harvey Fahley, možná někdo jiný. Víš jistě, že by Bonnellová –“ začal se ptát Benton.

„Děláš si kurva srandu? Jako že by vykecala detaily vlastního případu pro CNN?“

„Neznám ji, ale dělala si starosti, že veřejnost nebyla varována.“

„Věř mi, že tím nebude nadšená,“ ujistil ho Marino, jako by byli s Bonnellovou noví nejlepší přátelé.

„Máš po ruce počítač?“

„Jo. Proč? Co na to říká doktorka?“

„Nevím. Ještě není doma,“ odpověděl Benton.

„Ty nevíš? Jak to, že nejsi s ní?“

„Nikdy nechodím do CNN, nechodím tam s ní. Nemá to ráda. Víš, jaká je.“

„Šla tam sama pěšky?“

„Je to šest bloků, Marino.“

„To je fuk. Neměla by to dělat.“

„Jenže dělá. Pokaždé tam jde sama, trvá na tom, už od doby, co se asi před rokem začala objevovat v televizi.

Nechce využívat odvoz a nedovolí mi ji doprovázet, i když jsem ve městě s ní, což často nejsem.“ Benton mluvil nesouvisle a podrážděně. Měl zlost, že se ospravedlňuje.

Marino ho přiměl, aby se cítil jako špatný manžel.

„Jeden z nás by s ní měl být, když je v živém vysílání v televizi,“ mínil Marino. „Oznamujou, kdy tam bude, oznamujou to na své webové stránce, v reklamách, několik dní předem. Někdo by si předtím nebo potom mohl na ni počkat před barákem. Jeden z nás by měl být s ní, jako to dělám s Bergerovou. Když se vysílá živě, je nad slunce jasné, kde lidé jsou a kdy.“

Přesně toho se Benton bál. Dodie Hodgeová. Volala Scarpettové do televize. Benton nevěděl, kde Dodie je.

Možná tady ve městě. Možná blízko. Nebydlela daleko odtud. Jen na druhé straně mostu George Washingtona.

„Něco ti povím. Zkus dát Kay přednášku o bezpečnosti a uvidíme, jestli tě poslechne víc než mě,“ ohradil se Benton.

„Asi bych ji měl hlídat, tak aby to nevěděla.“

„Rychlý způsob, jak tě začne nenávidět.“

Marino neodpověděl, i když by mohl. Mohl říct, že Scarpettová v sobě nenávist k němu nemá, jinak by ho nenáviděla už dávno. Začala by ho nenávidět tu jarní noc v Charlestonu před rokem a půl, kdy ji, opilý a rozzuřený, napadl v jejím domě. A Benton mlčel. To, co právě řekl o nenávisti, se stále vznášelo ve vzduchu, viselo to v něm jako jedno z těch nehybných letadel, a Benton už svých slov litoval.

„Dodie Hodgeová,“ řekl Benton nahlas. „Ta volající údajně z Detroitu. Můžu ti říct, že její jméno znám proto, že nám poslala anonymní vánoční pohlednici. Jednu pro Kay a mě.“

„Jestli mi tohle říct můžeš, pak máš ještě něco dalšího, co mi říct nemůžeš. Budu hádat. Ze země cvoků a magorů.

Bellevue, Kirby, McLeanova. Jedna z tvých pacientek, což vysvětluje, proč údajně četla nějaký tvůj článek o mizerné objasněnosti zločinů. Ale všechno to je pravda. Za dvacet let se nevyřeší už vůbec nic. Všichni budou žít v pevnostech se samopaly.“

„O tom tématu jsem žádný článek nepublikoval.“

Nedodal, že to byl Warner Agee. Opsaný nepůvodní komentář v novinách, ale Benton už zapomněl v kterých.

Měl Ageeho zadaného v Google Alert. Kvůli sebeobraně, od doby, co se na Wikipedii začaly objevovat ty nesmysly.

Doktor Clark neřekl Bentonovi nic, co by už sám nevěděl.

„Je tvoje pacientka. Pravda, nebo ne?“ Marinův hlas.

Prokrista, nemusel by tak hulákat.

„Nemůžu ti říct, jestli byla nebo ne,“ odpověděl Benton.

„Minulý čas. Takže je venku, volná jako pták. Tak mluv, co mám udělat,“ pobídl ho Marino.

„Myslím, že by byl dobrý nápad prověřit ji přes RTCC.“

Benton si mohl jen představovat, co by mu na to řekl doktor Clark.

„Stejně tam musím zajít, budu tam nejspíš většinu zítřka.“

„Mluvím o dnešním večeru. Hned,“ žádal Benton.

„Podívej se, jestli ten jejich monstrózní počítačový systém neukáže něco, co bychom měli vědět. Máš v poslední době povolený vzdálený přístup, nebo musíš jít do One Police Plaza?“

„Nemůžu dálkově vyhledávat data.“

„Tak promiň. Mrzí mě, že tě vyháním ven.“

„Musím spolupracovat s analytiky, což je dobré. Nejsem žádná Lucy. Pořád píšu dvěma prsty a nevím ani ň o nesourodých datových zdrojích, o live feeds. To, čemu říkají lov. Zatímco mluvíme, už si obouvám boty a vydávám se na ten ,lov‘,jen kvůli tobě, Bentone.“

Benton měl plné zuby toho, jak se ho Marino snaží usmířit, získat si ho, jako by se nic nestalo. Benton nebyl přátelský, stěží zachovával slušnost, věděl to, ale nemohl si pomoci, a v posledních týdnech se to ještě zhoršilo. Možná by bylo lepší, kdyby ho Marino prostě poslal do háje. Pak by se snad přes to mohli přenést.

„Nevadí, když se zeptám, jak se ti podařilo spojit vánoční pohlednici s tou Dodií, co volala z Detroitu? Údajně z Detroitu?“ zajímal se Marino. „Ví doktorka o té pohlednici?“

„Ne.“

„Ne na kterou otázku?“

„Na všechny,“ odvětil Benton.

„Setkala se tahle madam Dodie někdy s doktorkou?“

„Aspoň o tom nevím. Nejde tu o Kay. Jde o mě. Volala do CNN kvůli mně.“

„Jo, já vím, Bentone. Všechno se točí kolem tebe, ale na to jsem se neptal.“ Agresivita bodající Bentona jako prst do hrudi. Dobře. Tak do toho a naštvi se. Vrať mu to.

„Poznal jsem její hlas,“ řekl Benton.

V nějakém dřívějším století by možná oba šli ven a rozdali si to v pěstním souboji. Takové primitivní chování mělo něco do sebe. Bylo očišťující.

„Na vánoční pohlednici? To nějak nechápu,“ pokračoval Marino.

„Zpívající pohlednice. Otevřeš ji a spustí se nahrávka.

Nahrávka Dodie Hodgeové vyzpěvující značně nevhodnou vánoční koledu.“

„Ještě ji máš?“

„Samozřejmě. Je to důkaz.“

„Důkaz čeho?“ chtěl vědět Marino.

„Uvidíme, co najdeš v počítači.“

„Zeptám se znovu. Doktorka o Dodii Hodgeové nebo o její pohlednici neví?“

„Ne. Dej mi vědět, co zjistíš v RTCC.“ Benton tam nemohl jít sám a zařídit to, neměl takové oprávnění a strašně se mu to příčilo.

„Myslíš tedy, že něco najdu. Proto to navrhuješ,“ usoudil Marino. „Už taky víš, co najdu. Uvědomuješ si, kolik času ta tvoje pitomá lékařská mlčenlivost stojí?“

„Nevím, co najdeš. Jen se musíme ujistit, že není nebezpečná, že nebyla někde z nějakého důvodu zatčená,“

odpověděl Benton.

Marino by měl najít záznam o Dodiině zatčení v Detroitu. Možná tam budou i jiné věci. Benton byl zase policista, byť zprostředkovaně, a bezmoc, jakou cítil, se stávala nesnesitelnou.

„Dělají mi starosti nevyrovnaní jedinci, kteří se agresivně zajímají o známé lidi,“ dodal Benton.

„Jako o koho, kromě doktorky? I když to, co Dodie udělala, je vlastně kvůli tobě. O koho ještě? Máš na mysli jiné slavné lidi?“

„Například filmové hvězdy. Hypoteticky filmovou hvězdu jako Hap Judd.“

Ticho, pak promluvil Marino: „To je zajímavé, že ses o něm zmínil.“

„Proč?“

Co Marino ví?

„Spíš bys měl říct ty, proč ses o něm zmínil,“ opáčil Marino.

„Jak jsem navrhl, uvidíme, co najdeš v RTCC.“ Benton toho prozradil už příliš. „Jak víš, nejsem v pozici vyšetřovatele.“

Nemohl dokonce ani požádat, aby mu pacient, s nímž seděl v místnosti, ukázal řidičský průkaz. Nemohl ho ani prohledat, jestli nemá zbraň. Nemohl pátrat v jeho minulosti.

Nemohl nic.

„Podívám se na tu Dodii Hodgeovou,“ slíbil Marino.

„Podívám se na Hapa Judda. Jestli tě zajímá ještě něco, dej mi vědět. Můžu si tam vyhledat, co sakra chci. Jsem rád, že nejsem profilovač se všemi debilními omezeními. Z toho bych se zcvoknul.“

„Kdybych byl pořád profilovač, neměl bych žádná omezení a nepotřeboval bych, abys všechno zařídil ty,“

připomněl Benton nedůtklivě.

„A když budu mluvit s doktorkou dřív než ty? Bude to v pořádku, když jí řeknu o Dodii?“

Představa, že Marino bude mluvit se Scarpettovou dřív než on, byla víc než rozčilující.

Nahlas Benton řekl: „Jestli s ní budeš z nějakého důvodu mluvit dřív, velice bych ocenil, kdybys jí vyřídil, že se ji snažím zastihnout.“

„Slyšel jsem, a už jdu,“ prohlásil Marino. „Dost mě překvapuje, že ještě není doma. Můžu upozornit pár hlídkových vozů, aby se po ní podívaly.“

„To bych zatím nedělal, pokud nechceš, aby to bylo ve všech zprávách. Nezapomeň, s kým je. Odešla s Carley Crispinovou. Jestli se na ty dvě vrhnou policajti, jaká asi bude hlavní zpráva v Carleyině show zítra večer?“

„Hádám, že Taxikářský teror na Manhattanu.“

„Ty teď vymýšlíš titulky?“

„Já ne. Ale už se o tom mluví. O souvislosti se žlutým taxíkem. Nejspíš to budeme poslouchat celé svátky ve zprávách. Třeba se doktorka a Carley stavily někde na kafe.“

„Nedovedu si představit, proč by s ní Kay šla na kávu potom, co Carley právě udělala.“

„Dej vědět, jestli budeš potřebovat ještě něco.“ Marino zavěsil.

Benton znovu zkusil Scarpettovou a hovor přešel rovnou do hlasové schránky. Možná měl Alex pravdu, Kay zapomněla zapnout telefon a nikdo jí to nepřipomněl, nebo má vybitou baterii. To se jí ovšem nepodobalo, ať už bylo vysvětlení jakékoli. Určitě měla plnou hlavu jiných starostí.

Nemívala ve zvyku být bez spojení, když byla na cestě, a věděla, že ji Benton čeká v určitém časovém rozmezí.

Alex se taky nehlásil. Benton začal sledovat záznam, který pořídil z vystoupení Scarpettové v Reportáží Crispinové před hodinou, a zároveň si otevřel v notebooku na klíně videosoubor,

tentokrát

s nahrávkou,

kterou

udělal

v McLeanově nemocnici v polovině listopadu.

„… Onehdy ráno jsem četla článek od doktora Bentona Wesleyho, což je Kayin manžel a vysoce uznávaný forenzní psycholog…“ Dodiin dýchavičný hlas, odtělesněný, znějící z televize s plochou obrazovkou.

Benton rychle přetočil videosoubor v notebooku a přitom sledoval Scarpettovou v televizi nad ozdobným krbem v jejich předválečném bytě na Central Park West. Vypadala nádherně, tvář s jemnými rysy byla na její věk mladistvá, světlé vlasy jí přirozeně spadaly k límci zakázkového kostýmu se sukní, v námořnické modři s nádechem švestkové barvy. Bylo nepatřičné a znepokojivé dívat se na ni a potom na záznam Dodie Hodgeové, běžící v počítači na Bentonově klíně.

„… Vy si to dovedete aspoň trošičku představit, že? Jste skoro na stejné lodi jako já, viďte, Bentone?“ Hřmotná ordinérní žena, nevkusně oblečená, šedivějící vlasy stažené do uzlu, před sebou Knihu kouzel v černé obálce se žlutými hvězdami. „Samozřejmě to není stejné, jako když máte v rodině filmovou hvězdu, ale vy máte Kay. Doufám, že jí vyřídíte, že nikdy nevynechám, když je v CNN. Proč tam s ní nevezmou vás místo toho suchara Warnera Ageeho, s těmi naslouchátky jako růžové pijavice za ušima?“

„Zřejmě ho nemáte ráda.“ Protože Dodie pronesla podobné poznámky už dřív.

Benton se díval na svůj nahraný obraz, jak sedí odměřený, nevyzpytatelný, v klasickém tmavém obleku a vázance. Byl napjatý a Dodie to vycítila. Vychutnávala si jeho stísněnost a intuitivně zřejmě vytušila, že téma Ageeho mu je nepříjemné.

„Měl svou šanci.“ Dodie se nepatrně usmála.

„Jakou šanci?“

„Máme společné známé a měl brát jako čest…“

Benton tehdy té poznámce nevěnoval velkou pozornost, byl příliš spalován touhou co nejrychleji vypadnout z místnosti pro pohovory. Teď dostal zpívající pohlednici a Dodie volala do CNN, a tak se musel ptát, co naznačovala svou poznámkou o Ageem. Jaké společné známé mohli Benton a Dodie mít, pokud to nebyl Warner Agee, a proč by ho měla znát? Ale možná ho neznala. Možná ho znal její detroitský právník. Ten absurdní požadavek, aby Agee byl odborníkem, který ji v McLeanově nemocnici vyšetří, vznesl její právní poradce, muž jménem Lafourche, který mluvil pomalu, vyslovoval jako Kreol a zřejmě měl nějaký plán. Benton se s ním nikdy nesetkal, nic o něm nevěděl, ale mluvili spolu mnohokrát po telefonu, kdy si dal Bentona vyvolat pagerem, vystopoval ho, aby se zeptal, jak se daří „našemu děvčeti“, a vtipkoval a žertoval o klientce, která „vypráví pohádky tak divoké jako ,o Jackovi a velké fazoli‘“.

„… Škoda že jste tak banální a neomalená…“ Dodiin hlas v televizi nad krbem.

Záběr kamery na Scarpettovou, jak se bezděčně dotkne sluchátka, potom dá znovu ruce na stůl a pokojně je složí.

Abyste to gesto pochopili, museli byste ji znát tak dobře jako Benton. Usilovně se snažila ovládnout se. Měl ji varovat. K čertu s předpisy o ochraně důvěrných informací a lékařské mlčenlivosti. Násilím odolal nutkání vyběhnout do mrazivé prosincové noci a najít svou ženu. Díval se, poslouchal a cítil, jak moc ji miluje.

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

9

Světla na Columbus Circle rozháněla tmu Central Parku, fontána u památníku Maine a jeho sousoší Vítězné Columbie byly opuštěné.

Červené boudy vánočního trhu byly zavřené, tradiční davy se v letošní sezoně dramaticky zmenšily a teď nebyla u novinového stánku živá duše, ani obvyklí strážníci, jen na dřevěné lavičce spal starý muž, zřejmě bezdomovec, zabalený do mnoha vrstev oblečení. Taxíky uhánějící okolo neměly na střechách světelné reklamy a dávno zmizely dlouhé řady limuzín před obytnými budovami a hotely.

Kamkoli se Scarpettová podívala, našla symboly a známky krušných časů, nejhorších, jaké pamatovala. Sama kdysi vyrůstala v chudobě v okrajové části Miami, ale to vypadalo jinak, protože se to netýkalo každého. Chudí byli jen oni, Scarpettovi, těžce se protloukající italští imigranti.

„Nemáte štěstí, že bydlíte právě tady?“ Carley vykoukla přes vyhrnutý límec kabátu, když se Scarpettovou kráčely po chodníku v nestejnoměrné záři pouliční lampy. „Někdo vám dobře platí. Nebo to je možná Lucyin byt. Byla by v mém pořadu perfektní při diskusi o forenzním počítačovém vyšetřování. Jsou pořád s Jaime Bergerovou tak dobré přítelkyně? Tuhle večer jsem je viděla v Monkey Baru. Nevím, jestli se o tom zmínily. Jaime do pořadu odmítá přijít a už ji prosit nebudu. Ale není to fér. Nic jsem neudělala.“

Carley zřejmě neměla tušení, že žádné další pořady nebudou, aspoň ne s ní jako moderátorkou. Anebo se možná snažila něco dozvědět, protože měla podezření, že se v zákulisí CNN cosi děje. Scarpettové to nešlo z hlavy.

Když totiž vyšli s Alexem z maskérny, zjistili, že Carley čeká na chodbě ani ne dva kroky ode dveří. Prý je zrovna na odchodu, takže by mohly jít se Scarpettovou spolu, což nedávalo smysl. Carley nebydlela nikde v okolí, ale ve Stamfordu v Connecticutu. Nechodila pěšky, ani nejezdila metrem nebo taxíkem, ale vždy používala autoslužbu poskytovanou televizí.

„Poté, co loni vystoupila v Americkém ránu. Nevím, jestli jste to viděla.“ Carley obešla špinavý kus ledu. „Ten případ týrání zvířat, který měla na starosti, řetězec obchodů se zvířaty. A ona se rozzlobila, protože dostala nepříjemné otázky. No, a hádejte, kdo to odnesl? Já. Ale kdybyste ji požádala vy, asi by přišla. Vsadím se, že byste dovedla přemluvit každého, k čemu chcete, při těch konexích, co máte.“

„Proč si nevezmete taxi?“ navrhla Scarpettová. „Pojedete svým směrem a já klidně dojdu sama. Je to jen kousek.“

Chtěla zavolat Bentonovi, aby věděl, proč jí to trvá tak dlouho, a aby neměl strach, ale postrádala svůj blackberry.

Zřejmě ho nechala doma, nejspíš ho odložila u umyvadla v hlavní koupelně a teď si už několikrát pomyslela, že si půjčí Carleyin telefon. Ale to by znamenalo volat na soukromé a neuveřejněné číslo, a pokud Scarpettová po dnešním večeru něco věděla jistě, pak to, že se Carley nedá věřit.

„Jsem ráda, že Lucy neinvestovala své jmění u Madoffa, ovšem ne že by Madoff byl jediný podvodník,“ řekla najednou Carley.

Pod nohama jim zarachotil vlak a z větrací mřížky se zvedl proud teplého vzduchu. Scarpettová na tu návnadu neskočila. Carley očividně lovila informace.

„Já jsem z burzy neodešla včas, čekala jsem, až Dow klesl pod osm tisíc,“ pokračovala Carley. „Jen si to představte, někdy jsem na stejné akci jako Suze Ormanová a nezeptala jsem se jí na radu! O kolik přišla Lucy?“

Jako by jí to Scarpettová řekla, i kdyby to věděla.

„Vím, že vydělala jmění na počítačích a investicích, pořád byla na seznamu Forbesu v první stovce. Až teď,“

mluvila dál Carley. „Všimla jsem si, že v seznamu už není.

Nebyl kdysi, tedy, ne tak dávno, její majetek v řádech miliard

díky

vysokorychlostním

technologiím

a nejrůznějšímu softwaru, který vymýšlí prakticky od doby, co byla v plenkách? Kromě toho si jsem jistá, že dostává dobré finanční rady. Nebo dostávala.“

„Seznamy Forbesu nečtu,“ řekla Scarpettová a odpověď stejně neznala. Lucy nebyla ohledně svých financí nikdy příliš sdílná a Scarpettová se jí neptala. „O své rodině nemluvím,“ dodala.

„Je rozhodně spousta věcí, o kterých nemluvíte.“

„A jsme tady.“ Došly k domu Scarpettové. „Dávejte na sebe pozor, Carley. Veselé Vánoce a šťastný nový rok.“

„Byznys

je

byznys,

že?

Všechno

dovoleno.

Nezapomeňte, že jsme přítelkyně.“ Carley ji objala. To ještě nikdy neudělala.

Scarpettová vstoupila do leštěné mramorové haly budovy, sáhla do kapsy kabátu pro klíče a matně si vzpomněla, že tam měla blackberry naposled. Určitě?

Nemohla si to vybavit a pokusila se rekonstruovat, co večer dělala. Použila vůbec mobil, vyndala ho v CNN a někde ho nechala? Ne. Tím si byla jistá.

„Byla jste v televizi dobrá.“ Recepční v domě, mladý, nedávno najatý a elegantní v čisté modré uniformě, se na ni usmál. „Carley Crispinová se vás snažila podusit, že? Já bych na vašem místě šílel. Něco pro vás právě přišlo.“ Sáhl pod recepční pult. Scarpettová si vzpomněla, že se jmenuje Ross.

„Právě to přišlo?“ podivila se. „V tuhle hodinu?“ Pak si vzpomněla. Alex jí posílá ten návrh.

„Tohle město nikdy nespí.“ Ross jí podal krabici FedExu.

Scarpettová nastoupila do výtahu a stiskla tlačítko dvacátého poschodí, pohlédla letmo na přepravní list, potom se podívala důkladněji. Hledala potvrzení, že balíček je od Alexe, ze CNN, ale zpáteční adresa chyběla a její adresa byla neobvyklá:

DR. KAY SCARPETTOVÁ

HLAVNÍ SOUDNÍ LÉKAŘKA GOTHAM CITY

1111 CENTRAL PARK WEST USA 10023

Označit ji jako hlavní soudní lékařku Gotham City bylo sarkastické. Bylo to potřeštěné. Rukopis byl tak pečlivý, že vypadal jako font, téměř jako napsaný počítačem, ale mohla rozeznat, že to tištěné není, a vycítila jakousi posměšnou inteligenci vedoucí ruku, která držela pero. Zajímalo by ji, jak ten člověk ví, že ona a Benton mají byt v téhle budově.

Jejich adresy a telefonní čísla byly neveřejné, neuvedené v seznamech, a Scarpettová si s rostoucím znepokojením všimla, že k přepravnímu listu je stále připojena kopie pro odesílatele. Balíček nebyl poslán přes FedEx. Panebože, ať to není bomba.

Výtah byl velmi starý, se zdobnými mosaznými dveřmi a vykládaným dřevěným stropem, stoupal mučivě pomalu a Scarpettová si představila tlumenou explozi a jak se výtah řítí tmavou šachtou a narazí na dno. Cítila odporný dehtový chemický pach jako katalyzátor na bázi ropy, sladký, ale nechutný. Soustředila se na něj, ale nevěděla, co to je nebo jestli to je skutečnost. Palivo pro dieselové motory. Diforon pentaperoxid, acetonperoxid, C4 a nitroglycerin. Pachy a nebezpečí, které znala z práce při požárech a explozích, z přednášek na kurzech o účincích výbušnin koncem devadesátých let, kdy Lucy byla zvláštní agentkou ATF

a ona s Bentonem členy Mezinárodního týmu rychlé reakce.

Než byl Benton mrtvý a pak znovu ožil.

Stříbrné vlasy, ohořelé maso a kosti, jeho hodinky Breitling v mokré kaši sazí na místě požáru ve Filadelfii, kde měla pocit, že její svět skončil. Ostatky, které považovala za Bentonovy. Jeho osobní věci. Neměla jen podezření, byla si jistá, že je mrtev, protože si jistá být měla.

Špinavý, odporný zápach žhářství a katalyzátorů. Před ní se otevírala prázdnota, neproniknutelná a věčná, nic než osamění a bolest. Bála se nicoty, protože věděla, jaké to je.

Jeden rok neexistence za druhým, mozek stále nezlomný, ale srdce ne. Jak to popsat? Benton se jí na to ptal, ale ne často.

Skrýval se před kartelem Chandonnových, před organizovanými zločinci, vražednou bandou, a přitom samozřejmě Scarpettovou chránil. Pokud byl v nebezpečí Benton, ona také. Jako by byla nějak v menším nebezpečí, když ho neměla u sebe. Nikdo se jí předem neptal. Pro všechny bylo lepší věřit, že je mrtev. Aspoň podle názoru FBI. Prosím, bože, ať to není bomba. Pach nafty, asfaltu.

Výhrůžný odér uhelného dehtu, naftenové kyseliny v napalmu. Oči se jí zalily slzami. Zvedl se jí žaludek.

Mosazné dveře se otevřely a Scarpettová se snažila, aby se balíček pohnul co nejméně. Ruce se jí třásly. Nemohla nechat krabici FedExu ve výtahu. Nemohla ji položit, nemohla se jí zbavit, aby neohrozila ostatní obyvatele nebo zaměstnance v budově. Prsty nervózně šátrala po klíčích, srdce jí prudce tlouklo, v ústech měla plno slin, stěží popadala dech. Kov o kov. Tření, statická elektřina, mohla to odpálit. Dýchej zhluboka, pomalu, zachovej klid. Dveře bytu se odemkly s poplašně hlasitým cvaknutím. Prosím, bože, ať to není to, co si myslím.

„Bentone?“

Ustoupila stranou a nechala dveře dokořán.

„Haló? Bentone?“

Opatrně položila krabici FedExu doprostřed nízkého stolku v prázdném obývacím pokoji s mnoha uměleckými předměty a stylovým nábytkem. Představila si explodující velká okna, masivní sklo roztříštěné bombou a déšť střepů ostrých jako břitva padající dvacet pater dolů. Zvedla skulpturu z uměleckého skla, zvlněnou mísu pestrých barev, sundala ji ze stolku a postavila na koberec, aby zůstala volná cesta od dveří k zásilce FedExu.

„Bentone, kde jsi?“

Na jeho oblíbeném křesle Morris u okna s výhledem na světla Upper West Side a řeku Hudson ležela kupa papírů.

Letadla v dálce nad zářícími rozjezdovými dráhami Teterboro vypadala jako UFO. Lucy nejspíš letí svým vrtulníkem, míří do New Yorku, do Westchester County.

Scarpettová neměla ráda, když Lucy létala po setmění.

Kdyby jí vysadil motor, mohla přejít do autorotace, ale jak by viděla, kam má přistát? Co když motor vysadí nad kilometry stromů?

„Bentone!“

Scarpettová zamířila po chodbě k hlavní ložnici.

Zhluboka dýchala a neustále polykala sliny, snažila se zpomalit tlukot srdce a uklidnit útroby. Uslyšela spláchnutí toalety.

„Prokrista, co máš sakra s telefonem?“ Bentonův hlas, pak se ve dveřích ložnice objevil sám Benton. „Nedostalas moje vzkazy? Kay? Co se kruci děje?“

„Nepřibližuj se,“ zadržela ho.

Byl ještě v obleku z obyčejného tmavomodrého flanelu, který nenaznačoval velké peníze, protože Benton nikdy nenosil do vězeňských nemocnic nebo forenzních oddělení nic drahého a dbal na to, jaké signály vysílá vězňům a pacientům psychiatrie. Byl bez kravaty a bot, bílou košili u krku rozhalenou a vytaženou z kalhot. Jeho stříbrné vlasy vypadaly jako vždy, když si je pročísl prsty.

„Co se stalo?“ zeptal se a nehnul se ode dveří. „Něco se stalo. Co je?“

„Vezmi si boty a kabát,“ řekla Scarpettová a odkašlala si.

„Nechoď ke mně. Nevím, co na sobě mám.“ Zoufale toužila vydrhnout si ruce dezinfekčním roztokem, dekontaminovat se, dát si dlouhou horkou sprchu, odstranit vrstvy make-upu a umýt si vlasy.

„Co se stalo? Potkala jsi někoho? Došlo k něčemu?

Snažil jsem se tě zastihnout.“ Benton stál jako socha ve dveřích, tvář bledou, oči upřené za ni ke vstupním dveřím, jako by se bál, že někdo vešel s ní.

„Musíme pryč.“ Televizní make-up jí připadal slizký, dusivý jako lepidlo. Cítila ten pach, myslela si, že ho cítí.

Dehet, síra, jejich molekuly ulpělé v make-upu, laku na vlasy, zachycené v nose. Pach ohně a síry, pach pekla.

„Jde o tu volající z Detroitu? Snažil jsem se tě zastihnout,“ opakoval Benton. „Co se děje? Udělal ti někdo něco?“

Scarpettová si svlékla kabát a rukavice, pohodila je na chodbě, odkopla je z cesty, pak řekla: „Musíme pryč. Hned.

Podezřelý balíček. Je v obýváku. Vezmi teplé kabáty pro nás oba.“ Nesmí ti být špatně. Nesmíš zvracet.

Benton zmizel v ložnici a Scarpettová slyšela, jak otevírá šatnu, jak skřípají ramínka na tyči. Znovu se objevil, v ruce pár turistických bot, vlněný kabát a lyžařskou bundu, kterou na sobě neměl už tak dlouho, že byl na zipu pořád připevněný lístek od vleku. Podal jí bundu a spěchali po chodbě. Benton se s vážnou tváří podíval na dokořán otevřené dveře, na zásilku FedExu v obývacím pokoji, na mísu z uměleckého skla na orientálním koberci. Otevřete okna, aby se minimalizoval tlak a škody, dojde-li k explozi.

Ne, to nejde. Nechoďte do obývacího pokoje. Nepřibližujte se ke stolku. Opusťte byt, zavřete dveře a zabraňte ostatním ve vstupu. Nedělejte hluk. Nezpůsobujte nárazové vlny.

Scarpettová opatrně otevřela dveře a nechala je nezamčené, aby se policie dostala dovnitř. Na jejich patře byly dva další byty.

„Ptala ses v recepci, jak se to sem dostalo?“ otázal se Benton. „Byl jsem tu celý večer. Nikdo nevolal a nehlásil, že přišla nějaká zásilka.“

„Některých detailů jsem si všimla až ve výtahu. Ne, neptala jsem se. Má to zvláštní pach.“ Oblékla si jeho lyžařskou bundu a téměř se v ní ztratila, měla ji skoro po kolena. Aspen. Kdy tam byli naposled?

„Jaký pach?“

„Nasládlý, dehtovitý, jako shnilá vejce. Nevím. Možná jsem si to jen představovala. A přepravní list, způsob, jakým byl adresovaný. Neměla jsem to nosit nahoru. Měla jsem to nechat v recepci, poslat Rosse pryč, zadržet každého, aby tam nechodil, dokud nepřijede policie. Bože, jsem pitomá.“

„Nejsi pitomá.“

„Ale jsem, je to pravda. Rozhozená od Carley Crispinové a strašně pitomá.“

Zazvonila na zvonek nejbližšího bytu, rohového, který patřil oděvnímu návrháři, jehož vídala jen letmo. Tohle byl New York. Mohli jste žít vedle někoho celá léta a nikdy spolu nemluvit.

„Myslím, že tady není,“ usoudila Scarpettová a dál tiskla zvonek a klepala na dveře. „V poslední době jsem ho neviděla.“

„Jak vypadala adresa?“ zajímal se Benton.

Řekla mu, že kopie pro odesílatele byla stále připojená a že ona byla v adrese uvedená jako hlavní soudní lékařka Gotham City. Popsala mu také neobvyklý rukopis, pak ještě jednou stiskla zvonek. Odtud zamířili ke třetímu bytu, obývanému starší ženou, která byla před desetiletími komediální herečkou, nejznámější svým účinkováním v Show Jackieho Gleasona. Její manžel zemřel asi před rokem a to bylo vše, co o ní Scarpettová věděla kromě toho, že se jmenuje Judy a má hrozně nervózního toy pudla, který začal nelibozvučně štěkat, jakmile Scarpettová stiskla zvonek.

Judy vypadala překvapeně a nepříliš potěšeně, když otevřela dveře. Zablokovala vstup, jako by ukrývala milence nebo uprchlíka, zatímco pes skákal a pobíhal jí kolem nohou.

„Ano?“ řekla a tázavě se podívala na Bentona, v kabátě, ale jen v ponožkách a s botami v ruce.

Scarpettová jí vysvětlila, že si potřebují půjčit telefon.

„Nemáte telefon?“ Judy vyslovovala trochu nezřetelně.

Měla pěknou stavbu obličeje, ale tvář ztrhanou.

Alkoholička.

„Nemůžeme použít mobily ani telefon v našem bytě a nemáme čas to vysvětlovat,“ odpověděla Scarpettová.

„Potřebujeme vaši pevnou linku.“

„Moji co?“

„Váš domácí telefon a pak musíte jít s námi dolů. Je to naléhavé.“

„To tedy ne. Rozhodně nikam nejdu.“

„Byl doručen podezřelý balíček. Potřebujeme váš telefon a všichni z tohohle patra musí jít okamžitě dolů,“

vysvětlovala dál Scarpettová.

„Proč jste ho sem přinesla! Proč byste to dělala?“

Scarpettová ucítila alkohol. Nebylo těžké uhodnout, jaké léky by našla v Judyině lékárničce. Podrážděnost, deprese, nadužívání léků a nic, pro co by té ženě stálo za to žít. Vešla s Bentonem do obývacího pokoje obloženého dřevem a přeplněného francouzskými starožitnostmi a Lladróovými porcelánovými figurkami zamilovaných párů v gondolách a kočárech, na koních a houpačkách, jak se líbají a rozmlouvají. Na okenním parapetu stál krásný křišťálový betlém a na druhém rozestavěné figurky Santa Clausů značky Royal Doulton, ale žádná světla ani vánoční stromek nebo menora, jen památky a fotografie ze slavné minulosti, která zahrnovala cenu Emmy v prosklené vitríně s lakem ve stylu Vernis Martin a s ručně malovanými scénami s amorky a milenci.

„Stalo se něco ve vašem bytě?“ zeptala se Judy za doprovodu pronikavého psího štěkotu.

Benton si bez ptaní vzal telefon na zlaceném konzolovém stolku. Zpaměti vytočil číslo a Scarpettová si byla zcela jistá, že ví, komu se Benton pokouší dovolat.

Benton vždycky zvládal situace účinně a diskrétně, čemuž říkal „rovnou do žíly“, dodával a získával informace přímo od zdroje, což byl v tomto případě Marino.

„Oni přinesli podezřelý balíček nahoru? Proč by to dělali? Co je to za ochranku?“ pokračovala Judy.

„Pravděpodobně o nic nejde. Jen pro jistotu,“

uklidňovala ji Scarpettová.

„Jsi ještě v centrále? Dobře, s tím se teď nezdržuj,“ řekl Benton Marinovi a dodal, že tu je vzdálená možnost, že někdo Scarpettové doručil nebezpečný balíček.

„Myslím, že se tam venku kolem vás motá spousta šílenců.“ Judy si oblékala dlouhý plášť, luxusní činčilu s prolamovanými manžetami. Pes skákal nahoru a dolů a ňafal ještě hysteričtěji, když Judy vzala vodítko z etažérky ze saténového dřeva.

Benton si přidržel telefon ramenem, volnýma rukama si obouval boty a přitom hovořil. „Ne, u sousedky. Nechtěli jsme použít náš a vyslat elektronický signál, když nevíme, co v tom je. Údajně FedEx. Na konferenčním stolku. Hned teď jdeme dolů.“

Zavěsil a Judy zavrávorala, když se shýbla, aby pudlovi připnula vodítko na ladící obojek z modré kůže a se sponou od Hermese, patrně s vyrytým jménem toho neurotického psa. Vyšli ze dveří a nastoupili do výtahu. Scarpettová ucítila palčivě sladký chemický pach dynamitu. Halucinace.

Její představivost. Nemůže přece cítit dynamit. Žádný dynamit tam není.

„Cítíš něco?“ zeptala se Bentona. „Mrzí mě, že je váš pes tak rozčilený.“ To byl její způsob, jak požádat Judy, aby to zatracené zvíře uklidnila.

„Necítím nic,“ odpověděl Benton.

„Možná můj parfém.“ Judy si přičichla k zápěstí. „Ach.

Myslíte něco ošklivého. Doufám, že vám někdo neposlal anttrax, nebo jak se to jmenuje. Proč jste to nosila nahoru?

Jak k tomu přijdeme my ostatní?“

Scarpettová si uvědomila, že její kabelka zůstala v bytě, na stolku v předsíni. Měla v ní peněženku, doklady a dveře nebyly zamčené. Nemohla si vzpomenout, co se stalo s jejím mobilem. Měla balíček zkontrolovat, než ho odnesla nahoru.

Co se s ní sakra děje?

„Marino je na cestě, ale nedostane se sem dřív než ostatní,“ oznámil Benton, aniž se obtěžoval Judy vysvětlit, kdo je Marino. „Jede z centra, z ústředí, ze záchranných operací.“

„Proč?“ Scarpettová sledovala pomalu ubíhající patra.

„RTCC. Hledal tam nějaké informace. Anebo přesněji se chystal.“

„Kdyby to bylo družstvo, nepřijali bychom vás sem.“

Judy se vyčítavě obrátila ke Scarpettové. „Vystoupíte si v televizi, mluvíte o všech těch hrozných zločinech a podívejte, co se stane. Přinesete to domů a ohrozíte nás ostatní. Lidé jako vy přitahujou různé blázny.“

„Doufáme, že to nic není, a omlouvám se, že jsme vás rozrušili. A vašeho psa,“ odvětila Scarpettová.

„To je ten nejpomalejší mizerný výtah na světě. Ticho, Fresco, ticho. Víte, ona jen štěká. Neublížila by ani mouše.

Nevím, kam mám podle vás jít. Asi do vstupní haly. Nechce se mi sedět v hale celou noc.“

Judy se upřeně dívala před sebe na mosazné dveře výtahu, tvář sevřenou nelibostí. Benton a Scarpettová umlkli. Scarpettové se honily hlavou obrazy a zvuky, na které si dávno nevzpomněla. Tehdy, koncem devadesátých let, byl život tak tragický, jak jen mohl, tehdy v dobách ATF. Letěli nízko nad zakrslými borovicemi a půdou tak písčitou, že vypadala jako sníh, lopatky rotoru rytmicky rachotily. Lesklé vodní plochy čeřil vítr a vyplašení ptáci byli jako zrnka pepře hozená do mlhy. Mířili ke starému vojenskému letišti v Glynku v Georgii, kde měla ATF

střelnici pro testování výbušnin, výcvikové domy, betonové bunkry a buňky pro nácvik likvidace požárů. Scarpettová neměla ráda kurzy o následcích výbuchů. Po tom požáru ve Filadelfii na nich přestala přednášet. Odešla z ATF, stejně jako Lucy, a obě žily dál bez Bentona.

Teď byl Benton tady, ve výtahu, jako by tato část minulosti Scarpettové byla jenom noční můra, neskutečný sen, z něhož se ještě nevzpamatovala a ani nemohla. Od té doby v kurzech o následcích explozí neučila, vyhýbala se tomu, protože nebyla tak objektivní, jak by měla. Roztrhaná těla ji osobně znepokojovala. Popáleniny a střepiny, masivní odtržení měkkých tkání, roztříštěné kosti, prasklé a vyhřezlé duté orgány, hrůzné pahýly rukou. Pomyslela na balíček, který přinesla do bytu. Nedávala pozor, příliš se zabývala starostmi s Carley a tím, co jí svěřil Alex, příliš se soustředila na to, o čem doktor Edison mluvil jako o její kariéře v CNN. Měla si okamžitě všimnout, že přepravní list nemá zpáteční adresu, že kopie odesílatele zůstala připojená.

„Jmenuje se Fresca, nebo Fresco?“ zeptal se Benton Judy.

„Fresca. Jako soda. Zrovna jsem měla sklenici sody v ruce, když ji Bud přinesl do bytu v krabici z pekařství. Na mé narozeniny. Mělo mě to hned napadnout, kvůli těm dírám na víku. Myslela jsem, že to je dort, a pak zaštěkala.“

„Tomu věřím,“ poznamenal Benton.

Fresca začala tahat za vodítko a štěkat ostrým vysokým hlasem, který pronikal Scarpettové do uší a bodal ji hluboko do mozku. Znovu měla ústa plná slin, srdce jí nepravidelně tlouklo. Nesmíš zvracet. Výtah zastavil a těžké mosazné dveře se plíživě otevřely. Před hlavními skleněnými dveřmi haly blikala červená a modrá světla, dovnitř se nahrnul mrazivý

vzduch

spolu

s půltuctem

policistů

v tmavomodrých zásahových uniformách, taktických vestách,

vysokých

botách

a zásahových

opascích

obtěžkaných pouzdry na baterie, zásobníky, obušky, baterkami a pistolemi v pouzdrech. Jeden popadl do každé ruky vozík na zavazadla a tlačil je ven ze dveří. Další policista si to namířil rovnou ke Scarpettové, jako by ji znal.

Statný muž, mladý, s tmavými vlasy a pletí, svalnatý, na vestě nášivku se zlatými hvězdami a výraznou červenou bombou, emblémem pyrotechniků.

„Doktorka Scarpettová? Poručík Al Lobo,“ představil se a potřásl jí rukou.

„Co se tu děje?“ chtěla vědět Judy.

„Madam, budeme muset evakuovat budovu. Kdybyste laskavě vyšla ven, dokud to tu nevyčistíme. Pro vaši vlastní bezpečnost.“

„Na jak dlouho? Bože, to je nespravedlivé.“

Poručík si prohlížel Judy, jako by mu byla povědomá.

„Madam, prosím, vyjděte ven. Někdo vám ukáže, kam máte jít…“

„Nemůžu stát venku v zimě se psem. To rozhodně není fér.“ Zlobně pohlédla na Scarpettovou.

„Co ten bar vedle?“ navrhl Benton. „Bude to v pořádku, když počká tam?“

„Psi do toho baru nesmějí,“ namítla Judy rozhořčeně.

„Určitě to dovolí, když hezky požádáte.“ Benton ji dovedl až k hlavnímu vchodu.

Vrátil se ke Scarpettové a vzal ji za ruku. Hala se najednou proměnila v chaotické, hlučné místo vystavené průvanu, dveře výtahu se s cinkáním otevíraly a členové pyrotechnické jednotky mířili nahoru, aby ihned zahájili evakuaci nad, pod a po obou stranách bytu Scarpettové a Bentona, který poručík označil jako „cíl“. Pak začal klást kulometné otázky.

„Jsem si jistá, že na našem patře, dvacátém, nikdo nezůstal,“ odpověděla Scarpettová. „Jeden soused se nehlásil a zřejmě není doma, i když byste to měli znovu prověřit. Druhým sousedem je ona.“ Mínila tím Judy.

„Někoho mi připomíná. Někoho z těch starých televizních pořadů jako Carol Burnettovou. Nad vámi je jen jedno patro?“

„Dvě. Nad námi jsou ještě dvě patra,“ upřesnil Benton.

Scarpettová přes sklo pozorovala, jak zastavují další pohotovostní záchranná vozidla, bílá s modrými pruhy, a jedno z nich táhlo lehký přívěs. Uvědomila si, že se v obou směrech zastavila doprava. Policie tuto část Central Park West uzavřela. Dieselové motory hlasitě vrčely, blížící se sirény kvílely, oblast kolem jejich domu začínala vypadat jako filmová scéna, nákladní a policejní vozy lemovaly ulici, halogenová světla zářila ze stojanů a přívěsů a červené a modré pohotovostní majáky bez ustání blikaly.

Příslušníci pyrotechnické jednotky otevřeli posuvné dveře na stranách vozů, vzali kufříky Pelican a vaky a tašky Roco, popruhy a nářadí, vyšli s plnýma rukama po schodech a uložili náklad na vozíky na zavazadla. Scarpettové se žaludek trochu uklidnil, ale měla v něm ledový pocit.

Přihlížela, jak jedna pyrotechnička otevřela přihrádku ve vozidle, kde na věšácích visely silně vycpané světle hnědé oděvy z materiálu se zpomalovači hoření, vážící skoro čtyřicet kilo, a vzala si halenu a kalhoty. Pyrotechnický ochranný oděv. Pak zastavilo černé SUV, vystoupil další technik a zezadu vozu pustil ven svého čokoládově zbarveného labradora.

„Potřebuji od vás co nejvíc informací o tom balíčku,“

říkal právě Lobo recepčnímu Rossovi, který stál za pultem recepce a vypadal zmateně a vyděšeně. „Ale musíme to udělat venku. Paní doktorko, Bentone? Prosím pojďte s námi.“

Všichni čtyři vyšli na chodník, kde halogenová světla svítila tak jasně, že to Scarpettovou bolelo do očí, a dunění dieselových motorů znělo jako zemětřesení. Policisté z hlídky a z taktické pohotovostní jednotky ESU uzavírali prostor kolem budovy jasně žlutou policejní páskou. Lidé se shromažďovali po tuctech na druhé straně ulice, v hlubokých stínech parku, posedávali na zídce, vzrušeně hovořili a pořizovali fotografie mobilními telefony. Bylo velmi chladno, poryvy ledového větru se odrážely od budov, ale ten vzduch byl příjemný. Scarpettové se začala pročišťovat hlava a lépe se jí dýchalo.

„Popište ten balíček,“ požádal ji Lobo. „Jak velký?“

„Krabice FedExu střední velikosti, řekla bych třicet pět krát dvacet osm a asi dvanáct centimetrů široká. Položila jsem ji doprostřed kávového stolku v obývacím pokoji. Mezi ní a dveřmi nic není, takže by měla být snadno přístupná pro vás, nebo v případě potřeby pro robota. Nechala jsem dveře odemčené.“

„Kolik podle vašeho odhadu vážila?“

„Nanejvýš tak sedm set gramů.“

„Posunoval se obsah, když jste s ní pohnula?“

„Moc jsem s ní nehýbala. Ale nevšimla jsem si, že by se něco posunulo,“ odpověděla.

„Slyšela nebo cítila jste něco?“

„Neslyšela jsem nic. Ale možná jsem něco cítila.

Dehtovitý, ale sladký a odporný, možná siřičitý pyrotechnický pach. Nemohla jsem to přesně identifikovat, ale nechutný zápach, ze kterého mě slzely oči.“

„A co vy?“ obrátil se Lobo na Bentona.

„Necítil jsem nic, ale nebyl jsem dost blízko.“

„Vy jste si všiml nějakého pachu, když byl balíček doručen?“ zeptal se Lobo Rosse.

„Nevím. Mám nějakou rýmu, úplně ucpaný nos.“

„Kabát, co jsem měla na sobě, a rukavice,“ dodala Scarpettová k Lobovi, „jsou v bytě na podlaze v předsíni.

Třeba je budete chtít uzavřít do pytle a vzít s sebou, abyste zjistili, jestli tam jsou nějaké zbytky.“

Poručík to nehodlal komentovat, ale právě mu poskytla spoustu informací. Podle velikosti a váhy mohl balíček obsahovat víc než 600 gramů výbušniny a nebyl citlivý na pohyb,

pokud

nebyl

nějaký

důmyslný

časovací

mechanismus namontován na spínač aktivovaný při naklonění.

„Nevšiml jsem si vůbec ničeho neobvyklého.“ Ross mluvil rychle, přitom pozoroval drama na ulici a na jeho chlapecké tváři se odrážela světla. „Ten chlapík ho položil na pult, otočil se a odešel. Pak jsem to strčil pod pult místo dozadu, protože jsem věděl, že se doktorka Scarpettová bude brzy vracet domů.“

„Jak jste to věděl?“ zeptal se Benton.

„V odpočívárně máme televizi. Věděli jsme, že dnes večer bude v CNN…“

„Kdo my?“ chtěl vědět Lobo.

„Já, vrátní, jeden z poslíčků. A byl jsem tady, když tam odcházela, do CNN.“

„Popište osobu, která doručila ten balíček,“ vyzval ho Lobo.

„Černoch; dlouhý tmavý kabát; rukavice; čepice FedExu; psací deska. Nejsem si jistý, jak starý, ale moc ne.“

„Viděl jste ho někdy předtím, že by nosil nebo vyzvedával zásilky v téhle budově nebo v téhle oblasti?“

„Nevzpomínám si.“

„Přišel pěšky, nebo před domem zaparkoval dodávku nebo nákladní vůz?“

„Neviděl jsem dodávku ani nic jiného,“ odpověděl Ross.

„Obvykle parkují, kde najdou volné místo, a přijdou pěšky.

To je tak všechno, čeho jsem si všiml.“

„Tím vlastně říkáte, že netušíte, jestli ten chlapík byl opravdu z FedExu,“ konstatoval Lobo.

„Nemůžu to potvrdit. Ale neudělal nic, co by mi bylo podezřelé. To je asi tak všechno, co vím.“

„A potom co? Položil balíček, a co se stalo dál?“

„Odešel.“

„Okamžitě? Šel rovnou ke dveřím? Jste si jistý, že se nezdržel, možná tam otálel, zatoulal se třeba ke schodišti nebo se posadil v hale?“

Policisté z ESU vystupovali z výtahu a vyváděli z domu další obyvatele.

„Víte jednoznačně, že muž z FedExu přišel, zamířil rovnou k vaší přepážce, pak se otočil a vyšel přímo ven?“

ptal se Lobo Rosse.

Ross užasle zíral na kolonu přijíždějící k budově, na vozy pyrotechniků doprovázející čtrnáctitunový kontejner na přepravu výbušnin umístěný na tahači.

Vykřikl: „Dopr… Máme tady teroristický útok, nebo co?

To všechno je kvůli té krabici FedExu? Děláte si ze mě srandu?“

„Nezašel třeba k vánočnímu stromku ve vstupní hale?

Jste si jistý, že se nepřiblížil k výtahům?“ vyptával se dál Lobo. „Rossi, dáváte pozor? Protože to je důležité.“

„Panebože.“

Modrobílý pyrotechnický vůz s kontejnerem přikrytým černou plachtou zaparkoval přímo před domem.

„I maličkosti mohou mít význam. Záleží i na sebemenším detailu,“ pokračoval Lobo. „Takže se ptám znovu. Ten chlapík od FedExu. Šel někam, byť jen na vteřinu? Na záchod? Napít se vody? Díval se, co je pod vánočním stromkem v hale?“

„Nemyslím. Ježíšikriste.“ Civěl na pyrotechnické vozidlo.

„Nemyslíte? To nestačí, Rossi. Musím mít naprostou jistotu, kam šel a kam ne. Chápete proč? Povím vám to.

Každé místo, kam možná šel, musíme prohledat a ujistit se, že nenastražil nějaké zařízení někde, kde by to nikoho nenapadlo. Dívejte se na mě, když s vámi mluvím.

Prohlédneme záznamy z vašich bezpečnostních kamer, ale je rychlejší, když mi hned teď povíte, čeho jste si všiml. Určitě nenesl ještě něco, když vešel do haly? Povězte mi každý detail, i ten nejmenší. Pak se podívám na záznamy.“

„Jsem si dost jistý, že vešel rovnou dovnitř, podal mi krabici a zase hned odešel,“ odpověděl mu Ross. „Ale nemám ponětí, jestli něco dělal před domem nebo šel někam jinam. Nesledoval jsem ho. Neměl jsem důvod se znepokojovat. Počítač pro kamerový systém je vzadu. Nic dalšího mě nenapadá.“

„Když odešel, kterým směrem se vydal?“

„Viděl jsem ho vyjít těmi dveřmi,“ mávl rukou ke skleněným hlavním dveřím, „a to bylo všechno.“

„Kolik bylo hodin?“

„Něco po deváté.“

„Takže naposled jste ho viděl asi před dvěma hodinami, dvěma a čtvrt.“

„Asi tak.“

Benton se obrátil na Rosse s otázkou: „Měl rukavice?“

„Černé. Možná podšité králičí kožešinou. Když mi podával krabici, myslím, že jsem zahlédl vyčnívat kožešinu z rukavic.“

Lobo od nich najednou ustoupil a vytáhl vysílačku.

„Vzpomenete si ještě na něco, cokoli, o tom, jak byl oblečený?“ vyptával se dál Benton Rosse.

„Tmavé oblečení. Zřejmě měl na sobě tmavé vysoké boty a tmavé kalhoty. A dlouhý kabát, asi tak pod kolena.

Černý. Vyhrnutý límec, rukavice, jak jsem řekl, snad podšité kožešinou, a čepici FedExu. To je všechno.“

„Brýle?“

„Takové tónované, lesklé.“

„Lesklé?“

„Však víte. Jako zrcadlové. Snažím se vzpomenout si.

Měl jsem dojem, že cítím cigarety, možná zápalky. Jako by předtím kouřil.“

„Myslel jsem, že jste měl ucpaný nos, nemohl jste nic cítit,“ připomněl mu Benton.

„Právě teď mě to napadlo. Myslím, že jsem možná opravdu cítil něco jako cigarety.“

„Ale ty jsi podle svých slov cítila něco jiného,“ obrátil se Benton ke Scarpettové.

„Ano,“ odpověděla, ale nedodala, že možná Ross cítil síru, která páchne jako hořící zápalka, a to mu připomnělo cigarety.

„Co ten muž, kterého Ross popisuje,“ zeptal se jí Benton. „Vidělas někoho odpovídajícího tomu popisu, když ses sem vracela, nebo možná dřív, cestou do CNN?“

Zamyslela se nad tím, ale nic se jí nevybavilo, a pak ji něco napadlo. „Ta psací deska,“ obrátila se na Rosse.

„Požádal vás, abyste něco podepsal?“

„Ne.“

„Tak na co tu desku měl?“

Ross pokrčil rameny. Když mluvil, dělal se mu u úst obláček bílé páry. „Nechtěl po mně nic. Vůbec nic. Jen mi předal balíček.“

„Řekl výslovně, abyste ho dal doktorce Scarpettové?“

zeptal se Benton.

„Řekl, abych se postaral, aby to dostala, ano. A zmínil její jméno, když teď o tom mluvíte. Řekl: ,To je pro doktorku Scarpettovou. Očekává to.‘“

„FedEx je obvykle tak konkrétní, tak osobní? Není to trochu zvláštní? Protože jsem nikdy neslyšel, aby kurýr FedExu dělal takové poznámky. Jak by mohl vědět, že něco očekává?“ podivil se Benton.

„Nevím. Asi to bylo trochu neobvyklé.“

„Co bylo na té psací desce?“ vrátila se Scarpettová k tématu.

„Nepodíval jsem se pořádně. Možná příjmové doklady, útržky od zásilek. Budu z toho mít nějaké nepříjemnosti?

Manželka je těhotná. Nepotřebuju žádné problémy,“

strachoval se Ross, který nevypadal ani dost starý na to, aby byl ženatý a otec.

„Zajímalo by mě, proč jste nezavolal do bytu a neoznámil mi, že přišel balíček,“ řekl mu Benton.

„Protože ten chlapík od FedExu řekl, že to je pro ni, jak jsem už vypověděl. Věděl jsem, že se paní doktorka brzy vrátí, a předpokládal jsem, když teď o tom znovu mluvíme, že na to čeká.“

„A jak jste věděl, že se brzy vrátí domů?“

„Pracoval v recepci, když jsem odcházela kolem osmé,“

odpověděla Scarpettová za Rosse, „a přál mi hodně štěstí v televizi.“

„Jak jste věděl, že bude dnes večer v televizi?“ vyptával se dál Benton.

„Viděl jsem upoutávky na pořad. Jen se podívejte.“ Ross ukázal na vrchol budovy na druhé straně Columbus Circle, kde na světelném panelu běžely hlavní zprávy CNN, které mohly být vidět několik bloků daleko. „Vaše jméno je tam nahoře v těch bláznivých světlech.“

Pod červeným neonovým nápisem CNN obíhala kolem vrcholu mrakodrapu poznámka Scarpettové pronesená mimo kameru:

… spojila Hannah Starrovou a zavražděnou běžkyni a prohlásila, že profilování FBI je „zastaralé“ a není založené na spolehlivých údajích. V dnešní Reportáži

Crispinové soudní lékařka dr. Kay Scarpettová spojila Hannah Starrovou a zavražděnou běžkyni a prohlásila, že profilování FBI…

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

10

Pete Marino se z ničeho nic zjevil uprostřed zabarikádované ulice osvětlený zezadu září halogenových světel, jako by se vynořil ze záhrobí.

Otáčející se majáky se míhaly přes jeho velkou drsnou tvář a v nestylových brýlích s kovovými obroučkami a v péřové bundě, kapsáčích a kanadách vypadal vysoký a mohutný. Na holé hlavě měl čepici newyorské policie s nášivkou letecké jednotky, se starým vrtulníkem Bell 47

připomínajícím MASH. Dárek od Lucy, dvojsmyslný.

Marino létání nenáviděl.

„Předpokládám, že s Lobem jste se už seznámili,“

prohodil Marino, když došel ke Scarpettové a Bentonovi.

„Stará se o vás dobře? Nevidím nikde horkou čokoládu.

Právě teď by přišel vhod bourbon. Pojďme si sednout do mého auta, než dostanete omrzliny.“

Marino s nimi vykročil ke svému vozu zaparkovanému severně od pyrotechnického vozidla osvětleného halogeny na stojanech. Policisté už odstranili nepromokavou plachtu a spustili speciální ocelovou rampu, jakou Scarpettová viděla v minulosti při jiných příležitostech, s ozubeným pásem se zuby jako pila. Kdybyste zakopli a upadli na rampu, rozdrtila by vás na kost, ale kdybyste klopýtli a přitom nesli bombu, měli byste větší problém. Kontejner pro přepravu výbušnin, neboli TCV, byl umístěn na plochém přívěsu z rýhované oceli a vypadal jako jasně žlutý potápěčský zvon neprodyšně uzavřený hvězdicovým krytem, který jeden policista z ESU uvolnil a odstranil. Pod ním bylo víko silné kolem dvaceti centimetrů a policista k němu připevnil ocelové lano a pomocí navijáku ho přenesl na přívěs. Vytáhl podložku vyplétanou nylonem a s dřevěným rámem, položil na ni ovladač navijáku a odstranil lano z cesty. Připravil tak vše pro pyrotechnika, jehož úkolem bude zavřít podezřelý balíček Scarpettové do čtrnácti tun vysoce pevné oceli, než bude odvezen a později zlikvidován nejlepšími newyorskými specialisty.

„Moc mě to mrzí,“ přiznala Scarpettová Marinovi, když došli k jeho tmavomodrému Crown Viku, v bezpečné vzdálenosti od vozidla a přepravního kontejneru. „Jsem si jistá, že se ukáže, že to nic není.“

„A já si jsem jistý, že Benton se mnou bude souhlasit.

Nikdy si ničím nemůžeme být jistí,“ prohlásil Marino.

„Udělali jste s Bentonem správně.“

Benton se díval nahoru na neonový rudý nápis CNN

svítící za budovou Trump International Hotel s lesklou stříbrnou „unisférou“, zmenšenou verzí desetipatrového glóbu ve Flushing Meadows, ale tenhle ocelový model planety spíš odkazoval na rozšiřující se vesmír Donalda Trumpa než na kosmický věk. Scarpettová sledovala pohyblivé digitální zprávy, stejný, z kontextu vytržený nesmysl obíhající stále dokola, přemýšlela, jestli to načasování nějak zařídila Carley, a nakonec usoudila, že asi ano.

Carley by v žádném případě nechtěla, aby se její zákeřný útok odehrál při jasných světlech, když kráčela se svou zamýšlenou obětí domů. Počkala by hodinu, pak by Scarpettové způsobila problémy s FBI a možná ji tak přiměla, aby si napříště rozmyslela další vystupování v televizi. Zatraceně. Proč bylo takové chování nutné?

Protože Carley věděla, že její sledovanost je špatná. Zoufalý a senzacechtivý pokus pokračovat v kariéře. A možná sabotáž. Carley zaslechla Alexův návrh, věděla, co ji čeká.

Už to nebylo pouhé podezření. Scarpettová o tom byla přesvědčená.

Marino odemkl auto a vyzval Scarpettovou: „Co kdyby sis sedla dopředu, abychom si mohli spolu promluvit?

Promiň, Bentone, musím tě strčit dozadu. Lobo a pár dalších hochů od pyrotechniků bylo právě v Bombaji, kde zjišťovali všechno možné, aby se nám tu nepřihodil stejný malér.

Trendem v taktice teroristů, jak Benton pravděpodobně ví, už nejsou sebevražední atentátníci. Jsou to malé skupiny dobře vycvičených komand.“

Benton na to neodpověděl a Scarpettová cítila jeho nepřátelství jako napětí statické elektřiny. Když se Marino příliš snažil být přístupný a přátelský, situaci tím ještě zhoršil, protože Benton reagoval nerudně a Marino se pak pokoušel prosadit se, protože se cítil ponížený a měl zlost.

Únavné a směšné hrátky, jedno chování vyvolávalo druhé, stále sem a tam, a Scarpettová si přála, aby to už přestalo.

K čertu s tím, měla toho po krk.

„Hlavní je, že nemůžeš být v lepších rukou. Tihle hoši jsou nejlepší, dobře se o tebe postarají, doktorko.“ Jako by to Marino zajistil osobně.

„Cítím se kvůli tomu hrozně.“ Scarpettová za sebou zavřela dveře a ze zvyku sáhla po bezpečnostním pásu, ale pak si to rozmyslela. Nikam přece nejedou.

„Pokud vím, tys přece nic neudělala,“ ozval se za ní Bentonův hlas.

Marino nastartoval motor a přidal na topení. „Nejspíš jen krabička sušenek,“ konejšil Scarpettovou. „Ty a Bill Clinton. Stejná věc. Špatná adresa, a volají pyrotechniky.

Ukáže se, že to jsou sušenky.“

„Přesně to jsem chtěla slyšet,“ zamračila se Scarpettová.

„Byla bys radši, kdyby to byla bomba?“

„Byla bych radši, kdyby se nic z toho nestalo.“ Nemohla si pomoci. Styděla se. Cítila se provinile, jako by všechno byla její vina.

„Nemusíš se omlouvat,“ řekl Benton. „Nesmíš riskovat, i když v devíti případech z deseti o nic nejde. Takže doufejme, že o nic nejde.“

Scarpettová si všimla, co je na obrazovce mobilního datového terminálu upevněné na palubní desce, mapa letiště Westchester County ve White Plains. Možná to souviselo s Bergerovou, měla dnes večer přiletět s Lucy, pokud už nepřistály. Ale stejně to bylo zvláštní. Nedávalo smysl, aby měl Marino zobrazenou mapu letiště. V této chvíli nedávalo smysl nic. Scarpettová byla zmatená, znepokojená a cítila se ponížená.

„Ví už někdo něco?“ zeptal se Benton Marina.

„V oblasti viděli pár zpravodajských helikoptér,“

odpověděl. „Tohle se nedá dlouho ututlat. Jak se objeví největší ze všech pyrotechnických vozů, je konec. Navíc až povezou doktorčin balíček do Rodman’s Neck, pojede s nimi policejní eskorta jako u pitomý prezidentský kolony. Jelikož jsem volal přímo Lobovi, ušetřil jsem si spoustu keců, ale o tomhle nemůžu mlčet. Ne že bys potřebovala pozornost, protože jsem viděl svítit tvoje jméno tam nahoře, jak kritizuješ FBI.“

„Nekritizovala jsem FBI,“ ohradila se Scarpettová.

„Mluvila jsem o Warneru Ageem a bylo to mimo vysílání a mimo záznam.“

„Nic takového neexistuje,“ prohodil Benton.

„Zvlášť ne u tý káči Crispinový, ta prý kvůli slávě práskne i své zdroje. Nechápu, proč sakra do toho pořadu chodíš,“ zlobil se Marino. „Ne že bychom teď měli čas se o tom bavit, ale je to zatracený malér. Vidíte, jak je ulice opuštěná? Jestli Carley bude s tím blábolem o žlutém taxíku pokračovat, ulice budou takhle vymetené pořád, což pravděpodobně chce. Další sólokapr, že? Třicet tisíc žlutých taxíků a ani jeden zákazník, a davy lidí řádí v panice na ulicích jako King Kong utržený ze řetězu. Veselé Vánoce.“

„Zajímalo by mě, proč máš na monitoru počítače letiště ve Westchester County.“ Scarpettová neměla chuť diskutovat o svých chybách v CNN a nechtěla mluvit o Carley nebo poslouchat Marinovy nadsázky. „Máš nějakou zprávu od Lucy a Jaime? Předpokládám, že už přistály.“

„Já taky,“ přisvědčil Marino. „Jenom jsem něco hledal na MapQuestu, snažil jsem se vymyslet nejrychlejší trasu, i když tam nejedu. To ony pojedou sem.“

„Proč by sem jezdily? Vědí, co se děje?“ Scarpettová rozhodně nechtěla, aby se její neteř ukázala tady uprostřed toho zmatku.

Lucy se ve své bývalé kariéře zvláštní agentky a kvalifikované vyšetřovatelky požárů u ATF běžně zabývala výbušninami a žhářstvím. Byla v tom dobrá, excelovala ve všem technickém a riskantním, a čím víc se ostatní něčemu vyhýbali nebo v tom selhali, tím rychleji si to osvojila a zahanbila je. Její nadání a dravost jí mnoho přátel

nezískaly.

Ačkoli

teď

byla

emocionálně

přizpůsobivější než ve dvaceti, vzájemné kompromisy stále neuzavírala snadno a respektování mezí a zákona pro ni bylo téměř nemožné. Kdyby tu Lucy byla, měla by svůj názor a teorii, možná i plán na svéráznou sebeobranu, a na to teď Scarpettová neměla náladu.

„Nemyslím tím, že jedou přímo sem k nám,“ vysvětlil Marino. „Ale zpátky do města.“

„Odkdy potřebují mapu, aby našly cestu zpátky do města?“ zeptal se Benton vzadu.

„Kvůli okolnostem, které opravdu nemůžu rozebírat.“

Scarpettová pohlédla na Marinův dobře známý ostře řezaný profil, pak na to, co svítilo na monitoru připevněném na univerzální konzole. Otočila se k Bentonovi na zadním sedadle. Díval se upřeně z okna a sledoval, jak pyrotechnici vycházejí z jejich činžovního domu.

„Předpokládám, že všichni mají vypnuté mobilní telefony,“ poznamenal Benton. „Co tvoje rádio?“

„Není zapnuté,“ odpověděl Marino, jako by byl obviněn z hlouposti.

Pyrotechnička v ochranném obleku a s helmou vycházela z budovy, beztvaré vycpané paže roztažené, v ruce černý vak chránící před rozletem střepin.

„Museli na rentgenu vidět něco, co se jim nelíbilo,“

usoudil Benton.

„A nepoužívají Androida,“ dodal Marino.

„Nepoužívají co?“ zeptala se Scarpettová.

„Robot. Přezdívaný Android kvůli té pyrotechničce.

Jmenuje se Ann Droidenová. To je se jmény lidí zvláštní, třeba jako když se doktoři a zubaři jmenují Hurt, Paine a Puller. Je dobrá. Taky dobře vypadá. Všichni chlapi vždycky po ní chtějí, aby vzala do ruky jejich balíček, jestli mi rozumíte. Musí mít těžký život, když je jediná ženská u pyrotechniků. Já ji znám proto,“, jako by musel vysvětlovat, proč pořád mluví o hezké pyrotechničce jménem Ann, „že dřív pracovala na druhé pohotovostní stanici v Harlemu, kde mají to pyrotechnické vozidlo, a občas se zastaví a vyjde si se starými kamarády z ESU.

,Dvojka‘ není daleko od mého bytu, jen pár bloků. Někdy tam zajdu, dám si kafe, přinesu nějaký pamlsek pro psa jejich posádky, náramně pěkný boxer, Mac. Záchranář.

Kdykoli můžu a všichni ostatní jsou zaneprázdnění, beru si Maka domů, aby nebyl na stanici celou noc sám.“

„Jestli ji používají místo robota, tak to, co je v té krabici, není citlivé na pohyb,“ připomněla Scarpettová. „Tím si musejí být jistí.“

„Kdyby to bylo citlivé na pohyb, mám za to, že bychom tě teď seškrabovali z Měsíce, když jsi to nesla do bytu,“

prohlásil Marino se svou obvyklou diplomatičností.

„Mohlo to být citlivé na pohyb a s časovým spínačem.

Očividně to tak není,“ mínil Benton.

Policie zadržovala shromážděné lidi a zajišťovala, aby se nikdo nepřiblížil nejméně na sto metrů k pyrotechničce, která sestupovala po předních schodech budovy, tvář zakrytou štítem helmy. Kráčela pomalu, trochu strnule, ale s překvapivou hbitostí, k vozidlu s běžícím dieselovým motorem.

„Jedenáctého září ztratili tři policisty. Vigiano, D’Allara a Curtin. A pyrotechnický tým přišel o Dannyho Richardse,“

pokračoval Marino. „Můžete to odtud vidět, jejich jména jsou napsaná na pyrotechnickém voze, na všech vozech z Dvojky. Mají tam malou pamětní místnost, u kuchyně, pietní místo s částmi výstroje těch mužů, které se našly u jejich těl. Klíče, baterky, vysílačky, něco z toho roztavené.

Cítíte to úplně jinak, když vidíte roztavenou baterku nějakého chlápka, že?“

Scarpettová Marina už nějakou dobu neviděla. Kdykoli přijela do New Yorku, měla nevyhnutelně nabitý a poněkud horečný program. Nenapadlo ji, že by Marino mohl být osamělý. Přemýšlela, jestli nemá problémy s přítelkyní Georgií Bacardiovou, pracující jako detektiv v Baltimoru, s níž vážně chodil v uplynulém roce. Možná to skončilo, nebo to spělo ke konci, a pokud ano, nebylo to žádné velké překvapení. Marinovy známosti mívaly životnost délky rozpětí motýlích křídel. Scarpettová se teď cítila ještě hůř.

Měla špatný pocit z toho, že přinesla balíček nahoru, aniž ho nejdřív prozkoumala, a cítila se provinile kvůli Marinovi.

Měla na něj dohlédnout, když byla ve městě. Měla ho kontrolovat, i když tam nebyla, aspoň tu a tam prostý telefonní hovor nebo e-mail.

Pyrotechnička došla k vozidlu a nohama ve vysokých botách se pevně opírala o zubatý pás, když stoupala nahoru.

Scarpettová špatně viděla přes Marina, přes okno a na ulici, ale věděla, co se děje, ta procedura pro ni nebyla nijak nová.

Pyrotechnička položí ochranný vak na podložku a tu zasune zpět do pyrotechnického vozidla. Vezme ovládání navijáku, navine ocelové lano, které přesune masivní ocelové víko přes kulatý otvor, pak vrátí na místo otočný kryt a utáhne ho, pravděpodobně holýma rukama. Pyrotechnici nosili nanejvýš tenké rukavice Nomex nebo možná nitrilové rukavice, aby se chránili před ohněm, případně toxickými látkami. V čemkoli silnějším by nemohli provádět ani nejjednodušší úkony a nejspíš by si při detonaci prsty stejně nezachránili.

Když byla pyrotechnička hotová, další policisté a poručík Lobo se shromáždili vzadu u pyrotechnického vozu, zasunuli rampu zpět na místo, přikryli přepravní kontejner nepromokavou plachtou a připnuli ji. Vůz se s rachotem rozjel na sever po uzavřené ulici, před ním a za ním policejní auta, a celý konvoj jako pohybující se moře rychlých záblesků světla zamířil na West Side Highway.

Odtud pojede po předepsané bezpečné trase na střelnici newyorské policie v Rodman’s Neck, pravděpodobně přes Cross Bronx a 95 North, tak aby byla co nejvíc chráněna okolní doprava, budovy a chodci před nárazovými vlnami, biologickým nebezpečím, radiací nebo střepinami, kdyby zařízení explodovalo po cestě a nějak poškodilo kontejner.

Lobo se vydal k nim. Když došel k Marinovu autu, nastoupil dozadu k Bentonovi, až se dovnitř nahrnul studený vzduch, a řekl: „Nechal jsem sem na e-mail poslat fotografie.“ Zavřel za sebou dveře. „Z bezpečnostních kamer.“

Marino začal psát do notebooku upevněného na podstavci mezi předními sedadly a mapu White Plains na monitoru vystřídal dotaz požadující jeho uživatelské jméno a heslo.

„Ten váš chlapík z FedExu má zajímavé tetování,“

oznámil Lobo, se žvýkačkou v ústech, a naklonil se dopředu.

Scarpettová ucítila vůni skořice. „Velké, na levé straně krku, je špatně vidět, protože má tmavou pleť.“

Marino otevřel e-mail a stáhl přílohu. Obrazovku vyplnil záběr ze záznamu bezpečnostní kamery, muž v čepici FedExu kráčející k přepážce recepčního.

Benton se trochu posunul, aby měl lepší výhled, a řekl: „Ne. Nemám ponětí. Neznám ho.“

Muž nebyl povědomý ani Scarpettové. Afroameričan, výrazné lícní kosti, bradka a knír, čepice FedExu stažená hluboko do očí chráněných zrcadlovými brýlemi. Límec černého vlněného kabátu částečně zakrýval tetování, které se táhlo na levé straně krku až k uchu, vytetované lidské lebky.

Scarpettová jich napočítala osm, ale neviděla, na čem jsou navršené, jen jakýsi lineární okraj.

„Můžeš to zvětšit?“ Ukázala na tetování, na to, co vypadalo jako okraj bedny, který se po kliknutí na dotykovou plošku zvětšil. „Možná rakev. Lebky naskládané v rakvi. Což mě okamžitě přivádí k otázce, jestli sloužil v Iráku nebo Afghánistánu. Lebky, kostry, kostlivci vylézající z rakví, náhrobky. Jinými slovy památky na padlé vojáky. Obvykle každá lebka představuje ztraceného kamaráda. Taková tetování se stala v několika posledních letech populární.“

„RTCC to může prošetřit,“ řekl Marino. „Jestli je ten chlap z nějakého důvodu v databázi, možná ho najdeme podle tetování. Máme celou databázi tetování.“

Pronikavá vůně skořice se vrátila a připomněla Scarpettové dějiště požárů, symfonii nečekaných pachů na místech, která vyhořela do základů. Lobo se lehce dotkl jejího ramene a řekl: „Takže, nic vám na tom muži není povědomé. Nic se vám nevybavuje.“

„Ne,“ potvrdila.

„Vypadá jako ničemný parchant,“ dodal Lobo.

„Recepční Ross říkal, že na něm nebylo nic, co by zavdalo důvod ke znepokojení,“ připomněla Scarpettová.

„Ano, to říkal.“ Lobo dál žvýkal žvýkačku. „Ovšem to zaměstnání ve vašem domě taky dostal proto, že byl bez práce, když ho v předchozím domě vyhodili. Nechal recepci bez dozoru. Aspoň to upřímně přiznal. Ale zapomněl se zmínit, že v březnu byl obviněn z držení zakázané látky.“

„Víme jistě, že nemá s tím chlapíkem žádnou spojitost?“

Benton mínil muže na monitoru.

„Jistě nevíme vůbec nic,“ odpověděl Lobo. „Ale tenhle chlap?“

Ukázal

na

muže

s tetovaným

krkem.

„Pravděpodobně z FedExu není, to se nabízí. Takovou čepici koupíte bez problému na eBay. Nebo si ji vyrobíte.

Co když jste se vracela pěšky ze CNN?“ zeptal se Lobo Scarpettové. „Viděla jste někoho, zvlášť někoho, kdo z nějakého důvodu upoutal váš pohled?“

„Napadá mě jen bezdomovec spící na lavičce.“

„Kde?“ chtěl vědět Benton.

„Blízko Columbus Circle. Hned tamhle.“ Scarpettová se otočila a ukázala.

Uvědomila si, že pohotovostní vozidla a zvědavci jsou pryč, halogenová světla pohasla a ulice se vrátila do neúplné tmy. Brzy se obnoví doprava, nájemníci se zase vrátí domů a dopravní kužely, zátarasy a žlutá páska zmizí, jako by se nic nestalo. Neznala žádné jiné město, kde se mimořádné události zvládaly tak rychle a stejně tak rychle byl obnoven obvyklý řád věcí. Lekce z jedenáctého září. Zkušenost získaná za strašlivou cenu.

„Teď v té oblasti nikdo není,“ řekl Lobo. „Nikdo na žádné lavičce, ale ten rozruch je mohl odtamtud vyhnat.

A nikoho jiného jste si cestou domů nevšimla?“

„Ne,“ odpověděla Scarpettová.

„Jde o to, že někdy, když lidé nechávají antisociální dárky, rádi se potloukají okolo a sledují dění, nebo se objeví po události, aby viděli, jaké škody způsobili.“

„Máte další fotografie?“ zeptal se Benton. Jeho dech se dotkl ucha Scarpettové a rozvlnil jí vlasy.

Marino kliknul na dvě další videofotografie a umístil je vedle sebe, celkové záběry muže s tetováním, jak jde přes vstupní halu domu k recepci a zase směrem od ní.

„Žádná uniforma FedExu,“ povšimla si Scarpettová.

„Běžné tmavé kalhoty, černé vysoké boty a černý kabát zapnutý ke krku. A rukavice, a myslím, že Ross měl pravdu. Zdá se, že vidím náznak kožešiny, mohly být podšité něčím jako králičina.“

„To mi pořád nic neříká,“ prohlásil Lobo.

„Mně taky ne,“ přidal se Benton.

„Ani mně,“ souhlasila Scarpettová.

„Dobře, ať je to kdokoli, je to buď kurýr, nebo odesílatel a hlavní otázkou dnešního večera je, jestli víte o někom, kdo by vám chtěl ublížit nebo vyhrožovat,“ otočil se Lobo ke Scarpettové.

„Konkrétně o nikom nevím.“

„A co obecně?“

„Obecně to může být kdokoli,“ odpověděla.

„Co třeba neobvyklá pošta od fanouška, e-mail, dopis, poslané do vašeho úřadu v Massachusetts nebo do zdejšího úřadu soudního lékaře? Nebo třeba do CNN?“

„Nic mě nenapadá.“

„Mě ano,“ ozval se Benton. „Ta žena, co ti volala do dnešního pořadu. Dodie.“

„Přesně,“ přisvědčil Marino.

„Přesně?“ otázal se Lobo.

„Dodie Hodgeová, bývalá pacientka McLeansovy nemocnice.“ Marino pokaždé vyslovil jméno nemocnice špatně. Žádné S tam nebylo, nikdy. „Ještě jsem ji neprověřil přes RTCC, protože mě přerušil tenhle doktorčin malý incident.“

„Tu neznám,“ ujistila je Scarpettová, ale připomínka o volající ženě, která zmínila Bentonovo jméno a odkazovala na nějaký článek, který nikdy nenapsal, v ní vyvolala novou vlnu nervozity.

Otočila se na Bentona: „Ani se nebudu ptát.“

„Stejně nemůžu nic říct,“ odvětil.

„Tak to řeknu sám, protože já na nějakou ochranu cvoků kašlu,“ řekl jí Marino. „Tahle konkrétní dáma se odhlásí z McLeansovy a Benton od ní dostane zpívající vánoční pohled, který je taky adresovaný tobě, vzápětí ti volá do živého vysílání a pak dostaneš balíček.“

„Je to pravda?“ zeptal se Lobo Bentona.

„Nic z toho nemůžu potvrdit a nikdy jsem se nezmínil, že byla pacientkou McLeanovy nemocnice.“

„Řekneš nám tedy, že nebyla?“ dotíral Marino.

„To taky neřeknu.“

„Dobře,“ přikývl Lobo. „A co takhle? Víme, jestli ta pacientka, Dodie Hodgeová, je v téhle oblasti, snad v tomhle městě právě teď?“

„Možná,“ odpověděl Benton vyhýbavě.

„Možná?“ opáčil Marino. „Nemyslíš, že bychom měli být informováni, jestli tu je?“

„Jen když budeme vědět, že skutečně udělala něco nezákonného nebo představuje hrozbu,“ zdůraznil Benton.

„Víš přece, jak to chodí.“

„Prokristapána. Předpisy, co chrání každého kromě nevinných lidí,“ odsekl Marino. „Jo, dobře vím, jak to chodí.

Šílenci a mladiství. Dneska máš osmileté kluky, co někoho zastřelí. Ale důvěrné informace o nich se musí chránit za každou cenu.“

„Jak byla zpívající pohlednice doručená?“ zeptal se Lobo.

„FedExem.“ Tolik Benton prozradil. „Netvrdím, že tady není souvislost. Netvrdím, že je. Nevím.“

„Prověříme to v CNN, vystopujeme ten telefonát Dodie Hodgeové do toho pořadu,“ slíbil Lobo. „Zjistíme, odkud volala. A potřebuju záznam toho pořadu, taky ji budeme chtít najít, mluvit s ní. Dala vám někdy důvod k obavám, že může být nebezpečná?“ obrátil se na Bentona. „To nic.

Nemůžete o ní mluvit.“

„Ne, to nemůžu.“

„Fajn. Možná potom, až někoho vyhodí do povětří,“

zabručel Marino.

„Nevíme, kdo tu balíček nechal, jen to, že to je černoch s tetováním na krku,“ shrnul Benton. „A nevíme, co v balíčku je. Nevíme jistě, že to je nějaké výbušné zařízení.“

„Víme dost, abych z toho měl nedobrý pocit,“ řekl Lobo.

„To, co jsme viděli na rentgenu. Dráty, knoflíkové baterie, mikrospínač, a co mě opravdu znepokojuje, malý průhledný obal, něco jako zkumavka s jakousi zátkou. Nezjistili jsme žádnou radiaci, ale nepoužili jsme další detekční zařízení, nechtěli jsme jít tak blízko.“

„Skvělý,“ zamračil se Marino.

„Cítil jste něco?“ zeptala se Scarpettová.

„Nepřiblížil jsem se k tomu,“ odpověděl Lobo. „Ti z nás, kdo šli do vašeho patra, použili schodiště, a pyrotechnička, která vstoupila do vašeho bytu, měla na sobě neprodyšný pyrotechnický oblek. Nemohla nic cítit, pokud by zápach nebyl opravdu hodně silný.“

„Budete se tím zabývat dnes v noci?“ zajímal se Marino.

„Abychom se dozvěděli, co v tom sakra je?“

„Nezneškodňujeme případné bomby v noci. Droidenová, která je taky odbornicí na nebezpečné látky, je na cestě do Rodman’s Neck, měla by tam asistovat při přemístění balíčku z kontejneru do denní schránky. Použije detektory k určení, jestli tu je možnost chemické, biologické, radiologické nebo nukleární kontaminace, jestli neuniká nějaký plyn, který mohou bezpečně zachytit. Jak jsem řekl, žádný radiační poplach se nespustil a nejsou stopy po žádném bílém prášku, ale nevíme. Na rentgenu jsme viděli tvar zkumavky, která zjevně může něco obsahovat, což je znepokojivé. Balíček bude uzavřen v denní schránce a postaráme se o něj ráno, zneškodníme ho, abychom viděli, o co tu jde.“

„My dva spolu ještě budeme mluvit,“ obrátil se Marino k Lobovi, který vystupoval z auta. „Nejspíš budu celou noc v RTCC a hledat něco o té vyšinuté Dodii, o tetování a čemkoli dalším, co se vyskytne.“

„Platí.“ Lobo zavřel dveře.

Scarpettová se dívala, jak odchází k tmavomodrému SUV. Sáhla rukama do kapes pro telefon, ale vzápětí si vzpomněla, že nemá svůj kabát ani mobil.

„Musíme se ujistit, že Lucy o tom neslyšela ve zprávách nebo neviděla brífink OEM,“ navrhla.

Úřad pro krizové řízení, OEM, nepřetržitě vydával na internetu nejnovější zprávy a oprávněné osoby měly přístup na informativní schůzky týkající se všeho od ukradených poklopů kanálů po vraždy. Jestli Lucy viděla, že do Central Park West byl vyslán pyrotechnický tým, bude si dělat zbytečné starosti.

„Když jsem to naposled kontroloval, byly pořád ve vzduchu,“ řekl Marino. „Můžu jí zavolat na telefon ve vrtulníku.“

„Zavoláme, až budeme vevnitř.“ Benton už chtěl být venku z auta. Daleko od Marina.

„Na telefon ve vrtulníku jí nevolej. Nesmí se rozptylovat, když letí,“ požádala ho Scarpettová.

„Víte co?“ rozhodl Marino nakonec. „Vy dva jděte domů a snažte se si odpočinout a já se s nimi spojím. Stejně musím Bergerovou informovat, co se děje.“

Scarpettová si o sobě myslela, že je v pořádku, dokud Benton neotevřel dveře jejich bytu.

„Zatraceně!“ vykřikla, když si svlékla lyžařskou bundu a odhodila ji na židli, najednou tak rozčilená, že byla v pokušení zaječet.

Policie byla ohleduplná, nenechala po sobě jedinou špinavou šlápotu na podlaze z tvrdého dřeva a kabelka ležela neporušená na stolku v předsíni, kde ji Scarpettová nechala, než odešla do CNN. Ale mísa z barevného skla, kterou sklářský mistr vytvořil před jejíma očima na benátském ostrově Murano, byla vrácena na nesprávné místo. Nestála na konferenčním stolku, ale na stolku s kamennou deskou u pohovky a Scarpettová to ukázala Bentonovi, který neřekl ani slovo. Věděl, kdy má mlčet, a tohle byla jedna z těch chvil.

„Jsou na ní otisky prstů.“ Zvedla mísu ke světlu a ukazovala mu znatelné rýhy a linie, prstence a stanový oblouk, identifikovatelné drobné vzory na jasně barevné skleněné obrubě. Důkaz zločinu.

„Očistím to,“ nabídl se Benton, ale nechtěla mu mísu svěřit.

„Někdo neměl rukavice.“ Zuřivě otírala sklo lemem své hedvábné blůzy. „Musela to být ta pyrotechnička.

Pyrotechnici rukavice nenosí. Zvedla to a přemístila.“ Jako by pyrotechnička jménem Ann byla lupič. „Na co tu ještě sahali, v našem bytě?“

Benton neodpověděl, dobře věděl, že to tak bude lepší.

Věděl, co má dělat a co ne, v těch vzácných chvílích, kdy byla Scarpettová takhle podrážděná. Pomyslela si, že znovu cítí balíček, a pak ucítila záliv, benátskou lagunu. Mělká slaná voda a teplé jarní slunce, když s Bentonem vystoupili z vodního taxi v přístavišti v Colonně a vydali se po chodníčku podél vody do Calle San Cipriano. Návštěvy v továrně nebyly dovoleny, ale to ji nezastavilo, táhla Bentona za ruku kolem člunu plného skleněného odpadu, k ceduli „Fornace, Entrata Libera“ u vstupu a dál dovnitř, kde požádala o ukázku na otevřeném prostoru s pecemi jako v krematoriu, tmavorudě natřenými cihlovými zdmi a vysokými stropy. Umělecký řemeslník Aldo byl malý muž s knírkem, v šortkách a teniskách, z dynastie sklářů, jejichž rodokmen sahal nepřerušovaně sedm set let zpět a jeho předci nikdy neopustili ostrov, nesměli se odvážit mimo lagunu pod hrozbou trestu smrti nebo useknutí rukou.

Scarpettová si u něj na místě objednala, aby pro ně něco vytvořil, pro Bentona a pro ni, šťastný pár, cokoli Aldo bude chtít. Byl to výjimečný výlet, posvátný, a Scarpettová si chtěla připomínat tento den, každou jeho minutu. Benton později řekl, že ji nikdy neslyšel tolik mluvit, jako když hovořila o svém zaujetí pro vědu o sklu. Svou ne zcela dokonalou

italštinou

vysvětlovala

přeměnu

písku

a natronového vápna v hmotu, která není ani kapalná, ani tuhá, ale žádná empirická data nepotvrzují, že sklo dál teče, poté co je vytvarováno v okenní tabulku nebo vázu. Když vykrystalizuje, zůstávají aktivní jen vibrační stupně volnosti, ale forma je pevná. Mísa stále vypadá jako mísa i o tisíc let později a prehistorické obsidiánové čepele neztrácejí svou ostrou hranu. Je to záhada, a možná proto Scarpettová sklo milovala.

A také kvůli tomu, co umí dělat s viditelným světlem.

Tomu, co se stane, když se přidají barevné přísady jako železo, kobalt, bór, mangan a selen pro zelenou, modrou, purpurovou, jantarovou a červenou barvu.

Scarpettová a Benton se vrátili na Murano druhý den, aby si vyzvedli svou plastiku, poté co byla pomalu žíhaná v peci, ochlazená a zabalená v bublinkovém obalu.

Scarpettová ji odnesla v ruce a opatrně uložila do skříňky nad sedadly na cestě domů z pracovní cesty, která vůbec nebyla zamýšlena pro radost, ale Benton ji překvapil.

Požádal ji o ruku. Ty dny v Itálii se staly, aspoň pro ni, víc než pamětihodné. Byly jako pomyslný chrám, kam se mohly uchýlit její myšlenky ve chvílích, kdy byla šťastná nebo smutná, a když teď pokládala skleněnou mísu zpět na kávový stolek z třešňového dřeva, kam patřila, měla Scarpettová pocit, že její chrám byl pošlapán a poskvrněn.

Připadala si zneuctěná, jako by přišla a zjistila, že její domov byl vyloupen, prohledán, je z něj místo činu. Začala rozčileně přecházet sem a tam a hledala, co dalšího bylo přemístěno nebo chybí, kontrolovala umyvadla a mýdla, aby zjistila, kdo si tu myl ruce nebo splachoval na toaletách.

„V koupelnách nikdo nebyl,“ oznámila.

Otevřela okna v obývacím pokoji, aby se zbavila pachu.

„Pořád cítím ten balíček. Musíš to taky cítit,“ řekla.

„Necítím nic.“ Benton stál u předních dveří, kabát stále na sobě.

„Ale ano,“ trvala na svém Scarpettová. „Musíš to cítit.

Páchne to jako železo. Necítíš to?“

„Ne,“ odpověděl. „Možná si jen vybavuješ, co jsi cítila.

Balíček je pryč. Je pryč a my jsme v bezpečí.“

„To proto, že ty ses ho nedotkl a já ano. Pach plísně a kovu,“ vysvětlovala. „Jako by se moje kůže dostala do kontaktu s ionty železa.“

Benton jí velice klidně připomněl, že měla rukavice, když držela balíček, v němž možná byla bomba.

„Ale mohl přijít do kontaktu s holým tělem mezi rukavicemi a manžetami kabátu, když jsem ho držela.“

Přešla k Bentonovi.

Balíček zanechal náznak pachu na jejích zápěstích jako ďábelský parfém, lipidové peroxidy z kožních tuků, z potu, zoxidované enzymy způsobujícími korozi, rozklad. Jako krev, vysvětlovala Scarpettová. Ten pach připomínal krev.

„Tak, jak je krev cítit, když je rozmazaná na kůži,“

dodala a zvedla zápěstí, aby k nim Benton přičichl.

„Nic necítím,“ prohlásil.

„Něco na bázi nafty, něco chemického, nevím co. Jen vím, že cítím rez.“ Nemohla o tom přestat mluvit. „V té krabici je něco ošklivého, moc ošklivého. Jsem ráda, že ses jí nedotkl.“

V kuchyni si vydrhla ruce, zápěstí a předloktí prostředkem na nádobí a vodou, jako by se umývala před operací nebo jako by se dekontaminovala. Na stolek, kde byl balíček, použila čistič na nábytek Murphy Oil Soap.

Pobíhala sem a tam a zuřila, zatímco Benton mlčky stál opodál, sledoval ji a přitom se snažil nezasahovat do toho, jak si vylévala zlost, snažil se být chápavý a rozumný, a jeho chování ji ještě víc dopálilo, víc rozzlobilo.

„Aspoň bys mohl nějak reagovat,“ zavrčela. „Nebo ti na tom možná nezáleží.“

„Záleží a hodně.“ Konečně si svlékl kabát. „Není fér, že to říkáš. Uvědomuju si, jak je to hrozné.“

„Jenže to na tobě nepoznám. Nikdy. Nikdy jsem to nepoznala.“ Jako by to byl Benton, kdo jí tu nechal balíček, který možná obsahoval bombu.

„Cítila by ses líp, kdybych se přestal ovládat?“ Pohlédl na ni s vážnou tváří.

„Jdu se osprchovat.“

Odkráčela přes chodbu do hlavní ložnice, zlostně se svlékla a nacpala šaty do pytle do čistírny. Prádlo odhodila do koše. Vlezla pod sprchu, pustila vodu tak horkou, jak se dalo vydržet, a pára jí vehnala pach hlouběji do nosu, do dutin, pach balíčku, ohně a katalyzátoru, a horko a její smysly vyvolaly další sérii obrazů. Filadelfie, tma a hořící peklo, žebříky tyčící se k noční obloze, rámus pil vyřezávajících otvory ve střeše a voda tryskající z hadic, pět a půl tisíce litrů za minutu, obrovský proud z vrcholu vozu na požár takového rozsahu.

Voda v obloucích stříkala z vozů kolem bloku, ohořelý vrak auta byl zkroucený jako miska na kostky ledu, pneumatiky spálené. Roztavený hliník a sklo, kapky mědi, opadané stěny a ohnutá ocel, zprohýbané dřevo kolem rozbitých oken a těžký černý dým. Sloup elektrického vedení vypadal jako vyhořelá zápalka. Říkali, že to byl kolísavý oheň, který ošálí hasiče, není příliš horký a pak je tak žhavý, že vám uvaří helmu. Brodíte se špinavou vodou, na níž plave benzinová duha, baterky pátrající ve tmě, zvuky kapání, voda crčící ze čtvercových děr prosekaných sekerami ve střeše z dehtového papíru. Těžký vzduch páchl jako pěnové bonbony spálené kyselinou, sladce, palčivě a odporně, když ji vedli k Bentonovi, k tomu, co z něj zbylo.

Později jí řekli, že byl mrtev, když požár začal, vlákaný do pasti a zastřelený.

Scarpettová zavřela vodu a chvíli zůstala stát v páře, v obláčcích ji nadechovala nosem a ústy. Neviděla přes skleněné dveře od sprchy, tak byly zamžené, ale posunující se světlo ukázalo, že vešel Benton. Nebyla však ještě připravena s ním mluvit.

„Přinesl jsem ti něco k pití,“ řekl.

Světlo se znovu přesunulo, Benton prošel kolem sprchy.

Uslyšela, jak vytáhl sedátko u toaletního stolku a posadil se.

„Volal Marino.“

Scarpettová otevřela dveře sprchového koutu, sáhla pro ručník visící vedle a vtáhla ho do sprchy. „Prosím, zavři dveře koupelny, ať tu není zima,“ požádala.

„Lucy a Jaime jsou jen pár minut od White Plains.“

Benton vstal, zavřel dveře, pak se znovu posadil.

„Ještě nepřistály? Co se sakra děje?“

„Start se opozdil kvůli počasí. Prostě je spousta zpoždění kvůli počasí. Mluvil s Lucy telefonem ve vrtulníku. Jsou v pořádku.“

„Říkala jsem mu, ať to nedělá, krucinál. Lucy nemá co mluvit zatraceným telefonem, když řídí vrtulník.“

„Prý s ní mluvil jen minutku. Neřekl, co se stalo. Bude ji o všem informovat, až přistanou. Lucy ti určitě zavolá.

Neboj se. Jsou v pořádku.“ Bentonova tvář na ni vyhlédla přes páru.

Utírala se ve sprše s pootevřenými skleněnými dveřmi.

Nechtělo se jí vyjít ven. Benton se jí nezeptal, co se děje a proč se schovává ve sprše jako malé děcko.

„Hledal jsem všude, znovu, tvůj telefon. V bytě není,“

dodal.

„Zkusil jsi na něj zavolat?“

„Vsadím se, že je na dně šatníku v maskérně CNN. Kam si vždycky věšíš kabát, jestli se nepletu.“

„Lucy ho najde, jestli s ní ještě někdy budu mluvit.“

„Myslel jsem, že jsi s ní dnes mluvila, když ještě byla ve Stowe.“ Jeho způsob, jak ji přimět uvažovat rozumně.

„Protože jsem jí volala.“ Scarpettová teď nedokázala být rozumná. „Sama mi nikdy nezavolá, v poslední době už vůbec ne. Nanejvýš se k tomu dostane jednou za čas, když má zpoždění kvůli sněhové bouři, nebo ještě nepřistála.“

Benton se na ni podíval.

„Pak může najít ten můj pitomý telefon. Což by sakra měla, protože to byl její nápad instalovat přijímač systému WAAS do mého blackberry, do tvého, do blackberry Jaime, Marina, do zátylku svého buldoka, aby věděla, kde všichni jsme, nebo přesněji, kde jsou naše mobily a její pes, s přesností na nějaké tři metry.“

Benton mlčel, jen se na ni díval přes vzduch plný páry.

Pořád se utírala ve sprše, což vzhledem k páře bylo úplně zbytečné. Utřela se a znovu se zpotila.

„Stejná technologie, jakou hodlá FAA používat při přiblížení letu a přistávání s autopilotem, samozřejmě.“ Jako by jejími ústy mluvil někdo jiný, někdo, koho neznala nebo ho neměla ráda. „Ať si to používají v bezpilotních strojích, to je mi fuk. Jenže můj zatracený telefon ví přesně, kde je, i když já to v tuhle zatracenou chvíli nevím, a vystopovat ho je pro Lucy hračka. Pošlu jí e-mail. Možná si udělá čas, aby můj mobil našla.“ Sušila si vlasy ručníkem, bylo jí do pláče a nevěděla proč. „Možná zavolá, protože jí přece jen bude dělat trochu starosti, že mi někdo možná poslal bombu.“

„Kay, prosím, nerozčiluj se tak…“

„Víš, jak nesnáším, když mi někdo říká, abych se nerozčilovala. Trávím celý život tím, abych se nerozčilovala, protože si to krucinál nemůžu dovolit. Dobře, teď jsem zatraceně rozčilená a dávám to najevo, protože se prostě nemůžu ovládnout. Kdybych mohla, asi bych se hergot nerozčilovala, nebo jo?“ Hlas se jí zatřásl.

Cítila se celá roztřesená, jako by na ni něco lezlo. Možná bude nemocná. Spousta zaměstnanců OCME měla chřipku.

Bylo jí všude plno. Zavřela oči a opřela se o mokré kachlíky, které rychle chladly.

„Prosila jsem ji, ať mi zavolá, než vzlétnou z Vermontu.“ Snažila se uklidnit, zaplašit smutek a hněv, které ji ovládaly. „Dřív mi vždycky volala před každým startem a přistáním, nebo jen aby pozdravila.“

„Nevíš, jestli nevolala. Nemůžeš najít svůj telefon.

Určitě se ti snažila dovolat.“ Bentonův konejšivý hlas, tak jak zněl vždycky, když se pokoušel uklidnit situaci, která se rychle stávala výbušnou. „Zkusme si zopakovat, cos dělala.

Vzpomínáš si, jestli jsi ho vyndala někdy potom, co jsi odešla z bytu?“

„Ne.“

„Ale víš jistě, žes ho měla v kapse, když jsi opustila byt.“

„Teď si už sakra nejsem jistá vůbec ničím.“

Vzpomněla si, že odložila kabát na židli v maskérně, když mluvila s Alexem Bachtou. Možná jí tam telefon vypadl a pořád leží na židli. Pošle Alexovi e-mail, požádá ho, aby se po mobilu někdo podíval a někam ho zamkl, dokud si ho nebude moci vyzvednout. Ten telefon nenáviděla a udělala hroznou hloupost. Takovou hloupost, že tomu málem nemohla uvěřit. Blackberry nebyl chráněný heslem, což ovšem nehodlala Bentonovi přiznat. Ani Lucy.

„Lucy ho určitě vystopuje,“ upokojoval ji Benton.

„Marino se zmínil, že možná budeš chtít jet do Rodman’s Neck, abys viděla, co zjistí, pokud na to budeš zvědavá.

Vyzvedne tě, kdykoli budeš chtít. Nejdřív tak kolem sedmé.

Pojedu s tebou.“

Scarpettová se zabalila do ručníku a vykročila na protiskluzovou bambusovou rohož. Benton, bez košile a bosý, jen v kalhotách od pyžama, seděl zády k toaletnímu stolku. Nenáviděla se za to, jak se cítí. Nechtěla se takhle cítit. Benton neudělal nic, aby si to zasloužil.

„Myslím, že bychom měli zjistit všechno, co se dá, jak od pyrotechniků, tak z laboratoří. Chci vědět, kdo ti k čertu ten balíček poslal a proč a co to přesně je.“ Benton ji pozoroval, vzduch byl teplý a zastřený párou.

„Ovšem, krabička sušenek, kterou mi nechala nějaká tvoje vděčná pacientka,“ odsekla cynicky.

„Myslím, že to můžou být sušenky na baterky a lahvička likéru ve tvaru zkumavky, co je cítit jako nějaký katalyzátor.“

„A Marino chce, abys jel taky? Nejen já? My oba?“

Česala si vlasy, ale zrcadlo nad umyvadlem bylo příliš zamžené, aby na sebe viděla.

„O co jde, Kay?“

„Jen se ptám, jestli tě Marino opravdu pozval, to je všechno.“ Otřela zrcadlo žínkou.

„Co se děje?“

„Budu hádat. Nepozval. Anebo pokud ano, nemyslel to vážně.“ Dál se česala a dívala se na svůj odraz.

„Nepřekvapuje mě, že tě nepozval, anebo ne vážně. Po tom, jak ses k němu dnes choval. Během konferenčního hovoru.

A pak v jeho autě.“

„Nezačínejme zas o něm.“ Benton zvedl svou sklenku, čistý bourbon s ledem.

Ucítila Maker’s Mark, což jí připomnělo případ, na kterém pracovala v dávné minulosti. Muž smrtelně opařený v ohnivé řece, když sudy whisky začaly vybuchovat ve skladu palírny zachváceném plameny.

„Nebyl jsem přátelský nebo nepřátelský,“ dodal Benton.

„Byl jsem profesionální. Proč máš takovou špatnou náladu?“

„Proč?“ opáčila, jako by to nemohl myslet vážně.

„Kromě zjevných důvodů.“

„Unavuje mě ta studená válka, kterou s Marinem vedeš.

Nemá smysl něco předstírat.“ odpověděla.

„Žádnou válku nevedeme.“

„Myslím, že on už ne; bůhví, že si na to zvykl. Zdá se, že se upřímně snaží přes to přenést, ale ty nedáš pokoj, a pak je defenzivní, začne zuřit. Považuju to za pozoruhodnou ironii, po všech těch letech, co měl problém on s tebou.“

„Buďme přesní, problém měl s tebou.“ Bentonova trpělivost se vytrácela zároveň s párou. I on měl své meze.

„Zrovna v tuhle chvíli nemluvím o sobě, ale když jsi začal, tak ano, měl se mnou velký problém. Ale teď už ne.“

„Souhlasím, že je na tom teď líp. Doufejme, že to vydrží.“ Benton si pohrával s pitím, jako by se nemohl rozhodnout, co s ním má udělat.

V rozplývající se páře Scarpettová rozeznala poznámku, kterou si nechala na žulové desce toaletky: Jaime, volat pá.

dopo. Zítra by měla dát poslat orchidej do kanceláře Bergerové na One Hogan Place jako opožděné blahopřání k narozeninám. Možná přepychovou Princess Mikasa.

Oblíbenou barvou Bergerové byla safírově modrá.

„Bentone, jsme manželé,“ řekla Scarpettová. „Marino si to dobře uvědomuje a smířil se s tím, pravděpodobně se mu tím ulevilo. Předpokládám, že teď musí být mnohem šťastnější, protože se s tím vyrovnal, má vážnou známost, zařídil si nový život.“

Marinovou vážnou známostí nebo jeho novým životem si ve skutečnosti nebyla tak jistá, ne po té osamělosti, kterou prve vycítila, když vedle něj seděla v autě. Představovala si, že se zastavil v garáži ESU, na Dvojce, jak to nazýval, v Harlemu, aby se zabavil se záchranářským psem.

„Nechal to za sebou a ty teď musíš taky,“ pokračovala.

„Chci, aby to skončilo. Udělej, co musíš. Ukonči to.

Nepředstírej to jen. Vidím do toho, i když nic neříkám. Jsme v tom všichni společně.“

„Jedna velká šťastná rodina,“ zabručel Benton.

„Právě tohle myslím. Tvoje nepřátelství, žárlivost. Chci, aby to skončilo.“

„Napij se. Budeš se cítit líp.“

„Teď mám pocit, že se mnou jednáš povýšeně, a to mě zlobí.“ Hlas se jí znovu zachvěl.

„Nejednám

s tebou

povýšeně,

Kay.“

Něžně.

„A rozzlobená už jsi. Dlouho.“

„Mám pocit, že se mnou povýšeně jednáš, a už dávno jsem nebyla rozzlobená. Nechápu, proč to říkáš. Provokuješ mě.“ Nechtěla se hádat, nesnášela hádky, ale bezděčně k tomu směřovala.

„Mrzí mě, že máš pocit, že se chovám blahosklonně.

Není to pravda, přísahám. Neobviňuju tě, že jsi rozzlobená.“

Napil se ze skleničky, pak se na ni upřeně zadíval a zakroužil kostkami ledu. „A to poslední, co chci, je provokovat.“

„Jenomže ty ve skutečnosti neodpouštíš a rozhodně nezapomínáš. To je tvůj problém s Marinem. Neodpustíš mu, a čemu to nakonec pomůže? Udělal to, co udělal. Byl opilý, zdrogovaný a šílený a udělal něco, co neměl. Ano, udělal. Možná bych to měla být já, kdo nezapomene nebo neodpustí. To ke mně se sakra zachoval hanebně a pokusil se mě znásilnit. Ale to je minulost. Lituje toho. Natolik, že se mi vyhýbá. Celé týdny s ním nejsem v kontaktu. Když je se mnou, je přehnaně zdvořilý, přehnaně vstřícný k tobě, téměř servilní, a tím je všechno ještě nepříjemnější. Nikdy se z toho nedostaneme, pokud to neumožníš. Je to na tobě.“

„Je pravda, že nezapomínám,“ připustil Benton vážně.

„To není zrovna spravedlivé, když vezmeš v úvahu, co všechno někteří z nás museli odpustit a zapomenout,“

prohlásila Scarpettová, rozhněvaná tak, až ji to polekalo.

Měla pocit, že každou chvíli exploduje jako ten balíček, který odvezli.

Bentonovy oříškově hnědé oči na ni hleděly, pozorně ji sledovaly. Seděl velmi klidně a čekal, co přijde dál.

„Především Marino. Především Lucy. Tajemství, které jsi je přinutil zachovávat. Pro mě to bylo dost zlé, ale vůči nim to bylo nespravedlivé, když kvůli tobě museli lhát. Ne že bych znovu chtěla vytahovat na světlo minulost.“ Ale nemohla se zastavit. Minulost se drala nahoru a ven z hrdla.

Scarpettová s námahou polkla ve snaze zabránit, aby se z ní minulost vyřinula a zaplavila celý jejich život, její společný život s Bentonem.

Pozoroval ji s nezměrnou něhou a smutkem v očích.

V důlku na krku se mu sléval pot a mizel ve stříbrném porostu na hrudi, stékal mu po břiše a vsakoval se do pasu lesklého bavlněného šedého pyžama, které mu koupila. Byl štíhlý a šlachovitý, s pevnými svaly a pletí, stále atraktivní, krásný muž. V koupelně bylo jako ve skleníku, vlhko a teplo z dlouhého sprchování, po němž se necítila o nic méně nakažená, o nic méně špinavá a pošetilá. Nemohla smýt ten divně páchnoucí balíček ani pořad Carley Crispinové nebo světelné zprávy CNN ani nic jiného a připadala si bezmocná.

„Neřekneš k tomu něco?“ Hlas se jí silně chvěl.

„Víš, co to bude.“ Vstal ze židle.

„Nechci, abychom se hádali.“ Oči se jí naplnily slzami.

„Asi jsem unavená. To je všechno. Jsem unavená. Je mi líto, že jsem tak unavená.“

„Čichové centrum je jednou z nejstarších částí našeho mozku, vysílá informace, které řídí emoce, paměť, chování.“

Postavil se za ni a objal ji rukama kolem pasu, oba se na sebe dívali do zamlženého zrcadla. „Jednotlivé molekuly pachu stimulují nejrůznější receptory.“ Políbil ji na šíji a pevně ji objal. „Pověz mi, co jsi ucítila. Pověz mi to tak podrobně, jak můžeš.“

V zrcadle teď nic neviděla, oči měla plné slz.

Zamumlala: „Rozpálený chodník. Nafta. Hořící zápalky.

Hořící lidské tělo.“

Sáhl pro další ručník a začal jí s ním třít vlasy, masírovat pokožku hlavy.

„Nevím. Nevím přesně,“ vzdychla si.

„Nemusíš to vědět přesně. Jde o to, co sis přitom vybavila, to potřebujeme vědět.“

„Ten, kdo tam nechal balíček, dostal, co chtěl,“ řekla.

„Byla to bomba, i když se ukáže, že tam žádná není.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

11

Lucy udržovala vrtulník Bell 407 ve vzduchu nad vyčkávací čárou pojezdové dráhy Kilo a čekala na povolení věže k přistání, zatímco vítr s ní pohazoval jako obrovské ruce.

„To snad ne, už zas,“ postěžovala si Bergerové na levém sedadle, místu pro druhého pilota, protože Bergerová nebyla ten typ, který by si sedl dozadu, pokud měla na výběr.

„Nemůžu uvěřit, kam dali tu zatracenou plošinu.“

Západní rampa letiště Westchester County byla plná stojících letadel od jednomotorových a experimentálních, podomácku vyrobených strojů až po středně velký Challenger a proudový dopravní Boeing s ultradlouhým doletem. Lucy se silou vůle přinutila ke klidu, protože rozrušení a létání je nebezpečná kombinace, ale stačilo málo, aby se znovu rozčílila. Byla popudlivá, nemohla se uvolnit, a to nenáviděla. Jenže když něco nenávidíte, ještě to tím nezmizí, a Lucy se nemohla zbavit hněvu. Po všech snahách hněv ovládnout a po některých dobrých, šťastných událostech, které to ulehčovaly, se hněv teď znovu vynořil, možná vznětlivější než dřív, poté co ho tak dlouho ignorovala a nevšímala si ho. Nezmizel. Právě když už si myslela, že ano. „Nikdo není inteligentnější nebo fyzicky nadaný víc než ty, nebo víc milovaný,“ říkávala s oblibou teta Kay. „Proč jsi pořád tak naježená?“ Teď totéž říkala Bergerová. Bergerová a Scarpettová mluvily stejně. Stejný jazyk, stejná logika, jako by jejich komunikace byla vysílána na stejné frekvenci.

Lucy vypočítala nejlepší přístup k manipulační plošině, malé dřevěné desce na kolech zaparkované příliš blízko u jiného letadla a s tažnou tyčí obrácenou špatným směrem.

Nejlepší bude držet výšku mezi konci křídel Learjetu a King Airu v pozici na deseti hodinách. Tyhle letouny si poradí se vzdušným vírem jejího rotoru lépe než malé stroje. Potom zamíří přímo nad manipulační plošinu, v ostřejším úhlu klesání, než by se jí líbilo, a bude muset přistát s větrem o rychlosti dvacet osm uzlů v zádech, za předpokladu, že se k ní letový dispečer vůbec vrátí. Jednak jí do zadku fouká silný vítr a také musí dávat pozor na vírový prstenec, přistání bude ošklivé a tvrdé a do kabiny se nahrnou výfukové plyny. Bergerová si bude stěžovat na zplodiny, zase ji rozbolí hlava a nebude chtít s Lucy příště letět. Další věc, kterou nebudou dělat společně.

„To snad dělá schválně,“ řekla Lucy přes interkom. Paže a nohy měla napjaté, ruce a chodidla pevně na ovládacích pákách a manévrovala usilovně s vrtulníkem tak, aby v zásadě nedělal nic, jen držel pozici asi deset metrů nad zemí. „Zjistím si jeho jméno a číslo.“

„Věž nemá s tím, kam zaparkují plošinu, nic společného.“ Hlas Bergerové v Lucyiných sluchátkách.

„Slyšelas ho.“ Lucy upírala pozornost ven za přední sklo. Prohlížela si temné obrysy letadel, byl jich celý houf, zaznamenávala upínací lana ukotvená v dlažbě, volně svinutá, jejichž roztřepené konce se třepotaly v jejím světlometu NightSun o svítivosti dvacet milionů kandel.

„Řekl mi, abych použila trasu Echo. To jsem přesně udělala, samozřejmě bych si netroufla kašlat na jeho instrukce. Vodí mě tu za nos.“

„Věž má na starosti důležitější věci než to, kde jsou zaparkované plošiny.“

„Může si dělat, co chce.“

„Nech to být. Nestojí to za to.“ Sytý témbr hlasu Bergerové, pevného jako ušlechtilé tvrdé dřevo. Železné dřevo z deštného lesa, mahagon, týkové dřevo. Krásné, ale nepoddajné, zraňující.

„Kdykoli má službu, je nějaký problém. Je to osobní.“

Lucy udržovala vrtulník ve visu, dívala se ven, opatrná na to, aby se neodklonila.

„Na tom nezáleží. Nech to být.“ Teď Bergerová promluvila jako právnička.

Lucy se cítila nespravedlivě obviněná, ale nevěděla z čeho. Připadala si kontrolovaná a kritizovaná a nebyla si jistá proč. Stejné pocity v ní vyvolávala její teta. A všichni ostatní. I když Scarpettová tvrdila, že ji neposuzuje ani nekritizuje, Lucy se tak vždycky cítila. Scarpettová a Bergerová si nebyly příliš vzdálené věkem, téměř stejně staré, a patřily ke zcela jiné generaci, mezi Lucy a jimi ležela celá vrstva civilizace. Nikdy to nepovažovala za problém, vlastně si myslela pravý opak. Konečně našla někoho, kdo u ní vzbuzoval respekt, někoho silného, skvělého a nikdy nudného.

Jaime

Bergerová

byla

podmanivá,

s krátkými

tmavohnědými vlasy a překrásnými rysy, geneticky skvěle vybavená, navíc o sebe dobře pečovala a byla opravdu úžasná a ďábelsky elegantní. Lucy obdivovala, jak Bergerová vypadá, jak se pohybuje a vyjadřuje, nesmírně se jí líbilo, jak se obléká, její kostýmy z měkkého manšestru a denimu i její politicky nekorektní, zatracovaný kožešinový plášť. Lucy stále mohla jen těžko uvěřit, že nakonec dostala, co si vždy přála, co si představovala. Nebylo to dokonalé.

Do dokonalosti to mělo dokonce daleko a Lucy nechápala, co se stalo. Nebyly spolu ani rok. Posledních pár týdnů bylo hrozných.

Stiskla vysílací tlačítko na cyklice a řekla do rádia: „Vrtulník niner-lima-foxtrot stále čeká.“

Po dlouhé pauze se ozval horlivý hlas: „Volám vrtulník, byli jste přehlušeni. Opakujte žádost.“

„Vrtulník niner-lima-foxtrot stále čeká,“ opakovala Lucy, pak pustila vysílací tlačítko a řekla Bergerové přes interkom: „Nebyla jsem přehlušená. Slyšíš teď okolo nějaký jiný provoz?“

Bergerová neodpověděla a Lucy se na ni nepodívala, nedívala se nikam, jen přes přední sklo. To je na létání ta dobrá věc, nemusí se na nikoho dívat, když je rozzlobená nebo dotčená. Každý dobrý skutek bude potrestán. Kolikrát jí to Marino říkal, jen použil slovo laskavost, ne skutek.

Každá laskavost bude potrestána, to říkal, už když byla malá a někdy mu šla hrozně na nervy. Právě teď měla pocit, jako by Marino byl její jediný přítel. To je neuvěřitelné. Ještě přednedávnem mu chtěla prohnat kulku hlavou, stejně jako to udělala jeho zkurvenému synovi, uprchlíkovi, hledanému Interpolem pro vraždu, když seděl v křesle v pokoji 511

hotelu Radisson v polském Štětínu. Najednou se jí Rocco Junior z ničeho nic vynořil v hlavě, zpocený, třesoucí se, oči vypoulené, všude kolem špinavé podnosy od jídla, páchnoucí vzduch z toho, jak se strachy znečistil. Zoufale prosil. A když to nezabralo, podplácel. Po všem, co provedl nevinným lidem, žadonil o druhou šanci, o milost, nebo se snažil vykoupit se.

Každý dobrý skutek bude po zásluze potrestán a Lucy neudělala dobrý skutek, nechtěla, protože kdyby se slitovala a nechala Rocca naživu, zabil by svého otce policistu, jako nájemná vražda, odplata. Peter Rocco Marino Junior si změnil jméno na Caggiano, tak moc nenáviděl vlastního otce, a tenhle malý Rocco, zkažené jablko, měl rozkazy, měl přesný chladnokrevný plán, jak se zbavit svého táty Marina, který byl na každoroční rybářské výpravě a hleděl si svého ve svém srubu v Buggs Lake. Mělo to vypadat jako nezdařená loupež. No, měl sis to rozmyslet líp, Roccoušku.

Když Lucy vyšla z toho hotelu a v uších jí ještě zněl výstřel, cítila jen úlevu, tedy, nejen tu. Nikdy o tom s Marinem nemluvili. Zabila jeho syna, byla to uvážená poprava, která vypadala jako sebevražda, tajná operace, její úkol, správná věc. Ale přesto, byl to Marinův syn, jediný potomek, poslední větev jeho rodu, pokud věděla.

Dispečer se k ní vrátil. „Niner-lima-foxtrot čekejte.“

Zatracená nula. Lucy si dispečera představila, jak sedí v tmavé kontrolní místnosti, dívá se na ni z vrcholu své věže a samolibě se usmívá.

„Niner-lima-foxtrot,“ potvrdila, pak k Bergerové: „Totéž udělal minule. Hraje si se mnou.“

„Nenech se vytočit.“

„Seženu si jeho telefonní číslo. A zjistím, kdo ten zmetek je.“

„Začínáš být rozčilená.“

„Doufám, že neztratili moje auto nebo se v něm nevrtali.“

„Věž přece nemá s parkováním nic společného.“

„Předpokládám, že máš nějaký vliv u státní policie, protože budu muset překročit rychlost,“ varovala Lucy.

„Nemůžeme se zpozdit.“

„Byl to špatný nápad. Měly jsme to nechat na jindy.“

„Jindy bys neměla narozeniny,“ namítla Lucy.

Nehodlala připustit, aby ji tohle bodnutí zabolelo, ne když měla kroutící moment rotoru téměř devadesát procent, boční vítr narážel do ocasu v poryvech a snažil se ji otočit, zatímco udržovala stabilitu pedály a dělala drobné korekce pomocí cykliky a kolektivu. Bergerová to právě přiznala, řekla pravdu: Nechtěla jet na oslavu svých narozenin do Vermontu. Ne že by to Lucy potřebovala připomenout, prokristapána. Trčela sama u krbu, dívala se ven na světla Stowe, na sníh, a Bergerová mohla klidně být třeba v Mexiku, tak byla odtažitá, zabraná do práce. Jako vedoucí oddělení pro sexuální zločiny při úřadu státního zástupce okresu New York dohlížela Bergerová na případy, z nichž se vždycky vyklubaly ty nejodpornější záležitosti v těchto pěti městských částech, a během několika hodin po zmizení Hannah Starrové se předpokládalo, že se stala obětí násilí, možná sexuální vraždy. Po třech týdnech pátrání měla Bergerová velmi odlišnou teorii, díky Lucy a jejím forenzním počítačovým dovednostem. A Lucyina odměna?

Na to Bergerová ani nepomyslela. Pak navíc zemřela ta běžkyně. Romantická krátká dovolená, kterou Lucy plánovala několik měsíců, byla v háji. Další dobrý skutek potrestán.

Na druhé straně mohla Lucy, s vlastními předsudky a emocemi, popíjet Grand Cru Chablis u krbu a přitom se nerušeně zabývat vlastními pochmurnými myšlenkami, velmi pochmurnými, strašlivými myšlenkami o chybách, jichž se dopustila, zejména té s Hannah Starrovou. Lucy si tuto chybu nemohla odpustit, nemohla se přes ni přenést, rozzuřená a plná nenávisti tak, že to bylo jako nemoc, chronická únava nebo svalová bolest, která ji vytrvale trápila. Ale nedala nic najevo. Bergerová nevěděla, nemohla ani uhodnout, co se v Lucy děje. Roky přísného utajení v FBI, ATF, polovojenských skupinách a při soukromém vyšetřování ji naučily kontrolovat to, co prozradí a co si nechá pro sebe, musela se neomylně ovládat, protože i nejmenší obličejový tik nebo gesto mohly ohrozit případ, anebo zavinit její smrt.

Objektivně a eticky vzato neměla souhlasit s tím, že provede forenzní počítačovou analýzu v případu Hannah Starrové, a rozhodně by to měla odmítnout teď, ale to nehodlala, protože věděla, co Hannah záměrně provedla.

A proto by se právě ona měla o tuhle frašku postarat. Lucy měla s Hannah vlastní zkušenost, mnohem ničivější, než si představovala, když začala prohledávat a rekonstruovat elektronické soubory a e-mailové účty té privilegované rozmazlené mrchy, a vysedávala den za dnem a prohlížela e-maily, které jí stále posílal její zamilovaný manžel Bobby.

Čím víc toho Lucy objevovala, tím cítila větší opovržení a spravedlivější hněv. Teď toho rozhodně nenechá a nikdo ji k tomu nepřinutí.

Lucy se držela ve vzduchu nad žlutou vyčkávací čárou a poslouchala, jak dispečer honí nějakého chudáka pilota Hawkeru po celém zatraceném letišti. Co se to s lidmi děje?

Když ekonomika zahájila volný pád a svět jako by se rozpadal, Lucy si myslela, že se lidé budou chovat líp, tak jako po jedenáctém září. Kdyby nic jiného, ve chvíli, kdy máte strach, se automaticky spustí program pro přežití.

A šance na přežití jsou lepší, když jste slušní a nesnažíte se všechny naštvat, pokud tím nemůžete získat něco hmatatelného. Ten kreténský letový dispečer nemohl tím, co prováděl Lucy a jiným pilotům, získat nic hmatatelného a dělal to jen proto, že nahoře ve věži byl anonymní, hnusný zbabělec. Byla v pokušení si to s ním vyřídit, vydat se ke věži a stisknout tlačítko interkomu u zamknutých vnějších dveří. Někdo by ji pustil dovnitř. Lidé ve věži vědí zatraceně dobře, kdo Lucy je. Prokrista, napomenula se. Uklidni se.

Teď na to především není čas.

Po přistání nebude doplňovat palivo. Nebude čekat na cisternu. Trvalo by to věčnost, a jak to vypadá, možná by se k ní ani nedostala. Zamkne vrtulník, nasedne do auta a bude uhánět na Manhattan. Když se nevyskytne další zdržení, měly by být ve Village, v jejím luxusním loftovém bytě, do půl druhé. Tak těsně stihnou výslech ve dvě ráno, jedinou příležitost, jakou už nikdy nebudou mít, výslech, který může vést k Hannah Starrové, jejíž zmizení zaměstnávalo morbidní

představivost

veřejnosti

ode

dne

před

Díkůvzdáním, kdy ji údajně naposled viděli nastupovat do žlutého taxi na Barrow Street. Ironií osudu jen pár bloků od Lucyina bytu, jak několikrát připomněla Bergerová. „A tys byla tu noc doma. Jaká škoda, že jsi nic neviděla.“

„Vrtulník niner-lima-foxtrot,“ ozval se dispečer v éteru.

„Můžete pokračovat k rampě. Přistáváte na vlastní riziko.

Jestli toto letiště neznáte, musíte nás informovat.“

„Niner-lima-foxtrot,“ odpověděla Lucy monotónně, tak jak mluvila, než někoho oddělala nebo tím hrozila. Pohnula se s vrtulníkem dopředu.

Přiblížila se ke kraji rampy, vertikálně sestoupila a dosedla na manipulační plošinu umístěnou mezi vrtulníkem Robinson, který jí připomínal vážku, a proudovým letadlem Gulfstream, které jí připomnělo Hannah Starrovou. Vítr se opřel do ocasní tyče a kabinu naplnily výfukové plyny.

„Jestli to letiště neznám?“ Lucy nastavila plynovou páku na volnoběh a vypnula klakson nízkých otáček. „Já že ho neznám? Slyšelas to? Chce, abych vypadala jako neschopný pilot.“

Bergerová mlčela, zápach zplodin byl velmi silný.

„To sakra dělá pokaždé.“ Lucy zvedla ruku a vypnula spínače nad hlavou. „Omlouvám se za ty spaliny. Jsi v pořádku? Trčela jsem tam dvě minuty. Mrzí mě to.“ Měla by si toho dispečera podat. Tohle by mu nemělo projít.

Bergerová si sundala sluchátka, otevřela okno a co nejvíc k němu naklonila obličej.

„Když otevřeš okno, bude to ještě horší,“ upozornila ji Lucy. Měla by jít do věže, vyjet výtahem nahoru a seřvat ho v kontrolní místnosti přímo před jeho kolegy.

Dívala se, jak ubíhají sekundy na digitálních hodinách, zbývalo jich ještě padesát, a její úzkost a zlost rostly. Zjistí si jméno toho mizerného letového dispečera a vyřídí si to s ním. Co tomu chlapovi, nebo komukoli, kdo tu pracuje, kdy udělala, než že se chovala slušně, starala se o sebe, dávala dobré spropitné a platila poplatky? Ještě jednatřicet sekund. Neznala jeho jméno. Neznala ho. Vždycky s ním v éteru mluvila jen profesionálně, bez ohledu na to, jak byl hrubý, a on byl vždycky hrubý ke každému. Fajn. Jestli chce válku, má ji mít. Ježíšikriste. Netušil, s kým si zahrává.

Lucy zavolala rádiem věž a odpověděl jí stejný dispečer.

„Žádám telefonní číslo vašeho nadřízeného,“ řekla Lucy.

Dal jí ho, protože neměl na vybranou. Předpisy FAA.

Zapsala si číslo do bloku na nákoleníku. Ať má ten chlap strach. Ať se potí. Pak rádiem zavolala letištní službu a požádala, aby jí připravili auto a vrtulník odtáhli do hangáru. V duchu se ptala, jestli dalším nepříjemným překvapením nebude nějaká škoda na jejím ferrari. Možná i to zařídil ten dispečer. Zavřela páku plynu, naposled umlčela varovný klakson. Sundala si sluchátka a pověsila je na háček.

„Vystupuju,“

prohlásila

Bergerová

v potemnělé

páchnoucí kabině. „Nemusíš hned s každým válčit.“

Lucy sáhla po brzdě rotoru a stáhla ji dolů. „Počkej, až zastavím listy. A nezapomeň, jsme na plošině, ne na zemi.

Pamatuj na to, až budeš sestupovat. Jen ještě pár sekund.“

Bergerová si odepnula čtyřbodový pás, zatímco Lucy dokončovala vypínání. Ujistila se, že motory jsou na nule, a vypnula baterii. Vystoupily, Lucy vzala jejich zavazadla a zamkla stroj. Bergerová nečekala a zamířila k letištní budově, kráčela rychle mezi letouny, obcházela lana a vyhnula se cisterně s palivem. Její štíhlá postava v dlouhém norkovém kožichu se vzdalovala a potom zmizela. Lucy znala její obvyklou proceduru. Bergerová rychle zaběhne na dámskou toaletu, polkne čtyři tabletky advilu nebo zomigu a opláchne si obličej studenou vodou.

Za jiných okolností by nešla hned do auta, ale dopřála by si čas na oddech, chvilku by se prošla na čerstvém vzduchu.

Ale teď čas nebyl.

Jestli nebudou v Lucyině bytě do dvou ráno, Hap Judd se vyleká, odejde a už nikdy nebude Bergerovou znovu kontaktovat. Nebyl typ, který přijímá jakékoli omluvy, on považuje omluvu za trik. Určitě by si pomyslel, že to je léčka a že za rohem čekají paparazzi, tak strašně je paranoidní a provinilý. Utekl by jim. Obstaral by si právníka a i ten nejhloupější právník mu poradí, aby nemluvil, a tahle nejslibnější stopa by byla ztracená. Hannah Starrová by se nenašla, ani brzy, ani nikdy, a přitom by měla být nalezena, kvůli pravdě a spravedlnosti, ale ne její spravedlnosti.

Nezasloužila si něco, co upírala všem ostatním. Taková ironie. Veřejnost neměla ani tušení. Celý zatracený svět ji litoval.

Lucy ji nikdy nelitovala, ale teprve před třemi týdny si přesně uvědomila, co k Hannah cítí. Než byla Hannah nahlášená jako pohřešovaná, Lucy už dobře věděla o škodě, kterou ta žena může napáchat a také napáchala. Pouze si neuvědomovala, že to bylo záměrné. Lucy to přičítala nešťastné náhodě, trhu, hroutící se ekonomice a povrchním radám povrchní osoby, laskavosti, která byla potrestána, ale neviděla v tom nic předem promyšleného a zlovolného.

Chyba. Chyba. Chyba. Hannah Starrová byla ďábel, ztělesněné zlo. Kéž by Lucy víc věřila svým instinktům, protože vnitřní tušení, které cítila, když se poprvé setkala s Hannah na Floridě, nebylo dobré, ani trochu, jak si teď uvědomovala. I když se Hannah chovala zdvořile a mile, téměř flirtovala, bylo tu ještě něco jiného. Lucy si to uvědomovala až teď, protože tehdy si to nechtěla připustit.

Možná to bylo tím, jak se Hannah stále dívala na kolemjedoucí rychlé motorové čluny, nesnesitelně hlučné pod balkonem jejího pompézního bytu v North Miami Beach, tak hlučné, že Lucy stěží slyšela vlastní slova.

Chtivost, nestydatá chtivost. A ctižádostivost.

„Vsadím se, že takový máte taky někde schovaný.“ Hlas Hannah, chraptivý, smyslný, když 46 Rider XP

s třístupňovým

trupem

a motory

každý

nejméně

o devětapadesáti koňských silách zamířil na moře za řevu jako Harley na plný plyn, když máte hlavu těsně vedle výfuků Screaming Eagle.

„Motorové čluny mě nelákají.“ Lucy je přímo nenáviděla.

„To není možné. Vy a všechny ty vaše stroje?

Vzpomínám si, jak jste se rozplývala nad automobily mého otce. Byla jste jediná, komu kdy dovolil řídit jeho Enzo.

Nemohla jsem tomu uvěřit. Byla jste ještě děcko.

Předpokládala bych, že vysokorychlostní člun bude přesně podle vašeho gusta.“

„Vůbec ne.“

„A to jsem si myslela, že vás znám.“

„Nezavezly by mě nikam, kam potřebuju, pokud bych nevedla tajný život s pašováním drog nebo vyřizováním zásilek pro ruskou mafii.“

„Tajný život? Povídejte,“ řekla Hannah.

„Žádný nemám.“

„Bože, jen se na něj podívejte.“ Další člun, který za sebou zanechával širokou brázdu bílé pěny, se s burácením řítil do kanálu z průplavu Intracoastal, pod silnicí, k Atlantiku. „To je moje další touha. Mít jednou takový. Ne tajný život, ale takový člun.“

„Jestli takový budete mít, dejte si pozor, ať na to nepřijdu. Nemluvím o člunu.“

„Ale kdepak, drahoušku. Můj život je jako otevřená kniha.“ Diamantový prsten ve stylu art deco se zablýskl ve slunci, když Hannah položila ruce na zábradlí balkonu a zahleděla se na zelenomodrou vodu, šmolkově modrou oblohu a dlouhý pás pláže v barvě kosti, posetý staženými slunečníky, které vypadaly jako cukrátka na špejli, a na vějířovité palmy s listy zažloutlými na okrajích.

Lucy si vzpomněla, jak si tehdy pomyslela, že Hannah vypadá jako z reklamy na pětihvězdičkové letovisko, v konfekčních hedvábných šatech od Ungara, krásná a blond, jen tak plnoštíhlá, aby byla sexy, a jen tak stará, aby byla důvěryhodná jako významná finančnice. Dokonalá čtyřicátnice, jeden z těch vzácných lidí nedotčených obyčejností, těžkostmi, čímkoli nehezkým, někdo, komu se Lucy vždy vyhýbala při bohatých večeřích a párty, které pořádal její otec Rupe Starr. Zdálo se, že Hannah není schopna nějakého zločinu, když pro nic jiného, tak proto, že se nemusela obtěžovat něčím tak nečistým, jako je život ve lži a nelítostné okrádání lidí. Lucy tu otevřenou knihu Hannah četla špatně, natolik, že si přivodila nevyčíslitelnou škodu. Kvůli jedné malé laskavosti od Hannah utrpěla Lucy devítimístnou ztrátu. Jedna lež vede ke druhé a teď Lucy v jedné žila, i když měla vlastní definici lhaní. Nešlo doslova o lež, pokud konečným výsledkem byla pravda.

Lucy se zastavila v půli rampy a pokusila se svým blackberry dovolat Marina. Právě teď by měl Hapa Judda sledovat, kontrolovat, kde je, a ujistit se, že se Hap nevypařil po tom svém pitomém tanečku kolem schůzky v ranních hodinách, protože nechtěl, aby ho někdo poznal. Nechtěl nic, co by skončilo na šesté straně Postu nebo po celém internetu. Jenže na to měl myslet dřív, než odmítl někoho takového jako Jaime Bergerová, když se ho poprvé snažila kontaktovat před třemi týdny. A měl na to především myslet dřív, než si pustil pusu na špacír před cizím člověkem, který byl náhodou Lucyin známý, práskač.

„To jsi ty?“ Marinův hlas v jejích bezdrátových sluchátkách Jawbone. „Už jsem se bál, že ses rozhodla navštívit Johna Denvera.“

Lucy se nezasmála, ani náznak úsměvu nepředvedla.

Nikdy nežertovala o lidech, kteří se zabili při havárii.

Letadla, vrtulníky, motorky, automobily, raketoplán. To vůbec není k smíchu.

„Poslal jsem ti e-mailem MapQuest,“ dodal Marino, zatímco Lucy pokračovala v chůzi přes letištní plochu, se zavazadly přes rameno. „Vím, že ten tvůj závoďák nemá GPS.“

„Proč bych sakra potřebovala GPS, abych našla cestu domů?“

„Silnice jsou uzavřené, doprava odkloněná, kvůli menšímu problému, o kterém jsem nechtěl mluvit, když jsi letěla v té své smrtící pasti. A navíc jsi s sebou měla balík.“

Mínil tím Bergerovou, svou šéfku. „Když zabloudíš nebo někde uvízneš a zmeškáš tu schůzku ve dvě, kdo za to asi dostane vynadáno? Stejně bude naštvaná, když se tam neukážu.“

„Ty nepřijdeš? To je ještě lepší,“ přisvědčila Lucy.

Chtěla po Marinovi, jen aby si dal na čas, opozdil se tak o třicet čtyřicet minut, aby mohla využít šance s Hapem Juddem. Kdyby tam Marino seděl od začátku do konce, nemohla by vést výslech tak, jak chtěla, a ona chtěla dekonstrukci. Lucy měla pro výslechy zvláštní talent a hodlala zjistit, co potřebovala, aby se mohla o všechno postarat.

„Vidělas zprávy?“ zeptal se Marino.

„Na zastávkách při tankování. Víme, co je všude na internetu o té souvislosti se žlutým taxíkem, spekulace o Hannah a té běžkyni.“ Předpokládala, že na to se Marino ptá.

„Hádám, že jsi nesledovala OEM.“

„Kdepak. Nebyl čas. Dvakrát mě přesměrovali. Jedno letiště nemělo palivo Jet-A, na druhém nebyl shrabaný sníh.

Co se děje?“

„V domě tvojí tety někdo nechal zásilku FedExu. Teta je v pořádku, ale měla bys jí zavolat.“

„Zásilku FedExu? O čem to mluvíš?“ Lucy se na cestě znovu zastavila.

„Nevíme, co v tom je. Možná to nějak souvisí s jistou Bentonovou pacientkou. Nějaká pošahaná ženská, co poslala doktorce vánoční dárek. Santovy sáně to musely odvézt do Rodman’s Neck. Ani ne před hodinou, mířily přímo k tobě, k dálnici Cross Bronx, kterou budeš křižovat z White Plains, a proto jsem ti poslal mapu. Našel jsem ti trasu východně od Bronxu, pro jistotu.“

„Doprdele. S kým od pyrotechniků jsi jednal?

Promluvím s ním, ať to byl kdokoli.“ Šestý okrsek, kde měl pyrotechnický oddíl ústředí, byl ve Village, blízko Lucyina bytu. Pár pyrotechniků od nich znala.

„Díky, zvláštní agentko ATF, ale je to zařízené.

Newyorská policie to bez tebe nějak zvládne. Dělám, co je třeba, neměj strach. Doktorka ti o tom poví víc. Je v pohodě.

Ta stejná pomatená osoba od Bentona má možná nějakou spojitost s Hollywoodem.“ To byla Marinova sarkastická přezdívka pro Hapa Judda. „Ověřím to v RTCC. Ale možná by to téma mělo přijít na přetřes. Jmenuje se Dodie Hodgeová. Pacientka na psychiatrii v McLeansově nemocnici.“

„Proč by ho měla znát?“ Lucy znovu vykročila na cestu.

„Možná to je jen její výmysl, halucinace, rozumíš? Ale vzhledem k tomu incidentu v domě tvé tety by ses měla Hollywooda na ni zeptat. Budu v RTCC zřejmě celou noc.

Vysvětli to šéfové.“ Mínil Bergerovou. „Nechci, aby se na mě naštvala. Ale tohle je důležité. Chci tomu přijít na kloub, než se stane ještě něco horšího.“

„Takže kde teď jsi? V Tribece?“ Lucy se proplétala mezi křídly tryskových letadel a dávala pozor na koncové nástavce trčící vzhůru jako hřbetní ploutve a na komunikační antény, které mohou člověku vypíchnout oko.

Jednou viděla, jak pilot, který popíjel kávu a telefonoval, narazil do vztlakové klapky na odtokové hraně a rozsekl si hlavu.

„Před pár minutami, cestou do centra, jsem jel kolem Hollywoodova bytu. Zdá se, že je doma. To je dobrá zpráva.

Snad se ukáže,“ mínil Marino.

„Měl jsi ho sledovat, ujistit se, že přijde. Tak jsme se dohodli.“ Lucy nesnášela, když při práci musela spoléhat na jiné lidi. Zatracené počasí. Kdyby se sem dostala dřív, stopovala by Hapa Judda sama a postarala by se, aby schůzku nezmeškal.

„Mám teď na práci důležitější věci než hlídat nějakýho úchyla, co si myslí, že je příští James Dean. Zavolej, jestli budeš muset jet objížďkou a ztratíš se, Amelie Earhartová.“

Lucy ukončila hovor a přidala do kroku. Pomýšlela na to, že zkontroluje tetu, a potom si vzpomněla na číslo, které si poznamenala do nákoleníku. Možná by měla před odchodem z letiště zavolat tomu nadřízenému. Nebo bude lepší počkat do zítřka a zavolat řediteli letového provozu či ještě lépe stěžovat si u FAA a zařídit, aby toho chlapa poslali na přeškolení. Znovu ji popadla zlost, když si připomněla, co ten dispečer vysílal na frekvenci z věže, aby všichni slyšeli, jak ji obviňuje jako mizerného pilota, obviňuje ji, že se nevyzná na letišti, kam ve skutečnosti létá několikrát týdně.

Vždyť tu má v hangáru svůj vrtulník a proudový Citation X, prokristapána. Možná že právě to je ten důvod. Ten chlap ji chce ponížit, vychutnat si ji, protože slyšel drby nebo si domyslel, co se jí stalo v době, kterou každý označuje za nejhorší finanční katastrofu od třicátých let. Až na to, že jí nezpůsobil skutečnou škodu krach na Wall Street, ale Hannah Starrová. Laskavost, dárek, který její otec Rupe údajně chtěl dát Lucy. Gesto na rozloučenou. Když Hannah chodila s Bobbym, nic jiného prý neslyšela. Jen Lucy sem a Lucy tam.

„Myslel si, že jste Einstein. Hezký Einstein, ale divoška.

Zbožňoval vás,“ lichotila Hannah Lucy ani ne před šesti měsíci.

Buď ji sváděla, nebo si dělala legraci, Lucy nedovedla uhodnout, co si Hannah myslí, co ví nebo co předpokládá.

Rupe fakta Lucyina života znal, to bylo jisté. Drobný muž v brýlích se zlatou obroučkou, kudrnatými bílými vlasy a šedomodrýma očima, vždy v perfektním obleku, a stejně čestný jako bystrý. Bylo mu srdečně jedno, s kým Lucy spí, pokud se jí nedostali do kapes, pokud ji to nestálo nic tam, kde na tom záleželo. Chápal, proč ženy milují ženy, protože je miloval také, a žertoval, že kdyby byl ženou, byl by lesba, toužil by po ženách. Ostatně, na čem u člověka záleží? Na tom, co máte v srdci, říkával. Vždy usměvavý. Laskavý, slušný muž. Otec, kterého Lucy nikdy neměla. Když v květnu zemřel při obchodní cestě do Georgie na salmonelovou infekci, která ho srazila jako kamion s cementem, Lucy tomu nemohla uvěřit, hluboce ji to zasáhlo. Jak mohly někoho jako Rupe zabít papričky jalapeňo? Závisel život na něčem tak banálním jako pitomé rozhodnutí objednat si nachos?

„Strašně nám chybí. Byl to můj učitel a nejlepší kamarád.“ To bylo v červnu. Hannah z balkonu závistivě pozorovala motorové čluny za milion dolarů. „Vycházela jste s ním dobře. Se mnou můžete ještě líp.“

Lucy s díky odmítla, nejednou. Nebylo jí příjemné převést celé své portfolio na Hannah Starrovou. Ani mě nenapadne, řekla Lucy zdvořile. Aspoň v tomhle případě poslechla svůj instinkt, ale měla věnovat pozornost i svým pocitům ohledně té laskavosti. Nedělej to. Jenže Lucy to udělala. Možná chtěla na Hannah zapůsobit, protože vycítila konkurenci. Možná to byla ta rána na duši, do níž Hannah vrazila prst, protože byla natolik lstivá, že tu ránu odhalila.

Lucy v dětství opustil otec a jako dospělá nechtěla, aby ji opustil Rupe. Spravoval její finance od počátku, vždycky byl čestný a záleželo mu na ní. Byl její přítel. Jistě by jí na své cestě z pozemského života chtěl dát něco výjimečného, protože pro něj byla výjimečná.

„Mám tip, který by vám dal, kdyby se toho dožil,“

pokračovala Hannah a dotkla se Lucyiných prstů, když jí podávala vizitku vzadu popsanou svým nacvičeným rozmáchlým rukopisem: Bay Bridge Finance a telefonní číslo.

„Byla jste pro něj jako dcera a musela jsem mu slíbit, že se o vás postarám,“ dodala Hannah.

Jak mohl chtít takový slib? To si Lucy uvědomila příliš pozdě. Onemocněl tak náhle, že ho Hannah neviděla ani s ním nemluvila předtím, než v Atlantě zemřel. Lucy si tu otázku položila až poté, co přišla o stamiliony, a teď si byla jistá, že v tom šlo o víc než o obrovský úplatek, který Hannah musela dostávat za to, že naháněla bohaté lidi na porážku. Chtěla Lucy ublížit jen a jen proto, aby ji ranila, aby ji zmrzačila, oslabila.

Letový dispečer samozřejmě nemohl nic vědět o tom, co se stalo s Lucyiným čistým jměním, nemohl mít nejmenší tušení o její ztrátě a ponížení. Byla přehnaně nervózní, příliš ostražitá a iracionální, nebo jak tomu říkala Bergerová, patologická, a v mizerné náladě, protože víkend, který plánovala celé měsíce jako překvapení, byl fiasko, Bergerová se chovala odtažitě a podrážděně a odmítala Lucy v každém směru, na němž záleželo. Bergerová ji ignorovala v městském domě i při vycházkách a na palubě vrtulníku to nebylo o nic lepší. První půlku letu nemluvila o ničem osobním a druhou strávila posíláním textovek z mobilu ve vrtulníku týkajících se Carley Crispinové, žlutých taxíků a bůhvíčeho ještě, a každá ta urážka nepřímo vedla zpět ke stejnému zatracenému bodu: Hannah. Hannah ovládla život Bergerové a připravila Lucy o něco dalšího, tentokrát nedocenitelného.

Lucy pohlédla na kontrolní věž, jejíž zasklený vršek zářil jako maják, a představila si dispečera, nepřítele, jak sedí před obrazovkou radaru a pozoruje cíle a světelné kódy, které reprezentují skutečné lidi ve skutečných letadlech.

Každý dělá všechno, co může, aby se cestující dostali bezpečně na místo určení, zatímco dispečer štěká povely a urážky. Hajzl jeden. Měla by ho seřvat. Měla chuť někoho dát do latě.

„Kdo vytáhl mou plošinu ven a otočil ji po větru?“

zeptala se Lucy prvního letištního technika, kterého uviděla v letištní budově.

„Víte to jistě?“ Byl to hubený uhrovitý kluk v nadměrně velké ochranné kombinéze, se světelnými tyčemi v kapsách pracovní bundy Dickies. Nepodíval se jí do očí.

„Jestli to vím jistě?“ opáčila Lucy, jako by ho dobře neslyšela.

„Chcete se zeptat mého nadřízeného?“

„Ne, nechci se zeptat vašeho nadřízeného. Tohle je potřetí, co jsem tady za poslední dva týdny přistávala s větrem do zad, F. J. Reede.“ Přečetla si jeho jmenovku.

„Víte, co to znamená? Znamená to, že ten, kdo vytahuje mou plošinu z hangáru, ji orientuje na rampu s vlečnou tyčí namířenou přesně špatným směrem, přímo po větru, takže přistávám s větrem v zádech.“

„To já ne. Nikdy bych plošinu neorientatoval po větru.“

„Tam žádné ta není.“

„Co?“

„Orientovat. Od slova Orient, Dálný východ,“ poučila ho Lucy. „Víte něco o aerodynamice, F. J. Reede? Letadla, a to zahrnuje i vrtulníky, přistávají a startují do větru, ne s větrem v zadku. Boční vítr je taky problém. Proč? Protože rychlost větru se rovná rychlost letu minus rychlost vůči zemi, a směr větru mění trajektorii letu, hraje si s úhlem náběhu. Když při vzletu nejste proti větru, je těžší dosáhnout přechodového vztlaku. Když přistáváte, můžete se dostat do vírového prstence a zřítit se, krucinál. Kdo je ten dispečer, se kterým jsem mluvila? Znáte ty pány ve věži, ne, F. J.

Reede?“

„Neznám ve věži vlastně nikoho.“

„Vážně?“

„Ano, paní. Máte tady černou helikoptéru s termovizí a světlometem NightSun. Vypadá jako policejní. Ale já bych vás poznal. Víme, kdo sem přilétá a odlétá.“

Lucy o tom neměla pochyb. Tohle byl ten blbec, který vytáhl její plošinu a schválně ji otočil po větru, protože mu ten kretén v kontrolní věži dal takové instrukce nebo ho přinejmenším povzbuzoval k tomu, aby si na ni zasedl, udělal z ní blázna, ponížil ji a znevážil.

„To oceňuju. Řekl jste mi, co potřebuju vědět,“

odpověděla Lucy.

Odkráčela od něj, právě když Bergerová vyšla z dámských toalet a zapínala si norkový kožich. Lucy mohla vidět, že si umyla obličej, opláchla si ho spoustou studené vody. Stačilo málo, aby Bergerová dostala to, čemu říkala „chorobná bolest hlavy“ a co Lucy nazývala migrénou. Obě opustily letištní budovu a došly k Lucyinu 599GTB.

Zatímco dvanáctiválcový motor hlasitě vrčel, Lucy přejížděla baterkou Surefire po lesklém laku v barvě Rosso Barchetta, tmavorudém jako drahé červené víno, a hledala nejmenší chybičku, nejslabší známku, že si s jejím superkupé o šesti stech jedenácti koních někdo hrál nebo prováděl nějakou neplechu. Zkontrolovala samonosné pneumatiky a podívala se do kufru, kde přerovnala zavazadla. Pak se nasoukala za volant z karbonového vlákna a pozorně si prohlédla přístrojovou desku, zaznamenala počet ujetých kilometrů, překontrolovala rádio, jestli je naladěné na stejné stanici, jak ho zanechala, aby se ujistila, že si s ferrari nikdo nevyjel na projížďku v době, kdy byla s Bergerovou pryč nebo, jak to vyjádřila Bergerová, „trčely ve Stowe“. Lucy si vzpomněla na e-mail, který jí poslal Marino, ale nepodívala se na něj. Nepotřebovala jeho pomoc s navigací, i kdyby byla doprava odkloněná nebo silnice uzavřené. Měla by zavolat tetě.

„Nesehnala jsem ho,“ poznamenala Bergerová. Její profil téměř ve tmě byl čistý a krásný.

„Bude mít kliku, jestli ho neseženu já,“ odvětila Lucy a zařadila první rychlost.

„Myslím kvůli spropitnému. Nedala jsem spropitné obsluze vozu.“

„Žádné spropitné. Něco není v pořádku. Dokud nezjistím co, nebudu na ně milá. Jak ti je?“

„Dobře.“

„Marino říkal, že někdo, bývalá Bentonova psychiatrická pacientka, nechal podezřelý balíček v tetině domě. Museli zavolat pyrotechniky. Balíček je teď v Rodman’s Neck,“

oznámila Lucy.

„Proto si nikdy neberu dovolenou. Jen vytáhnu paty, podívej, co se stane.“

„Jmenuje se Dodie Hodgeová a Marino tvrdí, že má možná nějakou spojitost s Hapem Juddem, a chce ji prověřit v RTCC.“

„Našla jsi o ní něco?“ zeptala se Bergerová. „Při všem tom hledání dat, cos dělala, bych předpokládala, že to najdeš, pokud tam něco je.“

„Není mi to povědomé,“ odpověděla Lucy. „Měly bychom se na ni zeptat Hapa, zjistit, jestli ji zná nebo jak.

Nějak se mi nelíbí, že ten zmetek je zřejmě nějak spojený s někým, kdo možná právě poslal mé tetě balíček.“

„Je moc brzy dělat takové závěry.“

„Marino neví, kam dřív skočit. Mám ti to prý vyřídit.“

„A to znamená co?“

„Chtěl, abych ti řekla, že musí prověřit spoustu věcí.

Mluvil dost uspěchaně,“ odpověděla Lucy.

Lucy přeřadila zpátky na trojku, když dosáhla stovky za tři sekundy. Po přístupové cestě pojede zvolna a na silnici 120 bude svoje koně držet zpátky. Pak po Parkway může jet sto šedesátkou i napůl ve spánku. Nehodlala říct Bergerové, že to Marino na výslech nestihne.

„Zpomal,“ protestovala Bergerová.

„Zatraceně. Varovala jsem tetu Kay před živým vystupováním v televizi.“ Řezala zatáčky, jako by je chtěla projet smykem, ovladač „manettino“ nastavený na mód Race, stabilizační systém vypnutý. „Ze stejného důvodu, jakého se bojíš i ty. Když jsi živě v televizi, lidé vědí přesně, kde jsi. Bylo jasné, že teta je dnes večer ve městě, a je spousta způsobů, jak můžeme lidem ztížit, aby jí provedli takové svinstvo. Ona sama by se měla snažit, aby jim takové svinstvo zatraceně ztížila.“

„Neobviňuj oběť. Není to Kayina vina.“

„Mockrát jsem jí říkala, aby se od Carley Crispinové raději držela dál, sakra.“ Lucy blikla dálkovými světly na nějakého idiota, který se před ní plazil, objela ho jako střela, až mu štěrk odlétl do očí.

„Není to její vina. Myslí si, že tím pomáhá,“ opakovala Bergerová. „Bůhví, že mezi lidmi koluje spousta nesmyslů.

Zvlášť u porotců. Každý je ohromný expert. Inteligentní lidé jako Kay to musí pomalu, ale jistě, napravovat. Všichni musíme.“

„Pomáhat Carley. To je patrně jediný člověk, komu tím teta Kay pomáhá. A ty u takových lidí nenapravíš nic. To je jasné. Podívej, co se teď stalo. Uvidíme, kolik lidí si ráno ještě bude brát taxi.“

„Proč jsi na ni tak tvrdá?“

Lucy jela rychle dál a neodpověděla.

„Možná ze stejného důvodu, proč jsi tak tvrdá na mě,“

pokračovala Bergerová s pohledem upřeným přímo před sebe.

„A proč asi? Vidím tě jak často? Dvě noci týdně? Je mi líto, že jsi ty své narozeniny nenáviděla.“

„Nenávidím každé z nich,“ odpověděla Bergerová tónem, jakým mluvila, když se pokoušela zmírnit napětí.

„Počkej, až ti bude přes čtyřicet. Taky budeš svoje narozeniny nenávidět.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„Vím, cos myslela.“

Lucy ještě zvýšila rychlost.

„Předpokládám, že Marino je teď na cestě do tvého bytu,“ ujišťovala se Bergerová.

„Říkal, že se možná opozdí.“ Jedna z těch lží, které tak docela lež nebyly.

„Nemám z toho vůbec dobrý pocit.“ Bergerová tím mínila Hannah Starrovou, Hapa Judda. Byla tím plně zaujatá, pohroužená do myšlenek, ale ne na Lucy. Bez ohledu na to, jak moc ji Bergerová uklidňovala nebo se omlouvala, věci se změnily.

Lucy se pokusila vzpomenout si, kdy se to přesně stalo.

Možná v létě, když město začalo oznamovat škrty v rozpočtu a planeta se začala ve své ose kymácet. Pak, v posledních několika týdnech, darmo mluvit. A teď? Bylo po všem. Lucy to cítila. Cítila, že je konec. Ale to nebylo možné. Nehodlala to připustit. Nějak musela zabránit tomu, aby ji Bergerová opustila.

„Řeknu to znovu. Hlavní je výsledek.“ Lucy vzala Bergerovou za ruku, přitáhla si ji blíž a pohladila ji palcem.

„Hap Judd bude mluvit, protože to je arogantní sociopat, nezajímá se o nic než o sebe a věří, že tohle je v jeho zájmu.“

„To neznamená, že se cítím dobře,“ vzdychla si Bergerová a propletla své prsty s Lucyinými. „Je to na hranici navádění k trestnému činu. Možná už za ní.“

„A už jsme zase u toho. Bude to v pořádku. Neboj se.

Eric si dal osminku bílé vdovy jako lék proti bolesti. Na použití marihuany za léčebným účelem není nic špatného.

A odkud ji měl? Možná od Hapa. Ten kouří trávu.“

„Nezapomeň, s kým mluvíš. Nechci vědět, kde Eric, nebo ty, vzal tu takzvanou léčebnou marihuanu, a věřím, že ty žádnou nemáš a nikdy jsi neměla.“ Tohle Bergerová zdůraznila už dřív, několikrát. „Doufám, že nezjistím, že ji pěstuješ někde pod střechou.“

„Nepěstuju. Tyhle věci už nedělám. Nezapálila jsem si už roky. Přísahám.“ Lucy se usmála a zabočila na dálniční výjezd na I-684 Jih. Dotek Bergerové ji uklidňoval, posiloval její sebedůvěru. „Eric měl pár jointů. Zrovna se dobře bavil, když náhodou narazil na Hapa, který náhodou často chodí na stejná místa, dodržuje svoje zvyky. Není moc chytrý. Je snadné ho najít a spřátelit se.“

„Ano, to jsi říkala. A já pořád opakuju totéž: Co když se Eric rozhodne mluvit s někým, s kým by neměl? Třeba s Hapovým právníkem, protože Hap si určitě právníka vezme. Až s ním skončím, tak si ho určitě opatří.“

„Eric mě má rád a já mu dávám práci.“

„Přesně tak. Důvěřuješ nějaké pochybné existenci.“

„Feťákovi

se

záznamem,“

upřesnila

Lucy.

„Nedůvěryhodný, nikdo mu nebude věřit, když na to přijde.

Nemusíš si dělat starosti, slibuju.“

„Musím si dělat starosti. Přiměla jsi slavného herce…“

„Není to žádný Christian Bale, prokristapána,“ ohradila se Lucy. „Před tím vším jsi o Hapu Juddovi nikdy neslyšela.“

„Slyšela jsem o něm teď a je slavný dost. Ale k věci, povzbuzovalas ho, aby porušil zákon, užil zakázanou látku, a udělala jsi to v zájmu státní úřednice, abys mohla proti Juddovi získat důkazy.“

„Nebyla jsi tam, dokonce ani v New Yorku,“ oponovala Lucy. „V pondělí večer, kdy se Hap a můj práskač tak dobře bavili, jsme obě byly ve Vermontu.“

„Tak proto jsi mě chtěla během pracovního týdne někam uklidit.“

„Já nezařídila, že máš narozeniny sedmnáctého prosince, a nebylo mým záměrem uvíznout ve sněhu.“ Znovu ten osten bolesti. „Ale ano, mělo smysl poslat Erika, aby se potuloval po různých barech, když jsme byly mimo město.

Především když jsi byla mimo město ty.“

„Nepožádala jsi ho jen, aby procházel různé bary, dodala jsi mu taky zakázanou látku.“

„To ne. Koupil si ji Eric.“

„Odkud vzal peníze?“ chtěla vědět Bergerová.

„Tohle jsme už prošly. Zbytečně se rozčiluješ.“

„Obhajoba se odvolá na navádění k trestnému činu, pobuřující chování státu.“

„A ty řekneš, že Hap měl sklony k tomu, aby udělal, to co udělal.“

„Teď mě poučuješ?“ Bergerová se lítostivě usmála.

„Neví, proč jsem se obtěžovala vystudovat práva. Zkrátka, buďme upřímné, dala jsi Hapovi nasadit do hlavy nápady, které by mohly vést k jeho obvinění z něčeho, co nikdy nemůžeme dokázat. V podstatě jsi ho zfetovala a přiměla jsi svého nastrčeného práskače, aby ho vlákal do hovoru o nemocnici Park General, kterou podezříváš, protože ses nabourala do Hapova e-mailu a bůhví kam ještě.

Pravděpodobně i do databáze té zatracené nemocnice.

Panebože.“

„Dostala jsem jejich informace čestně.“

„Prosím tě.“

„Kromě toho to nemusíme dokazovat,“ prohlásila Lucy.

„Nejde právě o to? Vyděsit k smrti mistra Hollywooda, aby udělal, co je správné?“

„Nevím, proč tě poslouchám,“ povzdychla si Bergerová, pevněji stiskla Lucyinu ruku a přitáhla ji k sobě.

„Mohl být počestný. Mohl být nápomocný. Mohl být normální, zákona dbalý občan, jenže představ si, on není,“

řekla Lucy. „Zavinil si to sám.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

12

Reflektory přejely po ocelové konstrukci podepírající vrchol mostu George Washingtona, kde se nějaký skokan držel lan. Byl to mohutný muž, asi šedesátník, vítr mu nadouval nohavice kalhot, holé kotníky vypadaly v jasném světle bílé jako rybí břicho, tvář měl oslněnou. Marino nemohl odvrátit pozornost od aktuálních zpráv na ploché obrazovce televize na druhé straně místnosti.

Přál si, aby kamery lépe zabraly skokanovu tvář. Chtěl vidět, co v ní je a co chybí. Nezáleželo na tom, kolikrát byl svědkem takové situace. Protože každý zoufalý člověk je jiný. Marino viděl lidi umírat, viděl je uvědomovat si, že budou žít, viděl, jak lidé zabíjejí a jsou zabíjeni, díval se jim do tváře a byl svědkem okamžiku poznání, že to buď skončilo, nebo neskončilo. Ten pohled nebyl nikdy přesně stejný. Hněv, nenávist, šok, smutek, strach, hrůza, opovržení, pobavení, jejich kombinace, a také nic. Tak rozmanité, jak rozmanití jsou lidé.

Modrá místnost bez oken, kde Marino vyhledával data v posledních dnech velmi často, mu připomínala Niketown nebo Times Square. Byl obklopen závratným množstvím obrazů, některé dynamické, jiné statické, všechny v nadživotní

velikosti

na

plochých

obrazovkách

a dvoupatrové videostěně složené z obrovských kostek Mitsubishi sestavených k sobě. Na jedné z kostek se otáčely přesýpací hodiny, zatímco software v Realtimeovém kriminalistickém centru prohledával více než tříterabytový datový sklad a pátral po někom, kdo by odpovídal popisu muže v čepici FedExu, jehož snímek z bezpečnostní kamery vysoký tři metry se skvěl na stěně a vedle něj satelitní fotografie žulového činžovního domu Scarpettové v Central Park West.

„Spadne, nikdy se netrefí do vody,“ prohodil Marino ze své ergonomické židle u pracovní stanice, kde mu pomáhal analytik jménem Petrowski. „Ježíši. Narazí do toho podělanýho mostu. Co si myslel, když začal lézt po lanech?

Že přistane na nějakém autě? Sejme nějakého ubohého parchanta, který si ve svém Mini Cooperu hledí svého?“

„Lidi v takovém stavu nepřemýšlejí.“ Detektiv Petrowski, třicátník, v konzervativním obleku a kravatě, se příliš nezajímal o to, co se děje na mostě George Washingtona skoro ve dvě ráno.

Pilně zadával klíčová slova do databáze tetování. In vino a veritas, In vino veritas, a kosti, lebky a teď rakev.

Přesýpací hodiny se točily jako taktovka ve svém kvadrantu videostěny poblíž videofotografie muže v čepici FedExu a satelitního pohledu na dům Scarpettové. Na ploché obrazovce se rozmýšlel sebevrah, zachycený v lanech jako nepříčetný artista na visuté hrazdě. Každou sekundou ho mohl shodit vítr. Konec.

„To hledání nám zatím nic moc užitečného nepřineslo,“

poznamenal Petrowski.

„Jo, to jsi mi už říkal,“ zabručel Marino.

Neměl na skokanovu tvář dobrý výhled, ale možná to nepotřeboval. Možná ten pocit znal. Ten chlap si nakonec řekl: Seru na to. Otázkou je, co tím myslel. Tohle časné ráno buď zemře, nebo zůstane ve svém živoucím pekle, tak co si myslel, když vyšplhal na vrchol severní věže mostu a vylezl na lana? Měl v úmyslu se zabít, nebo tím něco vyjádřit, protože byl naštvaný? Marino se snažil určit jeho společenskoekonomické postavení podle vzhledu, oblečení, šperků. Těžko říct. Pytlovité khaki kalhoty, žádné ponožky, jakési běžecké boty, tmavá bunda, bez rukavic. Kovové hodinky, možná. Neupravený a holohlavý. Pravděpodobně přišel o peníze, o práci, o manželku, možná o to všechno.

Marino věděl, jak se asi cítí. Byl si tím naprosto jistý. Asi před rokem a půl se cítil stejně, pomýšlel na to, že skočí z mostu, málem sjel se svou dodávkou skrz ochranné zábradlí a zřítil se desítky metrů do řeky Cooper v Charlestonu.

„Žádná adresa, jen to, kde bydlí oběť,“ dodal Petrowski.

Mínil tím Scarpettovou. Ona byla oběť, a když to označení Marino uslyšel, otřáslo to jím.

„To tetování je unikátní. Je to to nejlepší, odkud můžeme začít.“ Marino sledoval, jak se skokan drží lan vysoko nad horním obloukem mostu, vysoko nad propastí Hudsonu.

„Ježíši, nesviťte mu těmi blbými světly do očí. Kolik milionů kandel? Musí mít ztuhlé ruce. Umíte si představit, jak jsou ta ocelová lana studená? Prokaž si laskavost a příště se střel pistolí do hlavy, kamaráde. Spolykej lahvičku prášků.“

Marino si nemohl pomoci, ale musel myslet na sebe, vzpomínal na Jižní Karolínu, nejtemnější období svého života. Chtěl zemřít. Zasloužil si zemřít. Stále si nebyl stoprocentně jistý, proč to neudělal, proč neskončil v televizi stejně jako ten nebožák na mostě. Marino si představil policii a hasiče, potápěčský tým vyzvedává jeho otevřenou dodávku z řeky Cooper, on v ní, jak by to bylo ohavné, jak nefér ke každému, ale když jste tak zoufalí, tak vyřízení, nemyslíte na to, co je fér. Utopenec, nadmutý při rozkladu, je nejhorší, plyny by ho nafoukly, zezelenal by, oči by měl vypoulené jako žába, rty, uši a možná i pinďoura by mu ohlodali krabi a ryby.

Nejhorším trestem by bylo vypadat takhle odporně, smrdět tak, že se lidi pozvrací, nechutný horor na doktorčině stole. Byl by její případ, protože její praxe v Charlestonu byla ve městě jediná. Pitvala by ho. Rozhodně by ho nedala převézt stovky kilometrů daleko, nikdy by nezavolala jiného forenzního patologa. Postarala by se o něj. Tím si byl Marino jistý. Viděl ji v minulosti pitvat lidi, které znala.

Přehodila jim ručník přes obličej, zakryla jejich nahé mrtvé tělo prostěradlem, jak jen to bylo možné, z úcty. Protože byla ta nejlepší, kdo se o ně mohl postarat, a věděla to.

„… Není nutně unikátní a pravděpodobně není v databázi,“ říkal zrovna Petrowski.

„Co není?“

„To tetování. Pokud jde o fyzický popis toho chlapa, hodil by se na polovinu města,“ dodal Petrowski. Sebevrah na ploché obrazovce mohl být docela dobře z nějakého filmu, který už Petrowski viděl. Ani k němu neotočil hlavu.

„Černoch mezi pětadvaceti a pětačtyřiceti, výška kolem sto osmdesáti. Žádné telefonní číslo, adresa, poznávací značka, nic, po čem by se dalo pátrat. Pro tuhle chvíli nemůžu dělat víc.“ Jako by Marino opravdu neměl chodit do osmého patra na One Police Plaza a obtěžovat analytika RTCC takovými přehnanými podrobnostmi.

Byla to pravda. Marino měl nejdřív zavolat a zeptat se.

Ale bylo lepší objevit se rovnou s diskem v ruce. Jak říkávala jeho matka: „Nohu do dveří, Pete. Nohu do dveří.“

Skokanovi sklouzla noha po laně a jen tak tak se zachytil.

„Pozor,“ řekl Marino směrem k ploché obrazovce a napůl vážně uvažoval o tom, jestli to, že právě myslel na slovo noha, nějak přimělo sebevrahovu nohu, aby se pohnula.

Petrowski se podíval, na co Marino civí, a poznamenal: „Jak vylezou nahoru, změní názor. Stává se to v jednom kuse.“

„Kdybys to doopravdy chtěl ukončit, proč bys to dělal?

Proč bys měnil názor?“ Marino začínal cítit ke skokanovi opovržení, začínal mít na něj zlost. „Kdyby ses mě zeptal, je to blbost. Cvoci jako tenhle? Jenom chtějí pozornost, chtějí být v televizi, chtějí nějakou výhodu, jinými slovy chtějí cokoli kromě smrti.“

Na horní úrovni mostu se tvořily kolony aut, dokonce i v tuto hodinu, a na oblouku pod skokanem připravovala policie

prostor

a instalovala

seskokovou

matraci.

Vyjednavač se snažil skokanovi jeho úmysl rozmluvit a další policisté šplhali na věž, aby se dostali blíž. Všichni riskovali život kvůli někomu, kdo si řekl Seru na to, ať tím myslel cokoli. Zvuk byl vypnutý a Marino neslyšel, co říkají, ale nepotřeboval to, protože to nebyl jeho případ, neměl s ním nic společného a ani by se tím neměl zdržovat.

Ale v RTCC, kde se na něj valilo tolik informací, a přece ne dost, byl vždycky roztržitý. Nejrůznější obrazy míhající se na stěnách bez oken, jen s modrými akustickými panely, zakřivené řady pracovních stanic s dvojitými monitory a šedý koberec.

Jen když byly v přilehlé konferenční místnosti otevřené okenní rolety, což teď nebyly, měl Marino opěrný bod, pohled na Brooklynský most, Downtown Presbyterian, Pace Union a starou budovu Woolworth. Takový New York, jaký si pamatoval, když začínal u zdejší policie, když nebyl nic než nováček z Bayonne, který se vzdal boxu, přestal surově tlouci lidi a místo toho se rozhodl jim pomáhat. Nevěděl přesně proč. Nevěděl přesně, jak se stalo, že počátkem osmdesátých let New York opustil a skončil v Richmondu ve Virgínii. V současné situaci se zdálo, že se prostě jednoho dne probudil a zjistil, že je zářným detektivem v bývalém hlavním městě Konfederace. Pokud šlo o náklady na živobytí, bylo to dobré místo, kde založit rodinu. Jak chtěla Doris. Tím se to patrně vysvětlovalo.

Taková kravina. Jejich jediné dítě, Rocco, odešel z domova, zapletl se s organizovaným zločinem a teď byl mrtvý. Doris utekla s prodejcem aut a mohla být klidně taky mrtvá. A v době Marinova působení měl Richmond jeden z nejvyšších počtů vražd na jednoho obyvatele v celých Spojených státech. Působiště drogových dealerů na odpočívadle koridoru I-95 mezi New Yorkem a Miami, kde se na trase odehrávaly špinavé obchody, protože Richmond byl zákaznickou základnou, sedm velkých městských sídlišť. Plantáže a otroctví. Co má být, má být. Richmond byl dobrým místem pro prodej drog a vraždění lidí, protože policajti byli neschopní, aspoň se to povídalo na ulici a podél koridoru, nahoru a dolů po východním pobřeží.

Kdysi to Marina strašně uráželo. Už ne. Bylo to tak dávno a k čemu je dobré brát věci osobně, když osobní nejsou.

Většina věcí je náhoda.

Čím byl Marino starší, tím méně dokázal spojit jednu událost ve svém životě s jinou tak, aby to přineslo důkaz o něčem inteligentním a láskyplném, co stálo za jeho volbami a strastmi i strastmi těch, kdo překročili jeho hranice, zvlášť ženy. Kolikrát miloval a ztratil, nebo se prostě jen s nějakou vyspal? Pamatoval si, jaké to bylo poprvé, úplně jasně. Rezervace Bear Mountain, v přístavišti na Hudsonu, když mu bylo šestnáct. Ale celkově to nevěděl, většinou byl opilý, tak jak by si to mohl pamatovat?

Počítače nepily ani nezapomínaly, neznaly lítost ani starosti.

Všechno spojovaly, vytvářely logické stromy na videostěně.

Své vlastní videostěny se Marino bál. Měl strach, že nedává smysl, strach, že téměř každé rozhodnutí, které kdy udělal, bylo špatné, bez rozumného důvodu, bez vůdčího plánu.

Nechtěl vidět, kolik větví stromu nikam nevedlo nebo bylo spojeno se Scarpettovou. Stala se jakousi ikonou v centru jeho vztahů a rozchodů. Svým způsobem ona dávala ten největší smysl, i ten nejmenší.

„Pořád si myslím, že můžeš porovnat obrázky a fotografie,“ řekl Marino Petrowskému, zatímco dál sledoval skokana na ploché obrazovce. „Třeba jestli je policejní fotografie toho chlapíka z FedExu v nějaké databázi zločinců a máš jeho obličejové rysy a tetování, které se spojí s tím, co máme tady z bezpečnostní kamery.“

„Chápu, co myslíš. Ale podle mě jsme prokázali, že od FedExu není.“

„Takže, nech počítač, ať hledá data a porovnává fotografie.“

„Hledáme podle klíčového slova nebo kategorie. Ne podle obrázků. Možná jednou v budoucnu,“ odpověděl Petrowski.

„Jak to tedy, že s pomocí Googlu můžeš najít obrázky jako třeba fotky, které chceš, a stáhnout je?“ zeptal se Marino.

Nemohl odtrhnout pohled od skokana. Byla to pravda.

Musel změnit názor. Co ho k tomu přimělo? Strach z výšek? Nebo všechna ta zatracená pozornost. Ježíši.

Vrtulníky, policie a přímý televizní přenos. Možná se rozhodl to odložit, být na obálce časopisu People.

„Protože hledáme podle klíčových slov, ne podle vlastního obrázku,“ vysvětloval trpělivě Petrowski.

„Aplikace vyhledávání obrázků vyžaduje klíčové slovo nebo několik klíčových slov, jako, vidíš naše logo tam na zdi?

Hledáš klíčová slova RTCC logo nebo přezdívka a software najde obraz nebo obrazy, které zahrnují stejná klíčová slova, ve skutečnosti najde umístění hostingu.“

„Na zdi?“ Marino se zmateně podíval na zeď s logem, orlem a americkými vlajkami.

„Ne, hosting není na zdi. Je to databáze, v našem případě datový sklad, vzhledem k obrovskému rozsahu a složitosti od doby, co jsme začali centralizovat. Každé povolení k prohlídce; hlášení o trestném činu a incidentu; zbraň; zatčení; mapa; stížnost; předvolání k soudu; zadržení a prohledání; zločin mladistvých. Na co si vzpomeneš.

Stejný

typ

analýzy

odkazů,

jaký

děláme

na

protiteroristickém,“ řekl Petrowski.

„Dobře. A když jste mohli spojit obrázky,“ uvažoval Marino, „mohli jste identifikovat teroristy, různá jména, ale stejné osoby, tak proč nemůžeme my? Hele. Už ho skoro mají. Ježíši. Proč musíme lézt po mostě kvůli takové nějaké veverce!“

Policisté z ESU v postrojích, zavěšení na lanech, se blížili ze tří stran.

„To nemůžeme. Možná jednou,“ odpověděl Petrowski, nevšímavý ke skokanovi a jeho osudu. „My spojujeme veřejné záznamy jako adresy, lokace, objekty, další velké soubory dat, ale ne skutečné fotografie tváří. Hledáš podle klíčových slov, ne obrázků tetování. Rozumíš tomu? Protože mám dojem, že ti není jasné, co jsem řekl. Snad kdybys vnímal, co je tady, v místnosti se mnou, a ne co je na mostě George Washingtona.“

„Kéž bych líp viděl jeho obličej,“ poznamenal Marino směrem k ploché obrazovce se skokanem. „Něco je mi na něm povědomé. Jako bych ho odněkud znal.“

„Odkudkoli. Dneska jich je plno. Je to neuvěřitelně sobecké. Když se chceš zabít, neber s sebou další lidi, neohrožuj je, nepřipravuj daňové poplatníky o peníze.

Dneska večer ho zavřou v Bellevue. Zítra zjistíme, že byl zapletený do investičních podvodů. Právě nám snížili rozpočet o sto milionů a my mu tady zachraňujeme zadek.

Za týden se zabije nějakým jiným způsobem.“

„Kdepak. To spíš bude v Lettermanově show,“

prorokoval Marino.

„Neštvi mě.“

„Vrať se k tomu opileckému tetování s Mount Rushmore, cos tam měl před minutou,“ požádal Marino a sáhl po kávě, zatímco policisté z ESU riskovali životy, aby zachránili někoho, kdo za to nestál, takových bylo třináct do tuctu, a nejspíš by teď už skončil ve vodě, vylovila by ho pobřežní stráž a dopravila do márnice.

Petrowski kliknul na záznam, který otevřel už dřív, a s pomocí myši přetáhl obrázek na velké prázdné místo na monitoru laptopu. Na videostěně se objevila policejní fotografie černocha s tetováním na pravé straně krku: čtyři lebky na hromadě kamení, které Marinovy připomínaly Mount Rushmore, a latinské rčení In vino veritas.

„Láhev vína, plod révy,“ řekl Marino ve chvíli, kdy dva policisté ESU už téměř skokana měli. Marino neviděl jeho obličej, neviděl, co cítí nebo jestli něco říká.

„Ve víně je pravda,“ přeložil Petrowski. „Myslím, že to pochází z dob starého Říma. Jak se sakra jmenoval? Plinius a něco. Možná Tacitus.“

„Mateus a Lancers rosé. Vzpomínáš na ty doby?“

Petrowski se usmál, ale neodpověděl. Byl příliš mladý, patrně nikdy neslyšel ani o laciných vínech jako Mad Dog nebo Boone’s Farm.

„Vypil jsi jedno Lancers v autě, a když jsi měl štěstí, věnoval jsi holce láhev jako suvenýr,“ pokračoval Marino.

„Holky si do nich dávaly svíčky, nechaly stékat po láhvích vosk, spoustu různobarevných svíček. Říkal jsem tomu svíčková soulož. No, to bys asi musel zažít.“

Petrowski a jeho úsměv. Marino si nikdy nebyl jistý, co znamená, kromě toho, že ten chlap je hrozně uzavřený. Jako většina počítačových expertů, s výjimkou Lucy. Ta byla v poslední době víc než uzavřená. Pohlédl na hodinky, zvědavý, jak to Lucy a Bergerové jde s Hapem Juddem, zatímco Petrowski pořádal fotografie vedle sebe na videostěnu. Tetování na krku muže v čepici FedExu sousedilo s tetováním čtyř lebek a rčením In vino veritas.

„Kdepak.“ Marino se znovu napil kávy, černé a studené.

„Nejsou si podobné ani trochu, když se dobře podíváš.“

„To jsem se ti snažil vysvětlit.“

„Myslel jsem na předlohy, třeba odkud tu kérku má.

Kdybychom našli něco, co má stejný design, mohl bych vypátrat toho tatéra a ukázat mu fotku našeho chlápka z FedExu,“ radil Marino.

„V databázi není,“ připomněl Petrowski. „Ne s těmi klíčovými slovy. Ani s rakev nebo padlý kamarád či Irák, s ničím, co jsme zkoušeli. Potřebujeme jméno, incident, lokalitu, mapu, něco.“

„Co třeba databáze FBI?“ navrhl Marino. „Ten nový počítačový systém za miliardu dolarů, co dostali. Zapomněl jsem, jak se jmenuje.“

„NGI. Identifikace příští generace. Pořád ve vývoji.“

„Slyšel jsem, že už funguje.“ Marino to slyšel od Lucy.

„Mluvíme o obrovsky vyspělé technologii, která obsáhne časový rámec mnoha let. Vím, že byly realizované první fáze, což zahrnuje databáze IAFIS, CODIS, myslím taky mezistátní systém fotografií, IPS. Nevím jistě, co dalšího, vzhledem k tomu, jaký je stav ekonomiky. Spousta projektů byla omezena.“

„No, slyšel jsem, že databázi tetování mají,“ prohlásil Marino.

„Ano, jistě.“

„Takže říkám, že můžeme při našem lovu rozhodit větší sítě a hledat toho všiváka z FedExu na celostátní, možná dokonce mezinárodní úrovni,“ mínil Marino. „To za předpokladu, že nemůžeš hledat v databázi FBI, v tom jejich NGI, přímo odtud.“

„V žádném případě. Nepodílíme se na tom. Ale pošlu jim to tetování. Žádný problém. Podívej, už není na mostě.“

Petrowski měl na mysli sebevraha. Nakonec začal být zvědavý, ale jen jaksi znuděně.

„To není dobré.“ Marino se podíval na plochou obrazovku s vědomím, že ten velký okamžik zmeškal.

„Doprdele. Vidím hochy z ESU, ale toho chlápka ne.“

„Tamhle je.“

Světlomety vrtulníku přejely přes skokana na zemi, po vzdálených obrysech jeho těla na dlažbě. Minul seskokovou matraci.

„Hoši z ESU budou pořádně naštvaní,“ shrnul Petrowski situaci. „Nesnášejí, když se tohle stane.“

„Co kdybys FBI poslal fotku s tím tetováním,“

připomněl Marino s pohledem upřeným na údajného kurýra FedExu na videostěně, „a zatím zkusíme hledat dál. FedEx.

Možná uniforma FedEx, čepice FedEx. Cokoli s FedEx.“

„To můžeme.“ Petrowski začal psát na klávesnici.

Na videostěnu se vrátily otáčející se přesýpací hodiny.

Marino si všiml, že plochá obrazovka připevněná na zdi zčernala, video z policejního vrtulníku skončilo, protože skokanův případ se uzavřel. Najednou ho napadlo, proč mu ten skokan připadal povědomý, nějaký herec, kterého viděl.

V jakém filmu to bylo? O šéfovi policie, co se zaplete se šlapkou? Co to sakra bylo za film? Marino si nemohl vzpomenout na název. Zdálo se, že se mu to v poslední době stává často.

„Viděls ten film s Dannym DeVitem a Bette Midlerovou? Jak se kruci jmenoval?“ zeptal se Marino.

„Nemám ponětí.“ Petrowski sledoval přesýpací hodiny a uklidňující vzkaz Vaše zpráva se odesílá. „Jak s tím souvisí nějaký film?“

„Všechno souvisí se vším. Myslel jsem, že to je smysl tohohle nočního klubu.“ Marino ukázal na velkou modrou místnost.

Nalezeno jedenáct záznamu.

„Teď to rozjedeme,“ podotkl Marino. „Nemůžu uvěřit, že jsem kdysi nenáviděl počítače. Nebo magory, co s nimi pracujou.“

Za starých časů je skutečně nenáviděl a s oblibou se posmíval lidem, kteří s počítači pracovali. Ale teď už ne.

Docela si zvykl na odhalování důležitých informací prostřednictvím toho, co nazýval „analýza odkazů“, a na jejich téměř okamžitý elektronický přenos. Velmi se mu zamlouvalo, když přijel na místo činu, aby vyšetřoval incident nebo vyslechl žalobce, a už věděl, co zájmová osoba udělala v minulosti a komu, jak vypadá, s kým je spojená nebo spřízněná a jestli je nebezpečná sobě či jiným.

Byl to báječný nový svět, jak Marino s oblibou říkával s narážkou na knihu, kterou nikdy nečetl, ale možná jednou přečte.

Petrowski zobrazoval výsledky na videostěně. Zprávy o přepadeních, loupežích, jednom znásilnění a dvojí střelbě, v nichž se vyskytla zmínka o FedExu v souvislosti s krádeží jeho zásilek, vyslovením tohoto slova, povoláním nebo v jednom případě se smrtelným útokem pitbula. Žádné údaje z těchto zpráv nebyly k užitku, až najednou měl Marino před očima na videostěně předvolání dopravního úřadu, takzvané předvolání TAB, z prvního srpna, v nadživotní velikosti.

Marino četl příjmení, jméno, Edgewater, New Jersey, adresu, pohlaví, rasu, výšku a váhu.

„No, člověk nikdy neví. Podívej, kdo se nám vynořil. Tu jsem chtěl prověřit jako další na řadě,“ mumlal, zatímco si četl detaily přestupku:

Dotyčná osoba byla zpozorována, když nastoupila do tranzitního autobusu NY na Southern Boulevard a Východní 149. ulici v 11.30 a započala hádku s dalším cestujícím, o němž tvrdila, že jí obsadil místo. Dotyčná osoba začala na cestujícího hlasitě křičet. Když k ní přistoupil příslušný strážník a požádal, aby přestala křičet a sedla si, dotyčná osoba prohlásila: „Můžete si poslat prdel FedExem k čertu, protože já nic neudělala. Ten chlap je nevychovaný zkurvysyn.“

„Pochybuju, že měla vytetovanou lebku,“ poznamenal Petrowski ironicky. „Nemyslím, že zrovna ona je tvůj muž s balíčkem.“

„To je kurva neuvěřitelný,“ vyhrkl Marino. „Vytiskneš mi to?“

„Měl bys počítat, kolikrát za hodinu řekneš ,kurva‘.

U mě doma by tě to stálo spoustu čtvrťáků.“

„Dodie Hodgeová,“ řekl Marino. „To je kurva ta pošahaná ženská, co volala do CNN.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

13

Lucyina forenzní počítačová investigativní agentura Connextions sídlila ve stejné budově, kde Lucy bydlela, v bývalém

skladišti

továrny

na

mýdlo

a svíčky

z devatenáctého století na Barrow Street v Greenwich Village, technicky vzato ve Far West Village. Dvoupatrový cihlový dům v odvážném novorománském stylu s klenutými obloukovými okny byl zapsán jako historická památka, stejně jako bývalý přístřešek pro kočáry v sousedství, který Lucy na jaře koupila a používala jako garáž.

Lucy byla ideálem každé památkové komise, protože neměla nejmenší zájem měnit integritu domu kromě ohleduplné modernizace, nezbytné pro její neobvyklé kybernetické a sledovací potřeby. Ještě důležitější pro každou neziskovou organizaci byla její filantropie, která ovšem přinášela i osobní prospěch, ostatně Jaime Bergerová v nejmenším nevěřila, že altruistické motivy mohou být čisté, to téměř nikdy. Bergerová neměla tušení, kolik peněz Lucy vynaložila na faktický konflikt zájmů, ačkoli by to vědět měla, a to ji trápilo. Lucy by před ní neměla nic tajit, ale dělala to, a v posledních týdnech začala Bergerová cítit nejistotu ohledně jejich vztahu, odlišnou od pochybností, které zakoušela předtím.

„Možná byste si to měl nechat vytetovat na ruku.“ Lucy zvedla ruku dlaní nahoru. „Jako nápovědu. Herci mají nápovědu rádi. Přijde na to.“ Předstírala, že čte něco napsaného na dlani ruky. „Dejte si tam vytetovat Přijde na to a podívejte se na to pokaždé, když budete chtít lhát.“

„Nepotřebuju nápovědu a nelžu,“ odpověděl Hap Judd, který si dál zachovával klid. „Lidé říkají nejrůznější věci, ale to neznamená, že udělali něco špatného.“

„Rozumím,“ řekla Bergerová Juddovi a v duchu si přála, aby si Marino pospíšil. Kde sakra vězí? „Takže přijde na to, jak si někdo, v tomto případě já, vyloží, co jste řekl v baru minulé pondělí večer, patnáctého prosince, Eriku Menderovi. Když jste se mu svěřil, že chápete, že je někdo zvědavý na devatenáctiletou dívku v kómatu a chce ji vidět nahou a možná se jí sexuálně dotýkat, je to jen věcí interpretace. Snažím se přijít na to, jak bych takovou poznámku mohla interpretovat jinak než jako více než znepokojivou.“

„Panebože, to se vám právě pokouším vysvětlit. Tahle interpretace. Není to… Není to tak, jak si myslíte. Její fotografie byla ve všech zprávách. A stalo se to tam, kde jsem pracoval, ta dívka byla náhodou v nemocnici, kde jsem byl zaměstnaný,“ vysvětloval Judd už méně klidně. „Ano, byl jsem zvědavý. Lidé jsou zvědaví, když jsou čestní. Jsem zvědavý na životní příběhy, zvědavý na nejrůznější věci. To neznamená, že jsem něco udělal.“

Hap Judd nevypadal jako filmová hvězda. Nevypadal jako typ, který by měl role ve velkorozpočtových projektech jako Tomb Raider nebo Batman. Bergerová na to musela neustále myslet, když proti němu seděla u konferenčního stolku

z matně

broušené

oceli

v Lucyině

bytě

připomínajícím stodolu, s odhalenými dřevěnými trámy, podlahami z tabákového dřeva a spícími plochými monitory počítačů na psacích stolech bez papírů. Hap Judd byl průměrně vysoký, šlachovitý až skoro hubený, s fádními hnědými vlasy a očima, jeho tvář jak z reklamy byla bezchybná, ale prázdná, zjev, který vypadá dobře ve filmu, ale osobně není přitažlivý. Kdyby to byl chlapec ze sousedství, Bergerová by ho popsala jako dobře rostlého, pohledného. Kdyby mu měla dát přezdívku, vybrala by Trouba nebo Zmatkář, protože na něm bylo něco tragicky nechápavého a lehkomyslného. To Lucy zřejmě neviděla, nebo možná ano, a proto ho tak týrala. Poslední půlhodinu na něj útočila způsobem, který Bergerovou značně znepokojoval. Kde je sakra Marino? Už tu měl být. Měl by jí pomáhat s výslechem, ne Lucy. Ta překračovala meze, chovala se, jako by měla proti Juddovi něco osobního, nějaký dřívější vztah. A možná to tak bylo. Lucy znala Rupea Starra.

„Jen to, že jsem údajně řekl jisté věci neznámému muži v baru, ještě neznamená, že jsem něco udělal,“ opakoval Judd už asi podesáté. „Musíte se ptát sama sebe, proč jsem řekl to, co jsem údajně řekl.“

„Nebudu se ptát sebe. Ptám se vás,“ odsekla Lucy, svůj laserový pohled upřený do jeho očí.

„Říkám vám, co vím.“

„Říkáte nám, co chcete, abychom slyšely,“ obořila se na něj Lucy, než mohla Bergerová zasáhnout.

„Nepamatuju si na všechno. Pil jsem. Jsem velmi zaměstnaný člověk, mám spoustu práce. Je nevyhnutelné, že přitom na něco zapomenu,“ ohradil se Judd. „Nejste právník. Proč se mnou mluví jako právník?“ otočil se na Bergerovou. „Nejste skutečný polda, jen nějaká asistentka nebo co,“ řekl k Lucy. „Kdo hergot jste, že mi dáváte všechny ty otázky a obviňujete mě?“

„Pamatujete si dost, když tvrdíte, že jste nic neudělal.“

Lucy necítila potřebu se ospravedlňovat, byla si sama sebou jistá, u svého konferenčního stolu ve svém loftovém bytě, před sebou otevřený počítač ukazující nějakou mapu, plán oblasti, kterou Bergerová nemohla rozeznat. „Pamatujete si dost, abyste změnil svou historku,“ dodala Lucy.

„Nic neměním. Na tu noc si nevzpomínám, ať to bylo kdykoli,“ odpověděl Judd Lucy, ale přitom se díval na Bergerovou, jako by ho mohla zachránit. „Co ode mě sakra chcete?“

Lucy by se měla držet zpátky. Bergerová jí vysílala řadu signálů, ale ignorovala je. Navíc by s Hapem vůbec neměla mluvit, dokud ji Bergerová přímo nepožádá, aby vysvětlila detaily související s forenzním počítačovým vyšetřováním, k němuž se zatím ještě vůbec nedostali. Kde je Marino?

Lucy se chovala, jako by byla Marino, zaujala jeho místo a Bergerová začínala mít podezření, které ji předtím nenapadlo, asi proto, že už toho věděla dost a pochybovat o Lucy ještě víc bylo téměř nesnesitelné. Lucy nebyla upřímná. Znala Rupea Starra a Bergerové se o tom nezmínila. Lucy měla vlastní motiv a nebyla prokurátorka, nebyla už strážce zákona a podle svého názoru nemohla nic ztratit.

Bergerová naopak mohla ztratit všechno, nepotřebovala, aby její pověst pošramotila nějaká celebrita. Měla jiných šrámů víc než dost, nečestně zasazených. Její vztah s Lucy také příliš nepomohl. Ježíši, nepomohl vůbec ničemu.

Nelítostné drby a sprosté komentáře na internetu. Lesba nenávidící muže, lesbická židovská státní zástupkyně Bergerová to dotáhla do první desítky na černé listině neonacistů, její adresa a další osobní informace byly zveřejněny v naději, že někdo udělá tu správnou věc. Pak tu byli evangeličtí křesťané, kteří jí připomínali, aby si spakovala kufry na jednosměrnou cestu do pekla. Bergerová si nikdy nemyslela, že být čestný bude tak těžké a tak mučivé. Objevovala se s Lucy na veřejnosti, nic neskrývala, nelhala, a to jí ublížilo, mnohem víc, než si kdy představovala. A kvůli čemu? Aby byla podvedená. Jak daleko to zašlo, kde to skončí? Skončí to, neboj se. Musí to skončit, opakovala si stále. Jednou si o tom promluví, Lucy jí to vysvětlí a všechno bude v pořádku. Lucy jí poví o Rupeovi.

„Chceme jen, abyste nám pověděl pravdu.“ Bergerová využila šance promluvit, než jí Lucy mohla skočit do řeči.

„Tohle je velmi, velmi vážné. Na nic si nehrajeme.“

„Nevím, proč tu jsem. Nic jsem neudělal,“ odpověděl jí Hap Judd a jeho pohled se jí vůbec nelíbil.

Drze na ni zíral, prohlížel si ji od hlavy k patě vědom si toho, jaký to má účinek na Lucy. Dobře věděl, co dělá, byl vyzývavý a Bergerová občas cítila, že se tím Hap baví.

„Mám velmi silné tušení, že někoho pošlu do vězení,“

poznamenala Bergerová.

„Nic jsem neudělal!“

Možná ano, možná ne, ale také nebyl nijak vstřícný.

Bergerová mu na to dala skoro tři týdny. To je dost dlouhá doba, když je někdo pohřešovaný, možná unesený, mrtvý nebo pravděpodobněji si vytváří novou identitu v Jižní Americe, na Fidži, v Austrálii, bůhvíkde.

„To ještě není to nejhorší,“ ozvala se Lucy, s upřeným pohledem svých zelených očí, krátké vlasy pod nástropními světly se jí leskly měděně zlatou barvou. Byla připravena znovu zaútočit jako exotická kočka. „Nedovedu si ani představit, co spoluvězni udělají s tak úchylným sráčem jako ty.“ Začala znovu psát a otevřela svou e-mailovou poštu.

„Víte co? Málem jsem sem vůbec nepřišel. Už jsem k tomu měl takhle blízko, to byste se divila,“ řekl Bergerové. Zmínka o vězení zabrala. Nebyl tak arogantní.

Už se jí nedíval na prsa. „A šlápnul jsem tím do hovna,“

dodal už bez předchozí vyrovnanosti. „Nebudu tu sedět a poslouchat vaše debilní kecy.“

Nepohnul se, aby vstal ze židle, jen podupával nohou ve vybledlých džínsech, v podpaží volné bílé košile velké skvrny od potu. Bergerová viděla, jak se mu při dýchání zvedá a klesá hrudník, pod bílou bavlnou se při každém povrchním nadechnutí pohnul neobvyklý stříbrný kříž na koženém řemínku. Rukama pevně svíral područky, masivní stříbrný prsten s lebkou se leskl, svaly se mu napínaly, na krku mu vyvstávaly žíly. Musel tu sedět, teď se už odtud nemohl vymanit stejně, jako by nemohl odvrátit pohled od nevyhnutelné srážky vlaků.

„Pamatujete si na Jeffreyho Dahmera?“ zeptala se Lucy a přitom psala dál, aniž vzhlédla. „Pamatujete, co se tomu úchylovi stalo? Co s ním provedli spoluvězni? Ubili ho k smrti násadou od koštěte, možná mu s tou násadou dělali i jiné věci. Byl to stejně zvrácený hajzl jako vy.“

„Jeffrey Dahmer? To myslíte vážně?“ Judd se zasmál až příliš hlasitě. Nebyl to vlastně smích. Byl vyděšený. „Je totálně šílená,“ otočil se na Bergerovou. „V životě jsem nikomu neublížil. Neubližuju lidem.“

„Myslíte zatím ne,“ prohodila Lucy, na obrazovce plán města, jako by hledala v MapQuestu.

„S ní nemluvím,“ řekl Bergerové. „Nelíbí se mi. Pošlete ji kruci pryč, nebo odejdu.“

„Co kdybyste nám dal seznam všech lidí, kterým jste ublížil,“ pokračovala Lucy. „Počínaje rodinou a přáteli Farrah Lacyové.“

„Nevím, kdo to je, a vy můžete jít do prdele,“ odsekl.

„Víte, co je zločin třídy E?“ zeptala se ho Bergerová.

„Nic jsem neudělal. Nikomu jsem neublížil.“

„Až deset let vězení. To to je.“

„V izolaci, kvůli vaší ochraně,“ pokračovala Lucy a dál ignorovala signály Bergerové, aby toho nechala, před sebou na obrazovce další mapu.

Bergerová rozeznala zelené plochy představující parky, modré plochy jako voda v oblasti přeplněné ulicemi. Na blackberry Bergerové zazněl tón upozornění. Někdo jí poslal e-mail, skoro ve tři ráno.

„Na samotce. Patrně ve Fallsburgu,“ dodala Lucy. „Ti jsou zvyklí na proslulé vězně. Jako Samův syn. Attica není tak dobrá. Podřízli mu tam krk.“

Byl to e-mail od Marina:

pac

psychiatrie

mozna

souvislost

s incidentem

doktorky dodie hodgeova neco nasel v rtcc nezapom.

se zeptat svedka jestli ji zna moc prace vysvětlím pozd.

Bergerová vzhlédla od mobilu k Lucy, která dál terorizovala Hapa Judda s tím, co se stává ve vězení lidem jako on.

„Povězte mi o Dodii Hodgeové,“ požádala Bergerová.

„O vašem vztahu s ní.“

Judd se zatvářil překvapeně, pak rozzlobeně. Vyhrkl: „Je to cikánka, zasraná čarodějnice. To já bych tu měl být jako oběť, protože ta bláznivá baba mě obtěžuje. Proč se sakra ptáte? Co s tím má společného? Zřejmě mě z něčeho obviňuje. Stojí za tím vším právě ona?“

„Možná na vaše otázky odpovím, až odpovíte na moje,“

odvětila Bergerová. „Povězte mi o tom, jak ji znáte.“

„Psychopatka, spirituální rádkyně. Říkejte jí, jak chcete.

Spousta lidí, z Hollywoodu, opravdu úspěšní lidé, dokonce politici, ji zná, chodí k ní pro radu ohledně peněz, kariéry, vztahů. Byl jsem hlupák. Mluvil jsem s ní a ona mě teď pořád obtěžuje. Pořád volá do mé agentury v L. A.“

„Takže se jedná o stalking.“

„Tak bych to nazval. Ano, přesně.“

„A kdy to začalo?“ zajímala se Bergerová.

„Nevím. Loni. Možná na podzim před rokem. Někdo mi ji doporučil.“

„Kdo?“

„Někdo z branže, kdo si myslel, že by mi to mohlo pomoct. Rada ohledně kariéry.“

„Ptám se na jméno,“ zdůraznila Bergerová.

„Musím zachovat mlčenlivost. Chodí za ní spousta lidí.

Byla byste překvapená.“

„Chodíte k ní, nebo ona k vám?“ zeptala se Bergerová.

„Kde se scházíte?“

„Přišla ke mně domů do Tribeky. Mediálně známí lidé k ní nechodí a neriskují, že je někdo bude sledovat nebo je vyfotografuje. Taky předpovídá budoucnost po telefonu.“

„A jakým způsobem se jí platí?“

„V hotovosti. Anebo když to je po telefonu, pošlete bankovní pokladní šek na P. O. Box v New Jersey. Možná jsem s ní párkrát mluvil telefonem a pak jsem ji odstřihl, protože je úplný blázen. Ano, pronásleduje mě. Měli bychom mluvit o tom stalkingu.“

„Ukazuje se na místech, kde býváte? Třeba blízko vašeho bytu v Tribece nebo kde natáčíte, na místech, která často navštěvujete jako ten bar na Christopher Street tady v New Yorku?“ vyptávala se Bergerová.

„Pořád nechává vzkazy v kanceláři mého agenta.“

„Volá do Los Angeles? Dobře. Dám vám dobrý kontakt na pobočku FBI v L. A.,“ navrhla mu Bergerová. „FBI se zabývá stalkingem. Je to jedna z jejich specializací.“

Judd neodpověděl. Neměl zájem mluvit s FBI v Los Angeles. Byl to mazaný parchant a Bergerová by ráda věděla, jestli člověk, jehož důvěrnost chrání, je Hannah Starrová. Podle toho, co právě řekl, poznal Dodii asi ve stejné době, kdy začaly jeho finanční transakce s Hannah.

Na podzim před rokem.

„Ten bar na Christopher Street,“ pobídla ho znovu Bergerová nespokojená s tím, že Dodie Hodgeová je spojená s něčím důležitým, a rozzlobená, že Marino narušil její výslech člověka, který jí začínal být silně protivný.

„Nemůžete nic dokázat.“ Vzdorovitost se vrátila.

„Jestli opravdu věříte, že nemůžeme nic dokázat, proč jste se obtěžoval sem chodit?“

„Zvlášť když jste si to málem rozmyslel,“ přerušila ji Lucy, stále se pilně zabývající svým macbookem. Psala e-maily a prohlížela mapy.

„Abych spolupracoval,“ odpověděl Judd. „Jsem tu, abych spolupracoval.“

„Rozumím. Nemohl jste najít čas pro spolupráci ve svém mimořádně nabitém programu před třemi týdny, když jste poprvé vzbudil mou pozornost a opakovaně jsem se vás snažila sehnat.“

„Byl jsem v L. A.“

„Aha, zapomněla jsem. V L. A. nemají telefony.“

„Byl jsem zaneprázdněný a vzkazy, které jsem dostal, nebyly jasné. Nerozuměl jsem.“

„Dobře, takže teď rozumíte a rozhodl jste se spolupracovat,“ konstatovala Bergerová. „Promluvme si tedy o vašem malém incidentu minulé pondělí, konkrétně co se stalo, když jste odešel z baru Stonewall Inn na Christopher Street 53 v pondělí pozdě večer. Odcházel jste s tím mládencem, se kterým jste se seznámil, Erikem.

Vzpomínáte si na Erika? Kluka, se kterým jste kouřil trávu?

Kluka, se kterým jste mluvil tak otevřeně?“

„Byli jsme zfetovaní,“ bránil se Judd.

„Ano, lidé říkají různé věci, když jsou zfetovaní.

Zfetoval jste se a vykládal mu divoké historky, to jsou jeho slova, o tom, co se stalo v nemocnici Park General v Harlemu,“ řekla Bergerová.

Leželi nazí pod prachovou prošívanou přikrývkou, beze spánku, schoulení k sobě, a dívali se na vyhlídku. Panorama Manhattanu sice nebylo oceán, Skalnaté hory ani římské ruiny, ale ten pohled milovali a měli ve zvyku po zhasnutí světel vytáhnout v noci rolety.

Benton hladil nahou pleť Scarpettové, s bradou opřenou o její temeno. Políbil ji na krk, na uši, a místa, kde se jeho rty dotkly jejího těla, byla studená. Hruď tiskl k jejím zádům a ona cítila pomalý tlukot jeho srdce.

„Nikdy jsem se neptala na tvé pacienty,“ řekla.

„Očividně moc nepřitahuju tvou pozornost, když myslíš na mé pacienty,“ zašeptal jí Benton do ucha.

Ovinula si kolem sebe jeho paže a políbila mu ruce.

„Můžeš znovu upoutat mou pozornost za pár minut.

Teď bych ráda položila hypotetickou otázku.“

„Máš na to právo. Divím se, že jen jednu.“

„Jak by nějaká tvoje bývalá pacientka mohla vědět, kde bydlíme? Tím nenaznačuji, že ten balíček tam nechala ona.“

Scarpettová nechtěla v posteli vyslovit jméno Dodie Hodgeové.

„Dalo by se spekulovat o tom, že když je někdo šikovný manipulátor, pak by mohl úspěšně vytáhnout informace od jiných,“ mínil Benton. „Například někteří zaměstnanci v McLeanově nemocnici vědí, kde bydlíme, protože mi sem příležitostně posílají poštu a zásilky.“

„A někdo z personálu by to pacientovi prozradil?“

„Doufám, že ne, a neříkám, že se to stalo. Ani neříkám, že ta osoba někdy byla pacientkou McLeanovy nemocnice.“

Nemusel to říkat. Scarpettová nepochybovala, že Dodie Hodgeová byla pacientkou v McLeanově.

„Taky neříkám, že má něco společného s tím, co přinesli do našeho domu,“ dodal Benton.

Ani tohle nemusel říkat. Scarpettová věděla, že se Benton obává, že balíček tam nechala jeho bývalá pacientka.

„Jen řeknu, že jiní mohou mít podezření, že to udělala, bez ohledu na to, jestli zjistíme opak.“ Benton mluvil tiše, intimita jeho tónu tomuto rozhovoru odporovala.

„Marino to podezření má, vlastně je o tom asi přesvědčen, kdežto ty ne. To tím naznačuješ.“ Ale Scarpettová tomu nevěřila.

Věřila, že Benton má ohledně své bývalé pacientky Dodie, která drze volala do CNN, pevné přesvědčení. Je si jistý, že je nebezpečná.

„Marino má možná pravdu. A možná ne,“ mínil Benton.

„I když někdo jako tahle konkrétní bývalá pacientka může být nepříjemný a případně škodlivý, ještě víc by uškodilo, kdyby balíček poslal někdo jiný a všichni ho přestali hledat, protože by si mysleli, že znají odpověď. A co když neznají?

Co se stane potom? Co dál? Možná příště někdo opravdu bude zraněn.“

„Nevíme, co v tom balíčku je. Nemusí to být nic.

Předbíháš.“

„Něco tam je. To můžu prohlásit už teď,“ odpověděl.

„Nejsi přece hlavní soudní lékařka Gotham City, leda bys hrála v Batmanovi a neřekla mi o tom. Ten tón se mi nelíbí.

I když nevím přesně, proč mě to tolik znepokojuje.“

„Protože je jízlivý. Nepřátelský.“

„Možná. Zajímá mě ten rukopis. Podle tvého popisu tak precizní a stylizovaný, že vypadal jako tisk.“

„Ten, kdo psal adresu, měl pevnou ruku, možná uměleckou ruku,“ potvrdila Scarpettová, ale vycítila, že Benton myslí na něco jiného.

Věděl o Dodii Hodgeové něco, co ho přimělo soustředit se na ten rukopis.

„Jsi si jistá, že to nebylo z laserové tiskárny?“ zeptal se Benton.

„Měla jsem dost času si to ve výtahu prohlédnout. Černý inkoust, kuličkové pero. Tvary písmen měly dost odchylek, takže je zřejmé, že adresa byla psaná ručně,“ odpověděla.

„Doufejme, že ještě zbude něco, co bychom si mohli prohlédnout, až se dostaneme do Rodman’s Neck. Nejlepším důkazem by byl přepravní list.“

„Když budeme mít štěstí,“ dodala Scarpettová.

Štěstí

bude

hrát

velkou

úlohu.

Pyrotechnici

pravděpodobně přeruší všechny řídící obvody v krabici FedExu, až ji zneškodní rozstřelovačem PAN, známějším jako vodní dělo, které vypálí tři až čtyři unce vody poháněné výstřelem z upravené brokovnice ráže dvanáct. Primárním cílem bude zdroj energie údajného výbušného zařízení, malé baterie, které se ukázaly na rentgenu. Scarpettová mohla jen doufat, že baterie nejsou přímo pod ručně psanou adresou na přepravním listu. Pokud ano, nezbude nic, co by mohli ráno zkoumat, jen promočená kaše.

„Můžeme mluvit obecně,“ navrhl Benton, částečně se posadil a upravil polštáře. „Jistě dobře víš, co je hraniční osobnost. Člověk, který má narušené vnímání vlastní identity a pod velkým stresem může jednat agresivně, násilně. Agresivita je spojená se soupeřením. Soupeření o muže, o ženu, o toho, kdo je nejvhodnější pro rozmnožování. Soupeření o zdroje jako potrava a úkryt.

Soupeření o moc, protože bez hierarchie nemůže být společenský řád. Jinými slovy, agresivita se objevuje tehdy, když je prospěšná.“

Scarpettová myslela na ztracený blackberry. Přemýšlela o svém mobilním telefonu celé hodiny. Úzkost jí svírala srdce, ať dělala cokoli; cítila strach dokonce i při milování.

Strašně se na sebe zlobila a nevěděla, jak Lucy zareaguje, až se dozví pravdu. Jak mohla být tak hrozně hloupá?

„Bohužel, tyto základní primitivní pudy, které mají význam pro přežití druhu, se mohou stát škodlivými a neadaptivními, mohou působit velmi nevhodným a neprospěšným způsobem,“ vykládal Benton. „Protože vzato kolem a kolem, agresivní jednání jako pronásledování nebo vyhrožování známé osobnosti, jako jsi ty, nepřináší původci prospěch. Výsledkem bude trest, ztráta všeho, oč soupeří. Ať skončí v psychiatrickém zařízení nebo ve vězení.“

„Takže mám z toho vyvodit, že ta žena, která mi večer volala do CNN, má hraniční poruchu osobnosti, může být při velkém stresu násilnická a soupeří se mnou o muže, což budeš ty,“ shrnula jeho slova Scarpettová.

„Volala ti, aby mě znepokojila, a fungovalo to,“

odpověděl Benton. „Chce mou pozornost. Hraniční osobnost těží z negativního nátlaku, z toho, že je okem bouře. Když k té směsici přidáš další neblahé poruchy osobnosti, můžeš se dostat z oka bouře do dokonalé bouře.“

„Tedy přenos. Žádná z tvých pacientek nemá šanci.

Chtějí to, co teď mám já.“

Chtěla to znovu. Toužila po jeho pozornosti a nezajímal ji už hovor o práci, o problémech, o lidech, kteří byli jako z hororu. Chtěla být k němu blízko, cítit, že nic není nedovoleno, a její touha po blízkosti byla nenasytná, protože byla nesplnitelná. S Bentonem nikdy neměla to, co si přála, a proto ho stále chtěla, chtěla ho hmatatelně. A to byl především důvod, proč ji přitahoval, vášnivě po něm toužila od první chvíle, co se poznali. Teď, o dvacet let později, cítila totéž, zoufalou přitažlivost, která ji naplňovala a nechávala ji prázdnou, a sex s ním byl stejný, cyklus braní a dávání, naplnění a vyprázdnění, a pak opětné nastavení mechanismu, aby to mohli opakovat.

„Víš, že tě miluju,“ zašeptala do jeho úst. „I když se na tebe zlobím.“

„Vždycky se budeš zlobit. Doufám, že mě taky budeš vždycky milovat.“

„Chci to pochopit.“ Nechápala to a pravděpodobně ani nemohla.

Kdykoli na to myslela, nemohla pochopit jeho volbu, to, že ji mohl tak náhle opustit, tak definitivně, a už se o ni nestarat. Ona by to nikdy neudělala, ale teď o tom nechtěla znovu mluvit.

„Vím, že tě vždycky budu milovat.“ Políbila ho a položila se na něj.

Přesunuli se, intuitivně věděli, jak se pohybovat, už dávno minuly doby, kdy museli vědomě brát ohled na to, která strana je pro koho nejlepší, nebo jaké jsou meze, než se dostavila únava a nepohodlí. Scarpettová už slyšela každou variantu očekávaných vtipů o svých odborných znalostech anatomie a o tom, jaký přínos to musí být v posteli, což bylo směšné, vlastně ani to ne, protože jí to k smíchu nepřipadalo. Její pacienti byli až na vzácné výjimky mrtví, a jejich odezva na její dotek tudíž byla sporná a nevstřícná. Ale to neznamenalo, že se v márnici nenaučila něco velmi důležitého. Zbystřilo jí to smysly, aby zrakem, čichem i hmatem rozeznala ty nejjemnější nuance u lidí, kteří už nemohli mluvit, neochotných lidí, kteří ji potřebovali, ale nemohli jí dát nic na oplátku. Márnice ji obdařila silnýma, schopnýma rukama a silnými touhami.

Chtěla teplo a dotek. Chtěla sex.

Potom Benton usnul hlubokým spánkem. Ani se nepohnul, když vstala z postele. Mozek jí znovu pracoval na plné obrátky, úzkost a zlost se důrazně vrátily. Bylo pár minut po třetí ráno. Čekal ji dlouhý den, který nebyl přesně naplánovaný, jeden z těch dnů, jimž říkala „improvizovaný“.

Střelnice v Rodman’s Neck a případná bomba, pak možná laboratoře a také kancelář, aby nadiktovala pitevní zprávy a vyřídila telefonáty a papírování. Neměla na programu žádné pitvy, ale to se vždy mohlo změnit podle toho, kdo chyběl v práci nebo jaký případ dostali. Dále, co s tím mobilem. Možná jí Lucy už odpověděla. A co s neteří. Lucy se v poslední době chovala divně, tak snadno podrážděná, tak netrpělivá, a k tomu to, co provedla s jejich chytrými telefony, bez ptaní je vyměnila, jako by to bylo velkorysé a ohleduplné. Měla bys jít zas do postele a odpočinout si.

Při únavě vypadá všechno ještě hůř, připomněla si Scarpettová. Ale spánek teď nepřicházel v úvahu. Musela zařídit určité věci, potřebovala se vypořádat s Lucy, mít to za sebou. Pověz jí, cos udělala. Přiznej se, jak je teta Kay hloupá.

Lucy byla pravděpodobně ten technicky nejnadanější člověk, jakého Scarpettová znala. Snad ode dne, co se narodila, ji zajímalo, jak všechno funguje, rozebírala věci a dávala je dohromady, vždy s důvěrou, že může zlepšit jejich funkci, ať to bylo cokoli. Takový talent plus obrovská nejistota

a převládající

potřeba

moci

a kontroly,

a výsledkem byla Lucy, génius, který mohl stejně snadno ničit jako spravovat, podle toho, jaký měla motiv nebo hlavně náladu. Výměna telefonů bez dovolení nebyl slušný čin a Scarpettová stále nechápala, proč to její neteř najednou udělala. V minulosti se pokaždé zeptala. Neměla ze sebe udělat samozvaného správce systému pro všechny bez dovolení, dokonce bez upozornění, a až se dozví o hlouposti Scarpettové, o jejím nerozumu, bude zuřit. Lucy řekne, že to je jako přecházet ulici bez rozhlédnutí, jako vlézt pod ocasní rotor.

Scarpettová se bála přednášky, kterou jí Lucy udělá, až se jí přizná, že odstranila heslo svého mobilu dva dny poté, co ho dostala, tak moc se tehdy zlobila. To jsi neměla, to jsi v žádném případě neměla, ta myšlenka se jí vracela stále dokola. Ale kdykoli ten přístroj vytáhla z pouzdra, musela ho odemknout. Když ho nepoužila deset minut, znovu se zamkl. Pak přišla poslední kapka, hrozně se vyděsila, když kvůli překlepům zadala nesprávně heslo šestkrát za sebou.

Osm neúspěšných pokusů, jasně stálo napsáno v Lucyiných instrukcích, a blackberry se sám zničí, všechno v něm se vymaže jako ty nahrávky v Mission: Impossible.

Když Scarpettová e-mailem oznámila Lucy, že svůj blackberry někam „založila“, o detailu s heslem se „zapomněla“ zmínit. Jestli někdo má její chytrý telefon, bude to moc zlé, a Scarpettová se toho hrozně bála, bála se Lucy a nejvíc ze všeho se bála sebe. Odkdy jsi tak neopatrná? Přinesla jsi bombu do bytu a zrušila jsi heslo chytrého telefonu. Co to s tebou sakra je? Dělej něco.

Naprav něco. Postarej se o to. Nezmatkuj tady.

Měla by něco sníst, to byla součást problému, žaludek měla prázdný a překyselený. Když něco sní, bude se cítit lépe. Potřebovala dělat něco rukama, zaměstnat je v nějaké činnosti, která byla hojivá, v činnosti kromě sexu. Příprava jídla byla posilující a konejšivá. Když vařila nějaké své oblíbené jídlo, soustředila pozornost na detaily, pomáhalo to obnovit řád a normálnost. Mohla buď vařit, nebo uklízet, a uklízení už měla dost, stále cítila vůni mýdlového roztoku na nábytek, když procházela obývacím pokojem do kuchyně. Otevřela ledničku a hledala v ní inspiraci. Na frittatu, omeletu, vejce, chléb nebo těstoviny neměla chuť.

Něco lehkého a zdravého, jako salát Caprese. To bude dobré. Bylo to letní jídlo, podávalo se jen, když byla sezona rajčat, nejlépe ručně sklízených z vlastní zahrady Scarpettové. Ale ve městech jako Boston a New York, kde byly obchody s biopotravinami nebo zdravou výživou, mohla najít pokladnici rajčat po celý rok, pevná Black Krims, šťavnatá Brandywines, masitá Caspian Pinks, vyzrálá Golden Eggs, sladkokyselá Green Zebras.

Vybrala pár rajčat z košíku na kuchyňské lince, položila je na prkénko a rozkrájela na dílky. Ohřála čerstvou buvolí mozarellu na pokojovou teplotu tak, že ji vložila do uzavíratelného sáčku a na několik minut ponořila do horké vody. Upravila dílky rajčat a sýr do kruhového vzoru na talíř, přidala lístky čerstvé bazalky, bohatě pokapala nefiltrovaným, za studena lisovaným olivovým olejem a nakonec osolila hrubou mořskou solí. Odnesla si občerstvení do jídelny s výhledem na západ na osvětlené obytné výškové budovy a na Hudson, na vzdálený letecký provoz v New Jersey.

Vzala si sousto salátu a otevřela prohlížeč ve svém macbooku. Čas vypořádat se s Lucy. Pravděpodobně už od ní přišla odpověď. Přijme její výtky a vyřídí problém se ztraceným mobilem. Nešlo o triviální obavy, nebyla to žádná maličkost. Scarpettová na to neustále myslela od chvíle, co si poprvé všimla, že zmizel, a teď to už byla posedlost. Celé hodiny se snažila vzpomenout si, co v mobilu je, představit si, k čemu tam může někdo mít přístup, zatímco jedna její část si přála, aby se mohla vrátit do minulosti, kdy její největší starostí bylo jen šmírování, někdo listoval jejím otočným vizitkářem nebo prohlížel její pracovní poznámky, pitevní protokoly a fotografie, které běžně měla na stole. Za starých časů byl její odpovědí na případné indiskrétnosti a únik informací zámek. Vysoce citlivé zápisy ukládala v zamčených kartotékách, a pokud nechávala na stole něco, co neměli ostatní vidět, zamykala dveře kanceláře, když šla ven. Prosté a jednoduché. Jen zdravý selský rozum. Vše se dalo zvládnout. Stačilo schovat klíč.

Když byla hlavní soudní lékařkou ve Virgínii a její kancelář dostala první počítač, i to se dalo zvládnout a Scarpettová necítila žádný velký strach z neznámého, věřila, že zvládne to zlé s tím dobrým. Samozřejmě, existovaly trhliny v bezpečnosti, ale vše se dalo spravit nebo tomu předejít. Mobilní telefony tehdy nepředstavovaly velký problém, ne z počátku, kdy její nedůvěra k nim souvisela spíš s možným používáním skenerů pro odposlouchávání a, prozaičtěji, s tím, že si lidé osvojili nezdvořilý a lehkomyslný zvyk vést hovory, které může slyšet někdo druhý. Taková nebezpečí se ani zdaleka nedala srovnat s těmi, jež existovala dnes. Nedalo se ani vylíčit, co všechno jí teď dělalo starosti. Moderní technologie už nebyla její nejlepší přítel. Často se při jejím používání spálila.

A tentokrát se mohla spálit opravdu ošklivě.

Blackberry Scarpettové byl mikrokosmem jejího osobního a profesionálního života, s telefonními čísly a e-mailovými adresami kontaktů, které by pobouřilo nebo kompromitovalo, kdyby se jejich soukromých informací zmocnil nějaký jedinec se špatnými úmysly. Vždy usilovně chránila rodiny, které postihla nějaká tragická smrt. Tito pozůstalí byli svým způsobem jejími pacienty, spoléhali na její informace, volali jí kvůli detailu, na který si najednou vzpomněli, nebo měli nějakou otázku, teorii, potřebu si promluvit, často při výročích nebo v této roční době, o Vánocích. Důvěrné informace, které Scarpettová sdílela s rodinami a milovanými zemřelých, byly posvátné, nejposvátnější stránka její práce.

Jak nevýslovně hrozné by bylo, kdyby někdo, například pracovník televize, náhodou přišel k těm jménům, z nichž mnohá souvisela s vysoce medializovanými případy, třeba jméno jako Grace Darienová. Ta byla poslední osobou, s níž Scarpettová mluvila, asi ve čtvrt na osm večer, po konferenčním hovoru s Bergerovou, když se spěšně chystala do CNN. Paní Darienová volala Scarpettové na mobil, blízka hysterii, protože tisková zpráva, která identifikovala Toni Darienovou jménem, také uváděla, že Toni byla znásilněna a ubita k smrti. Paní Darienová byla zmatená a panikařila, protože se domnívala, že rána do hlavy je něco jiného než být ubit k smrti, a žádná slova Scarpettové ji nemohla upokojit. Scarpettová nejednala nečestně.

Neinformovala ji nesprávně. Nebyla to její zpráva pro tisk, nebyly to její formulace, a i když to bylo těžké, paní Darienová musela pochopit, proč Scarpettová nezacházela do větších detailů. Sice ji to mrzelo, ale prostě nemohla o případu hovořit víc.

„Vzpomínáte si, co jsem řekla?“ Scarpettová mluvila s paní Darienovou a přitom se převlékala. „Mlčenlivost je velmi důležitá, protože některé detaily zná jen vrah, soudní lékař a policie. Proto vám teď nemohu říci víc.“

No prosím, mluvila jako obhájkyně diskrétnosti a etického chování, a přitom někdo mohl najít informaci o Grace Darienové v mobilu nechráněném heslem a tu nebohou ženu kontaktovat. Scarpettová nemohla přestat myslet na to, co Carley rozhlásila do všech zpráv, detail o žlutém taxíku, který údajně spojoval Toni Darienovou s Hannah Starrovou, a falešnou informaci, že se našly rozkládající se vlasy Hannah. Samozřejmě že by novinář, zvlášť chladnokrevný a zoufalý, chtěl mluvit se všemi Grace Darienovými tohoto světa, a seznam možných hrubých porušení důvěry, zaviněných ztrátou telefonu, se stále prodlužoval, jak si Scarpettová vzpomínala na další a další věci. Vybavovala si jména kontaktů, které si uchovávala od počátku své kariéry nejprve na papíře, pak postupně v elektronické podobě, přenášené z mobilu do mobilu, jak se modernizovaly, až nakonec skončily v přístroji, co koupila Lucy.

V podsložce kontaktů měla stovky jmen, jak odhadovala, mnohá z nich lidí, kteří jí možná už nikdy nebudou důvěřovat, jestli jim někdo jako Carley Crispinová zavolá na mobil, přímou linku nebo domů. Starosta Bloomberg, komisař Kelly, doktor Edison, bezpočet významných činitelů tady i v cizině kromě rozsáhlé sítě forenzních kolegů Scarpettové, lékařů, prokurátorů a státních zástupců, a její rodina, přátelé, doktoři, dentisti, kadeřník, osobní trenér, hospodyně. Místa, kde nakupovala. Co si objednala z internetového obchodu Amazon včetně knih, které četla.

Restaurace. Její účetní. Její soukromý bankéř. Seznam byl stále

delší,

čím

víc

o tom

přemýšlela,

delší

a problematičtější. Uložené hlasové zprávy, které byly vidět na displeji a mohly se přehrát bez hesla. Dokumenty a prezentace v PowerPointu i s grafickými obrázky, které si stáhla z e-mailů, včetně fotografie Toni Darienové z místa činu. Ta, kterou Carley ukázala ve vysílání, mohla pocházet právě z telefonu Scarpettové. A pak se její obavy soustředily na internetové komunikátory, všechny ty aplikace, které umožňují a urychlují stálý kontakt.

Scarpettová

IM

komunikátorům

nedůvěřovala,

považovala takové technologie za nátlak, nikoli za zlepšení, možná za jednu z nejnešťastnějších a nejpošetilejších inovací v dějinách, lidé píší na malé dotekové displeje a klávesnice, zatímco by se měli soustředit na mnohem důležitější činnosti, například řízení auta, přecházení rušné ulice, obsluhu nebezpečných strojů jako letadlo nebo vlak, dávat pozor ve školní třídě, přednáškovém sále, na konferenci nebo v divadle či na koncertě, anebo věnovat pozornost člověku, který je s nimi v restauraci nebo v posteli. Nedávno přistihla studenta medicíny na praxi v OCME, jak během pitvy píše vzkazy a ťuká do droboučkých kláves palci v latexových rukavicích. Vyhodila ho z márnice, vyloučila ho z výuky a požádala doktora Edisona, aby zakázal všechna elektronická zařízení ve všech prostorách za vstupní halou, jenže k tomu jistě nikdy nedojde. Na to bylo příliš pozdě, ručičky hodin by se otočily zpět a nikdo by neposlechl.

Policisté,

lékařsko-právní

vyšetřovatelé,

vědci,

patologové,

antropologové,

odontologové,

forenzní

archeologové, márniční a identifikační technici a členové ochranky by se nikdy nevzdali svého PDA, iPhonu, blackberry, mobilu nebo pageru, a navzdory jejímu neustálému varování kolegů před šířením důvěrných informací přes komunikátory, e-maily či, chraň bůh, pořizováním fotografií nebo videí na těchto zařízeních, se to stejně stávalo. I ona podlehla posílání textových zpráv a stahování obrázků a fotografií mnohem víc, než bylo moudré, a začala v tom být poněkud lehkomyslná. V těchto dnech trávila tolik času v taxících a na letištích, a tok informací nikdy nepřestával, nedopřával nikomu oddechu a téměř nic z toho nebylo chráněno heslem, protože ji to obtěžovalo nebo možná nechtěla být pod kontrolou své neteře.

Scarpettová klikla na příchozí poštu. Nejnovější e-mail, poslaný před pár minutami, byl od Lucy, s provokativním označením předmětu:

SLEDUJ DROBEČKY

Scarpettová ho otevřela.

Tetě

Kay:

Připojen

je

záznam

dat

GPS

z taktického sledování aktualizovaných každých 15 s.

Zařadila jsem jen klíčové časy a místa přibližně od 19.15, kdy sis odložila kabát v šatně maskérny, patrně s BB

v kapse.

Obrázek vydá za tisíc slov. Projdi si slideshow a udělej si vlastní závěr. Vím, jaký je můj. Netřeba dodávat, že jsem ráda, že jsi v bezpečí. Marino mi řekl o FedExu., L

První fotografie v sadě obrázků ukazovala to, co Lucy nazvala „pohled na Time Warner Center z ptačí perspektivy“ neboli detailní záběr z výšky. Poté následovala mapa s adresou ulice včetně souřadnic. Blackberry Scarpettové byl bezpochyby v Time Warner Center v 19.30, kdy dorazila ke vchodu do severní věže na 59. ulici, prošla bezpečnostní kontrolou, vyjela výtahem do pátého patra, prošla po chodbě do maskérny a pověsila si kabát do šatny.

V té chvíli byla v místnosti jen ona a maskérka a nikdo jiný se nemohl dostat do kapsy jejího kabátu dalších asi dvacet minut, kdy byla na židli, nalíčili ji a pak jen seděla, čekala a sledovala Campbell Brownovou v televizoru, který byl v maskérně stále zapnutý.

Pokud si Scarpettová dobře vzpomínala, zvukový technik jí instaloval mikrofon asi deset minut před půl devátou, nejméně o dvacet minut dřív než obvykle, jak si teď uvědomila, zavedl ji do studia a usadil ke stolu. Carley Crispinová se objevila až pár minut před devátou, posadila se proti ní, popíjela minerálku brčkem, vyměnila si s ní zdvořilosti a pak začalo vysílání. Během pořadu a než Scarpettová opustila budovu těsně před jedenáctou, zůstala poloha blackberry, podle Lucy, stále stejná s jednou výhradou:

Pokud byl tvůj BB přenesen na jiné místo na stejné adrese

– např.

do

jiné

místnosti

či

patra

–

zeměpis. souřadnice by se nezměnily. Takže to nemůžu vědět.

Jen to, že byl v budově.

Poté, skoro v jedenáct, když Carley Crispinová a Scarpettová odešly z Time Warner Center, mobil budovu opustil také. Scarpettová sledovala jeho cestu v záznamu, na obrázcích, pak klikla na pohled z výšky, tentokrát na Columbus Circle, a poté další na její činžovní dům v Central Park West, pořízený ve 23.16. Tady by se dalo soudit, že Scarpettová měla telefon stále v kapse kabátu a systém WAAS sledoval a zaznamenával každých patnáct sekund její vlastní pohyb, jak šla domů. Ale ve skutečnosti to tak být nemohlo. Benton se jí několikrát snažil dovolat. Kdyby měla mobil v kapse, proč nezvonil? Nevypnula ho. To téměř nikdy nedělala.

Důležitější bylo, jak si Scarpettová uvědomila, že vešla do svého domu, ale její blackberry nikoli. Další fotografie ukazovaly sérii leteckých záběrů, mapy a adresy, které zachycovaly podivnou cestu, jíž se ubíral její telefon počínaje návratem do Time Warner Center, pak po Šesté Avenue a zastavil se u čísla 60 na Východní 54. ulici.

Scarpettová zvětšila záběr z ptačí perspektivy a prohlížela si shluk žulově šedých budov krčících se mezi mrakodrapy, nehybná auta a taxíky na ulici, a poznala v pozadí Muzeum moderního umění, Seagramovu budovu, francouzskou gotickou věž kostela sv. Tomáše.

Lucyina poznámka:

V. 54. ul. č. 60 je hotel Elysée, kde je mj. Monkey Bar, ne „oficiálně otevřený“, pokud tě neznají. Jako soukromý klub, velmi exkluzivní, velmi hollywoodský. Podnik pro celebrity a vlivné lidi.

Bylo možné, že Monkey Bar byl otevřený ještě teď, ve tři sedmnáct ráno? Podle Lucyiných záznamů to vypadalo, že blackberry Scarpettové je stále na té adrese na Východní 54. ulici. Vzpomněla si, co Lucy říkala o souřadnicích.

Možná Carley nešla vůbec do Monkey Baru, ale zdržovala se ve stejné budově.

Scarpettová poslala své neteři e-mail:

Bar stále otevřen, nebo je BB případně v hotelu?

Lucyina odpověď:

Může být v hotelu. Mám práci se svědkem, jinak bych tam zašla sama.

Scarpettová:

Může tam jít Marino, pokud není s tebou.

Lucy:

Myslím, že bych ho měla zneutralizovat. Většina tvých dat je zálohovaná na serveru. Budeš v pořádku.

Marino se mnou není.

Tím Lucy vyjadřovala, že by mohla na dálku získat přístup k blackberry Scarpettové a vymazat většinu uložených dat a nastavení, v podstatě vrátit mobil do původního nastavení z výroby. Pokud bylo podezření Scarpettové správné, bylo na to už pozdě. Mobil byl mimo její dosah posledních šest hodin, a jestli ho ukradla Carley Crispinová, měla spoustu času zmocnit se pokladnice důvěrných informací a využít je už dřív, což by vysvětlovalo zveřejnění fotografie z místa činu v živém vysílání. To Scarpettová nehodlala odpustit a chtěla to dokázat.

Odepsala:

Žádnou neutralizaci! BB a to, co v něm je, jsou důkazy.

Prosím sleduj dál. Kde je Marino? Doma?

Lucyina odpověď:

BB se nepohnul z této polohy poslední tři hodiny.

Marino je v RTCC.

Scarpettová neodpověděla. Nechtěla se zmiňovat o problému s heslem, ne za těchto okolností. Lucy by se mohla rozhodnout zničit blackberry i přes její žádost, protože

v poslední

době

zřejmě

žádné

svolení

nepotřebovala. Bylo překvapující, do čeho všeho byla Lucy zasvěcená, a Scarpettovou to znepokojovalo, nešlo jí z hlavy cosi, co nedovedla přesně definovat. Lucy věděla, kde je blackberry, patrně věděla, kde je Marino, zdálo se, že investovala do každého způsobem zcela jiným než v minulosti. Co ještě její neteř ví a proč tak horlivě každého hlídá, nebo aspoň má tu možnost? Pro případ, že tě unesou, prohlásila tehdy Lucy, a nežertovala. Nebo když mobil ztratíš. Když ho necháš v taxíku, najdu ho, vysvětlovala.

Bylo to zvláštní. Scarpettová si vzpomněla na dobu, kdy se ty elegantní přístroje objevily a ona obdivovala jejich promyšlenost, přesnost a inteligenci, na to, jak je Lucy překvapila svým dárkem. Bylo to v sobotu odpoledne, poslední listopadovou sobotu, devětadvacátého, jak si Scarpettová dobře pamatovala. Byla s Bentonem ve fitcentru, měli schůzku s trenérem, pak následovala pára, sauna a poté časná večeře a kino, Billy Elliot. Měli svůj zavedený program a Lucy ho znala.

Věděla, že fitcentrum v jejich domě je jediné místo, kam si nikdy neberou telefony. Byl tam hrozně špatný příjem a stejně je nepotřebovali, protože byli nedostupní. Naléhavé telefonáty mohly být přesměrovány do recepce fitcentra.

Když se tehdy vrátili do bytu, nové blackberry tam už čekaly, každý ovázaný červenou stuhou, na jídelním stole s lístkem s vysvětlením, že Lucy, která měla od bytu klíč, přišla během jejich nepřítomnosti a importovala data z jejich starých mobilních telefonů do těchto nových zařízení.

Kromě tohoto sdělení tam byly podrobné instrukce. Podobně to zřejmě udělala s Bergerovou a Marinem.

Scarpettová vstala od jídelního stolu a přešla k telefonu.

„Hotel Elysée. Přejete si prosím?“ odpověděl muž s francouzským přízvukem.

„Carley Crispinovou, prosím.“

Dlouhá odmlka, pak: „Madam, opravdu si přejete, abych zavolal do jejího pokoje? Je dost pozdě.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

14

Lucy konečně přestala ťukat do klávesnice. Přestala se dívat na mapy a psát e-maily. Chystala se říct něco, co by neměla. Bergerová to vytušila, ale nemohla jí v tom zabránit.

„Sedím tu a ptám se, co si pomyslí vaši fanoušci,“

obrátila se Lucy na Hapa Judda. „Snažím se vžít do duševního rozpoložení některého z vašich fandů. Velká filmová hvězda, do které jsem úplný blázen, teď přemýšlím jako váš fanoušek. A představím si, jak můj idol Hap Judd s latexovou rukavicí místo kondomu šoustá s mrtvolou devatenáctileté holky v lednici nemocniční márnice.“

Hap Judd byl ohromený, jako by dostal políček, ústa otevřená, tvář temně zrudlou. Už už chtěl vybuchnout.

„Lucy, teď mě napadlo, že Jet Ranger možná potřebuje vyvenčit,“ promluvila Bergerová po chvíli.

Starý buldok spal nahoře v Lucyině bytě a byl na procházce ani ne před dvěma hodinami.

„Ještě ne.“ Lucyiny zelené oči se střetly s očima Bergerové. Neohroženost, umíněnost. Kdyby Lucy nebyla Lucy, Bergerová by ji vyhodila.

„Chcete ještě vodu, Hape?“ zeptala se Bergerová. „Já si rozhodně dám dietní pepsi.“ Pevně opětovala Lucyin pohled. Nebyl to návrh. Ale příkaz.

Potřebovala být se svědkem chvíli o samotě a chtěla, aby Lucy couvla a nechala toho. Tohle bylo trestní vyšetřování, ne bezohledná jízda vozem. Co se to s Lucy sakra dělo?

Bergerová se znovu obrátila k Juddovi. „Mluvili jsme o tom, co jste říkal Erikovi. Tvrdí, že jste měl sexuální narážky na dívku, která právě zemřela v té nemocnici.“

„Nikdy jsem neřekl, že jsem udělal něco tak nechutného!“

„Mluvil jste s Erikem o Farrah Lacyové. Řekl jste mu, že máte podezření na nevhodné chování v nemocnici. Že se personál, zaměstnanci pohřebního ústavu oddávají nevhodnému chování s jejím mrtvým tělem, možná i s jinými mrtvými,“ promlouvala Bergerová dál k Juddovi, zatímco Lucy vstala od stolu a odešla z místnosti. „Proč jste se o tom všem zmiňoval člověku, kterého neznáte? Možná proto, že jste si zoufale přál přiznat se, potřeboval jste utišit pocit viny. Když jste mluvil o tom, co se děje v Park General, ve skutečnosti jste hovořil o sobě. O tom, co jste udělal.“

„To je nesmysl! Kdo mě sakra osočuje?“ zaječel Judd.

„Jde o peníze? Zkouší mě ten malej sráč vydírat nebo co? Je to nějaká hnusná lež, co si vymyslela ta vyšinutá mrcha Dodie Hodgeová?“

„Nikdo se vás nesnaží vydírat. Nejde o peníze nebo o to, že vás někdo údajně pronásleduje. Jde o to, co jste dělal v Park General, než jste přišel k penězům, patrně předtím, než se na vás zaměřili stalkeři.“

Na blackberry Bergerové, který měla hned vedle sebe na stole, zazněl tón. Někdo jí právě poslal e-mail.

„Mrtvá těla. Chce se mi zvracet, jen na to pomyslím,“

protestoval Judd.

„Ale myslel jste na to víc než dost, že ano,“ konstatovala Bergerová.

„Co tím naznačujete?“

„Uvidíte,“ odpověděla.

„Hledáte obětního beránka, nebo si chcete udělat jméno na můj úkor, krucinál?“

Bergerová nepřipomněla, že si už jméno udělala a nepotřebuje pomoc druhořadého herce.

Řekla: „Znovu opakuji, že chci pravdu. Pravda je léčivá.

Budete se cítit lépe. Lidé chybují.“

Utřel si oči, nohou podupával tak usilovně, že málem spadl ze židle. Bergerové se nelíbil, ale ještě méně se sobě líbila sama. Důrazně si připomněla, že si to způsobil sám, mohl se tomu vyhnout, kdyby byl ochotnější, když mu poprvé volala před třemi týdny. Kdyby s ní promluvil, nepovažovala by za nutné přijít s plánem, který začal žít vlastním životem. O to se postarala Lucy. Bergerová nikdy neměla v úmyslu trestně stíhat Hapa Judda za to, co se údajně stalo v nemocnici Park General, a měla malou, anebo spíš žádnou důvěru k nějakému zkouřenému poskokovi a práskači jménem Eric, s nímž nikdy nemluvila a ani se s ním nesetkala. Mluvil s ním Marino. Marino říkal, že mu Eric vyprávěl o Park General, a ta informace jistě byla znepokojivá, možná obviňující. Ale Bergerovou zajímal mnohem větší případ.

Hap Judd byl klientem vysoce uznávané a úspěšné finanční společnosti Hannah Starrové, ale nepřišel o své jmění, ani o cent, při podvodu, který Bergerová označovala za kopii Ponziho schématu. Zachránilo ho to, že Hannah údajně čtvrtého srpna stáhla jeho investice z akciového trhu.

Tentýž den byly na jeho bankovní konto zaslány přesně dva miliony dolarů. Jeho původní investice ve výši jedné čtvrtiny této částky, realizovaná o rok dřív, nikdy nebyla na trhu, ale v kapsách realitní investiční bankovní firmy Bay Bridge Finance, jejíhož výkonného ředitele nedávno zatkla FBI za rozsáhlý podvod. Hannah by jistě předstírala nevědomost, řekne, že o podvodných čachrech v Bay Bridge Finance nevěděla o nic víc než renomované finanční instituce, charitativní společnosti a banky, které se staly oběťmi Bernarda Madoffa a jemu podobných. Hannah by bezpochyby tvrdila, že byla napálena jako spousta dalších.

Ale Bergerová tomu nevěřila. Načasování transakce, kterou Hannah iniciovala v zájmu Hapa Judda, zjevně bez pokynu od něj nebo od někoho jiného, dokazovalo, že přesně věděla, do čeho je zapletená, a na těchto intrikách se podílela. Vyšetřování jejích finančních záznamů, které probíhalo od jejího zmizení den před Díkůvzdáním, naznačovalo, že Hannah, jediná dědička jmění a společnosti po svém zesnulém otci Rupeovi Starrovi, používala vynalézavé obchodní praktiky, zvlášť když šlo o účtování klientům. Ale to z ní ještě nedělalo zločince. Nic nebylo nápadné, dokud Lucy neobjevila ten převod dvou milionů dolarů Hapu Juddovi. Pak najednou zmizení Hannah, zatím považované za sexuální zločin, a tedy spadající pod Bergerovou, začalo nabývat jiné podoby. Bergerová spojila síly s dalšími státními zástupci a analytiky z vyšetřovací sekce svého úřadu, především z oddělení pro podvody, a také konzultovala FBI.

Vedla přísně tajné vyšetřování, o němž veřejnost nic nevěděla, protože Bergerová rozhodně nechtěla hlásat do světa své přesvědčení, že navzdory populárním teoriím se Hannah Starrová nestala obětí nějakého sexuálního psychopata. A jestli byl do toho zapleten žlutý taxík, nejspíš ji právě ten odvezl na letiště, kde nastoupila do soukromého letadla, což bylo přesně podle plánu. Měla nastoupit na palubu svého Gulfstreamu v Den díkůvzdání, odletět do Miami a pak do Saint Barts. Ale neukázala se, protože měla jiné plány, tajnější. Hannah Starrová byla podvodnice, velmi pravděpodobně naživu a na útěku a rozhodně by nechránila Hapa Judda před zlým finančním osudem, pokud by o něj neměla víc než profesionální zájem. Měla pro svého slavného klienta slabost a Judd mohl vědět, kde Hannah je.

„Nemohl jste tušit, že Eric zavolá do mé kanceláře v úterý ráno, bude mluvit s mým vyšetřovatelem a zopakuje mu všechno, co od vás slyšel,“ řekla Bergerová Juddovi.

Kdyby se Marino dostavil k tomuto výslechu, mohl jí teď pomoci. Mohl zopakovat, co mu Eric sdělil. Bergerová se cítila osamocená a znevážená. Lucy se chovala neuctivě a tajila před ní různé věci a Marino byl až moc zaneprázdněný.

„Ironií je,“ pokračovala Bergerová, „že si vůbec nejsem jistá, jestli vás Eric podezříval, nebo se spíš chtěl předvádět.

Chtěl se vytahovat, že se schází s filmovou hvězdou, že má informace o obrovském skandálu, chtěl být jako další americká superstar ve všech zprávách, což dnes zřejmě chce skoro každý. Naneštěstí pro vás jsme začali Erikovu historku o skandálu v Park General prověřovat. A ukazuje se, že na ní něco je.“

„Je to jen užvaněný grázl.“ Judd byl teď, když Lucy odešla z místnosti, klidnější.

„Ověřili jsme to, Hape.“

„To bylo před čtyřmi lety. Tak nějak, je to dávno, co jsem tam pracoval.“

„Čtyři roky nebo padesát let,“ prohodila Bergerová.

„Tady není žádná promlčecí lhůta. I když připouštím, že jste dal lidem z New Yorku neobvyklý právní úkol. Obecně, když narazíme na případ, kdy byly zhanobeny lidské ostatky, mluvíme o archeologii, ne nekrofilii.“

„Chcete, aby to byla pravda, ale není,“ trval na svém.

„Přísahám. Nikomu bych neublížil.“

„Věřte mi. Nikdo nechce, aby něco takového byla pravda,“ odvětila Bergerová.

„Přišel jsem, abych vám pomohl.“ Ruce se mu třásly, když si utíral oči. Možná to hrál, chtěl, aby ho Bergerová litovala. „Tahle druhá věc? Je to omyl, zatracený omyl, všechno, co ten chlap říkal.“

„Eric byl velmi přesvědčivý.“ Kdyby tu k čertu byl Marino, pomohl by jí. Měla na něj zlost.

„Zkurvenej sráč, ať jde do hajzlu. Dělal jsem si srandu, když jsme odešli z baru. Zapálili jsme si brko. Vtipkoval jsem o té věci v nemocnici. Jen jsem se vytahoval.

Panebože, něco takového přece nemusím dělat. Proč bych to dělal? Byly to jen kecy, tráva a kecy a k tomu možná navrch nějaká tequila. No tak jsem byl v rauši v tom baru a ten chlap… Zasraná pitomá nula. Ať jde do prdele. Zažaluju ho, až se podělá, zničím ho. To mám za to, že jsem hodnej k nějakýmu mizernýmu svinskýmu fandovi.“

„Proč si myslíte, že Eric je váš obdivovatel?“ zeptala se Bergerová.

„Přišel za mnou k baru. Popíjím, hledím si svého, a on mě požádal o autogram. Udělal jsem chybu, že jsem byl milý, a najednou jsme šli spolu a on se mě vyptával na ty blbiny, zjevně v naději, že jsem gay, což nejsem, nikdy jsem nebyl.“

„Eric je gay?“

„Chodí do baru Stonewall Inn.“

„Vy taky,“ upozornila Bergerová.

„Jak jsem řekl, nejsem gay a nikdy jsem nebyl.“

„To je pro vás zvláštní místo,“ poznamenala Bergerová.

„Stonewall Inn je jeden z nejslavnějších podniků pro gaye v zemi, dokonce symbol hnutí za práva gayů. To není přesně lokál pro heterosexuály.“

„Když jste herec, chodíte na různá místa, abyste mohli hrát všechny typy postav. Hraju podle Stanislavského metody, víte, studuju prostředí. To je moje specialita, odtud beru nápady a promýšlím je. Je o mně známo, že si vyhrnu rukávy a udělám, co je zapotřebí.“

„Chodit do gay baru je studium?“

„Nemám problém s tím, kde se pohybuju, protože si jsem jistý sám sebou.“

„Co ještě studujete, Hape? Znáte dobře farmu těl v Tennessee?“

Judd se zatvářil zmateně, pak nevěřícně. „Co? Lezete mi teď do pošty?“

Bergerová neodpověděla.

„No tak jsem si od nich něco objednal. Kvůli studiu.

Hraju v jednom filmu archeologa a vykopáváme tam morovou jámu, víte, s kosterními pozůstatky. Stovky a tisíce koster. Je to prostě studium, a dokonce jsem chtěl zjistit, jestli bych mohl zajet na jih do Knoxville, abych měl představu, jaké to je být u něčeho takového.“

„Být u těl, která se rozkládají?“

„Jestli chcete být věrohodný, musíte to vidět, čichat, abyste to mohli zahrát. Zajímá mě, co se stane, když tělo bylo v zemi nebo někde leželo. Jak to vypadá po uplynutí dlouhé doby. Nemusím vám to vysvětlovat, nemusím vám vysvětlovat svoje herectví, svou kariéru, sakra. Nic jsem neudělal. To vy jste porušili moje práva, nabourali jste se mi do e-mailu.“

„Nevzpomínám si, že bych říkala, že jsme pronikli do vaší pošty.“

„Museli jste.“

„Vyhledávání dat,“ odpověděla Bergerová a Judd se jí buď díval do očí, nebo se rozhlížel kolem, ale už si ji neprohlížel od hlavy k patě. To dělal, jen když tu byla Lucy.

„Půjčujete si počítače, které jsou připojené na nějaký server, něco si objednáte po internetu, je úžasné, jakou stopu lidé zanechávají. Promluvme si ještě o Erikovi,“ vybídla ho Bergerová.

„Ten hnusnej buzerant.“

„Řekl vám, že je gay?“

„Chtěl mě sbalit, jasný? Bylo to naprosto jasné, víte, vyptával se mě na osobní věci, na mou minulost, a já se zmínil, že jsem měl spoustu různých zaměstnání, mimo jiné jsem na částečný úvazek dělal laboranta v nemocnici.

Teplouši se na mě lepí v jednom kuse,“ dodal.

„Zmínil jste se o svém dřívějším zaměstnání v nemocnici vy, nebo on?“

„Nevzpomínám si, jak na to přišla řeč. Vyptával se mě na kariéru, jak jsem začínal, a já mu pověděl o té nemocnici.

Mluvil jsem o tom, co jsem dělal, když jsem se snažil zlepšit své herectví natolik, aby mě uživilo. Pomáhal jsem při flebotomiích, odebíral vzorky, dokonce jsem vypomáhal v márnici, vytíral podlahy, převážel těla z lednice a zpátky, cokoli potřebovali.“

„Proč?“ zeptala se Lucy, která se mezitím vrátila s dietní pepsi a lahví vody.

„Co tím myslíte?“ Judd k ní natáhl hlavu a jeho chování se změnilo. Nenáviděl ji. Nijak se to nesnažil zastírat.

„Proč brát tak mizernou práci?“ Lucy otevřela plechovku s dietní pepsi, postavila ji před Bergerovou a posadila se.

„Mám jenom střední školu,“ odpověděl, ale nepodíval se na ni.

„Proč jste nedělal třeba modela, když jste se snažil prosadit jako herec?“ Lucy navázala tam, kde přestala, urážela ho, vysmívala se mu.

Bergerová jí věnovala jen částečnou pozornost, protože ji rozptýlil tón druhé zprávy, který se ozval v jejím mobilu.

Zatraceně, kdo se ji pokouší zastihnout ve čtyři ráno? Asi zas Marino. Příliš zaneprázdněný, aby se ukázal, a teď ji znovu vyrušuje. Anebo někdo jiný. Nemusí to být Marino.

Přisunula si mobil blíž, zatímco Hap Judd dál mluvil a adresoval své odpovědi jí. Měla by si ty zprávy přečíst, a tak nenápadně zadala své heslo.

„Trochu jsem pracoval i v modelingu. Dělal jsem všechno možné, abych si vydělal a získal zkušenosti z reálného života,“ odpověděl. „Nebojím se práce. Nebojím se ničeho, kromě lidí, co o mně svinsky lžou.“

První e-mail, poslaný před pár minutami, byl od Marina:

nutný příkaz k domovní prohlídce co nejdřív ohledně incidentu týkajícího se doktorky posílám fakta o případu za pár

„Neštítím se ničeho,“ mluvil dál Judd. „Jsem jeden z těch lidí, kteří udělají, co je zapotřebí. Nikdy jsem nedostal nic zadarmo.“

Marino tím oznamoval, že píše koncept příkazu k domovní prohlídce, který brzy pošle e-mailem Bergerové.

Pak bude jejím úkolem zkontrolovat přesnost a formulace, kontaktovat soudce, kterému může volat v kteroukoli dobu, a zajet k němu domů, aby příkaz podepsal. Jaký příkaz a proč je tak bezodkladně nutný? Co se děje se Scarpettovou? Bergerová by ráda věděla, jestli to souvisí s podezřelým balíčkem, který v noci nechali v jejím domě.

„Proto můžu hrát role, které dostávám, tak přesvědčivě.

Protože nemám strach, ani z hadů nebo brouků,“ vykládal Judd Bergerové, která pozorně poslouchala a současně četla e-maily. „Myslím tím, že bych mohl být jako Gene Simmons a strčit si do úst netopýra nebo plivat oheň.

Spoustu kaskadérských kousků dělám sám. S ní mluvit nechci. Odejdu, jestli s ní budu muset mluvit.“ Zlostně pohlédl na Lucy.

Druhý e-mail, který právě přišel, byl od Scarpettové: Re: Příkaz k prohlídce. Podle své praxe a zkušenosti soudím, že prohlídka kvůli ukradenému zařízení pro ukládání dat bude vyžadovat forenzního odborníka.

Marino a Scarpettová byli zjevně v kontaktu, i když Bergerová neměla ponětí, o jaké ukradené zařízení jde nebo co se má prohledat. Nedovedla si představit, proč Scarpettová nedala stejnou instrukci Marinovi, aby mohl zařadit forenzního experta do dodatku k povolení. Místo toho Scarpettová psala přímo Bergerové, že chce, aby s prohlídkou pomohl civilista, někdo, kdo se vyzná v zařízeních na ukládání dat, jako jsou počítače. Pak to Bergerové došlo. Scarpettová potřebuje, aby na místě činu byla Lucy, a žádá Bergerovou, aby to zařídila. Z nějakého důvodu to bylo velmi důležité.

„To, co jste předvedl v nemocniční márnici, byl pořádný kaskadérský kousek,“ prohodila Lucy k Juddovi.

„Žádný kaskadérský kousek jsem nedělal.“ Všechny odpovědi adresoval Bergerové. „Jen jsem žvanil, říkal jsem, že si myslím, že se to možná děje, nejspíš když přišli z pohřebního ústavu, protože byla opravdu hezká a vůbec ne tak rozmlácená na někoho, kdo měl tak těžká poranění.

Napůl jsem žertoval, i když mě někdy napadlo, jaké sklony asi mají někteří z těch pohřebáků, a to je celá pravda.

Někteří, co jsem tam poznal, vypadali dost podezřele.

Myslím, že lidi dělají nejrůznější věci, když jim to může projít.“

„Tohle budu citovat,“ řekla Lucy. „Hap Judd prohlašuje, že lidé dělají cokoli, když jim to může projít. Okamžitý titulek na Yahoo.“

Bergerová se k ní otočila: „Možná je teď vhodná chvíle mu ukázat, co jsme našli.“ Pak k Juddovi: „Jistě jste slyšel o umělé inteligenci. Tohle je ještě vyspělejší. Nemyslím, že jste byl zvědavý, proč jsme vás požádali, abyste se s námi setkal právě tady.“

„Tady?“ Rozhlédl se po místnosti, na jeho tváři dokonalého amerického krasavce nechápavý výraz.

„Vy jste určil čas. Já určila místo. Tenhle technologicky špičkově vybavený minimalistický prostor,“ ukázala Bergerová. „Vidíte všude ty počítače? To je forenzní počítačová investigativní firma.“

Judd nereagoval.

„Proto jsem to místo vybrala. A dovolte mi to objasnit.

Lucy je investigativní konzultantka spolupracující s úřadem státního zástupce, ale je ještě mnohem víc. Bývalá agentka FBI, ATF, nebudu vás obtěžovat jejím životopisem, trvalo by to dlouho, ale vaše označení, že není skutečný polda, není příliš přesné.“

Zdálo se, že stále nechápe.

„Vraťme se k tomu, kdy jste pracoval v Park General,“

pokračovala Bergerová.

„Já si opravdu nepamatuju, tedy, skoro nic, ani o té situaci.“

„Jaké situaci?“ zeptala se Bergerová tónem, který Lucy s oblibou popisovala jako „klid před bouří“. Jenže když to Lucy říkala, nemyslela to jako kompliment.

„S tím děvčetem,“ odpověděl Judd.

„Farrah Lacyovou,“ upřesnila Bergerová.

„Ano, chci říct ne. Snažím se, ale pořád vám říkám, že to bylo dávno.“

„To je na počítačích to krásné,“ poznamenala Bergerová.

„Je jim jedno, jestli to bylo dávno. Zvlášť Lucyiny počítače, její aplikace neuronových sítí, programové konstrukce, které napodobují mozek. Dovolte, abych vám osvěžila paměť ohledně vašich dávných dnů v Park General. Když jste vešel do nemocniční márnice, musel jste použít bezpečnostní kartu. Zní vám to povědomě?“

„Snad. Myslím tím, že takový by byl postup.“

„Takže, kdykoli jste použil bezpečnostní kartu, její kód byl zapsán do nemocničního počítačového systému.“

„Spolu s nahrávkami z bezpečnostních kamer,“ doplnila Lucy. „Spolu s vašimi e-maily, protože zůstaly na nemocničním serveru, který automaticky zálohuje data, což znamená, že stále mají elektronické záznamy z doby, kdy jste tam pracoval. Včetně všeho, co jste napsal, na jakémkoli stolním počítači, který jste si v nemocnici půjčil.

A jestli jste se odtud připojil k soukromé e-mailové schránce, tak ty mají taky. Všechno je propojené. Jde jen o to, vědět jak. Nebudu vás unavovat spoustou počítačového žargonu, ale právě tohle tu dělám. Spojuju věci stejně, jako to právě v tuto chvíli dělají neurony ve vašem mozku.

Vstupy, výstupy, ze senzorických a motorických nervů ve vašich očích, z rukou, signálové toky, které mozek skládá dohromady, aby plnil úkoly a řešil problémy. Obrazy, představy, psané zprávy, rozhovory. Dokonce psaní scénářů.

Vše vzájemně propojené a vytvářející vzorce, takže je možné to objevit, posoudit a předvídat.“

„Jaké psaní scénářů?“ Judd měl sucho v ústech, a když promluvil, jazyk se mu lepil na patro. „Nemám ponětí, o čem mluvíte.“

Lucy něco vyťukala na klávesnici. Pak namířila dálkový ovladač na plochou obrazovku připevněnou na stěně. Judd sáhl po lahvičce s vodou, chvíli zápolil s uzávěrem, pak se zhluboka napil.

Plochá obrazovka se rozdělila do oken, každé vyplněné obrazem: mladší Hap Judd v operačním oděvu jde do nemocniční márnice, bere z krabice latexové rukavice, otevírá velkou lednici z nerezové oceli; novinová fotografie devatenáctileté

Farrah

Lacyové,

velmi

hezké

Afroameričanky se světlou pletí v úboru roztleskávačky s třásněmi v ruce a s úsměvem; e-mail; stránka ze scénáře.

Lucy klikla na stránku ze scénáře a ta vyplnila celou obrazovku:

STŘIH NA:

INT. LOŽNICE, NOC

Krásná žena v posteli, přikrývka stažená, shrnutá kolem jejích bosých nohou. Vypadá mrtvá, ruce složené na hrudi ve zbožné póze. Je úplně nahá. VETŘELEC, kterého nemůžeme rozeznat, přichází blíž, blíž, blíž!

Sevře jí kotníky, přisune její poddajné tělo k patě postele a roztáhne jí nohy. Slyšíme cinkot rozepínané přezky opasku.

VETŘELEC

Dobrá zpráva. Jsi na cestě do nebe.

Kalhoty spadnou na podlahu.

„Kde jste to sebrali? Kdo vám to hergot dal? Nemáte právo dívat se mi do pošty,“ vyhrkl Hap Judd hlasitě.

„A není to tak, jak si myslíte. Chcete mě doběhnout!“

Lucy klikla myší a plochou obrazovku vyplnil e-mail:

Hele, co s takovou pyčou. Vyjebej s ní. Nemislím doslova. Brnkni, jesli chceš něco studenýho.

Hap

„Myslel jsem drink.“ Slova z něj vycházela s námahou.

Hlas se mu třásl. „Nepamatuju si, komu jsem… Podívejte, muselo jít o nějaký alkohol. Ptal jsem se někoho, jestli si chce se mnou zajít na skleničku.“

„Já nevím,“ poznamenala Lucy k Bergerové. „Zřejmě se domnívá, že jsme interpretovali to ,studené‘ jako něco jiného. Třeba mrtvolu? Měl byste občas používat kontrolu pravopisu,“ obrátila se zase k Hapovi. „A měl byste být opatrný na to, co děláte, co píšete do e-mailu, jaké textové zprávy na počítačích, které jsou připojené k serveru.

Například nemocničnímu. Můžeme tu sedět celý týden, jestli chcete. Mám počítačové aplikace, které spojují každičký kousek celého vašeho podělaného falešného života.“

Byla to lež. V tuto chvíli měly velmi málo, ne o moc víc než to, co psal na nemocničních počítačích, jeho e-maily, to, co tehdy zůstalo na serveru, plus záběry z bezpečnostních kamer a záznamy vstupů do márnice z období dvou týdnů, kdy byla hospitalizovaná Farrah Lacyová. Nebyl čas prozkoumat cokoli dalšího. Bergerová se bála, když pohovor s Juddem odloží, že už nikdy nebude mít šanci. Říkala tomu „bleskový útok“. Ale jestli se předtím kvůli tomu cítila nepříjemně, teď rozhodně byla mimo svou zónu komfortu.

Měla pochybnosti. Vážné pochybnosti. Lucy celou záležitost hnala dopředu. Směřovala k nějakému cíli. A neohlížela se na to, jak se tam dostane.

„Nic dalšího nechci vidět,“ protestoval Judd.

„Spousty věcí, které se musely projít. Už z toho šilhám.“

Lucy poklepala ukazováčkem na macbook. „Všechno stažené. Věcí, o kterých pochybuju, že si je pamatujete, nemáte o nich tušení. Těžko říct, co by s tím udělali policajti. Paní Bergerová? Co by s tím udělali policajti?“

„Znepokojuje mě to, co se dělo, když oběť byla ještě naživu,“ řekla Bergerová, protože tu hru musela dohrát.

Nemohla teď přestat. „Farrah byla v té nemocnici dva týdny, než zemřela.“

„Přesně dvanáct dní,“ dodala Lucy. „Na přístrojích a už nikdy nenabyla vědomí. Pět z těch dnů měl Hap službu, pracoval v nemocnici. Byl jste někdy v jejím pokoji, Hape?

Obsloužil jste se, když byla v kómatu?“

„To vy jste tady nenormální!“

„Udělal jste to?“

„Už jsem vám řekl,“ otočil se k Bergerové. „Ani nevím, kdo to je.“

„Farrah Lacyová,“ opakovala Bergerová jméno.

„Devatenáctiletá roztleskávačka, jejíž fotografii jste viděl ve zprávách, v Harlem News. Stejnou fotografii, jakou jsme vám teď ukázali.“

„Stejnou fotografii, kterou jste si sám poslal e-mailem,“

přidala se Lucy. „Budu hádat. Nevzpomínáte si. Tak vám to připomenu. Poslal jste si ji e-mailem tentýž den, co se objevila v on-line zprávách. Poslal jste si článek o té autonehodě. To považuju za velmi zajímavé.“

Klikla zpět na fotografii Farrah Lacyové v uniformě roztleskávačky. Hap Judd odvrátil oči.

„O žádné autonehodě nic nevím,“ zamumlal.

„Rodina se vracela domů z Marcus Garvey Memorial Parku v Harlemu,“ zrekapitulovala Bergerová. „Krásné nedělní odpoledne v červenci 2004, muž telefonující mobilem jel na červenou na Lenox Avenue, rozsekal je.“

„Nevzpomínám si,“ opakoval Judd.

„Farrah utrpěla takzvaný uzavřený úraz hlavy, což je v podstatě pohmoždění mozku způsobené nepenetrujícím poraněním,“ pokračovala Bergerová.

„Nepamatuju si. Jen si matně vybavuju, že byla v té nemocnici.“

„Správně. Pamatujete si, že Farrah byla pacientkou v nemocnici, kde jste tehdy pracoval. Na přístrojích na jednotce intenzivní péče. Někdy jste chodil na JIP dělat odběry krve, vzpomínáte si?“ otázala se Bergerová.

Hap neodpověděl.

„Není pravda, že jste měl pověst, že umíte zručně odebírat krev ze žíly?“ ptala se dál Bergerová.

„Ten by dostal krev i z kamene,“ poznamenala Lucy.

„Podle toho, co jedna ze sester řekla Marinovi.“

„Kdo je sakra Marino?“

Lucy se o něm neměla zmiňovat. Právo mluvit o vyšetřovatelích nebo někom, koho Bergerová používala při případu, náleželo jí, nikoli Lucy. Marino hovořil s několika lidmi v nemocnici po telefonu a velmi opatrně.

Byla to choulostivá situace. Bergerová měla zvýšený pocit odpovědnosti vzhledem k tomu, co je případný obžalovaný zač. Ale Lucy její obavy očividně nesdílela, zdálo se, že chce Hapa Judda zničit, možná stejně jako to chtěla udělat před pár hodinami s letovým dispečerem a technikem, kterému vyčinila v letištní budově. Bergerová za dveřmi toalety slyšela každé slovo. Lucy prahla po krvi, možná nejen po krvi Hapa Judda, ale mnoha dalších. Bergerová netušila proč. Už nevěděla, co si má myslet.

„Máme spoustu lidí, co se zabývají vaší situací,“ řekla Bergerová Juddovi. „Lucy kontroluje vás a nejrůznější údaje na svých počítačích už celé dny.“

To nebyla tak docela pravda. Lucy na tom strávila možná den, dálkově ze Stowe. Jakmile Marino tento proces začal, nemocnice ochotně spolupracovala, posílala e-mailem určité informace bez protestu, protože to byla personální otázka, záležitost týkající se bývalého zaměstnance, a Marino výmluvně naznačil, že čím bude Park General ochotnější, tím spíš se ten problém vyřeší diplomaticky, diskrétně. Příkazy k prohlídce, soudní příkazy, a k tomu bývalý zaměstnanec, který je teď slavný, to by bylo všude ve zprávách. Zbytečně, když možná nakonec nikdo nebude z ničeho obviněn, a bylo by ostudné znovu působit bolest rodině Farrah Lacyové, je to politováníhodné, jak se dnes hned každý soudí. To jim Marino řekl, nebo aspoň něco v tomto smyslu.

„Osvěžím vám paměť,“ pokračovala Bergerová. „Šel jste na jednotku intenzivní péče, do pokoje sousedícího s pokojem Farrah večer šestého července 2004, abyste odebral krev jiné pacientce, tentokrát velmi staré. Měla hrozné žíly, tak jste se dobrovolně nabídl, že se o ni postaráte, protože byste dostal krev i z kamene.“

„Můžu vám ukázat její kartu,“ nabídla se Lucy.

Další lež. Lucy nic takového ukázat nemohla.

Nemocnice rozhodně neposkytla úřadu Bergerové přístup k důvěrným informacím jiných pacientů.

„Můžu předvést video, jak jdete s rukavicemi na rukou a s vozíkem do jejího pokoje.“ Lucy byla neústupná. „Můžu pustit video každého pokoje, kam jste kdy v Park General vkročil, včetně pokoje Farrah.“

„Nikdy jsem tam nebyl. To jsou lži, samé lži.“ Judd se přikrčil na židli.

„Jste si jistý, že jste nevešel do jejího pokoje tu noc, co jste byl nahoře na jednotce intenzivní péče?“ opáčila Bergerová. „Erikovi jste tvrdil, že ano. Prohlásil jste, že jste byl na Farrah zvědavý, protože byla opravdu hezká a chtěl jste ji vidět nahou.“

„Hnusný lži. Je to zasranej lhář.“

„Odpřisáhne to i na svědecké lavici,“ dodala Bergerová.

„To byly jenom řeči. I kdybych to udělal, pak jen proto, abych se podíval. Nic jsem neprovedl. Nikomu jsem neublížil.“

„U sexuálních zločinů jde o moc,“ poukázala Bergerová.

„Možná jste se cítil dost silný, abyste znásilnil bezmocnou nedospělou dívku, která byla v bezvědomí a nikdy to nemohla prozradit. Pravděpodobně jste si připadal velký a mocný, zvlášť když jste tehdy byl začínající herec, který stěží sehnal malou roli v televizním seriálu. Dovedu si představit, že jste byl velmi nespokojený s tím, že jen bodáte jehly do paží nemocných, vyšinutých lidí, vytíráte podlahy, komandují vás obyčejné sestry, nuly, byl jste tak nízko v potravinovém řetězci.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou ze strany na stranu. „Neudělal jsem to. Nic jsem neudělal.“

„Ale zdá se, že ano, Hape,“ trvala na svém Bergerová.

„Ještě vám osvěžím paměť několika fakty. Sedmého července bylo ve zprávách, že Farrah Lacyová bude odpojena od přístrojů. Právě ve chvíli, kdy ji odpojili, jste přišel do práce, ačkoli vás nemocnice nezavolala. Byl jste placený za den, sloužil jste, jen když vás zavolali. Ale sedmého července 2004 vás nemocnice nekontaktovala.

Přesto jste se ukázal a nabídl se, že uklidíte márnici. Umyl jste podlahu a otřel nerezové povrchy, což víme od strážného, který tam dodnes pracuje a náhodou je na záznamu, který vám hned ukážeme. Farrah zemřela a vy jste zamířil rovnou do desátého patra na JIP, abyste zavezl její tělo dolů do márnice. Už si vzpomínáte?“

Hap Judd upřeně civěl na desku stolu z broušené oceli a neodpověděl. Bergerová nedovedla jeho duševní rozpoložení rozluštit. Možná byl v šoku. Možná kalkuloval, co dál řekne.

„Převezl jste tělo Farrah Lacyové dolů do márnice,“

opakovala Bergerová. „Je to zachycené kamerou. Chtěl byste to vidět?“

„To je šílený. Není to tak, jak tvrdíte.“ Zamnul si tvář v dlaních.

„Ukážeme vám ten záznam hned teď.“

Kliknutí myši, pak další, a video začalo: Hap Judd v operačním obleku a laboratorním plášti tlačí vozík do nemocniční márnice, zastaví se u zavřených nerezových ocelových dveří lednice. Přichází strážný, otevírá dveře lednice, dívá se na štítek na rubáši přikrývajícím tělo a říká: „Proč ji pitvají? Byla po mozkové smrti a odpojili ji od přístrojů.“ Hap Judd odpovídá: „Přeje si to rodina. Mě se neptejte. Byla moc krásná, roztleskávačka. Jako dívka snů, kterou byste pozvali na maturitní ples.“ Na to strážný: „Vážně?“ Hap Judd stahuje prostěradlo, odhalí tělo mrtvé dívky se slovy: „Taková škoda.“ Strážný potřese hlavou a řekne: „Zavezte ji tam, mám nějakou práci.“ Judd odváží vozík do lednice, jeho odpověď je nesrozumitelná.

Hap Judd odstrčil židli a vstal. „Chci právníka,“

prohlásil.

„Nemůžu vám pomoct,“ odmítla Bergerová. „Nejste zatčen. Neposkytujeme právníka lidem, kteří nebyli zatčeni.

Jestli ho chcete, je to na vás. Nikdo vám v tom nebrání.

Poslužte si.“

„Tohle děláte, abyste mě mohli zatknout. Předpokládám, že mě zatknete, proto jsem tady.“ Vypadal nejistě a nedíval se na Lucy.

„Teď ne,“ odpověděla Bergerová.

„Proč jsem tady?“

„Nezatkneme vás. Prozatím. Možná později zatčen budete, možná ne. To nevím,“ řekla Bergerová. „Ale proto jsem vás před třemi týdny o rozhovor nežádala.“

„Tak proč? Co chcete?“

„Posaďte se,“ nařídila Bergerová.

Znovu si sedl. „Z něčeho takového mě nemůžete obvinit.

Rozumíte? Prostě nemůžete. Máte tu někde pistoli? Proč mě kurva prostě nezastřelíte?“

„Jde o dvě různé věci,“ vysvětlila Bergerová. „Za prvé, můžeme vyšetřovat dál a možná budete obviněn. Možná budete obžalován. Co se stane potom? Budete pokoušet štěstí před porotou. Za druhé, nikdo vás nechce zastřelit.“

„Říkám vám, té holce jsem nic neudělal,“ bránil se Judd.

„Neublížil jsem jí.“

„Co ta rukavice?“ zeptala se Lucy jízlivě.

„Klid. Zeptám se ho na to sama,“ odbyla ji Bergerová.

Měla toho dost. Lucy toho musí hned nechat.

„Já budu klást otázky,“ dodala Bergerová a přitom se dívala Lucy do očí tak dlouho, až si byla jistá, že tentokrát poslechne.

„Strážný vypověděl, že odešel z márnice a nechal vás tam samotného s tělem Farrah Lacyové.“ Bergerová pokračovala ve výslechu, opakovala informace, které shromáždil Marino, a snažila se nemyslet na to, jakou má na Marina zlost. „Uvedl, že asi o dvacet minut později přišel na kontrolu a vy jste zrovna odcházel. Zeptal se, co jste dělal v márnici celou tu dobu, a vy jste neměl odpověď.

Vzpomněl si, že jste měl navlečenou jen jednu chirurgickou rukavici a vypadal jste udýchaně. Kde byla druhá rukavice, Hape? Na videu, které jsme vám teď ukázaly, jste měl obě.

Můžeme vám ukázat druhý videozáznam, jak vcházíte do lednice a zůstáváte tam patnáct minut s dveřmi dokořán. Co jste tam dělal? Proč jste si sundal jednu rukavici? Použil jste ji k něčemu, třeba abyste ji navlékl na jinou část svého těla?

Například na penis?“

„Ne,“ ohradil se a důrazně zavrtěl hlavou.

„Chcete to tvrdit porotě? Chcete, aby porota lidí na vaší úrovni tohle všechno slyšela?“

Sklopil oči ke stolu a přejížděl prstem přes kov, jako když si malé dítě kreslí. Ztěžka dýchal, tvář měl červenou.

„Chápu to tak, že byste chtěl mít tohle za sebou,“

poznamenala Bergerová.

„Povězte mi jak.“ Nevzhlédl k ní.

Bergerová neměla žádné vzorky DNA. Neměla očité svědky ani jiné důkazy a Judd se nehodlal přiznat. Nebude mít nic než podezřelé okolnosti, které nebyly o mnoho lepší než zvláštní souvislosti. Ale i s tím mohla Hapa Judda zničit.

Při jeho postavení celebrity bylo obvinění totéž co usvědčení. Kdyby ho obvinila z hanobení lidských ostatků, což bylo jediné možné obvinění za nekrofilii, zničilo by mu to život, a to Bergerová nebrala na lehkou váhu. Bylo o ní známo, že nikdy nevede svévolné trestní stíhání, nekonstruuje případy na základě chybného procesu nebo důkazů získaných nezákonným způsobem. Nikdy se neuchylovala

k neoprávněnému

a neodůvodněnému

soudnímu sporu, nemínila s tím začít ani teď a nehodlala připustit, aby ji Lucy do toho vehnala.

„Vraťme se o tři týdny zpátky, kdy jsem volala vašemu agentovi. Vzpomínáte si, že jste dostal mé vzkazy?“

ujišťovala se Bergerová. „Váš agent říkal, že vám je předal.“

„Jak se z toho mám dostat?“ Judd se na ni úpěnlivě díval. Chtěl dohodu.

„Součinnost je dobrá věc. Spolupráce, jako to musíte dělat při natáčení filmu. Lidé spolupracují.“ Bergerová položila pero na poznámkový blok a založila si ruce. „Před třemi týdny, kdy jsem volala vašemu agentovi, jste příliš ochotný ke spolupráci nebyl. Chtěla jsem si s vámi promluvit a teď bych vás neobtěžovala. Mohla jsem do vašeho bytu v Tribece poslat policisty nebo vás vypátrat v L.

A., či kdekoli jste byl, a dát vás přivést, ale tohoto traumatu jsem vás ušetřila. Brala jsem ohled na to, kdo jste. Teď jsme v jiné situaci. Potřebuji vaši pomoc a vy potřebujete mou.

Protože máte problém, který jste před třemi týdny neměl.

Před třemi týdny jste ještě nepotkal v baru Erika. Před třemi týdny jsem ještě nevěděla o nemocnici Park General a Farrah Lacyové. Možná si můžeme pomoci navzájem.“

„Povězte mi jak.“ Strach v jeho očích.

„Promluvme si o vašem vztahu s Hannah Starrovou.“

Nereagoval. Neodpověděl.

„Nechcete popřít, že znáte Hannah Starrovou,“ dodala tedy Bergerová.

„Proč bych to popíral?“ Pokrčil rameny.

„A nenapadlo vás ani na vteřinu, že bych mohla volat kvůli ní?“ otázala se Bergerová. „Víte, že zmizela, ne?“

„Samozřejmě.“

„A nenapadlo vás –“

„Tak dobře. Ano. Ale nechtěl jsem o ní mluvit ze soukromých důvodů,“ odpověděl Judd. „Bylo by to vůči ní nečestné a nechápu, jak to souvisí s tím, co se jí stalo.“

„Vy víte, co sejí stalo,“ řekla Bergerová jako konstatování.

„Ne tak docela.“

„To zní, jako byste to věděl.“

„Nechci se do toho zaplést. Nemá to se mnou nic společného,“ bránil se Judd. „Do mého vztahu s ní nikomu nic nebylo. Ale potvrdila by vám, že nejsem žádný úchyl.

Kdyby tu byla, řekla by vám, že ta věc s Park General je nesmysl. Myslím tím, že ti, kdo něco takového provozují, to dělají proto, že nemůžou mít živé lidi, mám pravdu?

Potvrdila by vám, že v tomhle směru jsem neměl žádné problémy. Neměl jsem žádné problémy se sexem.“

„Udržoval jste poměr s Hannah Starrovou.“

„Brzy jsem s tím přestal. Snažil jsem se o to.“

Lucy na něho upřeně hleděla.

„Podepsal jste smlouvu s její investiční firmou víc než před rokem,“ připomněla Bergerová. „Mohu uvést přesné datum, jestli chcete. Jistě si uvědomujete, že máme spoustu informací vzhledem k tomu, co se stalo.“

„Jo, já vím. Každý to pořád slyší ve zprávách,“

přisvědčil. „A teď ještě to druhé děvče. Ta maratonkyně.

Nevzpomenu si teď na jméno. A možná nějaký sériový vrah jezdící ve žlutém taxíku. Nepřekvapilo by mě to.“

„Proč myslíte, že Toni Darienová závodila v maratonu?“

„Nejspíš jsem to slyšel v televizi, viděl na internetu nebo tak nějak.“

Bergerová se snažila vybavit si nějakou zmínku o Toni Darienové jako maratonské závodnici. Nevzpomínala si, že by to bylo zveřejněno pro média, jen to, že se věnovala kondičnímu běhu.

„Jak jste se seznámil s Hannah?“ zeptala se.

„V Monkey

Baru,

kam

chodí

spousta

lidí

z Hollywoodu,“ odpověděl Judd. „Jednou večer tam byla a začali jsme si povídat. Byla opravdu chytrá, pokud jde o peníze, a řekla mi nejrůznější věci, o kterých jsem neměl ani páru.“

„A víte, co se jí stalo před třemi týdny,“ řekla Bergerová a Lucy pozorně poslouchala.

„Mám dost dobrou představu. Myslím, že jí někdo něco udělal. Však víte, dovedla lidi pořádně naštvat.“

„Koho naštvala?“ zajímala se Bergerová.

„Máte telefonní seznam? Přečtu vám ho.“

„Tedy spoustu lidí,“ konstatovala Bergerová. „Říkáte, že naštvala skoro každého, koho potkala?“

„Včetně mě. Přiznávám. Vždycky chtěla ve všem prosadit svou. Muselo být po jejím absolutně ve všem.“

„Mluvíte o ní, jako by byla mrtvá.“

„Nejsem naivní. Většina lidí má za to, že se jí stalo něco zlého.“

„Nezdá se, že by vás rozrušila možnost, že je mrtvá,“

řekla Bergerová.

„Jasně že to je znepokojující. Ne že bych ji nenáviděl.

Jen mě unavovalo, jak mě pořád otravovala. V jednom kuse mě pronásledovala, mám-li být upřímný. Nesnášela, když jí někdo řekl ne.“

„Proč vám vrátila peníze, vlastně čtyřikrát víc než vaše původní investice? Dva miliony dolarů. To je pěkný výnos z vašich investic za jediný rok.“

Další pokrčení ramen. „Trh byl nestabilní. Lehman Brothers spěly ke krachu. Zavolala mi a řekla, že doporučuje peníze stáhnout, a já odpověděl, ať dělá, co chce. Pak jsem dostal ten převod. A později? Ať se propadnu, jestli neměla pravdu. Přišel bych o všechno, a to zatím nevydělávám miliony a miliony. Nejsem ještě v první kategorii. To, co mi zbylo po zaplacení výdajů, rozhodně nechci ztratit.“

„Kdy naposled jste měl s Hannah sex?“ Bergerová si znovu dělala poznámky do bloku, ale přitom vnímala Lucyinu přítomnost, její ledový klid, způsob, jakým pronikavě hleděla na Hapa Judda.

Judd se musel zamyslet. „Hm, moment. Už si vzpomínám. Po tom telefonátu. Oznámila mi, že stahuje moje peníze a abych k ní přišel, že mi vysvětlí, co se děje.

Byla to jen záminka.“

„Přišel kam?“

„K ní domů. Zastavil jsem se tam a jedno vedlo ke druhému. To bylo naposled. V červenci, myslím. Odjížděl jsem do Londýna a koneckonců měla manžela. Bobbyho.

Necítil jsem se v jejím domě dobře, když tam byl.“

„On tam v té době byl? Když vás požádala, abyste ji navštívil, než odjedete do Londýna?“

„Teda, nepamatuju si, jestli tam tehdy byl. Je to obrovský barák.“

„Jejich dům na Park Avenue.“

„Zřídka býval doma.“ Hap na tu otázku neodpověděl.

„Pořád někam cestuje v jejich soukromých tryskáčích, do Evropy a zpátky, po celé zemi. Mám dojem, že tráví spoustu času na jižní Floridě, je nějak činný v Miami, kde mají byt u oceánu. Má tam Enzo. Jedno z těch ferrari, co stojí víc než milion babek. Vlastně Bobbyho ani neznám. Setkali jsme se jen párkrát.“

„Kde jste ho poznal a kdy?“

„Když jsem začal investovat u jejich společnosti, něco málo před rokem. Pozvali mě do jejich domu. Tam jsem ho viděl.“

Bergerová se zamyslela nad tím načasováním a znovu si vzpomněla na Dodii Hodgeovou.

„Je Hannah ta osoba, která vás dovedla k té věštkyni, Dodii Hodgeové?“

„Ano, je. Předpovídala budoucnost Hannah i Bobbymu v tom domě. Hannah navrhla, abych si s Dodií promluvil, a to byla chyba. Ta ženská je naprostý blázen. Byla mnou úplně posedlá, vykládala, že jsem reinkarnace syna, kterého měla v minulém životě v Egyptě. Že jsem byl faraon a ona moje matka.“

„Dovolte, aby se ujistila, že chápu, o kterém domě teď mluvíte. O tom, který jste podle svých slov navštívil v červenci, když jste měl naposled sex s Hannah?“ zeptala se Bergerová.

„O domě jejího otce, v hodnotě kolem osmdesáti milionů, kde má obrovskou sbírku automobilů, neuvěřitelné starožitnosti, sochy, na stěnách a stropech obrazy od Michelangela, fresky, nebo jak se tomu říká.“

„Pochybuji, že jsou od Michelangela,“ poznamenala Bergerová suše.

„Je starý nějakých sto let, naprosto fantastický, zabírá prakticky celý městský blok. Bobby taky pochází z bohaté rodiny. Takže Bobby a Hannah měli jakési obchodní partnerství. Svěřila se mi, že spolu nikdy nespali. Prý ani jednou.“

Bergerová si poznamenala, že se Hap Judd dál zmiňuje o Hannah v minulém čase. Stále o ní mluvil, jako by byla mrtvá.

„Ale jejího tátu už unavovalo, že se jeho bohatá dceruška pořád jen baví, a prohlásil, že se musí s někým usadit, aby věděl, že podnik bude ve správných rukou,“ pokračoval Judd. „Rupe jí nechtěl všechno nechat, kdyby se pořád jen někde courala, svobodná, vymetala večírky a nakonec si vzala nějakého blbce, kterému by všechno spadlo do klína.

Takže z toho vidíte, proč si něco začala s Bobbym, i když mi přiznala, že se ho někdy i bála. Vlastně si s ním fakticky nezačala, protože takovou dohodu neměli.“

„Kdy jste začal mít s Hannah sexuální poměr?“

„Tehdy poprvé v jejich rezidenci? Vyjádřím to následovně. Byla opravdu přátelská. Měli vnitřní bazén, celé lázně jako někde v Evropě. Byl jsem tam já a někteří další VIP klienti, noví klienti, šli jsme si zaplavat, dát si pití a večeři, všude sluhové, Dom Pérignon a Cristal tekly jako limonáda. Takže jsem byl v bazénu a Hannah mi věnovala spoustu pozornosti. To ona s tím začala.“

„Začala s tím při vaší první návštěvě v domě svého otce před rokem v srpnu?“

Lucy seděla se založenýma rukama a bez hnutí přihlížela. Mlčela a vyhýbala se pohledu na Bergerovou.

„Dala to jasně najevo,“ odpověděl Judd.

„Kde byl Bobby, zatímco to dávala jasně najevo?“

„Nevím. Možná předváděl svoje nové porsche. Na to si pamatuju. Pořídil si jedno z těch Carrera GT, červené. Viděli jste jeho fotku všude ve zprávách? To je to auto. Bral lidi na projížďku po Park Avenue. Podle mě byste si měli prověřit Bobbyho. Například kde byl, když Hannah zmizela.“

Bobby Fuller byl v jejich apartmá v North Miami Beach, když Hannah zmizela, ale o tom se Bergerová nehodlala zmiňovat.

Nahlas řekla: „Kde jste byl tu noc před Díkůvzdáním?“

„Já?“ Skoro se zasmál. „Teď si myslíte, že jsem jí něco udělal? Ani náhodou. Neubližuju lidem. To není můj styl.“

Bergerová si udělala poznámku. Judd předpokládal, že Hannah někdo „ublížil“.

„Položila jsem jednoduchou otázku,“ připomněla Bergerová. „Kde jste byl tu noc před Díkůvzdáním, ve středu šestadvacátého listopadu?“

„Musím se nad tím zamyslet.“ Zase začal podupávat nohou. „Vážně si nepamatuju.“

„Před třemi týdny, svátek Díkůvzdání, a vy si to nepamatujete?“

„Počkejte chvilku. Byl jsem ve městě. Druhý den jsem letěl do L. A. Rád létám o svátcích, protože letiště nejsou přeplněná. Odletěl jsem do L. A. dopoledne na Díkůvzdání.“

Bergerová si to zapsala do bloku a řekla Lucy: „To ověříme.“ Pak Juddovi: „Vzpomínáte si, jakou aerolinkou, kterým letem jste letěl?“

„American. Kolem poledne, číslo letu si nepamatuju.

Neslavím Díkůvzdání, krocan s nádivkou mi může být ukradený. Nic to pro mě neznamená, proto jsem musel chvíli přemýšlet.“ Noha mu rychle poskakovala. „Vím, že vám to asi připadá podezřelé.“

„Co mi připadá podezřelé?“

„Že zmizí a druhý den jsem v letadle na cestě odtud,“

odpověděl Judd.

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

15

Marinův Crown Vic byl pokrytý vrstvičkou soli, která mu připomínala suchou odlupující se kůži, jakou míval v tuto roční dobu. Oba, on i jeho auto, snášeli newyorské zimy podobným způsobem.

Jezdit ve špinavém voze se škrábanci a odřeninami na bocích, s ošoupanými potahy sedadel a malou trhlinou v prověšeném čalounění střechy nikdy nepatřilo k Marinovu stylu, vždy se za to styděl a často ho to rozčilovalo a uvádělo do rozpaků. Když prve viděl Scarpettovou před jejím domem, všiml si velké špinavě bílé šmouhy na její bundě, jak se otřela o levé přední dveře. Teď ji měl znovu vyzvednout a přál si, aby někde po cestě byla myčka aut.

Vždycky velmi dbal na to, jak jeho vozidlo vypadá, přinejmenším zvenčí, ať to byl policejní vůz, dodávka nebo harley. Mužův válečný vůz reprezentoval to, jaký je a co si o sobě myslí, s výjimkou nepořádku, který Marinovi dříve nevadil, pokud ho neviděli jistí lidé. Vinu za to samozřejmě svaloval na své někdejší sebedestruktivní sklony, býval velký bordelář, zvlášť během svého richmondského období, kdy se v jeho policejním voze povalovaly papíry, kelímky od kávy, obaly od jídla, popelník tak plný, že nešel zavřít, vzadu se kupily různé kusy oblečení a v kufru pak změť nejrůznějšího vybavení, sáčky na důkazy spolu s brokovnicí Winchester Marine. Ale teď už ne. Marino se změnil.

Zřeknutí se pití a cigaret zcela srovnalo jeho bývalý život se zemí, jako když se strhne stará budova. To, co vystavěl na jeho místě, bylo zatím docela dobré, ale jeho vnitřní kalendář a hodiny nefungovaly a možná nikdy nebudou, nejen kvůli tomu, jak trávil či netrávil svůj čas, ale protože ho měl najednou mnohem víc, podle svých výpočtů o tři až pět dalších hodin denně. Spočítal to na papíru, úkol, který mu zadala jeho terapeutka Nancy v léčebném centru v North Shore v Massachusetts loni v červnu. Uchýlil se s tím na lehátko venku před kaplí, kde cítil moře a slyšel ho narážet na skály, seděl tam v chladivém vzduchu, slunce ho hřálo do temene, a počítal. Na ten šok nikdy nezapomene. Zatímco každé zakouření mu údajně sebralo sedm minut života, další dvě nebo tři minuty se vypotřebovaly jen na příslušný rituál: kde a kdy si zakouřit, vyndat krabičku, vyklepat z ní cigaretu, zapálit si, dát si první velký šluk, pak dalších pět nebo šest, uhasit cigaretu, zbavit se nedopalku. Ještě horším zabijákem času bylo pití, den prakticky skončil, jakmile začala šťastná hodinka.

„Vyrovnanost pramení z poznání, co můžeš a co nemůžeš změnit,“ řekla mu terapeutka Nancy, když jí předložil svá zjištění. „A ty, Pete, změnit nemůžeš, že jsi promarnil nejméně dvacet procent svého bdělého stavu po větší část poloviny století.“

Mohl buď moudřeji vyplnit své dny, které teď byly o dvacet procent delší, nebo se vrátit ke starým špatným zvykům, což nepřicházelo v úvahu po problémech, jež způsobily. Začal číst, sledoval současné události, brouzdal na netu, uklízel, organizoval, opravoval věci, nakupoval v supermarketech Zabar’s a Home Depot, a když nemohl spát, zdržoval se na Dvojce, popíjel kávu, venčil psa Maka a využíval monstrózní garáž pohotovostní jednotky ESU.

Proměnil svůj mizerný policejní vůz v jakýsi projekt, pracoval na něm s lepidlem a retušovacím lakem, jak nejlépe dovedl, smlouváním a švindlem si opatřil zbrusu novou tajnou sirénu Code 3 a přední i střešní výstražná světla.

Lichotkami přemluvil opravnu rádií, aby mu na zakázku naprogramovali jeho mobilní radiostanici Motorola P25 na sken a široký rozsah frekvencí a také na oddělení zvláštních operací, SOD. Z vlastních peněz si pořídil přihrádky do kufru auta, které sám instaloval a kde skladoval výstroj a zásoby od baterií a rezervní munice po cestovní tašku, kde měl svou osobní devítimilimetrovou karabinu Beretta Storm, plášť do deště, pracovní oděv, lehkou neprůstřelnou vestu a náhradní pár vysokých bot Blackhawk.

Marino zapnul stěrače, nastříkal pořádnou dávku tekutiny na přední sklo a vyčistil na něm dvě velké výseče.

Přitom vyjel ze „zmrzlé zóny“, vyhrazeného prostoru na One Police Plaza, kam směly jen oprávněné osoby jako on.

Většina oken ústředí z hnědých cihel byla tmavá, zvlášť ta ve čtrnáctém poschodí, centru výkonného velení, kde se nacházela místnost Teddyho Roosevelta a kancelář komisaře, nyní prázdné. Bylo krátce po páté ráno a chvíli trvalo, než sepsal příkaz k domovní prohlídce a poslal ho Bergerové s připomínkou, proč se nemohl dostavit k výslechu Hapa Judda, a otázkou, jestli to proběhlo dobře, a omluvil se, že nepřišel, protože musel řešit neodkladnou záležitost.

Také jí znovu připomněl případnou bombu zanechanou v domě Scarpettové a vyjádřil obavy, že bezpečnost úřadu soudního lékaře, a dokonce newyorské policie a úřadu státního zástupce by mohla být narušena, protože někdo doktorce ukradl mobil. Měla v něm kontakty a důvěrné informace, které se týkaly celé newyorské trestně soudní komunity. To sice trochu přeháněl, ale faktem bylo, že k Bergerové, své nadřízené, nepřišel. Dal přednost Scarpettové. Bergerová ho obviní, že má problém s prioritami, a nebude to poprvé, co od ní něco takového uslyší. Ze stejného důvodu mu Bacardiová vyčítala, že spolu nevycházejí.

Na křižovatce Pearl a Finest zpomalil u bílé strážní budky. Policista uvnitř, rýsující se jako rozmazaný obrys za zamženým sklem, na něj pouze mávl. Marino pomyslel na to, že zavolá Bacardiové tak jako v dobách, kdy nezáleželo na tom, kolik je hodin nebo čím se zrovna zabývala. Na začátku jejich vztahu neexistovala žádná překážka, mluvil s ní, kdykoli chtěl, informoval ji, co se děje, těšil se z jejího zájmu, jejích vtipných poznámek, neustálých nářků, jak se jí stýská a kdy ho zase uvidí. Rád by také zavolal Bonnellové, L. A., jak ji teď oslovoval, jenže to nepochybně zatím udělat nemohl, a uvědomil si, jak moc se těší, až uvidí Scarpettovou, byť jen pracovně. Byl překvapený a málem tomu nevěřil, když mu zatelefonovala a řekla, že má problém a potřebuje jeho pomoc, a potěšilo ho, když mu to připomnělo, že ten skvělý Benton má své meze. Benton nemohl udělat ani ň s tím, že Carley Crispinová ukradla doktorčin blackberry, ale Marino ano. Mohl jí být užitečný.

Měděná věž staré budovy Woolworth ukazovala jako čarodějnický klobouk k nočnímu nebi nad Brooklynským mostem, kde byl mírný, ale plynulý provoz, jehož stejnoměrný hukot připomínal vlnící se příboj, vzdálený vítr.

Marino zesílil zvuk policejního rádia a poslouchal, jak spolu dispečeři a policisté mluví svou řečí, jedinečným jazykem kódů a úsečných výrazů, které vnějšímu světu nedávaly smysl. Marino pro něj měl vycvičený sluch, jako by jím mluvil celý život, rozeznal číslo své jednotky, i když byl sebevíc zaneprázdněný.

„… osm-sedm-nula-dva.“

Mělo to na něj účinek jako písknutí na psa a byl okamžitě v pohotovosti. Ucítil příval adrenalinu, jako by někdo dupl na plyn, a popadl mikrofon.

„Nula-dva na příjmu, K,“ ohlásil se, přičemž vynechal celé své služební číslo, 8702, protože dával přednost určité anonymitě, pokud to šlo.

„Můžete zavolat na jedno číslo?“

„Deset-čtyři.“

Dispečer mu nadiktoval telefonní číslo a Marino si ho při řízení zapsal na ubrousek. Newyorské číslo, které vypadalo povědomě, ale nevěděl, kam ho zařadit. Zavolal na ně a někdo zvedl telefon po prvním zazvonění.

„Lanierová,“ ozvala se nějaká žena.

„Detektiv Marino, newyorské policejní oddělení.

Dispečer mi právě dal tohle číslo. Někdo se tam po mně shání?“ Projel přes Canal Street a zamířil k Osmé Avenue.

„Tady zvláštní agentka FBI Marty Lanierová,“

představila se. „Díky, že jste mi zavolal zpátky.“

Volala mu v pět ráno? „Co se děje?“ zeptal se a vtom si uvědomil, proč mu to číslo připadalo povědomé.

Byla to ústředna 384 pro newyorskou pobočku FBI, s níž jednal mnohokrát, ale Marty Lanierovou ani její linku neznal. Nikdy o Lanierové neslyšel a nedovedl si představit, proč ho shání tak brzy ráno. Pak si vzpomněl. Petrowski poslal do FBI fotografie, záběry z bezpečnostních kamer, které zachycovaly muže s tetovaným krkem. Byl zvědav, co mu zvláštní agentka Lanierová chce.

„Právě jsme dostali informaci z RTCC, kde jste uvedený jako kontakt v žádosti o vyhledání dat. Jde o incident v Central Park West,“ řekla.

To ho poněkud vyvedlo z míry. Lanierová volá kvůli podezřelému balíčku dodanému do Central Park West právě ve chvíli, kdy tam Marino jede vyzvednout Scarpettovou.

„Správně,“ přisvědčil. „Něco jste našli?“

„Počítač na něco narazil v jedné z našich databází,“

odpověděla.

Doufal, že v databázi tetování. Nemohl se dočkat, až se něco dozví o tom parchantovi v čepici FedExu, který nechal doktorce podezřelý balíček.

„Můžeme si o tom promluvit osobně v naší pobočce.

Později dnes dopoledne,“ navrhla Lanierová.

„Později? Říkáte, že máte trefu, ale že to počká?“

„Bude to muset počkat, než to policie vyřídí s tím předmětem.“ Mínila balíček FedExu. Byl zamčený v denní schránce v Rodman’s Neck a nikdo zatím nevěděl, co obsahuje. „Nevíme, jestli v Central Park West číslo jedna jde o trestný čin,“ dodala.

„Znamená to, že máte odkaz na jiný trestný čin?“

„Promluvíme si, až se sejdeme.“

„Tak proč mi voláte už teď, jako by šlo o naléhavou věc?“ Dost ho štvalo, že mu FBI okamžitě zavolala a potom mu nechtěla říct detaily a nutila ho čekat, až se jim bude hodit svolat nějakou pitomou schůzku.

„Předpokládala jsem, že jste ve službě, protože jsme tu informaci právě dostali,“ vysvětlila Lanierová. „Podle zaznamenaného času při vyhledávání dat. Zdá se, že máte noční.“

Pitomej tajnůstkářskej úřad, pomyslel si Marino rozzlobeně. Nešlo o to, že by Marino měl noční službu. Šlo o Lanierovou. Volala mu z ústředny 384, protože zjevně byla v pobočce, což znamenalo, že se stalo něco natolik důležitého, aby přišla do práce v tuhle hodinu. Dělo se něco opravdu velkého. Vysvětlila mu, že se teprve rozhodne, kdo další bude na té schůzce, přeloženo to znamenalo, že se Marino dozví kulový, dokud tam nepřijde, ať to bude sakra kdykoli. Hodně bude záležet na tom, co zjistí pyrotechnici newyorské policie o balíčku Scarpettové.

„A co přesně u FBI děláte?“ Marino si pomyslel, že má právo se zeptat, protože ho tu buzerovala a nařizovala mu, co má dělat.

„V tuto chvíli spolupracuji se společnou pracovní skupinou

pro

bankovní

loupeže.

A jsem

hlavní

koordinátorka pro Národní centrum pro analýzu násilných trestných činů,“ odpověděla.

Společná pracovní skupina pro bankovní loupeže byla zvláštní divize se širokým polem působnosti, nejstarší divize ve Spojených státech, tvořená policejními vyšetřovateli a agenty FBI, kteří se zabývali vším od bankovních loupeží, únosů a stalkingu po zločiny na volném moři jako znásilnění na výletních lodích a pirátství. Marina nijak nepřekvapilo, že se v případu, o nějž se zajímají federálové, angažuje skupina pro bankovní loupeže, ale Národní centrum pro analýzu násilných trestných činů? Jinými slovy, koordinátorka z oddělení behaviorální analýzy. Jinými slovy, Quantico.

Tohle Marino nečekal, ani náhodou. Zvláštní agentka Marty Lanierová byla to, čemu stále po staru říkal profilovač, totéž, čím býval Benton. Marino teď o něco lépe chápal, proč je v telefonu tak skoupá na slovo. FBI narazila na něco vážného.

„Naznačujete, že v případu v Central Park West se angažuje Quantico?“ zkusil Marino štěstí.

„Uvidíme se dnes později,“ zněla její odpověď, kterou ukončila hovor.

Marino byl jen pár minut od domu Scarpettové, u čísel začínajících od čtyřicítky na Osmé Avenue, v srdci Times Square. Osvětlené billboardy, vinylové transparenty, značky a zářivé pestrobarevné světelné reklamy mu připomněly RTCC. Projížděly tu taxíky, ale moc lidí venku nebylo a Marino se v duchu ptal, co asi přinese den. Podlehne veřejnost skutečně panice a bude se vyhýbat taxíkům kvůli Carley Crispinové a jejímu úniku informací? O tom vážně pochyboval. Tohle byl New York. Nejhorší panikou, jakou tu kdy zažil, nebylo jedenácté září, ale ekonomika.

Pozoroval to už několik měsíců, terorismus na Wall Street, katastrofální finanční ztráty a chronický strach, že se to ještě zhorší. Bylo pravděpodobnější, že vás spíš oddělá chudoba než nějaký sériový vrah, který údajně křižuje ulice ve žlutém taxíku. Když jste totálně na mizině, nemůžete si dovolit jezdit pitomým taxíkem a mnohem víc se bojíte toho, že skončíte jako bezdomovec, než že vás někdo praští při joggingu.

Na Columbus Circle vysílal světelný panel CNN jiné zprávy, které neměly se Scarpettovou a Reportáží Crispinové nic společného, nějaké titulky o Peteovi Townshendovi a The Who, jasně rudé proti noční obloze.

Možná FBI svolává mimořádnou schůzku, protože Scarpettová údajně zkritizovala úřad na veřejnosti, označila profilování za zastaralé. Když někdo v jejím postavení učiní takové prohlášení, je to bráno vážně a jen tak se to nepřejde.

I když to ve skutečnosti takhle neřekla, nebo to řekla neveřejně, ale bylo to vytržené z kontextu a prezentované jinak, než to myslela.

Marino by rád věděl, co Scarpettová opravdu řekla a myslela, pak usoudil, ať FBI chystá cokoli, že to patrně nijak nesouvisí s kritikou úřadu, na níž nebylo nic nového či neobvyklého. Zejména policajti kritizovali FBI v jednom kuse. Většinou ze žárlivosti. Kdyby policisté opravdu věřili kritikám, které šířili, rozhodně by nedělali všechno možné, aby se dostali ke zvláštním jednotkám FBI nebo navštěvovali speciální výcvikové kurzy v Quantiku. Stalo se něco jiného, co nemělo s nepříznivou publicitou nic společného. Marino se neustále vracel ke stejné věci: Muselo to souviset s tím tetováním, s mužem v čepici FedExu. A dohánělo ho k šílenství, že je nucen čekat na detaily.

Zaparkoval za žlutým taxi SUV, hybridem, nejnovější vymožeností, jak se New York orientoval na ekologii.

Vystoupil ze svého špinavého, benzin žeroucího Crown Viku a vešel do haly, kde Scarpettová seděla na pohovce v těžkém kabátu z ovčí kůže a vysokých botách, oblečená na dopoledne, které, jak předpokládala, bude zahrnovat návštěvu střelnice v Rodman’s Neck, jenž ležel u vody a vždycky tam byl hrozný vítr a zima. Přes rameno měla černou nylonovou brašnu, kterou vždy nosila do práce, a v ní uspořádané nezbytné potřeby. Rukavice, návleky na boty, ochrannou kombinézu, digitální fotoaparát, základní zdravotnické potřeby. Jejich životy už byly takové, nikdy nevěděli, kde skončí nebo co najdou, a vždy měli pocit, že musejí být připraveni. Na tváři měla zvláštní výraz, nepřítomný, unavený, ale usmála se tak, jak to dělávala, když byla vděčná. Oceňovala, že jí Marino přišel na pomoc, a to mu dělalo náramně dobře. Vstala, vydala se mu naproti ke dveřím a společně vyšli ven po schodech na setmělou ulici.

„Kde je Benton?“ zeptal se Marino, když otevíral dveře vozu na straně spolucestujícího. „Dej pozor na kabát. Auto je děsně špinavé. Samá sůl a svinstvo na silnici ze sněhu, nedá se tomu vyhnout. To není jako Florida, Jižní Karolína, Virginie. I když se snažíš najít myčku, k čemu to je? Po dalším bloku to vypadá, jako bych projel křídovým lomem.“

Už zase byl nervózní.

„Řekla jsem mu, aby nejezdil,“ odpověděla Scarpettová.

„Stejně nám nemůže pomoct, jak s mým mobilem, tak v Rodman’s Neck. Děje se toho hodně. Má spoustu práce.“

Marino se jí dál neptal. Nedal najevo, jak je šťastný, že nebude mít Bentona kolem sebe, nebude ho muset snášet, ani jeho chování. Benton nikdy nebyl k Marinovi přátelský, za celých dvacet let, co se znali. Nikdy nebyli kamarádi, nikdy se společensky nestýkali, nikdy nedělali jedinou zatracenou věc společně. Nebylo to takové, jako znát jiného policajta, nikdy. Benton nechodil na ryby, nehrál bowling a motocykly nebo terénní auta mu mohly být ukradené; ti dva si nikdy nezašli do baru, aby si pokecali o případech nebo o ženských, jak to chlapi dělají. Ve skutečnosti to jediné, co měli Marino a Benton společného, byla doktorka a Marino si ani nevzpomínal, kdy naposled s ní byl o samotě. Byl to opravdu dobrý pocit, že ji teď má pro sebe.

Postará se o její problém. Carley Crispinová to má spočítané.

Scarpettová řekla totéž co vždycky: „Zapni si pás.“

Nastartoval auto a přetáhl si přes rameno bezpečnostní pás, i když je používal nerad. Jeden ze starých zvyků, jako kouření a pití, kterých sice zanechal, ale nikdy na ně nezapomněl a neměl z toho dobrý pocit. Co na tom, že to bylo pro jeho dobro. Nemohl bezpečnostní pás na sobě vystát, to se už nezmění, a jen pevně doufal, že se nikdy nedostane do situace, kdy bude potřebovat vyskočit z auta a ouha, místo toho bude mít pás zapnutý a skončí jako mrtvola. Rád by věděl, jestli se po městě pořád potlouká stejná speciální jednotka a namátkou kontroluje policajty, připravená seřvat někoho, že nemá pás, a postavit ho na šest měsíců mimo službu.

„Ale jdi. Určitě znáš situace, kdy ty zatracený krámy nakonec někoho zabijou,“ oponoval Scarpettové, která bezesporu znala poctivou odpověď ze všech nejlépe.

„Jaké krámy?“ zeptala se, když se Marino rozjel od jejího domu.

„Bezpečnostní pásy. Však víš, automobilový svěrací kazajky, o kterých vždycky tak kážeš a strašíš tím nejhorším případem. A co všechny ty roky v Richmondu? Tam nejezdili po ulicích poldové, co z nich udělali práskače, kteří se snažili dostat nás ostatní do maléru za to, že nemáme zapnuté pásy. Nikdo se o to nestaral a já nikdy žádný nenosil. Ani jednou. Ani když jsi nastoupila do mýho auta a začalas vykládat o nejrůznějších způsobech, jak bych se mohl zranit nebo zemřít, když si nedám pozor.“ Zlepšilo mu to náladu, když si připomněl ty časy, jak jezdil se Scarpettovou, bez Bentona. „Pamatuješ, jak jsem se dostal do přestřelky v Gilpin Courtu? Kdybych nemohl vyskočit z auta, hádej, co by se stalo?“

„Chyběl ti reflex odepnout pás právě proto, že jsi měl tenhle hrozný zvyk,“ namítla Scarpettová. „A jak si vzpomínám, honil jsi toho drogového dealera ty, ne on tebe.

Nevěřím, že v tom tvůj pás hrál roli, ať zapnutý nebo ne.“

„Historicky poldové nepoužívají pásy z určitého důvodu,“ odvětil Marino. „Už od samého začátku.

Nezapínají si pásy a nikdy nemají rozsvícené vnitřní světlo.

A proč? Protože jediná horší věc, když na tebe nějaký parchant začne střílet, zatímco jsi připoutaná v autě, je být připoutaná a mít rozsvícené vnitřní světlo, aby tě ten hajzl líp viděl.“

„Můžu uvést statistiky,“ prohlásila Scarpettová. Dívala se z okna a vypadala docela klidná. „Všech těch mrtvých, kteří by byli v pořádku, kdyby měli zapnutý pás.

Nevzpomínám si na jediný případ, kdy někdo zemřel, protože pás měl.“

„Co když sjedeš z nábřeží a skončíš v řece?“

„Kdybys neměl zapnutý pás, mohl bys narazit hlavou do předního skla. Když jsi omráčený, moc ti to pod vodou nepomůže. Bentonovi právě někdo volal z FBI,“ dodala.

„Nepředpokládám, že mi někdo může říct, co se děje.“

„Možná to ví on, protože já rozhodně ne.“

„Taky se ti ozvali?“ zeptala se a Marino vycítil, že je smutná.

„Ani ne před patnácti minutami, když jsem jel pro tebe.

Říkal Benton něco? Byla to policejní psycholožka Lanierová?“ Marino zabočil na Park Avenue a přitom si vzpomněl na Hannah Starrovou.

Sídlo Starrových nebylo moc daleko od místa, kam mířili se Scarpettovou.

„Ještě telefonoval, když jsem odcházela,“ odpověděla.

„Vím jen, že mluvil s FBI.“

„Takže neříkal nic o tom, co chtěla.“ Předpokládal, že to byla Marty Lanierová, že volala Bentonovi poté, co mluvila s ním.

„Nic nevím. Ještě telefonoval, když jsem odcházela,“

opakovala.

O něčem zjevně nechtěla mluvit. Možná se s Bentonem pohádali, nebo byla podrážděná a deprimovaná kvůli ukradenému mobilu.

„Něco mi tady nehraje,“ pokračoval Marino, nemohl se tomu ubránit. „Proč by volali Bentonovi? Marty Lanierová je profilovač FBI. Proč potřebuje volat bývalému profilovači FBI?“

Přinášelo mu tajné potěšení vyslovit to nahlas, pošramotit Bentonův obraz rytíře v lesklé zbroji. Už nebyl u FBI. Nebyl dokonce ani policista.

„Benton se podílí na řadě případů, které souvisejí s FBI.“

Nijak ji to nepřivedlo do úzkých a mluvila nevzrušeně a věcně. „Ale nevím.“

„Chceš říct, že se ho FBI ptá na radu?“

„Příležitostně.“

To Marino slyšel nerad. „To mě překvapuje. Myslel jsem, že se Benton a úřad vzájemně nesnášejí.“ Jako by FBI byla osoba.

„Nekonzultují ho proto, že je bývalý agent FBI. Ale proto, že je uznávaný forenzní psycholog a aktivně poskytuje své posudky a názory v kriminálních případech v New Yorku i jinde.“

Pohlédla na Marina ze tmy na sedadle vedle řidiče.

Potrhané čalounění střechy viselo jen pár centimetrů nad jejími vlasy. Měl si objednat látku s pěnovou vrstvou a vysokoteplotní lepidlo a tu zatracenou díru opravit.

„S jistotou můžu jen říct, že to musí souviset s tím tetováním.“ Marino raději ustoupil od tématu Benton. „Když jsem byl v RTCC, navrhl jsem, abychom rozhodili širší síť a prohledali víc než databázi newyorské policie, protože tam jsme nedostali vůbec nic o tetování, lebkách a rakvi na krku toho chlápka. Objevili jsme ale něco o Dodii Hodgeové.

Kromě toho, že ji minulý měsíc zatkli v Detroitu, jsem taky našel předvolání dopravního podniku kvůli výtržnosti, kterou vyvolala v městském autobusu tady v New Yorku, když někomu řekla, aby se poslal FedExem k čertu. Tedy, je to dost zajímavé, protože pohlednice, kterou poslala Bentonovi, byla v obálce FedExu a chlápek s tetováním, co ti doručil balíček FedExu, měl čepici FedExu.“

„Není to trochu jako dávat do souvislosti dopisy, protože všechny mají poštovní známky?“

„Já vím. Je to asi dost divoké,“ připustil Marino. „Ale musím se ptát, jestli je nějaká souvislost mezi ním a tou psychiatrickou pacientkou, co ti poslala zpívající vánoční pohlednici a pak ti volala do živého vysílání v televizi.

A jestli ano, budu si dělat starosti, protože hádej co? Ten chlápek s kérkou na krku rozhodně není kandidát na cenu dobrého občana, jestli je v databázi FBI, pravda? Je tam, protože byl zatčený nebo ho kvůli něčemu hledají, možná pro federální zločin.“

Marino zpomalil, když se před nimi objevila červená markýza hotelu Elysée.

„Vyřadila jsem na svém blackberry heslo,“ přiznala najednou Scarpettová.

To se jí nepodobalo. Marino nejdřív nevěděl, co na to říct, a uvědomil si, že je Scarpettová v rozpacích. Něco takového se jí skoro nikdy nestávalo.

„Už mě taky otravuje a unavuje pořád heslo otevírat.“

Do jisté míry s ní soucítil. „Ale nikdy bych heslo nezrušil.“

Nechtěl, aby to vyznělo jako kritika, jenže to, co udělala, nebylo zrovna chytré. Těžko si uměl představit, že mohla být tak neopatrná. „Takže, co z toho plyne?“

Znervóznilo ho, když pomyslel na svou komunikaci se Scarpettovou. E-maily, hlasové zprávy, textové zprávy, kopie zpráv, fotografie z případu Toni Darienové včetně těch, které pořídil v jejím bytě, a jeho komentáře.

„Znamená to, že si Carley mohla prohlídnout všechno na tvým zatraceným mobilu? Doprdele,“ zaklel.

„Ty nosíš brýle,“ pokračovala Scarpettová, „máš je pořád na nose. Já mám brýle jen na čtení a nenosím je stále.

Tak si představ, když chodím po domě nebo si zaskočím ven pro sendvič a potřebuju si zavolat, a nevidím na to, abych napsala to zatracené heslo.“

„Můžeš si zvětšit font.“

„Ten zatracený dárek od Lucy ve mně vyvolává pocit, že mi je devadesát. Tak jsem heslo vyřadila. Byl to dobrý nápad? Ne. Ale udělala jsem to.“

„Řeklas jí to?“ zeptal se Marino.

„Chystala jsem se s tím něco udělat. Nevím co. Asi jsem se chtěla přizpůsobit, heslo vrátit a nedostala jsem se k tomu. Neřekla jsem jí to. Lucy může na dálku vymazat všechno, co na mobilu je, ale nechci, aby to zatím udělala.“

„To v žádném případě. Abys mobil dostala zpátky, a nic na něm tě s ním nebude spojovat kromě sériového čísla?

I tak bych mohl Carley obvinit z trestného činu, protože jeho cena je přes dvě stě padesát babek. Ale radši bych z toho udělal větší záležitost.“ Marino o tom hodně přemýšlel.

„Jestli odcizila data, mám toho víc, s čím můžu pracovat.

Všechny ty zatracený údaje, cos měla v blackberry?

Můžeme z toho třeba udělat případ krádeže identity, těžký zločin, možná prokážu úmysl, udělám případ z toho, že měla v plánu prodat informace z úřadu soudního lékaře, získat prospěch z jejich zveřejnění. Třeba jí tím způsobíme nervové zhroucení.“

„Doufám, že neprovede nějakou hloupost.“

Marino si nebyl jistý, koho tím Scarpettová míní: Carley Crispinovou, nebo Lucy.

„Ale když v tom telefonu nebudou žádná data,“ začal opakovat.

„Požádala jsem ji, aby ho neneutralizovala. To je její výraz.“

„Pak to neudělá,“ doufal Marino. „Lucy je zkušená vyšetřovatelka, forenzní počítačový expert, bývalá federální agentka. Ví, jak ten systém funguje, a pravděpodobně taky ví, že jsi to zatracený heslo nepoužívala. Protože zřídila síť na serveru, ale nechtěj, abych mluvil jejím žargonem o tom, co vlastně zřídila, aby nám údajně prokázala službu. Tak nebo tak, Lucy sem jede a veze příkaz k prohlídce.“

Scarpettová mlčela.

„Chci tím říct, že si Lucy to o tvém heslu mohla zjistit, ne?“ pokračoval Marino. „Mohla zjistit, žes ho přestala užívat, že? Nepochybuju, že tyhle věci kontroluje, je to tak?“

„Nemyslím, že v poslední době kontroluje zrovna mě,“

odpověděla Scarpettová.

Marino začínal chápat, proč se Scarpettová chová, jako by ji něco trápilo, něco kromě ukradeného chytrého telefonu nebo případně hádky s Bentonem. Ale nekomentoval to.

Seděli v jeho otlučeném autě před jedním z nejhezčích hotelů v New Yorku, vrátný se na ně díval, ale neodvážil se vyjít ven a nechal je na pokoji. Hotelový personál moc dobře pozná policejní auto.

„Ale mám za to, že opravdu někoho kontroluje,“

připustila po chvíli Scarpettová. „Napadlo mě to, když jsem procházela ten záznam z GPS, o kterém jsem ti říkala.

Pokud Lucy chce, může zjistit, kde kdokoli z nás v libovolnou dobu je. A nemyslím, že sleduje tebe nebo mě.

Anebo Bentona. Nemyslím, že je náhoda, že najednou usoudila, že potřebujeme ty nové chytré telefony.“

Marino položil ruku na kliku dveří, v rozpacích, co má odpovědět. Lucy se chovala divně, byla jiná, podrážděná, zlostná a trochu paranoidní už týdny a měl si jí víc všímat.

Měl dojít ke stejnému závěru, takovému, který vypadal stále jasnější, čím déle se ta poznámka v jeho tmavém špinavém autu vznášela. Marina nikdy nenapadlo, že by Lucy špehovala Bergerovou. Nepomyslel na to, protože tomu nechtěl věřit. Nechtěl žádnou připomínku toho, čeho je Lucy schopná, když se cítí v úzkých nebo to považuje za ospravedlnitelné. Nechtěl si připomínat, co udělala jeho synovi. Rocco byl zkažený, byl to protřelý kriminálník, který se na nikoho neohlížel. Kdyby ho nezabila Lucy, udělal by to někdo jiný, ale Marinovi se ta připomínka nelíbila. Málem ji nemohl strávit.

„Jaime nic nedělá, jenom pracuje. Nedovedu si představit, proč by Lucy byla tak paranoidní, a nedovedu si představit, co se stane, až si Jaime uvědomí…, tedy, pokud to je pravda. Doufám, že ne. Ale znám Lucy a vím, že něco není a nebylo v pořádku. A ty nic neříkáš a tohle asi není vhodná chvíle o tom mluvit,“ prohlásila Scarpettová.

„Takže, jak to provedeme s Carley?“

„Když jeden člověk pořád pracuje, druhý z toho někdy může začít blbnout. Však víš, chová se jinak,“ promluvil Marino. „Stejný problém mám teď s Bacardi.“

„Sleduješ ji přes GPS vylepšenou systémem WAAS

v chytrém telefonu, který jsi jí dal jako dárek?“ opáčila Scarpettová trpce.

„Jsem stejný jako ty, doktorko. Byl jsem v pokušení zahodit ten nový pitomý telefon do jezera,“ řekl Marino vážně a cítil s ní účast. „Víš, jak bídně píšu i na normální klávesnici, a onehdy jsem si myslel, že mačkám tlačítko hlasitosti, a vyfotil jsem si jako blbec vlastní nohu.“

„Ty bys Bacardi s GPS nesledoval, i kdyby sis myslel, že ti zahýbá. To lidi jako my nedělají, Marino.“

„Jo, dobře, Lucy není jako my, ale netvrdím, že to dělá.“

Nevěděl to jistě, ale pravděpodobně to dělala.

„Pracuješ pro Jaime. Nechci se ptát, jestli tu je nějaký důvod…“ Nedopověděla to.

„Není. Bergerová nic nedělá,“ odpověděl Marino. „To ti můžu odpřisáhnout. Kdyby měla nějaké pletky, nějakou bokovku, věř mi, věděl bych to. A není to tak, že by neměla příležitost. Věř mi, to vím taky. Doufám, že se nějak ukáže, že Lucy nedělá to, co si myslíš. Nešpehuje. Kdyby na to Jaime přišla, jen tak to nenechá.“

„Ty bys to tak nechal?“

„Sakra, ne. Řekl bych: Jestli máš se mnou problém, tak to přiznej. Jestli myslíš, že něco dělám, ven s tím. Ale nedávej mi zadarmo luxusní telefon, abys mě mohla špehovat. To by znamenalo konec vztahu, když někomu údajně důvěřuješ.“

„Doufám, že to konec vztahu není,“ vzdychla si Scarpettová. „Tak jak to uděláme?“ Měla na mysli konfrontaci Carley.

Vystoupili z auta.

„Ukážu v recepci odznak a zeptám se na číslo jejího pokoje,“ odpověděl Marino. „Potom ji překvapíme malou návštěvou. Hlavně ji neprašti nebo tak něco. Nerad bych tě popotahoval za napadení.“

„Kéž bych mohla,“ řekla Scarpettová. „Ani nevíš, jak bych ráda.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

16

V pokoji 412 se nikdo neozýval. Marino zabouchal na dveře svou velkou tlapou sevřenou v pěst a začal vyvolávat jméno Carley Crispinové.

„Newyorská policie,“ pronesl hlasitě. „Otevřete.“

Spolu se Scarpettovou poslouchali a čekali na chodbě, dlouhé a elegantní s křišťálovými nástěnnými svícny a hnědožlutým kobercem s orientálním vzorem, zřejmě bidjar.

„Slyším televizi,“ upozornil Marino a přitom klepal na dveře jednou rukou a ve druhé držel kriminalistický kufřík.

„Dost divné, že se dívá na televizi v pět ráno. Carley?“

vykřikl.

„Newyorská

policie.

Otevřete.“

Naznačil

Scarpettové, aby ustoupila ode dveří. „Zapomeň na to,“

zabručel. „Neotevře. Tak teď na to půjdeme tvrdě.“

Vytáhl z pouzdra blackberry a musel zadat heslo, což Scarpettové připomnělo zmatek, který způsobila, i smutnou skutečnost, že by tu vůbec nestála, kdyby Lucy neudělala něco opravdu strašného. Její neteř zřídila server a koupila nové supermoderní chytré telefony jako lest. Všechny využívala a podváděla. Scarpettová se cítila hrozně kvůli Bergerové. Cítila se hrozně kvůli sobě, kvůli všem. Marino zavolal na číslo na vizitce, kterou mu před chvílí dal noční hotelový recepční, a přitom poodešel se Scarpettovou k výtahu. Nechtěli, aby Carley, pokud je v pokoji a vzhůru, slyšela, o čem mluví.

„Jo, musíte přijít sem nahoru,“ řekl Marino do telefonu.

„Ne. A klepal jsem tak hlasitě, že by to vzbudilo mrtvého.“

Odmlka, potom: „Možná, ale je puštěná televize. Opravdu?

To je dobré vědět.“ Ukončil hovor a obrátil se ke Scarpettové: „Zjevně měli problém s tím, že televize hrála moc hlasitě a ostatní hosté si stěžovali.“

„To je dost zvláštní.“

„Je Carley nahluchlá nebo co?“

„O tom nevím. Myslím, že ne.“

Došli na druhý konec chodby, k výtahu, kde Marino otevřel dveře, nad nimiž svítila značka východu.

„Takže, kdybys chtěla odejít z hotelu tak, abys neprošla vestibulem, můžeš použít schodiště. Ale při návratu bys musela jet výtahem,“ vysvětloval, přitom držel dveře stále otevřené a díval se na křídlo betonových schodů. „Na ty schody se z ulice nemůžeš dostat, z bezpečnostních důvodů, samozřejmě.“

„Myslíš, že sem Carley včera večer přišla a zas odešla po schodech, protože nechtěla, aby ji někdo viděl?“ Scarpettová by ráda věděla proč.

Carley, vždy s jehlovými podpatky a v těsných sukních, nevypadala jako typ, který by chodil po schodech nebo se nějak namáhal, pokud se tomu mohla vyhnout.

„Vždyť se nijak netajila tím, že tady bydlí,“ zdůraznila Scarpettová. „Což mi také připadá zvláštní. Kdybys věděl, že tu je, nebo to aspoň předpokládal tak jako já, stačilo zavolat a požádat o přepojení do jejího pokoje. Většina známých lidí je neregistrovaná, aby nikdo nerušil jejich soukromí. Zejména tenhle hotel je zvyklý na to, že má za hosty celebrity. Datuje se to už od dvacátých let a pro bohaté a slavné to je jakási tradice.“

„Například kteří slavní?“ Položil kufřík s pomůckami na koberec.

Scarpettová to z hlavy nevěděla, jen si vzpomněla, v hotelu Elysée v roce 1983 zemřel Tennessee Williams, když se udusil uzávěrem lahvičky.

„Vidíš, pamatuješ si, kdo tu zemřel,“ poznamenal Marino. „Carley tak slavná není, takže bych ji nepřidal do kvízu Hádej, kdo tu spal nebo umřel. Není to žádná Diane Sawyerová nebo Anna Nicole Smithová a pochybuju, že ji většina lidí pozná na ulici. Teď si musím rozvážit, jak to nejlíp udělat.“

Zamyslel se, opřený o zeď, stále ve stejném oblečení, jako když ho Scarpettová viděla naposled, asi před šesti hodinami. Na tváři měl drsné strniště vousů jako stín.

„Bergerová říkala, že může mít příkaz k prohlídce za necelé dvě hodiny.“ Pohlédl na náramkové hodinky. „Mluvil jsem s ní skoro před hodinou. Takže asi za hodinu se ukáže Lucy s příkazem v ruce. Ale tak dlouho čekat nebudu.

Jdeme dovnitř. Najdeme tvůj blackberry, vezmeme si ho a všechno, co tam ještě bude.“ Rozhlédl se po ztichlé chodbě. „V místopřísežném prohlášení jsem uvedl nezbytná fakta, je tam všechno včetně kuchyňského dřezu. Zařízení k ukládání digitálních dat, digitální média, harddisky, přenosné disky, dokumenty, e-maily, telefonní čísla, protože Carley mohla stáhnout, co je na tvém mobilu, a vytisknout to nebo zkopírovat do počítače. Nic mě netěší víc než špiclovat špicla. A jsem rád, že Bergerová myslela na Lucy.

Jestli nenajdu nic já, Lucy stoprocentně ano.“

Na Lucy nemyslela Bergerová, ale Scarpettová a nešlo jí v tu chvíli ani tak o Lucyinu pomoc, jako o to, že ji uvidí.

Potřebovaly si promluvit. To opravdu nemohlo počkat. Poté co poslala Bergerové e-mail s návrhem, aby byl v dodatku přidán odstavec zajišťující, že při prohlídce Carleyina pokoje může legálně asistovat civilista, promluvila si Scarpettová s Bentonem. Posadila se k němu, dotkla se jeho paže a probudila ho. Vysvětlila mu, že jede do terénu s Marinem, pravděpodobně s ním stráví většinu dopoledne a musí se také postarat o vážnou osobní záležitost. Dodala, dřív než to stačil navrhnout, že bude nejlepší, když Benton s nimi nepojede, a potom mu zazvonil mobil. Volala FBI.

Dveře výtahu se otevřely a z nich se vynořil noční recepční hotelu Elysée, Curtis, muž středního věku s knírkem,

elegantní

v tmavém

tvídovém

obleku.

Doprovodil je zpátky po chodbě a zkusil dveře pokoje 412, zaklepal, zazvonil na zvonek a přitom si všiml svítícího nápisu „Nerušit“. Poznamenal, že ten nápis svítí většinu času, potom otevřel dveře, strčil hlavu dovnitř, několikrát zavolal haló a ustoupil na chodbu, kde ho Marino požádal, aby počkal. Marino se Scarpettovou vstoupili do pokoje a zavřeli dveře. Nikde žádná známka nebo zvuk naznačující, že tam někdo je. Televize na zdi běžela, naladěná na CNN, zvuk ztlumený.

„Neměla bys tady být,“ upozornil Marino Scarpettovou.

„Ale protože blackberry jsou tak běžné, potřebuju, abys ho identifikovala. To je moje historka a té se budu držet.“

Stáli hned za dveřmi a rozhlíželi se po luxusním apartmá, které obýval někdo nepořádný, někdo zřejmě nespolečenský a deprimovaný, a bydlel tu sám, jak Scarpettová usoudila. Velká dvojitá postel byla neustlaná, posetá novinami a kusy pánského oblečení a na nočním stolku se válely prázdné láhve od minerálky a šálky od kávy.

Nalevo od postele byla komoda s obloukovým čelem a velké okno se zataženými závěsy. Napravo se rozkládal prostor k sezení: dvě modrá čalouněná francouzská křesla pokrytá hromadou knih a papírů, leštěný mahagonový kávový stolek s laptopem a malou tiskárnou a na štosu papírů, vystavený na očích, byl přístroj s dotykovým displejem, blackberry v kouřově šedém ochranném pogumovaném pouzdru zvaném skin. Vedle něj ležela plastová hotelová karta.

„To je on?“ ukázal Marino.

„Vypadá tak,“ přisvědčila Scarpettová. „Můj má šedé pouzdro.“

Marino otevřel kufřík s pomůckami, navlékl si chirurgické rukavice a jeden pár podal Scarpettové. „Ne že bychom se chystali udělat něco, co bychom neměli, ale tomuhle říkám naléhavé okolnosti.“

Což pravděpodobně nebyly. Scarpettová neviděla nic, co by naznačovalo, že se někdo snaží uprchnout nebo zbavit se důkazů. Důkazy zjevně ležely v pořádku před ní a kromě nich dvou tu nikdo nebyl.

„Asi ti nemusím připomínat metaforu o ovoci jedovatého stromu.“

Měla

na

mysli

nepřípustnost

důkazů

shromážděných při neodůvodněné prohlídce a zabavení.

Rukavice si neoblékla.

„Nemusíš, na to mám Bergerovou. Doufejme, že teď už vytáhla z postele svého oblíbeného soudce, Fablea, takové jméno. Svérázná legenda, jen co je pravda. Celou tu věc, pokud jde o fakta, jsem probral přes hlasitý odposlech s Bergerovou a dalším detektivem, kterého přivedla jako svědka a který s ní odpřisáhne správnost příkazu v přítomnosti soudce. To bude sice svědectví z druhé ruky, trochu komplikované, ale žádný problém, doufejme. Jde o to, že Bergerová neriskuje s místopřísežnými prohlášeními a vyhýbá se jako moru tomu, aby byla sama přísežným svědkem. Je mi jedno, čí je to příkaz nebo k čemu. Snad se Lucy objeví už brzy.“

Přešel k blackberry a uchopil ho za pogumované okraje pouzdra.

„Jediný povrch dobrý na otisky je displej, proto se ho nechci dotknout dřív, než je sejmu,“ vysvětlil. „Pak udělám stěry DNA.“

Dřepl si ke kufříku, vyndal černý prášek a štětec z karbonových vláken a Scarpettová mezitím obrátila pozornost k pánskému oblečení na posteli. Přistoupila dost blízko, aby rozeznala zatuchlý pach, zápach nemytého těla.

Všimla si, že noviny jsou z několika posledních dní, New York Times a Wall Street Journal, a udivilo ji černé véčko Motorola na polštáři. Na pomačkaném ložním prádle byly pohozené špinavé khaki kalhoty, modrobílá košile ze směsového materiálu, několik párů ponožek, bleděmodré pyžamo a pánské spodky se zažloutlými skvrnami v rozkroku. Oblečení vypadalo, jako by už dlouho nebylo vyprané, někdo nosil stejné věci den za dnem a nikdy je neposílal do prádelny. Ten někdo rozhodně nebyla Carley Crispinová. To nemohly být její šaty a Scarpettová neviděla po Carley žádné známky, ať se v pokoji podívala kamkoli.

Kdyby tu neležel blackberry Scarpettové, vůbec nic by tu Carley s ničím nespojovalo.

Scarpettová se podívala do několika košů na papír, ale nehrabala se v nich, ani je nevysypala na podlahu.

Zmačkané papíry, papírové kapesníky, další noviny. Přešla ke koupelně a zastavila se hned ve dveřích. Umyvadlo a mramor kolem něj včetně mramorové podlahy byly poseté ostříhanými vlasy, chomáči šedivých vlasů různě dlouhých, některé až osm centimetrů, a také kratičkými vousy jako strniště. Na žínce ležely nůžky, břitva a pěna na holení Gillette, zakoupené v obchodě Walgreens, a další hotelová karta vedle brýlí se staromódními hranatými černými obroučkami.

Vzadu na toaletním stolku byl jeden kartáček na zuby a téměř vypotřebovaná tuba pasty Sensodyne, toaletní souprava, čistič uší. Stříbrná nabíječka Siemens byla otevřená a uvnitř byla dvě naslouchadla Siemens Motion 700 tělové barvy, malého typu, nitroušní. Dálkové ovládání však Scarpettová neviděla, a tak se vrátila do hlavního pokoje, opatrně, aby se ničeho nedotkla a nic neporušila, přičemž musela odolávat pokušení otevřít šatník nebo zásuvky.

„Někdo se střední až těžkou ztrátou sluchu,“ řekla, zatímco Marino snímal otisky z blackberry. „Nejmodernější naslouchadla, redukce hluku v pozadí, blokování zpětné vazby, bluetooth. Můžeš je propojit s mobilním telefonem.

Někde by tu mělo být dálkové ovládání.“ Prošla pokojem, ale stále žádné neviděla. „Pro nastavení hlasitosti, kontrolu nabití baterie a podobně. Lidé je obvykle nosí v kapse nebo kabelce. Možná je má u sebe, ale naslouchátka ne. Což nedává moc smysl, anebo bych měla říct, že to nevěstí nic dobrého.“

„Tady mám pár vydařených,“ zamumlal Marino, když uhlazoval lepicí pásku na bílé kartě. „Nemám ponětí, o čem mluvíš. Kdo má naslouchátka?“

„Ten muž, co si v koupelně oholil hlavu a vousy,“

odpověděla Scarpettová a přitom otevřela dveře pokoje a vykročila zpátky na chodbu, kde čekal recepční Curtis, nervózní a vyvedený z míry.

„Nechci se ptát na něco, co bych neměl, ale nechápu, co se děje,“ postěžoval si Scarpettové.

„Dovolte mi položit vám pár otázek,“ odvětila Scarpettová. „Říkal jste, že jste nastoupil do služby o půlnoci.“

„Pracuju od půlnoci do osmi ráno, ano,“ přikývl Curtis.

„Neviděl jsem ji od chvíle, co jsem přišel. Nemůžu říct, že jsem ji vůbec někdy viděl, jak jsem vysvětlil před chvílí.

Paní Crispinová se zapsala do hotelu v říjnu, patrně proto, že chtěla bydlet ve městě. Myslím, že kvůli tomu svému pořadu. Ne že bych se staral o její důvody, ale tohle mi bylo řečeno. Pravdou je, že ten pokoj používá zřídka, a ten pán, její přítel, nemá rád, když ho někdo vyrušuje.“

To byla nová informace, po které Scarpettová pátrala, a hned se zeptala: „Znáte jméno jejího přítele nebo víte, kde by mohl být?“

„Bohužel ne. Nikdy jsem se s ním nesetkal, vzhledem k mé pracovní době.“

„Starší muž s šedivými vlasy a vousy?“

„Nikdy jsem ho neviděl a nevím, jak vypadá. Ale prý je častým hostem v jejím pořadu. Jeho jméno neznám a nemůžu vám o něm povědět nic jiného, než že si velmi chrání soukromí. Neměl bych to říkat, ale je trochu podivín.

Nikdy s nikým nemluví. Jde ven, koupí si něco k jídlu a přinese si to sem, pytle s odpadky nechává přede dveřmi.

Nepoužívá pokojovou službu ani telefony a nechce, aby se tu uklízelo. Nikdo v tom pokoji není?“ Curtis nespouštěl oči z pootevřených dveří pokoje 412.

„Doktor Agee,“ usoudila Scarpettová. „Forenzní psychiatr Warner Agee. Ten je častým hostem v pořadu Carley Crispinové.“

„Nedívám se na to.“

„Je jediný častý host, který mě napadá a který je skoro hluchý a má šedivé vlasy a vousy.“

„Já nevím. Vím jen to, co jsem vám teď řekl. U nás bydlí spousta

známých

lidí.

Nesledujeme

je.

Jedinou

nepříjemností s mužem bydlícím v tomhle pokoji je hluk.

Například včera večer si někteří z hostů zase stěžovali na jeho televizi. Ze vzkazů, které mi nechali kolegové, vím, že několik hostů volalo během večera do recepce a stěžovalo si.“

„Jak brzy zvečera?“ zeptala se Scarpettová.

„Kolem půl deváté, tři čtvrtě na devět.“

V té době byla v CNN a Carley taky. Warner Agee se zdržoval v hotelovém pokoji s hlasitě puštěnou televizí a jiní hosté si stěžovali. Televize stále hrála, když sem Scarpettová a Marino před chvílí přišli, naladěná na CNN, ale zvuk byl ztlumený. Představila si, jak Agee včera večer seděl na zaneřáděné posteli a sledoval Reportáž Crispinové. Jestli si po půl deváté nebo po tři čtvrtě už nikdo nestěžoval a televize běžela, musel zvuk stáhnout. Musel si nasadit naslouchátka. Co se stalo potom? Sundal si je, oholil si vousy a hlavu a opustil pokoj?

„Kdyby někdo volal a chtěl Carley Crispinovou, nemohl byste vědět, jestli tu je,“ řekla Scarpettová Curtisovi. „Jen že tu je hostem zapsaným pod vlastním jménem, což se ukáže na počítači, když to někdo v recepci kontroluje. Má pokoj na své jméno, ale bydlí v něm její přítel. Zřejmě doktor Agee.

Jen se ujišťuji, jestli tomu rozumím.“

„Je to tak. Pokud máte pravdu v tom, kdo je ten přítel.“

„Komu posíláte účet za pokoj?“

„Opravdu bych neměl –“

„Muž, který v pokoji bydlel, doktor Agee, tam není.

Mám starost,“ naléhala Scarpettová. „Z mnoha důvodů mám velké obavy. Nemáte tušení, kde by mohl být? Spatně slyší a nezdá se, že má s sebou naslouchátka.“

„Ne. Neviděl jsem ho odcházet. To je velmi nepříjemné.

Myslím, že to vysvětluje jeho zvyk pouštět televizi nahlas.“

„Mohl odejít po schodech.“

Recepční se rozhlédl po chodbě, na jejímž konci červeně svítilo označení východu. „To je nanejvýš znepokojující. Co doufáte, že tam najdete?“ Pohlédl zpět k pokoji 412.

Scarpettová mu tu informaci nehodlala poskytnout. Až se Lucy ukáže s příkazem k prohlídce, recepční dostane kopii a bude mít představu, co hledají.

„A jestli odešel po schodech, nikdo by ho neviděl,“

pokračovala. „Vrátní pozdě v noci nepostávají na chodníku, určitě ne, když je taková zima. Kdo dostává účet za pokoj?“

zeptala se znovu.

„Ona, paní Crispinová. Včera večer přišla a zastavila se v recepci asi ve tři čtvrtě na dvanáct. Ještě jsem tu nebyl.

Přišel jsem o pár minut později.“

„Proč by se zastavovala v recepci, když tu je hostem už od října?“ podivila se Scarpettová. „Proč nešla rovnou do pokoje?“

„Hotel užívá magnetické klíčové karty,“ vysvětlil Curtis.

„Bezpochyby máte zkušenost, že karta přestane fungovat, když ji nějakou dobu nepoužíváte. Kdykoli se vydají nové karty, máme o tom záznam v počítači, který zahrnuje i datum odhlášení se z hotelu. Paní Crispinová si nechala udělat dvě nové karty.“

To bylo víc než matoucí. Scarpettová požádala Curtise, aby se chvíli zamyslel nad tím, co říká. Jestli Carley měla ve svém pokoji ubytovaného přítele, doktora Warnera Ageeho, nenechala by ho tam s prošlou kartou.

„Jestli není zaregistrovaný nebo neplatí účet,“ vysvětlila, „neměl by nárok na novou kartu, když stará pozbyla platnosti, protože datum odhlášení zakódované na kartě uplynulo. Předpokládám, že sám by rezervaci prodloužit nemohl, když neplatí účet a jeho jméno ani na rezervaci není.“

„To je pravda.“

„Pak můžeme dojít k závěru, že její karta nebyla prošlá a není to zřejmě pravý důvod, proč si nechala udělat dvě nové,“ mínila Scarpettová. „Chtěla ještě něco, když se včera zastavila v recepci?“

„Počkejte chvilku, prosím. Uvidíme, co zjistím.“ Vytáhl svůj telefon a zavolal. Pak se někoho zeptal: „Víme, jestli si paní Crispinová zabouchla dveře pokoje, nebo se prostě zastavila v recepci pro nové klíče? A pokud ano, proč?“

Poslouchal. Potom řekl: „Samozřejmě. Ano, ano, kdybyste to udělal hned teď. Mrzí mě, že ho budím.“ Čekal.

Telefonovalo se recepčnímu, který zřejmě jednal s Carley včera večer a teď nejspíš doma spal. Curtis se Scarpettové stále omlouval, že ji nechává čekat. Byl čím dál rozčilenější, utíral si čelo kapesníkem a pořád si odkašlával.

Z pokoje sem doléhal Marinův hlas a Scarpettová mohla slyšet, jak tam přechází. Mluvil s někým po telefonu, ale Scarpettová nerozuměla, co říká.

Recepční řekl: „Ano, pořád jsem tady.“ Pokýval hlavou.

„Rozumím. Ano, to dává smysl.“ Zastrčil telefon zpátky do kapsy tvídového saka. „Paní Crispinová přišla do hotelu a šla rovnou k recepci. Řekla, že v hotelu nebyla delší dobu, a obává se, že její karta nebude fungovat a její přítel je silně nedoslýchavý. Měla strach, že ji neuslyší, kdyby zaklepala na dveře. Víte, měla rezervaci z měsíce na měsíc a naposled ji obnovovala dvacátého listopadu, což znamená, že platnost karty by skončila zítra, v sobotu. Takže musela rezervaci prodloužit, pokud měla v úmyslu zůstat dál v tom pokoji, a udělala to hned, obnovila ji a dostala dvě nové karty.“

„Prodloužila rezervaci až do dvacátého ledna?“

„Vlastě ji prodloužila jen přes víkend. Oznámila, že se v pondělí dvaadvacátého pravděpodobně z pokoje odhlásí,“

odpověděl Curtis a znovu se upřeně zahleděl na pootevřené dveře pokoje 412.

Scarpettová slyšela, jak se tam Marino pohybuje.

„Odcházet ji neviděl,“ dodal Curtis. „Člověk, který sloužil v recepci, když přišla do hotelu, viděl, jak jede výtahem nahoru, ale neviděl ji přijet zpátky dolů. A já ji taky rozhodně neviděl, jak jsem řekl.“

„Pak musela použít schodiště,“ usoudila Scarpettová.

„Protože tu není a není tu ani její přítel, zřejmě doktor Agee.

Je vám známo, jestli paní Crispinová, když tu byla v minulosti, někdy použila schodiště?“

„Většina lidí to nedělá. Nikdy jsem neslyšel, že by se někdo zmínil, že paní Crispinová použila schody. Je pravda, že někteří z našich význačných hostů se snaží být při příchodech a odchodech velmi nenápadní. Ale upřímně, o paní Crispinové bych neřekl, že je nějak ostýchavá.“

Scarpettová se zamyslela nad ostříhanými vlasy v umyvadle. Ráda by věděla, jestli je Carley mohla vidět, když si otevřela dveře pokoje. Nebo možná byl Agee ještě v pokoji, když se objevila, aby tu nechala telefon ukradený Scarpettové. Odešli společně? Sešli oba po schodech a nechali ukradený blackberry v pokoji? Scarpettová si představila Ageeho s oholenou tváří a hlavou, bez naslouchátek a patrně bez brýlí, jak se s Carley Crispinovou plíží po schodech. Nedávalo to smysl. Muselo se stát něco jiného.

„Zaznamenává váš počítačový systém, kdy někdo vejde a odejde a použije přitom ty magnetické karty?“ Scarpettová to považovala za nepravděpodobné, přesto se zeptala.

„Ne. Většina hotelových systémů, aspoň o kterých vím, nic takového nemá. Ani nemají informace o kartách.“

„Žádná jména, adresy, čísla kreditních karet. Nic takového není na kartách zakódované,“ ujišťovala se.

„V žádném případě,“ odpověděl. „To se uchovává v počítači, ne na kartě. Karty otevírají dveře, to je všechno.

Záznamy o tom se nevedou. Dokonce většina hotelových karet, aspoň ty, co znám, nemá zakódované ani číslo pokoje, žádné informace kromě data ukončení pobytu.“ Pohlédl na pokoj 412 a dodal: „Předpokládám, že jste nikoho nenašli.

Nikdo tam není.“

„Je tam detektiv Marino.“

„Tak to jsem rád,“ prohlásil Curtis s úlevou. „Nechtěl jsem si myslet o paní Crispinové nebo jejím příteli to nejhorší.“

Mínil tím, že si nechtěl myslet, že jeden nebo oba jsou v pokoji mrtví.

„Nemusíte tu čekat,“ ubezpečila ho Scarpettová. „Dáme vám vědět, až skončíme. Může to chvíli trvat.“

V pokoji bylo ticho, když se vrátila dovnitř a zavřela za sebou dveře. Marino vypnul televizi a stál teď v koupelně, s mobilem v ruce s rukavicí, a díval se na nepořádek v umyvadle, na mramorovém povrchu a na podlaze.

„Warner Agee,“ řekla mu Scarpettová a navlékla si rukavice, které jí předtím Marino dal. „Ten v tomhle pokoji bydlel. Carley zřejmě ne, pravděpodobně dokonce nikdy.

Zdá se, že se tu ukázala včera večer kolem tři čtvrtě na dvanáct, jak odhaduji, s jediným cílem předat Warneru Ageemu můj blackberry. Musím si půjčit tvůj. Svůj telefon použít nemůžu.“

„Jestli tohle udělal on, nevypadá to dobře,“ přemítal Marino, když zadal heslo do svého mobilu a podal jí ho.

„Nelíbí se mi to. Oholit si vlasy a vousy a odejít bez naslouchátek i bez brýlí.“

„Kdy naposled jsi kontaktoval OEM nebo SOD? Děje se něco, o čem bychom měli vědět?“ Zajímaly ji nejnovější informace z úřadu pro krizové řízení nebo z oddělení zvláštních operací.

Marino měl na tváři zvláštní výraz.

„Můžu to zjistit,“ dodala Scarpettová. „Ale ne, pokud je někdo v nemocnici, byl zatčen nebo převezen do útulku, anebo se toulá po ulicích. Nebudu vědět nic, dokud ten člověk nebude mrtvý a nezemře v oblasti města New York.“

Vyťukala na Marinově mobilu nějaké číslo.

„Most George Washingtona,“ zamumlal Marino. „To snad ne.“

„Co je s mostem?“ Telefon zazvonil v oddělení pro vyšetřování OCME.

„Ten chlápek, co z něj skočil. Kolem druhé ráno jsem to viděl v přímém přenosu, když jsem byl v RTCC. Asi šedesátník, holohlavý, bez vousů. Celou tu šílenou akci filmoval policejní vrtulník.“

V telefonu se ozval lékařsko-právní vyšetřovatel Dennis.

„Potřebuji zkontrolovat, co nám přišlo,“ řekla mu Scarpettová. „Dostali jsme nějaký případ z mostu George Washingtona?“

„Je to tak,“ odpověděl Dennis. „Skok v přítomnosti svědků. ESU se mu to snažila vymluvit, ale neposlouchal.

Všechno mají na videu. Natáčel to policejní vrtulník, požádal jsem je o kopii.“

„Výborný nápad. Máme nějakou představu, pokud jde o identifikaci?“

„Důstojník, se kterým jsem mluvil, říkal, že nemají z čeho vycházet. Běloch, tak padesát šedesát let. Neměl žádné osobní věci, které by mohly naznačit, kdo to je. Žádná peněženka, telefon. Neuděláte si z něj dobrou vizuální představu. Vypadá dost zle. Myslím, že výška, ze které dopadl na most, je přinejmenším několik desítek metrů. Asi jako dvacetipatrový dům. Nebudete chtít tu fotografii nikomu ukazovat.“

„Prokažte mi laskavost,“ požádala Scarpettová. „Jděte dolů a prohlédněte mu kapsy. Zkontrolujte všechno, co mohl mít u sebe. Pořiďte fotografii a pošlete mi ji. Zavolejte mi, když budete u těla.“ Dala mu Marinovo číslo. „Nějací další neidentifikovaní bělošští muži?“

„Nikdo, u koho bychom neměli žádnou stopu. Myslíme, že víme, o koho jde. Další sebevražda, zastřelení, srážka chodce, předávkování, toho chlapa přivezli ještě s pilulkami v puse. To jsem viděl poprvé. Hledáte někoho určitého?“

„Možná máme pohřešovaného psychiatra. Warner Agee.“

„Proč mi to zní povědomě? Ale nikdo s takovým jménem tu není.“

„Jděte prohlédnout toho skokana a hned mi zavolejte.“

„Byl mi povědomý,“ řekl Marino. „Seděl jsem tam, díval se, co se děje, a pořád jsem myslel na to, že vypadá povědomě.“

Scarpettová se vrátila do koupelny, vzala hotelovou kartu z toaletního stolku a přidržela ji za okraje.

„Sejmeme otisky. A z té na stolku. Budeme potřebovat pár těch vlasů a jeho kartáček na zuby, všechno, co je zapotřebí k identifikaci. Udělejme to hned, když už jsme tady.“

Marino si navlékl nový pár rukavic a převzal si od ní hotelovou kartu. Začal nanášet prášek na otisky, zatímco Scarpettová vzala svůj blackberry a zkontrolovala vizuální hlasovou schránku. Bylo tam jedenáct nových hovorů od chvíle, co použila telefon v 19.15 včera večer, když mluvila s Grace Darienovou, než se vydala do CNN. Od té doby se jí paní Darienová pokusila třikrát dovolat, mezi desátou a půl dvanáctou večer, bezpochyby kvůli tomu, co bylo ve všech zprávách, díky Carley Crispinové. Dalších osm nových hovorů bylo uvedeno jako Neznámé číslo, první pět minut po desáté večer, poslední těsně před půlnocí. Benton a Lucy.

Benton se jí snažil dovolat, když šla pěšky domů s Carley, a Lucy to pravděpodobně zkoušela poté, co slyšela ve zprávách o hrozbě s bombou. Scarpettová podle zelených ikonek vedle nových hlasových zpráv poznala, že žádná z nich nebyla vyzvednuta. Vizuální hlasová schránka nevyžadovala heslo předplatitele telefonu, jen heslo blackberry, které bylo samozřejmě zrušeno.

Marino si znovu převlékl rukavice a začal pracovat na druhé hotelové kartě, zatímco Scarpettová se rozhodovala, jestli si má půjčit jeho telefon a otevřít si nové hlasové zprávy dálkově. Hlavně ji zajímaly vzkazy od paní Darienové, jejíž úzkost musela být nepředstavitelná, poté co slyšela o žlutém taxi a také nepravdivou informaci, že v jednom byly nalezeny vlasy Hannah Starrové. Paní Darienová si pravděpodobně pomyslela to, co spousta lidí, že její dceru zabil nějaký predátor, který také zavraždil Hannah, a kdyby policie zveřejnila tu informaci dřív, možná by Toni nikdy do taxíku nenasedla. Neudělej zas nějakou hloupost, napomenula se Scarpettová. Neotevírej žádné soubory, dokud nepřijde Lucy. Zkontrolovala IM

komunikátor a e-maily. Nic nového nebylo přečteno.

Neviděla žádné důkazy, že by si někdo prohlížel, co má v telefonu uloženo, ale jistá si být nemohla. Nedokázala by v žádném případě poznat, jestli se někdo díval na prezentace v PowerPointu nebo na fotografie z místa činu či jiné soubory, které už pročetla. Ale neměla důvod si myslet, že se Warner Agee dostal k tomu, aby se podíval, co je v jejím mobilu, a to ji mátlo. Určitě by byl zvědavý na telefonní vzkazy od matky zavražděné běžkyně. Jaká by to byla vítaná informace, kterou by se Carley mohla pochlubit ve svém pořadu. Proč to neudělal? Jestli sem Carley přišla kolem tři čtvrtě na dvanáct, nebyl ještě mrtvý, za předpokladu, že byl skutečně tím mužem na mostě George Washingtona o nějaké dvě a půl hodiny později. Deprese a rezignace, pomyslela si Scarpettová. To byl možná důvod.

Marino byl s hotelovými kartami hotov a Scarpettová si od něj vzala další pár rukavic, zatímco použité odkládali na podlahu na úhlednou hromádku jako okvětní plátky magnolie. Vzala kartu, která prve ležela na toaletním stolku v koupelně, a pokusila se s ní otevřít dveře pokoje. Zablikalo žluté světlo.

„Ne,“ prohodila a zkusila druhou kartu, která byla na stolku vedle jejího mobilu. Rozsvítilo se zelené světlo a zámek vydal slibné cvaknutí. „Tohle je ta nová,“ ukázala.

„Carley mu předala můj mobil a novou hotelovou kartu a druhou si musela nechat pro sebe.“

„Napadá mě jediné vysvětlení, že tu nebyl,“ uvažoval Marino a přitom popisovačem Sharpie označil sáček na důkazy a pečlivě ho uložil k dalším do kufříku s pomůckami.

Scarpettová si vzpomněla na staré časy, kdy ukládal důkazy, osobní věci oběti, policejní výstroj do čehokoli, co bylo po ruce, a obvykle odcházel z místa činu s mnoha nákupními sáčky z hnědého papíru nebo recyklovanými krabicemi, které zavřel do bermudského trojúhelníku kufru svého auta, kde také míval rybářské náčiní, bowlingovou kouli a karton piv. Nějak dokázal, že nikdy neztratil ani nekontaminoval něco, na čem záleželo, a Scarpettová si vzpomínala jen na pár situací, kdy Marinův nedostatek disciplíny způsobil nějaký zádrhel v případu. Většinou však ohrožoval sám sebe a každého, kdo na něm závisel.

„Přijde a zastaví se v recepci, protože nemá moc na vybranou. Potřebuje se ujistit, že má fungující kartu, a chce změnit rezervaci, pak si nahoře otevře dveře pokoje a zjistí, že je Agee pryč.“ Marino se pokoušel představit si, co asi Carley dělala, když sem včera večer přišla. „Pokud si náhodou nezašla na záchod, zatímco tu byla, nemohla si všimnout, jak to tam vypadá. Ty jeho vlasy a fousy, naslouchátka. Osobně si myslím, že Ageeho ani ten svinčík neviděla. Podle mě tu nechala tvůj telefon a novou kartu a tajně zmizela po schodech, aby na sebe neupoutala pokud možno žádnou pozornost, protože měla za lubem nějakou levárnu.“

„Takže možná byl chvíli venku, bezcílně se procházel.“

Scarpettová také přemítala o Ageem. „Přemýšlel. Přemýšlel o tom, co chce udělat. Pokud tedy udělal něco tragického.“

Marino zaklapl kufřík s pomůckami, zazvonil mu telefon. Podíval se na displej a podal ho Scarpettové. Volali z OCME.

„V kapsách neměl nic, obrátili je naruby,“ oznámil Dennis. „Prohledala je už policie, když hledali něco, co by ho mohlo identifikovat, nebo nějaký kontraband, zbraň, cokoli. Uložili pár věcí do pytle, drobné mince a cosi, co vypadá jako velmi malý dálkový ovladač. Možná od přenosného nebo satelitního rádia?“

„Je na tom jméno výrobce?“ zeptala se Scarpettová.

„Siemens,“ odpověděl Dennis a hláskoval to.

Někdo začal klepat na dveře a Marino otevřel, zatímco Scarpettová se dál vyptávala Dennise: „Poznáte, jestli je ten dálkový ovladač zapnutý?“

„No, je tam malé okénko, jako displej.“

Vešla Lucy, podala Marinovi manilovou obálku a svlékla si černou koženou bundu. Byla oblečená pro let vrtulníkem, v kapsáčích, taktické košili a lehkých botách s gumovou podrážkou. Přes rameno měla přehozenou tmavou tašku barvy hlíny, praktický užitkový velký tlumok, který nosila všude s sebou, se spoustou sítěk, přepážek a tajných kapes a pravděpodobně v jedné z nich pistoli.

Sundala tašku z ramene, rozevřela zip hlavního oddílu a vytáhla svůj macbook.

„Někde tam musí být tlačítko pro napájení,“ pokračovala Scarpettová a přitom sledovala, jak Lucy otevírá počítač a Marino ji mezitím upozorňuje na blackberry Scarpettové.

Oba mluvili tlumeným hlasem, takže je Scarpettová nemohla slyšet. „Tiskněte ho, dokud si nebudete myslet, že jste ovladač vypnul,“ instruovala Dennise. „Poslal jste mi tu fotografii?“

„Už byste ji měla mít v poště. Myslím, že ovladač je teď vypnutý.“

„Pak musel být zapnutý, když ho měl v kapse,“ usoudila Scarpettová.

„Myslím, že byl.“

„Pokud ano, policie by neviděla na displeji nic, co by ho identifikovalo. Takhle zprávy nevidíte, dokud to zařízení nespustíte, ať je to cokoli. A to teď musíte udělat. Znovu stiskněte tlačítko napájení a uvidíte, jestli se rozběhne nějaký systém zpráv. Podobně jako když zapnete telefon a na displeji se vám objeví čísla. Myslím, že dálkový ovladač, který držíte, patří k naslouchadlu. Vlastně ke dvěma.“

„U těla žádná naslouchadla nejsou,“ řekl Dennis.

„Samozřejmě, pravděpodobně by vám vypadla, když skočíte z mostu.“

„Lucy?“ zavolala Scarpettová. „Můžeš se připojit k mé úřední poště a otevřít soubor, který právě poslali? Fotografii.

Heslo znáš. Je stejné, jaké jsi vybrala pro můj mobil.“

Lucy postavila svůj počítač na konzolu pod televizí upevněnou na stěně. Začala psát na klávesnici. Na monitoru počítače se objevil obraz a Lucy sáhla do tašky a vyndala adaptér VGA a kabel k monitoru. Zastrčila adaptér do jednoho z portů počítače.

„Mám něco na displeji. V případě ztráty prosím kontaktujte dr. Warnera Ageeho.“ A Dennis odříkal telefonní číslo. „Tedy, to je něco.“ Scarpettová uslyšela jeho vzrušený hlas. „To mi udělalo velkou radost. Co je dvě-

nula-dvě? Není to předvolba Washingtonu, D. C.?“

„Zavolejte na to číslo, a uvidíme, co se stane.“

Scarpettová měla dost dobrou představu.

Lucy právě připojovala kabel na stranu televize na stěně, když na posteli v hotelovém pokoji zazvonil mobil.

Vyzváněcí tón byl hlasitý, Bachova fuga d-moll, a na ploché obrazovce na stěně se objevil pochmurný obraz mrtvého těla na nosítkách.

„To je ten chlápek z mostu,“ podotkl Marino a přistoupil blíž k televizoru. „Poznávám jeho šaty.“

Někdo rozepnul zip černého vaku na mrtvoly, široce ho rozevřel a objevila se oholená bezvousá tvář pokrytá tmavou zaschlou krví a k nepoznání znetvořená. Temeno hlavy bylo roztříštěné, krev a mozek vytékaly z roztržených okrajů tkáně rozervaného skalpu. Levá dolní čelist byla zlomená nejméně na jednom místě, sanice zející a zkřivená, odhalené dolní zuby zakrvácené, ulámané a některé chyběly, levé oko téměř úplně odtržené, bulva jen tak tak držela v důlku.

Tmavá bunda, kterou měl muž na sobě, byla roztržená v ramenních švech, šev levé nohavice byl také roztržený a z khaki látky trčel zubatý konec stehenní kosti jako přelomená hůl. Kotníky byly zkroucené v nepřirozených úhlech.

„Dopadl na nohy a pak narazil na levý bok,“ řekla Scarpettová, když mobil na posteli přestal zvonit a Bachova fuga utichla. „Domnívám se, že při pádu narazil hlavou na podpěrný pilíř mostu.“

„Měl na sobě hodinky,“ ozval se Dennis v telefonu.

„Jsou v tom pytli s dalšími osobními věcmi. Roztříštěné.

Staré, značka Bulova ze stříbrného kovu na natahovacím řemínku a zastavily se ve dvě osmnáct. Myslím, že tedy známe čas úmrtí. Chcete, abych ty informace oznámil policii?“

„Policie je tu se mnou,“ odpověděla Scarpettová.

„Děkuji, Dennisi. Dál se o to postarám odtud.“

Ukončila hovor a Marinův blackberry začal zvonit ve chvíli, kdy mu ho vracela zpět. Přijal hovor a začal přecházet po místnosti.

„Fajn,“ přisvědčil a pohlédl na Scarpettovou. „Ale asi to budu jen já.“ Odložil telefon a otočil se ke Scarpettové: „To byl Lobo. Právě dorazil do Rodman’s Neck. Musím běžet.“

„Sotva jsem tu začala,“ řekla Scarpettová. „Stanovit příčinu a způsob jeho smrti těžké nebude. Ale to ostatní ano.“

Pitva, kterou potřebovala provést na doktoru Warneru Ageem, byla psychologická a stejnou by možná potřebovala i její neteř. Scarpettová si vzala brašnu s pomůckami, kterou prve nechala na koberci u zdi hned za dveřmi. Vyndala průhledný plastový sáček na důkazy, který obsahoval obálku FedExu a zpívající vánoční pohlednici Dodie Hodgeové.

Scarpettová si ji neprohlédla. Neposlechla si ji. Benton jí pohlednici dal, když bez něj odcházela dnes ráno.

„Tohle bys asi měl vzít s sebou,“ řekla Marinovi.

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

17

Světla Manhattanu vrhala na horizont kalnou záři a měnila ho v purpurově modrou jako pohmožděnina, když Benton ujížděl na jih po West Side Highway podél Hudsonu a ještě za tmy mířil do centra.

Mezi skladišti a ploty tu a tam zahlédl budovu Palmolive a hodiny Colgate, které ukazovaly, že je za dvacet minut sedm. Socha Svobody se rýsovala v basreliéfu proti řece a obloze, paži vysoko zdviženou. Bentonův řidič přejel po Vestry Street hlouběji do finanční čtvrti, kde byly symptomy slábnoucí ekonomiky jasně patrné a deprimující: okna restaurací zakrytá hnědým papírem s oznámením o zabavení podniku přilepeným na dveřích, vývěsky o prodeji, nabídky pronájmu komerčních prostorů a bytů.

Jak se lidé stěhovali pryč, vnikaly sem graffiti, sprejové barvy hyzdily opuštěné restaurace a obchody i kovové rolety a prázdné plakátovací plochy. Primitivní, hloupé čmáranice, většina z nich pobuřující a nesmyslná, a všude obrázky, některé z nich šokující. Akciový trh při prudkém pádu jako Humpty Dumpty. Loď U. S. S. Ekonomika potápějící se jako Titanik. Karikatura banky Freddie Mac jako Grinche v sáních vysoko naložených dluhy, osm sekundárních věřitelů zobrazených jako sobi cválá nad střechami zabavených domů. Strýček Sam sehnutý tak, že ho AIG

může nakopat do zadku.

Warner Agee byl mrtvý. Bentona o tom neinformovala Scarpettová, ale Marino. Volal před několika minutami, ne proto, že věděl, nebo jen tušil, jakou úlohu hrál Agee v Bentonově životě. Marino si prostě myslel, že by Benton měl vědět, že tenhle forenzní psychiatr skočil z mostu a že se blackberry Scarpettové našel v hotelovém pokoji, kde Agee bydlel od poloviny října, včas pro podzimní sezonu CNN. Carley Crispinová musela s Ageem uzavřít nějakou dohodu, nebo někdo musel. Přivedla ho do New Yorku, ubytovala ho a starala se o něj výměnou za informace a vystupování v jejím pořadu. Z nějakého důvodu se domnívala, že jí Agee za to stojí. Benton by rád věděl, jestli tomu opravdu věřila, nebo jestli ji pravdivost Ageeho tvrzení nezajímala, pokud si díky nim mohla udělat jméno v hlavním vysílacím čase. Nebo byl Agee zapletený do něčeho, co si Benton ani nedovedl představit? To nevěděl, vlastně nevěděl nic a v duchu se ptal, jestli se kdy dokáže Warnera Ageeho zbavit a proč necítí úlevu nebo zadostiučinění, proč necítí aspoň něco. Byl otupělý. Takhle se cítil, když se konečně vynořil z hlubokého utajení poté, co byl pokládán za mrtvého.

Když poprvé zase šel kolem přístavu v Bostonu, městě svého mládí, kde se s přestávkami skrýval v různých dírách šest let, a uvědomil si, že už dál nemusí být fiktivní Tom Haviland, necítil radost. Necítil se svobodný. Prostě necítil nic. Plně chápal, proč někteří lidé vyjdou z vězení a vykradou první krám, který se jim namane, aby se zase dostali zpátky. I on se chtěl vrátit do svého exilu. Bylo snadné nenést břímě toho, že je Benton. Naučil se dobře snášet to, že se cítí špatně. Nacházel ve své nesmyslné existenci a v utrpení smysl a útěchu, i když zoufale pracoval na tom, aby promyslel cestu ven, kalkuloval a plánoval s chirurgickou přesností, jak zlikvidovat ty, kvůli nimž se musel uchýlit do této neexistence, kartel organizovaného zločinu, francouzskou rodinu Chandonnových.

Jaro 2003. Chladno, téměř zima, vítr vanoucí od přístavu a slunce za mraky. Benton stál na přístavišti Burroughs Wharf a sledoval, jak námořní oddíl bostonských hasičů eskortuje torpédoborec s norskou vlajkou, červené hasičské čluny obklopují obrovskou loď šedou jako žralok, rozjaření hasiči obsluhují palubní děla, zaměří je, sprška vody vystříkne vysoko do vzduchu, žertovná salva. Vítejte v Americe. Jako by to přivítání patřilo jemu. Vítej zpátky, Bentone. Ale necítil se vítaný. Necítil nic. Díval se na to divadlo a předstíral, že je jen pro něj, něco jako štípnutí, aby se ujistil, že ještě žije. A žiješ? ptal se stále sám sebe. Kdo jsem? Jeho mise byla konečně splněna v temném srdci Louisiany, v bažinách, rozpadajících se sídlech a přístavech, kde použil svůj mozek a zbraň, aby se osvobodil od svých utlačovatelů, Chandonnových a jejich poskoků, a zvítězil. Je konec, říkal si. Vyhrál jsi. Neměl se takhle cítit, jak si stále připomínal, když kráčel po přístavní hrázi a díval se, jak se hasiči baví. Jeho sny o radosti, jakou pocítí, se v okamžiku ukázaly falešné a bez chuti, jako když kousnete do steaku a zjistíte, že je z umělé hmoty, jako když jedete po sluncem spalované dálnici a nikdy se nedostanete ani o kousek blíž k fata morgáně.

Zjistil, že se děsí toho, že se vrací k něčemu, co už není, bojí se, že bude mít volbu, tak jako se hrozil toho, když žádnou neměl, a stejně tak se bojí, že bude mít Kay Scarpettovou, jako měl předtím strach, že ji už nikdy mít nebude. Život a jeho složitosti a rozpory. Nic nedává smysl a všechno smysl dává. Warner Agee dostal, co si zasloužil, sám si to zavinil i nezavinil a nemělo by se mu to vyčítat.

Onemocnění meningitidou ve čtyřech letech mu zničilo osud tak jistě, jako by do něj zezadu vrazil automobil, a tato řetězová reakce pokračovala, jedna havárie za druhou, bez přestání, dokud jeho tělo nedopadlo na dlažbu mostu. Agee byl teď v márnici a Benton v taxíku a oba měli přesně v tuto chvíli jedno společné: Čekal je den zúčtování a měli se setkat se svým Stvořitelem.

FBI zabírala s celní správou šest pater ve federální budově Jacoba K. Javitse, v srdci vládního centra, komplexu modernistické architektury ze skla a betonu obklopeném tradičnějšími sloupovými budovami amerického Nejvyššího soudu a státních úřadů, a o několik bloků dál městská radnice, One Police Plaza, One Hogan Place a městská věznice. Stejně jako většina federálních center bylo i toto uzavřené žlutou páskou a zátarasy, betonové bariéry proti výbuchu strategicky rozmístěny tak, aby zabránily vozidlům dostat se příliš blízko. Celé přední náměstí, bludiště oblých zelených laviček a kupek suché trávy s nánosem sněhu, bylo veřejnosti nepřístupné. Aby se dostal do budovy, musel Benton vystoupit z taxi u Thomas Paine Parku a přeběhnout Lafayette, už teď s hustým provozem. Zabočil doprava na Duane Street, také uzavřené pro automobily, s vysouvací bariérou s hroty proti pneumatikám a strážní budkou pro případ, že byste si nevšimli nápisů Vstup zakázán.

Jedenačtyřicetipatrová budova ze skla a žuly nebyla ještě otevřená a Benton stiskl bzučák a identifikoval se uniformovanému policejnímu důstojníkovi FBI na druhé straně postranních vstupních skleněných dveří. Řekl, že jde za zvláštní agentkou Marty Lanierovou, a po krátké kontrole ho důstojník pustil dál. Benton mu podal řidičský průkaz, vyprázdnil kapsy a prošel rentgenovým skenerem. Neměl o nic mimořádnější status než imigranti, kteří čekali ve frontě na Worth Street každý pracovní den ve snaze stát se americkými občany. Na protější straně žulového vestibulu byla druhá kontrola, tentokrát za těžkými skleněnými a ocelovými dveřmi u výtahů, a Benton podstoupil stejný proces, jen tentokrát byl požádán, aby odevzdal řidičský průkaz, a místo toho dostal klíč a identifikační kartu.

„Všechna elektronická zařízení včetně telefonů odevzdejte tam,“ vyzval ho důstojník v budce a ukázal na řadu malých skříněk nad stolem, jako by tu Benton v životě nebyl. „Mějte identifikační kartu stále viditelně vystavenou a řidičský průkaz dostanete zpátky, až vrátíte klíč.“

„Díky. Doufám, že si to všechno zapamatuju.“

Benton předstíral, že zamyká svůj blackberry, ale místo toho ho schoval do rukávu. Jako by byla nějaká velká hrozba, kdyby vyfotografoval nebo natočil na video pitomou kancelář pobočky. Uložil si klíč od skříňky do kapsy kabátu a ve výtahu stiskl tlačítko do osmadvacátého patra.

Identifikační karta s velkým V označující, že je návštěvník, byla další urážka a Benton ji strčil do kapsy a přitom přemýšlel, jestli se zachoval správně, když mu Marino telefonoval ohledně Ageeho sebevraždy.

Marino se zmínil, že je na cestě do Rodman’s Neck a že uvidí Bentona někdy později na schůzce, až se FBI rozhodne ohledně času. Benton, který zrovna nastoupil do taxíku, byl na cestě právě na tu schůzku, o níž Marino mluvil, ale raději si to nechal pro sebe. Odůvodnil si to tím, že to není jeho věc. Marty Lanierová si Marinovu přítomnost zjevně nepřála. Benton nevěděl, koho pozvala, ale Marino na tom seznamu nefiguroval, jinak by byl tady, a ne na cestě do Bronxu. Benton předpokládal, že Marino něčím Lanierovou naštval, když s ní prve mluvil.

Dveře výtahu se otevřely před sekcí výkonného ředitele za skleněnými dveřmi s vyleptaným znakem ministerstva spravedlnosti. Benton nikde nikoho neviděl, a tak nevešel dovnitř, aby se posadil, ale raději čekal na chodbě. Přecházel kolem typických výstavních vitrín, jimiž se pyšnilo každé ústředí FBI, které kdy navštívil, lovecké trofeje, jak jim říkal. Svlékl si kabát, zatímco poslouchal, jestli neuslyší známku přítomnosti nějaké živé duše, a přitom si zběžně prohlížel pozůstatky studené války. Vydlabané kameny, mince a balíčky cigaret pro tajný přenos mikrofilmů.

Protitankové zbraně ze sovětského bloku.

Prošel kolem plakátů filmů o FBI. „G“ Men, Příběh FBI, Dům na 92. ulici, Bouřlivé srdce, Krycí jméno Donnie Brasco. Stěna s nimi byla nekonečná a Bentona vždy udivoval nenasytný zájem veřejnosti o vše související s FBI, nejen tady, ale i v cizině, nic o agentech FBI nebylo nudné, pokud jste nebyl jedním z nich. Pak to byla práce, až na to, že vás vlastnili. Nejen vás, ale každého, kdo byl s vámi jakkoli spojený. Když úřad vlastnil Bentona, vlastnil i Scarpettovou a umožnil Warneru Ageemu, aby je od sebe odloučil, odtrhl jednoho od druhého, přinutil je nasednout do různých vlaků směřujících do různých táborů smrti.

Benton si říkal, že mu starý život nechybí, po podělané FBI se mu nestýská. Ten parchant Agee mu vlastně prokázal dobrou službu. Agee byl mrtev. Benton ucítil záchvěv emoce, až ho to polekalo, téměř šokovalo.

Otočil se při zvuku rychlých kroků na dlaždicích a spatřil, jak k němu kráčí žena, kterou nikdy předtím neviděl, bruneta, podmanivě krásná, pěkná postava, kolem pětatřiceti, oblečená v měkkém žlutohnědém koženém saku, tmavých přiléhavých kalhotách, vysokých botách. Úřad měl ve zvyku najímat víc než běžný podíl dobře vypadajících, skvělých lidí. To nebyla tradiční představa, ale fakt.

Zvláštní, že se víc nepřátelili, muži a ženy bok po boku, den za dnem, prominentní, trochu opilí mocí a se značnou dávkou narcismu. Ale většinou si drželi odstup. Když Benton býval agentem, byly milostné vztahy na pracovišti výjimkou nebo tak důkladně utajované, že se daly zřídka odhalit.

„Benton?“ Podala mu ruku a pevně s ní potřásla. „Marty Lanierová. Strážný mi oznámil, že jste na cestě nahoru, a nechtěla jsem vás nechat čekat. Už jste tu předtím byl.“

To nebyla otázka. Neptala by se, kdyby předem neznala odpověď a všechno ostatní, co si o něm mohla zjistit.

Okamžitě ji klasifikoval. Po čertech chytrá, sebevědomá, nezná neúspěch. To, čemu říkal VNP. V neustálém pohybu.

Benton držel v ruce svůj mobil. Bylo mu jedno, jestli ho Lanierová vidí. Nezastíral, že si kontroluje vzkazy. Ať mu nenařizuje, co má dělat. Není žádný zatracený návštěvník.

„Jsme v konferenční místnosti SAC,“ řekla. „Nejdřív si dáme kávu.“

Jestli použila konferenční místnost řídícího zvláštního agenta, nebudou na schůzce jen oni dva. Její přízvuk měl lehký nádech Brooklynu nebo vznešených částí bělošského New Orleansu, to bylo těžké rozeznat. Ale ať měla jakýkoli dialekt, snažila se ho potlačit.

„Není tu detektiv Marino,“ připomněl Benton a zastrčil blackberry do kapsy.

„Není tu nezbytný,“ odpověděla v chůzi.

Bentonovi ta poznámka přišla rozčilující.

„Mluvila jsem s ním už dřív, jak víte, a ve světle nejnovějšího vývoje bude pro všechny zúčastněné užitečnější, když bude tam, kam jede.“ Pohlédla na hodinky, černé pryžové Luminox, oblíbené u jednotek Navy SEALs, pravděpodobně byla členkou potápěčského týmu, další zázračná žena FBI. „Už by tam měl brzy dorazit.“ Mínila do Rodman’s Neck. „Slunce vychází v sedm nula nula plus patnáct nebo tak. Příslušný balíček by měl být zanedlouho zneškodněn a budeme vědět, co to je a jak postupovat dál.“

Benton mlčel. Byl podrážděný. Cítil se nepřátelsky.

„Měla bych říci jestli. Jestli bude důvod postupovat dál.

Nevíme jistě, zda se vztahuje k ostatním záležitostem.“ Dál odpovídala na otázky, na něž se jí nikdo neptal.

Typická členka FBI, jako by noví agenti chodili do nějaké Berlitzovy školy byrokratického jazyka, aby se naučili mluvit takhle neurčitě. Říkat lidem to, co chcete, aby věděli. Ne to, co potřebují vědět. Zavádět je nebo být vyhýbavý anebo, nejběžněji, neříct jim nic.

„Těžko v tuto chvíli soudit, co přesně se k čemu vztahuje,“ dodala.

Benton měl pocit, jako by se na něj spustila skleněná kupole. Nemělo smysl něco poznamenat. Nebylo by ho slyšet. Jeho hlas by nikam nedolehl. Dokonce by možná žádný hlas neměl.

„Původně jsem mu volala, protože byl uvedený jako kontakt pro žádost o údaje elektronicky posílané RTCC,“

pokračovala. „Ohledně tetování subjektu, který doručil balíček do vašeho domu. To jsem vám vysvětlila při našem krátkém telefonním hovoru, Bentone, a uvědomuji si, že nic dalšího nevíte. Za to se omlouvám, ale mohu vás ujistit, že bychom vás nezavolali v tuto ranní hodinu, kdyby se nejednalo o mimořádně naléhavou věc.“

Kráčeli po dlouhé chodbě, míjeli výslechové místnosti, každá prázdná jen se stolem, dvěma židlemi a tyčí na připevnění ocelových pout, všechno v béžové a modré, kterou Benton nazýval „federální modrá“. Modré pozadí na každé fotografii ředitele, kterou kdy viděl. Modrá oděvu Janet Renoové. Modrá vázanek George W. Bushe. Modrá lidí, kteří lžou, až zmodrají v obličeji. Republikánská modrá.

U FBI byla náramná spousta modrých republikánů. Vždy to byla ultrakonzervativní organizace. Není sakra divu, že Lucy vyhnali, vyhodili. Benton byl nezávislý. Teď už nebyl nic.

„Máte nějaké otázky, než se připojíme k ostatním?“

Lanierová se zastavila před béžovými kovovými dveřmi.

Zadala na klávesnici kód a zámek cvakl.

Benton řekl: „Asi čekáte, že vysvětlím detektivu Marinovi, proč mu bylo řečeno, že by tu měl být. A jak se přihodilo, že my tu kvůli té vaší schůzce jsme a on o tom nic neví.“ Doutnal v něm hněv.

„Máte s Peterem Rocco Marinem dlouholeté vztahy.“

Znělo to zvláštně, když ho někdo nazval celým jménem.

Lanierová se znovu dala rychle do kroku. Další chodba, tentokrát delší. Bentonův hněv. Začínal v něm vřít.

„Pracoval jste s ním na řadě případů v devadesátých letech, když jste byl šéfem oddělení BSU. Co je dnes BAU,“

pokračovala. „A pak byla vaše kariéra přerušena.

Předpokládám, že o té zprávě víte.“ Nedívala se na něj, jak šli dál. „O Warneru Ageem. Neznala jsem ho, nikdy jsem se s ním nesetkala. I když byl nějakou dobu předmětem zájmu.“

Benton se zastavil, byli sami dva uprostřed nekonečné prázdné chodby, dlouhé jednotvárnosti zašlých béžových stěn a ošoupaných šedivých dlaždic. Odosobněné, institucionalizované. Se záměrem působit neprovokativně, nenápaditě, nevlídně a nesmiřitelně. Položil jí ruku na rameno a trochu ho překvapilo, jak je pevné. Lanierová byla drobná, ale silná, a když mu pohlédla do očí, odrážela se v nich otázka.

„Nezahrávejte si se mnou,“ řekl.

V očích se jí mihl kovový záblesk, když se ohradila: „Prosím, dejte pryč tu ruku.“

Spustil ji k boku a zopakoval svá slova klidně a bezvýrazně: „Nezahrávejte si se mnou, Marty.“

Založila si paže, aniž z něj spustila oči, její póza lehce vzdorovitá, ale nebojácná.

„Možná patříte k nové generaci a jste nadupaná informacemi až po uši, ale o tom, jak to funguje, vím víc, než budete vědět vy za deset životů,“ dodal.

„Vaše zkušenosti nebo znalosti nikdo nezpochybňuje, Bentone.“

„Víte přesně, co myslím, Marty. Hvízdnete na mě, abych přiběhl jako nějaký mizerný pes, a pak mě ženete na schůzku, abyste mohla všem předvést triky, které mě úřad naučil kdysi v dávnověku. Úřad mě naučil starou belu. Učil jsem se sám a vy nikdy ani zdaleka nepochopíte, čím jsem prošel a proč. A co jsou zač.“

„Co jsou zač?“ Nezdálo se, že by ji nějak vyvedl z míry.

„Lidé, se kterými se Warner zapletl. Protože k tomu míříte, ne? Warner se jako můra přizpůsobil zbarvení svého okolí. Po chvíli nerozeznáte hmyz jako on od špinavé budovy, které se drží. Byl to parazit. Antisociální porucha osobnosti. Sociopat. Psychopat. Jakkoli dneska kruci tahle monstra nazýváte. A to jsem zrovna začínal k tomu hluchému hajzlovi cítit lítost.“

„Nedovedu si představit, že byste k němu cítil lítost,“

poznamenala. „Po tom, co udělal.“

To Bentona zaskočilo.

„Stačí říct, co kdyby Warner Agee neztratil všechno, a nemyslím jen finančně, a nepřestal se ovládat, jinými slovy nebyl by zoufalý?“ pokračovala. „Museli bychom si dělat mnohem větší starosti. Pokud jde o jeho hotelový pokoj, Carley Crispinová mu ho sice platila, ale z přízemně praktického důvodu. Agee nemá žádné kreditní karty.

Všechny jsou prošlé. Byl zcela bez prostředků a pravděpodobně hradil Carley výdaje v hotovosti, nebo jí aspoň něco přispíval. Mimochodem, upřímně pochybuji, že s tím má Carley něco společného. Jí záleželo pouze na tom, aby její pořad pokračoval.“

„S kým se zapletl.“ To nebyla otázka.

„Mám tušení, že to víte. Najděte správné tlakové body, a nakonec zneschopníte někoho dvakrát většího než vy.“

„Tlakové body. V množném čísle. Víc než jeden,“

poznamenal Benton.

„Pracujeme na těch lidech, nevíme jistě, kdo jsou, ale dostáváme se blíž k tomu, abychom je vyřídili. Proto jste tady,“ řekla Lanierová.

„Ještě vyřízení nejsou,“ zdůraznil.

Znovu vykročila na cestu.

„Nemohl jsem se zbavit všech,“ hovořil dál Benton.

„Měli spoustu let na to, aby pokračovali ve svých aktivitách, působili potíže, promýšleli další kroky.“

„Jako teroristi,“ poznamenala.

„Jsou to teroristi. Jen jiného druhu.“

„Prostudovala jsem dokumentaci o tom, čeho jste se zbavil v Louisianě. Působivé. Vítejte zpátky. Nechtěla bych být při tom všem na vašem místě. Nechtěla bych být Scarpettová. Warner Agee se tak úplně nemýlil, byl jste v tom nejkrajnějším myslitelném nebezpečí. Ale jeho motivy nemohly být nemorálnější. Chtěl, abyste zmizel. To bylo horší, než kdyby vás zabil, opravdu.“ Řekla to, jako by popisovala, co je nepříjemnější, meningitida, nebo ptačí chřipka. „To ostatní byla naše vina, i když jsem tu tehdy nepracovala, byla jsem začínající asistentka státního zástupce v New Orleansu. K FBI jsem nastoupila o rok později, pak jsem získala magisterský titul ve forenzní psychologii, protože jsem se chtěla zabývat behaviorální analýzou, jsem koordinátorkou Národního centra pro analýzu násilných zločinů pro neworleanskou pobočku.

Netvrdím, že jsem nebyla ovlivněná situací tam na jihu nebo vámi.“

„Byla jste tam ve stejné době jako já. Jako oni. Sam Lanier. Koroner pro East Baton Rouge,“ připomněl Benton.

„Příbuzný?“

„Strýc. Asi byste mohl říct, že máme v rodině zabývat se temnějšími stránkami života. Vím, co se stalo tam na jihu, jsem vlastně přidělená k pobočce v New Orleansu. Sem jsem přijela teprve před pár týdny. Asi bych si na New York zvykla, jen kdybych tu aspoň někdy našla místo k parkování. Vás nikdy neměli vyhnat z FBI, Bentone.

Nemyslela jsem si to ani tehdy.“

„Tehdy?“

„Warner Agee byl jasný. Jeho posudek na vás údajně vycházel z pověření Oddělení pro bezpečnost tajných agentů. Hotelový pokoj ve Walthamu, v Massachusetts. Léto 2003, kdy vás posoudil jako déle neschopného služby a navrhl práci v kanceláři nebo výuku nových agentů. To si dobře uvědomuji. A zase, ze špatných pohnutek vzešlo něco dobrého. Jeho názor musel být uznán a možná to bylo to nejlepší. Kdybyste zůstal, co myslíte, že byste dělal?“

Pohlédla na něj a zastavila se před dalšími zavřenými dveřmi.

Benton neodpověděl. Lanierová zadala svůj kód a vešli do kriminalistického oddělení, labyrintu jednotlivých pracovních kójí, všechno v modré.

„Přesto to byla pro úřad ztráta, obrovská ztráta,“

pokračovala Lanierová. „Navrhuji, abychom si dali kávu v kuchyňce, i když to tam není nic moc.“ Zamířila tím směrem, do malé místnosti s kávovarem, ledničkou, stolkem a čtyřmi židlemi. „Nechci říct, kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá. O Ageem,“ dodala, zatímco oběma nalévala kávu. „Zničil vám kariéru, nebo se snažil, a teď udělal totéž se svou.“

„Začal si ničit kariéru už dávno.“

„Ano, máte pravdu.“

„Ten, který uprchl z cely smrti v Texasu,“ řekl najednou Benton. „Nezbavil jsem se všech. Jeho jsem se nezbavil, nemohl jsem ho najít. Žije ještě?“

„Co si do ní dáváte?“ Otevřela plastovou nádobku se smetanou v prášku a opláchla plastovou lžičku v dřezu.

„Nezbavil jsem se všech. Jeho jsem nedostal,“ opakoval Benton.

„Kdybychom se jich všech někdy zbavili,“ prohlásila Lanierová, „byla bych bez práce.“

Sekce střelných zbraní a taktiky newyorské policie v Rodman’s Neck byla obehnána třímetrovým plotem s kotouči žiletkového drátu navrchu. Nebýt této nevlídné překážky, výstřelů těžkých zbraní a všudypřítomných tabulí s nápisy NEBEZPEČÍ VÝBUCHU, NEPŘIBLIŽUJTE SE

nebo AŤ VÁS ANI NENAPADNE TADY PARKOVAT, byl by podle Marina tento nejjižnější konec Bronxu, vybíhající do průlivu Long Island Sound jako prst, nejžádanější nemovitostí na severovýchodě.

Dnešní časné ráno bylo šedivé a zatažené a vodní rostliny a holé stromy se kolébaly ve větru. Marino projížděl s poručíkem Alem Lobem v černém SUV jakýmsi padesátiakrovým tematickým parkem s muničními bunkry, taktickými domy, opravnami, hangáry pro záchranné pohotovostní nákladní vozy a obrněná vozidla a s venkovními i krytými střelnicemi včetně jedné pro odstřelovače. Policie, FBI a příslušníci jiných agentur tu vystříleli tolik dávek munice, že kovové barely s použitými mosaznými nábojnicemi byly tak běžné jako odpadkové koše na pikniku. Nic nepřišlo nazmar, ani policejní vozy neopravitelně zdemolované při výkonu služby nebo prostě totálně ojeté. Skončily tady, kde se na ně střílelo, vyhazovaly se do vzduchu, nebo se používaly při simulaci městských situací jako pouliční nepokoje nebo sebevražedné bombové útoky.

Přes veškerou vážnost měla základna i prvky policajtského humoru, jako komiksový motiv pestře pomalovaných bomb a raket či střely z houfnice zapíchnuté nosem v zemi a trčící z nejpodivnějších míst. Během prostojů za hezkého počasí si technici a instruktoři před svými ubikacemi z vlnitého plechu vařili, hráli karty, dováděli se psy cvičenými pro vyhledávání bomb, anebo v této roční době tu posedávali, povídali si a přitom opravovali cokoli elektrického u porouchaných hraček, které pak byly věnovány chudým rodinám, jež si nemohly dovolit slavit Vánoce. Marino Neck miloval, a když jeli dál s Lobem a mluvili o Dodii Hodgeové, všiml si, že poprvé, co tu je, neslyší střelbu z poloautomatů a plně automatických MP5, hluk tak všudypřítomný, že ho uklidňoval, jako když v kině slyšíte praskání popcornu.

Na ten hluk si už zvykli i mořští ptáci a možná na něj čekali, kajky a mořské kachny, které plavaly okolo a brodily se na břehu. Žádný div, že se v této oblasti tak dobře lovilo vodní ptactvo, protože si kachny neuvědomovaly nebezpečí výstřelů ze zbraní, zatraceně nesportovní, kdybyste se zeptali Marina. Měli by tomu říkat „sezona sedících kachen“, pomyslel si a uvažoval o tom, co asi vzdálená střelba ze zbraní a detonace dělají s rybařením, protože slyšel, že tady v průlivu jsou moc pěkní kanici a různé druhy platýsů. Jednou si pořídí vlastní člun a bude ho mít v přístavu na City Islandu. Možná tam dokonce bude bydlet.

„Myslím, že tady bychom měli vystoupit,“ navrhl Lobo a zastavil tahoe v půli cesty u střelnice pro zneškodňování výbušnin, asi sto metrů po větru od místa, kde byl zamčený balíček Scarpettové. „Nechám auto radši mimo dosah.

Hrozně je rozčílí, když náhodou vyhodíte do vzduchu městský majetek.“

Marino vystoupil, dával si pozor, kam šlape, protože půda tu byla nerovná a plná kamenů, kovových úlomků a střepin granátů. Obklopoval ho terén se zákopy a ochrannými bariérami z pytlů s pískem, hrbolaté vozovky vedly k denním schránkám a pozorovatelnám z betonu a neprůstřelného skla, a za tím byla voda. Všude, kam dohlédl, byla voda, v dálce pár člunů a jachtařský klub na City Island. Slýchal historky o lodích, které se uvolnily z kotvy, odnesl je proud a skončily na březích Rodman’s Neck a civilní vlečné služby se nijak neměly k tomu, aby je sem přišly vyzvednout, jelikož, jak některé tvrdily, jim za to nikdo nemůže dost zaplatit. Měly by patřit nálezci. Takový World Cat 290 s čtyřtaktním dvojím motorem Suzuki uvízlý v písku a oblázcích, a Marino by ochotně čelil přívalu kulek a šrapnelů, pokud by ho nemusel vracet.

Pyrotechnička Ann Droidenová se objevila vpředu v taktické služební uniformě, TDU, tmavomodrých plátěných kalhotách se sedmi kapsami, pravděpodobně podšitých flanelem vzhledem k počasí, v parce, vysokých botách ATAC Storm a jantarově zbarvených přiléhavých brýlích. Neměla čepici a holýma rukama upínala ocelový tubus rozstřelovače PAN na skládací stojan. Byl na ni moc pěkný pohled, ale pro Marina byla asi příliš mladá. Tak něco přes třicet, hádal.

„Zkus se chovat slušně,“ napomenul ho Lobo.

„Podle mě by měla být překlasifikovaná na zbraň hromadného ničení,“ odvětil Marino a měl co dělat, aby na ni otevřeně necivěl.

Na jejím výrazném pěkném vzhledu a překvapivě hbitých rukou bylo cosi známého a Marino si uvědomil, že mu trochu připomíná Scarpettovou, jaká byla v tom věku, když spolu začínali pracovat v Richmondu. V té době bylo postavení ženy jako šéfa celostátního systému soudního lékařství něco ohromujícího a ve Virginii neslýchaného a Scarpettová byla první soudní lékařkou, kterou kdy Marino poznal, nebo možná dokonce viděl.

„Ten telefonní hovor z hotelu Elysée do CNN. Je to jen takový nápad, ale řeknu to, i když to vypadá přitažené za vlasy, protože té ženské je kolik, přes padesát?“ Lobo se vrátil k rozhovoru, který začali po cestě v autě.

„Co má stáří Dodie Hodgeové společného s tím telefonátem?“ zeptal se Marino a přitom přemítal, jestli udělal dobře, když nechal Lucy a Scarpettovou v hotelu Elysée samotné.

Nechápal, co se tam děje, jen to, že se Lucy o sebe umí zatraceně dobře postarat sama, pravděpodobně líp než Marino, upřímně řečeno. Dovedla sestřelit lízátko ze špejle na padesát metrů. Ale měl z toho zamotanou hlavu, když si to snažil dát dohromady. Podle Loba byl telefonní hovor Dodie Hodgeové do CNN včera večer vysledován zpět do hotelu Elysée. To bylo číslo zachycené na identifikátoru volajícího, přesto Dodie Hodgeová hostem v hotelu nebyla.

Stejný recepční, s nímž Marino mluvil dříve, uvedl, že podle záznamů tam nikdo toho jména nikdy nebydlel, a když mu Marino dal Dodiin fyzický popis založený na informacích, které dostal z RTCC, recepční to znovu rozhodně popřel.

Neměl ponětí, kdo je Dodie Hodgeová, a navíc se včera večer neuskutečnil žádný odchozí telefonát na číslo 1-800

do Reportáže Crispinové. Dokonce v té době, jednadvacet čtyřicet tři, kdy Dodie volala do CNN a čekala, až bude přepojena do vysílání, netelefonoval z hotelu Elysée vůbec nikdo.

„Kolik toho víš o spoofingu?“ zeptal se Lobo, když šli s Marinem po cestě. „Slyšel jsi, že se dají koupit takzvané spoof karty?“

„Slyšel jsem o tom. Další osina v zadku, co nám akorát přidělává hromadu starostí,“ přisvědčil Marino.

Na střelnici nesměl používat mobilní telefon, nic, co by vysílalo elektronický signál. Chtěl zavolat Scarpettové a povědět jí o Dodii Hodgeové. Nebo by to měl říct Lucy.

Dodie Hodgeová možná měla nějakou spojitost s Warnerem Ageem. Ale nemohl volat nikomu, ne na demoliční střelnici, kde byla v denní schránce zamčená nejméně jedna potenciální bomba.

„To mi povídej,“ postěžoval si Lobo, zatímco šli dál v ledovém větru, který vanul od průlivu přes plot a zátarasy.

„Koupíš si tuhle naprosto legální spoof kartu a můžeš to udělat tak, že se na displeji identifikátoru osoby, které voláš a hodláš ji podfouknout, objeví číslo, jaké chceš.“

Marino uvažoval o tom, že měla-li Dodie Hodgeová něco společného s Warnerem Ageem, který zjevně měl kontakt s Carley Crispinovou, v jejímž pořadu se Agee teď na podzim mnohokrát objevil, a volala-li Dodie včera večer, mohli být nějak spojeni všichni tři. To bylo šílené. Jak by Agee, Dodie a Carley mohli mít nějakou spojitost a proč?

Bylo to jako všechny ty odnože na videostěně v RTCC.

Hledáte jedno jméno, a najdete padesát dalších s ním spojených, což Marinovi připomnělo katolickou školu Saint Henry a nepřehledné větve stromu, které kreslil na tabuli, když musel v hodině angličtiny znázornit diagram složených vět.

„Před pár měsíci,“ pokračoval Lobo, „mi zazvoní telefon a na displeji je nějaké číslo. Číslo podělaný ústředny v Bílém domě. Říkám si: ,Co to kruci je?‘ Tak telefon zvednu a tam se ozve moje desetiletá dcera a pokouší se změněným hlasem říct: ,Okamžik, prosím, volá prezident.‘

Nepobavilo mě to. Je to mobil, který používám v práci, a málem se mi z toho na minutu zastavilo srdce.“

Jestli všechny ty odnože mají společné jedno jméno, ptal se Marino v duchu, pak jaké?

„Ukázalo se, že spoof kartu i ten nápad má od kamaráda, kluka, co mu je tak jedenáct,“ mluvil dál Lobo. „Když se podíváš na internet, bez problémů najdeš číslo Bílého domu.

Je to blázinec. Kdykoli přijdeme na to, jak tyhle hovadiny zarazit, objeví se něco jiného, co naše úsilí zmaří.“

Hannah Starrová, usoudil Marino. Jenže teď to vypadalo, že to jediné, co mají všichni společného, je doktorka, jak se obával. A proto teď jde za svítání po střelnici pro zneškodňování výbušnin v ledovém chladu. Vyhrnul si límec kabátu, uši mu mrzly, div mu neupadly.

Řekl Lobovi: „Zdá se, že když si koupíš spoof kartu, můžou tě vystopovat přes operátora.“

Ann Droidenová mířila k bílé kovové denní schránce s prázdnou lahví od mléka. Přidržela ji pod nádrží a začala ji plnit vodou.

„Když operátor dostane soudní obsílku, možná budeš mít štěstí, ale to za předpokladu, že máš podezřelého. Když žádného nemáš, jak sakra víš, ke komu se to falešné číslo vystopuje, zvlášť když pro takové hovory nepoužívá vlastní telefon? Je to jak zlý sen,“ vykládal Lobo. „Takže řekněme, že tahle Dodie Hodgeová je dost chytrá, aspoň jako desetiletý kluk, a použila spoofing, aby nás svedla ze stopy.

Možná pomocí spoofingu volala včera do Reportáže Crispinové, aby to vypadalo, že je v hotelu Elysée, když ve skutečnosti nevíme, kde byla. Anebo to možná chtěla hodit na toho chlápka Ageeho, cos mi o něm povídal. Třeba se jí nelíbil a chtěla mu provést nepěkný kanadský žert. Taky by mě zajímalo, proč si jsi tak jistý, že tu zpívající pohlednici poslala ona?“

„Zpívá na ní.“

„Kdo to řekl?“

„Benton. Ten by to měl vědět, protože s ní strávil nějakou dobu ve cvokhausu.“

„To neznamená, že tu pohlednici poslala. Měli bychom být opatrní na domněnky, to je všechno. Hergot, to je zima.

A při ničem, co tu děláme, nemůžu mít rukavice, které by za něco stály.“

Droidenová postavila láhev s vodou na zem u velké černé tvrdé bedny, která obsahovala brokové náboje ráže dvanáct a součásti rozstřelovače PAN, neboli vodního děla.

Nedaleko byl přenosný kovový zásobník a několik brašen Roco na výstroj a výzbroj, velké brašny, jež pravděpodobně obsahovaly další výstroj a výzbroj včetně pyrotechnického oděvu a helmy, kterou si Droidenová oblékne, až bude připravena vyzvednout balíček z denní schránky. Teď si dřepla k otevřené bedně a vyndala černou plastovou ucpávku, šroubovací závěr a jednu z brokových nábojnic.

V dálce zarachotil dieselový motor, přijela ambulance rychlé záchranné služby a zaparkovala na nezpevněné silnici, připravená pro případ, že by všechno nešlo podle plánu.

„A zase,“ pokračoval Lobo a přitom si sundal tašku z ramene, „netvrdím, že tahle Dodie použila spoof kartu. Jen říkám, že identifikátor volajícího už dneska neznamená vůbec nic.“

„O tom mi ani nemluvte,“ přidala se Droidenová, zatímco ucpávala jeden konec tubusu. „Můj přítel se stal terčem spoofingu, od jedné mrchy, co má soudní zákaz ho obtěžovat. Volá mu a identifikátor ukazuje, že volá jeho matka.“

„To je moc zlý,“ poznamenal Marino. Nevěděl, že má Droidenová přítele.

„To je stejné jako anonymizéry, které lidé používají, takže nemůžete zjistit jejich IP adresu, nebo ji zjistíte a myslíte si, že jsou v jiné zemi, zatímco to může být váš soused.“ Zasunula náboj do závěru, který přišroubovala k utěsněnému zadnímu konci tubusu. „Když jde o telefony, o počítače, nemůžete si být jistí vůbec ničím. Pachatele kryje kouzelný plášť neviditelnosti. Nevíte, co kdo dělá, a i když to víte, je těžké to dokázat. Nikdo už nenese za nic odpovědnost.“

Lobo vytáhl z tašky laptop a zapnul ho. Marino by rád věděl, proč tu může mít počítač, ale ne telefon. Ale nezeptal se na to. Byl přetížený, jako by se jeho motor mohl každou chvíli přehřát.

„Takže nepotřebuju oblek ani nic jiného,“ ujišťoval se Marino. „Víte určitě, že uvnitř není nic jako antrax nebo nějaká chemikálie, ze který dostanu rakovinu?“

„Než jsem včera uložila balíček do denní schránky,“

odpověděla Droidenová, „důkladně jsem ho zkontrolovala s FH40, 2200R a APD 2000, v iontové komoře s vysokým rozsahem, monitorem plynu, s každým detektorem, co vás napadne, částečně vzhledem k tomu, kdo je cíl.“

Mínila Scarpettovou.

„Brali jsme to velmi vážně, a to nepřeháním,“

pokračovala Droidenová. „Ne že bychom tu jindy byli ledabylí, ale tohle je považováno za zvláštní okolnosti.

Negativní na biologické látky, aspoň na všechny známé jako antrax, ricin, botulismus, stafylokokový enterotoxin B

a mor. Negativní na alfa, beta, gamma a neutronové záření.

Žádné chemické bojové nebo dráždivé látky. Žádné nervové nebo zpuchýřující agens, znovu, aspoň ty známé. Žádné toxické plyny jako amoniak, chlór, sirovodík, oxid siřičitý.

Žádný alarm se nespustil, ale ať je v balíčku cokoli, uvolňuje se z toho nějaký plyn. Cítila jsem ho.“

„Zřejmě to, co obsahuje ta věc ve tvaru zkumavky,“

domníval se Marino.

„Něco s odporným zápachem, smrdutý dehtový typ pachu,“ odpověděla. „Nevím, co to je. Žádný z detektorů to neidentifikoval.“

„Aspoň víme, co to není,“ poznamenal Lobo. „Což je trochu uklidňující. Doufejme, že není čeho se bát.“

„Že by to zachytilo nějakou kontaminující látku zvenku?“ Marino myslel na všechna ta různá zařízení, která byla

zneškodněna

na

střelnici.

Desetiletí

bomb

a pyrotechniky zasažených vodními děly a odpálených.

„Jak jsem řekla, nedostali jsme žádný údaj,“ opakovala Droidenová.

„Kromě

toho

počítáme

s případnými

interferenčními výpary, které mohou způsobit falešně pozitivní výsledky. Zařízení, která jsme tu zneškodnili a mohla by vypařovat cokoli od benzinu a nafty po domácí čistidla? To by v tuhle chvíli nevydalo dost interferenčních výparů ve zjistitelném množství. Žádný falešný alarm jsme včera v noci neměli, i když nízké teploty nejsou ideální a LCD monitorům zdejší počasí rozhodně nesvědčí, a my nikdy neukládáme ochranný vak do žádného přístřešku, když nevíme, o jaký typ zařízení se jedná.“

Naklonila rozstřelovač téměř kolmo vzhůru, naplnila ho vodou, pak utěsnila přední konec červenou zátkou.

Vyrovnala ocelový tubus a utáhla svěrky. Sáhla znovu do otevřené bedny, vyndala laserové zaměřovací zařízení, které sklouzlo přes konec hlavně jako znuděný pohled. Lobo postavil laptop na pytel s pískem a na obrazovce se objevil rentgen balíčku Scarpettové. Droidenová snímek později použije, aby zmapovala zaměřovací síť, podle níž vyrovná laserové mířidlo, tak aby mohla vodním dělem zneškodnit zdroj energie, knoflíkové baterie.

„Můžete mi podat detonační trubičku?“ požádala Loba.

Lobo otevřel přenosný zásobník, středně velkou vojensky zelenou ocelovou kazetu, a vyndal cívku čehosi, co vypadalo jako jasně žlutým plastem obalený drát o průměru dva milimetry, nízkopevnostní bleskovice, s níž byla manipulace

bezpečná

i bez

protipožárního

nebo

pyrotechnického obleku. Vnitřek trubičky byl potažen výbušninou HMX v dostatečném množství, aby přenesla nezbytné rázové vlny na úderník uvnitř závěru, který naopak udeří na roznětku náboje, což odpálí prachovou náplň, až na to, že tento náboj byl prázdný. Nebyly tam žádné projektily.

Z tubusu vystřelí zhruba pět uncí vody rychlostí téměř dvě stě padesát metrů za sekundu, dost, aby prorazila velkou díru v krabici FedExu a zneškodnila zdroj energie.

Droidenová odvinula několik metrů drátu, jeden konec připojila ke konektoru na závěru a druhý k odpalovacímu zařízení, které vypadalo jako malý zelený dálkový ovladač se dvěma tlačítky, červeným a černým. Otevřela zip dvou brašen Roco a vytáhla zelenou vestu, kalhoty a helmu pyrotechnického obleku.

„A teď mě, pánové, omluvte,“ řekla Droidenová.

„Musím se obléknout.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

18

Laptop Warnera Ageeho, několik let starý Dell, byl připojený k malé tiskárně a obě zařízení byla zapojená do elektrické zásuvky ve zdi. Po koberci se táhly šňůry, všude ležely poházené vytištěné kopie, takže bylo těžké tu projít a nezakopnout nebo nešlápnout na papír.

Scarpettová se domnívala, že Agee v hotelovém pokoji, který pro něj Carley pronajala, bez přestávky pracoval.

Něčím se pilně zabýval nedlouho předtím, než si sundal naslouchátka a brýle, nechal magnetickou kartu na toaletce, pak odešel po schodech, pravděpodobně nastoupil do taxíku a nakonec zamířil vstříc smrti. Scarpettová by ráda věděla, co asi mohl v posledních okamžicích života slyšet. Zřejmě ne záchranáře z ESU, kteří riskovali vlastní bezpečnost, když se k němu pokoušeli dostat s lany, popruhy a výstrojí.

Patrně neslyšel ani hluk dopravy na mostě. Ani vítr. Jako by vypnul zvuk a rozostřil obraz, aby bylo snazší vrhnout se do nicoty, odkud není návratu. Nejenže už nechtěl žít, ale z nějakého důvodu usoudil, že jinou možnost ani nemá.

„Začněme s posledními hovory,“ řekla Lucy a přenesla pozornost k Ageeho telefonu, který předtím zapojila do nabíječky, co našla v zásuvce u postele. „Nezdá se, že u něj strávil moc času. Pár hovorů včera ráno, pak nic až do osmi hodin šesti minut včera večer. Poté další hovor asi za dvě a půl hodiny, v deset čtyřicet. Začnu s tím prvním v osm nula šest a zkusím zjistit, ke komu vede.“ Začala něco psát do macbooku.

„Zrušila jsem heslo na svém mobilu.“ Scarpettová nevěděla jistě, proč to přiznání vyslovila právě teď. Měla ho už dlouho na srdci, ale ne na jazyku, a teď leželo před nimi, jako by bylo přezrálé a spadlo ze stromu. „Nemyslím, že Warner Agee můj blackberry prohlížel. Ani Carley, pokud se nedostala k fotografiím z místa činu. Podle toho, co poznám, nebyly otevřené žádné hovory, zprávy nebo e-maily, které přišly od chvíle, co jsem mobil použila naposled.“

„To všechno vím,“ podotkla Lucy.

„Co to jako má znamenat?“

„Ježíši. Jako by to číslo, co volalo na Ageeho mobil, měl milion lidí. Jeho mobil je mimochodem registrovaný na něj, s adresou v D. C. Účet u Verizonu, nejlevnější tarif s nejnižším počtem minut. Nezdá se, že by byl moc hovorný, možná kvůli svému sluchu.“

„Pochybuju, že to je důvod. Jeho sluchátka mají tu nejnovější technologii, s podporou bluetooth,“ upozornila Scarpettová.

Rozhlédla se po hotelovém pokoji a došla k závěru, že Warner Agee trávil většinu času v klaustrofobickém světě, který byl často tichý. Pochybovala, že měl přátele, a pokud měl rodinu, nebyli si blízcí. Možná jeho jediným lidským kontaktem, jediným emocionálním spojením, byla nakonec ta žena, která se stala jeho vypočítavou patronkou: Carley.

Dala mu práci a střechu nad hlavou a tu a tam se zřejmě objevila s novým klíčem. Scarpettová předpokládala, že Agee byl bez peněz, a ráda by věděla, co se stalo s jeho peněženkou. Mohl se jí zbavit, když včera večer odešel z pokoje. Zřejmě nechtěl být identifikován, ale přehlédl dálkové ovládání Siemens, které měl ze zvyku v kapse.

Zapomněl na zprávu v něm, která pak mohla někoho jako Scarpettovou dovést přímo k němu.

„Co tím myslíš, že všechno víš?“ zeptala se Scarpettová znovu Lucy. „Co víš? Věděla jsi už, že se do mého mobilu nikdo nedostal?“

„Počkej. Něco zkusím.“ Lucy vzala svůj blackberry a vytočila číslo, které viděla na macbooku. Dlouhou chvíli poslouchala, pak hovor ukončila. „Jen zvonil a zvonil.

Vsadím se, že to je jednorázový telefon, což vysvětluje, proč tolik různých lidí mělo to stejné číslo a proč nebyla založená hlasová schránka.“ Znovu se podívala na Ageeho mobilní telefon. „Trochu jsem to ověřovala,“ pokračovala. „Když jsi mi poslala e-mail a já ti navrhla, že tvůj blackberry vymažu, a tys to odmítla, hned tehdy jsem to prověřila a viděla jsem, že nové zprávy, e-maily, hlasové vzkazy nebyly otevřené.

To je ten důvod, proč jsem to nezneutralizovala, bez ohledu na tvoje instrukce. Proč jsi heslo zrušila?“

„Jak dlouho to víš?“

„Až od chvíle, cos mi řekla, že jsi ztratila telefon.“

„Neztratila jsem ho.“

Lucy dělalo těžkosti dívat se jí do očí. Ne proto, že by měla výčitky svědomí, nic takového u ní Scarpettová nevycítila. Její neteř byla emocionálně rozrušená. Měla strach, oči temně zelené jako hluboká voda v zatopeném lomu, tvář neobvykle ztrápenou a vyčerpanou. Vypadala pohublá, jako by už tolik netrénovala, její typická síla a fyzická zdatnost zmizely. Za těch pár týdnů, co ji Scarpettová viděla naposled, Lucy místo na patnáct vypadala najednou na čtyřicet.

Lucy stiskla několik kláves a řekla: „Teď se dívám na to druhé číslo, které včera v noci na jeho mobil volalo.“

„Ten hovor v deset čtyřicet?“

„Správně. Ukazuje se jako neuvedené v seznamu a neveřejné, ale dotyčný se neobtěžoval zablokovat identifikátor volajícího, proto se zobrazuje na Ageeho mobilním telefonu. Ať je to kdokoli, je to poslední člověk, s kým mluvil. Aspoň o kterém víme. Takže v deset čtyřicet byl Agee ještě naživu a v pořádku.“

„Naživu ano, ale pochybuju, že v pořádku.“

Lucy psala dál na macbooku a přitom projížděla soubory na laptopu Dell, dovedla dělat deset věcí najednou. Dovedla téměř cokoli, jen ne si upřímně promluvit o tom, co bylo v jejím životě skutečně důležité.

„Byl dost chytrý, aby vymazal historii a vyčistil vyrovnávací paměť,“ vysvětlovala Lucy. „Pro případ, že by tě to zajímalo. Ale to mi stejně nezabrání najít to, o čem si myslel, že se toho zbavil. Carley Crispinová,“ řekla po chvíli. „To neuvedené číslo, co mu volalo v deset čtyřicet.

To byla ona. Carley. Je to její mobil, účet u AT&T. Volala Ageemu a mluvili spolu čtyři minuty. Asi to nebyl povzbudivý rozhovor, když o pár hodin později skočil z mostu.“

V deset čtyřicet včera večer byla Scarpettová ještě v CNN, v maskérně, a mluvila s Alexem Bachtou za zavřenými dveřmi. Snažila se přesně určit, kdy odešla. Asi tak o deset patnáct minut později, a měla tísnivý pocit, že to, čeho se obávala, byla pravda. Carley je odposlouchávala a slyšela toho dost, aby si uvědomila, co ji čeká. Scarpettová měla zaujmout její místo moderátorky talkshow, anebo si to Carley v každém případě myslela, protože ji ani ve snu nenapadlo, že by někdo mohl odmítnout takovou nabídku, jakou učinil Alex Scarpettové. Carley předpokládala, že bude propuštěná, a musela tím být zdrcená. I kdyby se zdržela za dveřmi dost dlouho a slyšela, že Scarpettová nabídce odolala a řekla také, proč si myslí, že to je špatný nápad, Carley se musela smířit s nevyhnutelností toho, čemu se ze všech sil bránila: V jednašedesáti letech si bude muset hledat jinou práci a šance, že nějakou najde v televizní stanici tak vážené a mocné jako CNN, byla prakticky nulová. V současné ekonomické situaci a v jejím věku možná nenajde nic.

„Co potom?“ zeptala se Scarpettová, když popsala Lucy, co se stalo včera večer po Carleyině pořadu. „Odešla ode dveří, vrátila se do své šatny a rychle zavolala Warnerovi?

Co mu asi řekla?“

„Možná, že jeho služby už nebude potřebovat,“

přemítala Lucy. „Přijde o svůj pořad, k čemu by ho ještě potřebovala? Když nebude v televizi ona, on taky ne.“

„Odkdy moderátoři talkshow poskytují hostům dlouhodobě hotelové pokoje?“ Scarpettová se vrátila k předchozímu tématu. „Zvlášť v dnešní době, kdy všichni šetří.“

„To nevím.“

„Upřímně pochybuji, že by jí CNN hradila náklady. Má Carley tolik peněz? Tenhle hotel na dva měsíce by stál celé jmění, i kdyby jí dali výhodnou sazbu. Proč by utrácela takové peníze? Proč by ho neubytovala jinde, nenajala mu něco mnohem levnějšího?“

„Nevím.“

„Možná to nějak souviselo s tou lokalitou,“ uvažovala Scarpettová. „Možná to financoval někdo jiný. Nebo financoval Ageeho. Někdo, o kom nic nevíme.“

Zdálo se, že Lucy neposlouchá.

„A jestli volala v deset čtyřicet, aby Warnerovi oznámila, že je propuštěn a musí se vystěhovat, proč by se namáhala a nechala tam můj blackberry?“ Scarpettová dál přemýšlela nahlas. „Proč mu zkrátka neřekla, aby se sbalil a druhý den opustil hotel? Jestli měla v plánu ho vykopnout, proč by mu nosila můj telefon? Proč by se cítil povinen dál jí s něčím pomáhat, když se chystala přerušit styky? Měl Agee předat můj mobil někomu jinému?“

Lucy neodpověděla.

„Proč je můj blackberry tak důležitý?“

Ale jako by Lucy neslyšela ani slovo z toho, co Scarpettová říkala.

„Kromě toho, že to je spojení ke mně. Ke všemu, co se mě týká. Vlastně ke všemu, co se týká nás všech,“

odpověděla si sama na otázku.

Lucy mlčela. Neměla chuť dál mluvit o ukradeném blackberry, protože především nechtěla mluvit o tom, proč ho vůbec koupila.

„Dokonce ten telefon ví, kde jsem, díky přijímači GPS, který jsi tam namontovala,“ dodala Scarpettová. „Tedy, pokud ho mám u sebe, samozřejmě. I když si nemyslím, že ses nějak zvlášť starala o to, kde jsem byla nebo kde můžu být.“

Scarpettová začala procházet výjezdy z počítače, které ležely na stolku, zdánlivě stovky internetových výstupů se zprávami, komentáři, odkazy, blogy týkajícími se případu Hannah Starrové. Ale bylo těžké se soustředit, protože ta nejdůležitější otázka představovala bariéru stejně pevnou jako betonová zeď.

„Nechceš si o tom promluvit nebo se přiznat k tomu, cos udělala?“ zeptala se Scarpettová.

„Promluvit o čem?“ Lucy nevzhlédla.

„Dobře, tak si o tom promluvíme.“ Scarpettová přitom zběžně prohlížela další zprávy, které si Agee vytiskl, nepochybně jako podklady, které vyhledával pro Carley.

„Dáš mi dárek, o který jsem nežádala nebo, upřímně, ani ho nechtěla, naprosto špičkový chytrý telefon, a najednou je celá moje existence na nějaké síti, cos vytvořila, a já jsem rukojmí nějakého hesla. A pak mě zapomeneš kontrolovat?

Jestli ti skutečně tolik záleželo na tom, abys zlepšila můj život, a taky Marinův, Bentonův a život Jaime, proč bys nedělala to co každý řádný správce systému? Kontrolovala své uživatele a ujistila se, že jejich hesla jsou aktivovaná, že integrita dat je taková, jak má být, že nejsou žádné trhliny v bezpečnosti a žádné problémy?“

„Myslela jsem, že se ti nebude líbit, když tě budu kontrolovat.“ Lucy rychle psala na klávesy laptopu Dell, aby se dostala ke složce stahování.

Scarpettová zvedla další štos papírů s otázkou: „Co si Jaime myslí o tom, když ji kontroluješ?“

„Teď v září podepsal smlouvu s nějakou realitní agenturou v D. C.,“ oznámila Lucy.

„Ví Jaime o přijímači GPS s podporou WAAS?“

„Zdá se, že dal do prodeje svůj dům a vystěhoval se.

Dům je uvedený jako nezařízený.“ Lucy se vrátila ke svému macbooku a začala znovu psát. „Podíváme se, jestli se prodal.“

„Tak budeš se mnou mluvit?“ naléhala Scarpettová.

„Nejenže se neprodal, je předběžně zabavený pro neplacení hypotéky. Rodinný domek, dvě ložnice, dvě koupelny, na 14. ulici, nedaleko Dupont Circle. Začal na šesti stech dvaceti tisících, teď je za něco málo přes pět.

Takže, možná jedním z důvodů, proč skončil v tomhle pokoji, je, že neměl kam jít.“

„Neuhýbej přede mnou, prosím.“

„Když ho koupil před osmi lety, dostal ho za něco méně než šest. Předpokládám, že tehdy se mu dařilo líp.“

„Řekla jsi Jaime o té GPS?“

„Mám za to, že ten chlápek je na mizině. Tedy, teď je mrtvý,“ pokračovala Lucy. „Takže se domnívám, že na tom nezáleží, když si banka vezme jeho dům.“

Scarpettová pokračovala: „Já o přijímači GPS, který jsi instalovala, vím. Ale ví o tom ona? Řekla jsi to Jaime?“

„Ztratíš všechno a to tě možná přiměje vrhnout se do propasti, nebo v Ageeho případě z mostu,“ přemítala Lucy.

Její chování se přitom změnilo a hlas se jí nepatrně zachvěl.

„Cos mi to vždycky četla, když jsem byla malá? Báseň od Olivera Wendella Holmese. ,Kočár tažený jedním koněm.‘

Něco vám povím, každý kočár / má vždy jedno nejslabší místo… A to je bezpochyby důvod / proč se kočár neopotřebuje, ale najednou se celý rozpadne… Když jsem byla malá, navštěvovala jsem tě v Richmondu, občas jsem u tebe bydlela a přála si, aby sis mě nechala. Moje mizerná matka. V téhle roční době to je vždycky stejné. Prý jestli přijedu domů na Vánoce. Neozve se celé měsíce, a pak se mě zeptá, jestli přijedu domů na Vánoce, protože ve skutečnosti se chce ujistit, že jí nezapomenu poslat dárek.

Něco drahého, nejlíp šek. K čertu s ní.“

„Co se stalo, že jsi začala Jaime nedůvěřovat?“ zeptala se Scarpettová.

„Sedávala jsi u mě na posteli v tom pokoji přes chodbu, naproti od tvého, v pokoji, který nakonec byl ve tvém domě ve Windsor Farms můj. Ten dům jsem milovala. Cetlas mi z knihy jeho básní. ,Starý silák‘ ,Ztracené dny‘ ,Uzavřený Nautilus‘. Snažila ses mi vysvětlit fakta o životě a smrti.

Říkalas, že lidé jsou jako ten kočár. Fungují sto let a pak se jednoho dne naráz rozpadnou v hromádku prachu.“ Lucy mluvila a přitom měla ruce na obou klávesnicích, otevírala soubory a odkazy, zavírala monitory laptopů a dívala se na cokoli jiného než na svou tetu. „Říkala jsi, že to je dokonalá metafora pro smrt, že lidé, kteří skončili ve tvé márnici, měli v nepořádku všechno, co se jen dalo, a přesto fungovali až do dne, kdy se pokazila ta jedna věc. Jediná věc, která pravděpodobně souvisela s jejich nejslabším místem.“

„Myslela jsem, že tvoje nejslabší místo je Jaime,“

poznamenala Scarpettová.

„A já myslela, že to jsou peníze,“ opáčila Lucy.

„Špehovala jsi ji? Proto jsi nám je pořídila?“ Scarpettová ukázala na dva blackberry na stolku, svůj a Lucyin. „Bojíš se, že ti Jaime bere peníze? Bojíš se, že je jako tvoje matka?

Pomoz mi tomu porozumět.“

„Jaime nepotřebuje moje peníze a nepotřebuje ani mě.“

Ovládla svůj hlas. „Nikdo nemá, co měl. V téhle ekonomice ti to taje před očima jako led, jako nějaká složitá ledová socha, která stála jmění a teď se mění ve vodu a vypařuje se.

A ty se především ptáš, jestli vůbec existovala a k čemu byl ten rozruch. Už nemám, co jsem měla.“ Lucy zaváhala, jako by to, nač myslela, bylo téměř nemožné vyslovit. „Netýká se to peněz. Týká se to něčeho jiného, do čeho jsem se zapletla a pak jsem všechno špatně pochopila. Víc možná nemusím říkat. Začala jsem si špatně vykládat jisté věci.“

„Je pozoruhodné, jak špatně si vykládáš věci, když tak dobře chápeš poezii,“ poznamenala Scarpettová.

Lucy neodpověděla.

„Cos špatně pochopila tentokrát?“ Scarpettová byla odhodlaná přimět ji mluvit.

Ale Lucy nechtěla. Na chvíli obě zmlkly, klávesy chrastily, jak Lucy psala, a šustil papír, jak se Scarpettová probírala kopiemi ve svém klíně. Prohlédla další výstupy z internetu týkající se Hannah Starrové a také Carley Crispinové a jejího upadajícího pořadu, nové zprávy o tom, co jeden kritik popsal jako Carleyin volný pád ve sledovanosti, a byly tam i zmínky o Scarpettové a jejích názorech. Jeden blogger psal, že jedinou zábavou, kterou Carley v téhle sezoně poskytla, byla vystoupení významné forenzní analytičky v CNN, odvážné, neoblomné a jako skalpel ostré Scarpettové, jejíž komentáře mířily vždy do černého. „Kay Scarpettová jde přímo k jádru problému svými pronikavými poznámkami a je tvrdou konkurencí, až příliš tvrdou, pro nedůvtipnou, pompézní Carley Crispinovou.“ Scarpettová vstala ze židle.

„Pamatuješ si na jednu z návštěv ve Windsor Farms, kdy ses na mě rozzlobila, zformátovala jsi všechno na mém počítači a pak jsi ho rozebrala?“ řekla své neteři. „Myslím, že ti bylo deset a špatně jsi pochopila něco, co jsem řekla nebo udělala, špatně sis to vyložila, neporozumělas tomu, zareagovala jsi, mírně řečeno, přehnaně. Formátuješ svůj vztah s Jaime a při tom procesu všechno ničíš, ale zeptala ses jí, jestli to je zasloužené?“

Otevřela brašnu s vybavením a vytáhla další pár rukavic.

Prošla kolem zaneřáděné postele Warnera Ageeho s poházenými svršky a začala prohlížet zásuvky stylové komody.

„Co Jaime udělala, cos možná špatně pochopila?“

přerušila Scarpettová ticho.

Další pánské oblečení, žádné složené. Spodky, tílka, ponožky, pyžama, kapesníky a malé sametové krabičky s manžetovými knoflíky, některé starožitné, žádné příliš drahé. V další zásuvce byly mikiny, trička s logem.

Akademie FBI, různé pobočky FBI, týmy pro záchranu rukojmí a rychlé reakce, všechno staré, vybledlé a reprezentující členství, po němž Agee toužil, ale nikdy ho nedosáhl. Scarpettová nemusela Warnera Ageeho znát, aby si domyslela, že ho poháněla zoufalá potřeba uplatnění a neochvějné přesvědčení, že život je nespravedlivý.

„Co jsi mohla špatně pochopit?“ zeptala se Scarpettová znovu.

„O tom se těžko mluví.“

„Aspoň to zkus.“

Lucy se na ni podívala.

„Není pro tebe lehké mluvit s někým o něčem, co se tě hluboce týká a je to nesmírně důležité,“ pokračovala Scarpettová. „Pořád mluvíš o věcech, které jsou nakonec bezcitné, bezcenné, bezvýznamné. Stroje, neviditelná nehmotnost kybernetického prostoru a lidé, kteří obývají tuto nicotu, lidé, kterým říkám stíny, kteří ubíjejí čas klábosením, chatováním, blogováním a tlacháním o ničem a k nikomu.“

Spodní zásuvka komody byla zaseknutá a Scarpettová do ní musela vsunout prsty a odstrčit něco, co bylo na pohmat jako lepenka a tvrdý plast.

„Já jsem skutečná, jsem tu v hotelovém pokoji naposled obývaném mužem, ze kterého je teď rozbitá hromádka kostí v márnici, protože usoudil, že život už nestojí za to žít. Mluv se mnou, Lucy, pověz mi přesně, co se děje. Pověz mi to řečí masa a krve, řečí citů. Myslíš, že tě Jaime už nemiluje?“

Zásuvka povolila a uvnitř byly napěchované prázdné obaly od předplaceného telefonu Tracfone a spoof karet, brožurky s návody a aktivační karty, které vypadaly nepoužité, protože proužky s PIN vzadu nebyly seškrábané.

Byly tam tištěné instrukce od webové služby, jež umožňovala uživatelům, kteří mohou mluvit, ale špatně slyší, aby v reálném čase mohli číst doslovný přepis telefonních hovorů.

„Vy dvě spolu nekomunikujete?“ Scarpettová dál kladla otázky a Lucy dál mlčela.

Scarpettová se probírala změtí nabíječek a lesklých plastových obálek na recyklaci jednorázových mobilních telefonů, bylo jich nejméně pět.

„Hádáte se?“

Vrátila se k posteli, začala prohlížet špinavé kusy oblečení a stáhla přikrývky.

„Nespíte spolu?“

„Ježíši,“ vyhrkla Lucy. „Prokristapána, jsi moje teta.“

Scarpettová otevírala zásuvky nočního stolku a přitom dál hovořila: „Celý den se dotýkám rukama nahých mrtvých těl a sex s Bentonem je způsob, jakým si vyměňujeme energii, dodáváme si vzájemně sílu, patříme k sobě, komunikujeme spolu a připomínáme si, že existujeme.“

Články z časopisů, další počítačové kopie v zásuvkách, nic jiného, stále žádný Tracfone. „Někdy se hádáme. Pohádali jsme se minulou noc.“

Klekla si na podlahu, aby se podívala pod nábytek.

„Dřív jsem tě koupala, ošetřovala ti bolístky, snášela tvoje záchvaty vzteku a napravovala maléry, které jsi nadělala, nebo jsem tě z nich aspoň tak nebo onak tahala, a někdy jsem brečela ve svém zatraceném pokoji, jak jsi mě vytočila,“ pokračovala Scarpettová. „Poznala jsem dlouhou řadu tvých partnerek a lásek a mám dost dobrou představu, co s nimi děláš v posteli, protože jsme všichni stejní, máme v podstatě stejné části těla a používáme je podobně a troufám si říct, že jsem viděla a slyšela hodně věcí, které si ani nedovedeš představit.“

Vstala, po Tracfoneu stále neviděla ani stopu.

„Proč by ses proboha přede mnou styděla?“ zeptala se.

„A nejsem tvoje matka. Díky bohu, že nejsem jako moje ničemná sestra, která se tě prakticky vzdala. Kéž by to udělala. Přála bych si, aby mi tě dala a já tě měla od prvního dne napořád. Jsem tvoje teta. Tvoje kamarádka. V téhle fázi našich životů jsme kolegyně. Se mnou můžeš mluvit.

Miluješ Jaime?“

Lucyiny ruce spočívaly klidně v jejím klíně a ona se na ně upřeně dívala.

„Miluješ ji?“

Scarpettová začala vyprazdňovat odpadkové koše a prohrabávala se zmačkanými papíry.

„Co to děláš?“ zeptala se Lucy nakonec.

„Měl jednorázové mobily, možná až pět. Zřejmě zakoupené poté, co se před dvěma měsíci nastěhoval. Jen čárové kódy, žádné nálepky, které by mohly ukázat, kde je koupil. Pravděpodobně je používal ve spojení se spoof kartami, aby se zamaskoval a oklamal identifikátor volajícího. Miluješ Jaime?“

„Kolik minut na těch Tracfonech?“

„Každý měl šedesát minut hovoru a/nebo službu na devadesát dní.“

„Takže si je vezmeš v kiosku na letišti, turistickém obchodě, v obchodech jako Target, Walmart a zaplatíš hotově. Pak využiješ svých šedesát minut a žádné další si nepřidáš, protože to obvykle vyžaduje kreditní kartu, takže telefon zahodíš a opatříš si nový. Asi před měsícem mě Jaime přestala zvát, abych zůstávala u ní.“ Lucy zrudla tvář.

„Nejdřív to byla jedna nebo dvě noci týdně, pak tři nebo čtyři. Řekla, že to je proto, že má šíleně moc práce.

Očividně, když s někým nespíš…“

„Jaime má vždycky šíleně moc práce. Každý jako my má pořád šíleně moc práce,“ připomněla Scarpettová.

Otevřela šatnu a všimla si malého sejfu ve zdi. Byl prázdný, dvířka dokořán otevřená.

„Tím to je horší, ne? O to tu hergot jde, ne?“ Lucy vypadala nešťastně, oči hněvivé a ublížené. „To znamená, že pro ni to je jiné. Ty pořád Bentona chceš, bez ohledu na to, kolik máš práce, i po dvaceti letech, ale Jaime mě nechce, a to jsme spolu sotva rok. Takže ve skutečnosti nejde sakra o to, že má moc práce.“

„Souhlasím. Jde o něco jiného.“

Scarpettová přejela prsty v rukavicích přes šaty, které byly moderní v osmdesátých a devadesátých letech, proužkované trojdílné a dvouřadé obleky se širokými klopami a kapesníčky v přední kapse a bílé košile s francouzskými manžetami, které vyvolávaly představu karikatur gangsterů za dob ředitele FBI J. Edgara Hoovera.

Na věšácích bylo přehozeno pět proužkovaných kravat a na jiném věšáku byly obtočené dva oboustranné opasky, jeden štepovaný, druhý s krokodýlím vzorem, které ladily s hnědými a černými lakovkami Florsheim na podlaze.

Řekla: „Když jsme se ty a já pokoušely vystopovat můj ztracený mobil, vyšlo zřetelně najevo, co tvůj přijímač GPS

s WAAS dokáže. Proto sedíme v tomhle pokoji. A co ty noci, kdy Jaime nebyla s tebou a tys ji na dálku sledovala?

Získalas informace, které něčemu pomohly?“

Vzadu v šatně, zastrčený u zdi, byl hodně velký kufr s tvrdými boky, značně odřený a poškrábaný, na jehož rukojeti stále visela změť provázků s odtrženými zavazadlovými visačkami.

„Nikam nešla,“ odpověděla Lucy. „Pracovala dlouho do večera v kanceláři a pak doma. Pokud měla blackberry stále u sebe. A taky to neznamená, že někdo nepřišel do jejího bytu nebo že se nesetkala s někým v kanceláři.“

„Možná by ses mohla nabourat k té službě, co poskytuje bezpečnostní kamery pro její činžák, pro úřad státního zástupce, pro celé One Hogan Place. A co dál? Nebo prostě instaluj pár kamer do její kanceláře, konferenční místnosti, jejího mezonetu a tak ji špehuj. Jen mi prosím tě neříkej, žes to už udělala.“

Scarpettová s námahou vytahovala kufr ze šatny, překvapená, jak je těžký.

„Ježíšikriste. To ne.“

„Tady nejde o Jaime. Tady jde o tebe.“ Scarpettová stiskla spony kufru a ty s hlasitým cvaknutím odskočily.

Prásknutí výstřelu brokovnice.

Marino a Lobo si sundali chrániče uší a vyšli zpoza několika tun betonových bloků a neprůstřelného skla, ve vzdálenosti asi sto metrů od Droidenové v pyrotechnickém obleku. Došla k jámě, kde byla právě zasažena krabice FedExu, kterou dostala Scarpettová, a klekla si, aby prozkoumala, co zneškodnila. Její helma se otočila k Marinovi a Lobovi a Droidenová zvedla palec nahoru, její obnažená ruka malá a bledá na pozadí tmavozelených vycpávek, v nichž Droidenová vypadala dvakrát větší než normálně.

„Jako otevřít krabičku bonbonů s překvapením,“

prohodil Marino. „Nemůžu se dočkat, až uvidím tu výhru.“

Doufal, že to, co bylo v krabici FedExu určené Scarpettové, za všechny ty potíže stálo, a zároveň doufal, že ne. Jeho kariéra byla chronickým konfliktem, o němž nemluvil, dokonce si sám nerad připouštěl, co opravdu cítí.

Aby vyšetřování přineslo uspokojení, muselo v tom být nebezpečí nebo ohrožení, ale který slušný člověk by si něco takového přál?

„Co tam máme?“ zeptal se Lobo Droidenové.

Další technik jí pomáhal svléknout pyrotechnický oblek.

Droidenová se zatvářila znechuceně, když si znovu oblékla bundu a zatáhla zip.

„Něco, co smrdí. Stejný ohavný zápach. Není to falešné zařízení, ale něco, co jsem nikdy neviděla. Ani nečichala, když se to tak vezme,“ řekla Lobovi a Marinovi, zatímco druhý technik pilně balil pyrotechnický oděv. „Tři knoflíkové baterie AG10 a petardy, zábavní pyrotechnika.

Nějaká pohlednice s čímsi jako panenka vúdú připevněným nahoře. Páchnoucí bomba.“

Výbuch krabici FedExu roztrhal. Teď z ní byla hromádka promočených kousíčků lepenky, rozbitého skla, zbytků malé bílé hadrové panenky a něčeho, co vypadalo jako psí chlupy, obklopená bariérou ze špinavých pytlů s pískem. Nahrávací hlasový modul, ne větší než kreditní karta, byl rozerván na několik kousků, vedle ležely poškozené knoflíkové baterie, a když se Marino přiblížil, ucítil závan toho, o čem mluvila Droidenová.

„Smrdí to jako směs asfaltu, shnilých vajec a psího lejna,“ poznamenal. „Co to kruci je?“

„Ať je to cokoli, bylo to v té zkumavce, skleněné zkumavce.“ Droidenová otevřela černý batoh Roco a vytáhla sáčky na důkazy, hliníkovou plechovku zalepenou epoxidem, obličejové masky a nitrilové rukavice. „Nic takového jsem ještě nečichala, trochu jako nafta, ale ne úplně. Jako dehet, síra a hnůj.“

„Co to mělo způsobit?“ zeptal se Marino.

„Myslím, že cílem bylo, že rozbalíte krabici a najdete pohlednici s připevněnou panenkou navrchu. Když pohlednici otevřete, exploduje a skleněná zkumavka s páchnoucí tekutinou se roztříští. Zdroj hlasového modulu, baterie, byl připojený ke třem komerčním petardám s elektrickou zápalkou, což je profesionální pyrotechnický iniciátor.“ Ukázala na zbytky tří malých pumiček spojených s tenkým odpalovacím můstkovým drátem.

„Elektrické zápalky jsou velmi citlivé na proud,“ řekl Lobo Marinovi. „Stačilo pár baterií do přehrávače. Ale ten někdo musel změnit posuvný přepínač hlasového modulu a obvod přehrávače, takže proud z baterie spustil explozi, místo aby přehrál záznam.“

„Zvládl by to běžný člověk?“ zeptal se Marino.

„Běžný člověk by to rozhodně zvládl, pokud není debilní a sleduje návody.“

„Na internetu,“ přemýšlel Marino nahlas.

„Ano, ovšem. Můžeš tak víceméně sestrojit zasranou atomovku,“ odvětil Lobo.

„Co kdyby to doktorka otevřela?“ chtěl vědět Marino.

„Těžko říct,“ odpověděla Droidenová. „Mohlo ji to zranit, to je jisté. Možná utrhnout pár prstů nebo se jí mohly zabodnout střepy skla do obličeje a očí. Znetvořit ji. Oslepit.

Samozřejmě by na sobě všude měla tu odporně páchnoucí tekutinu.“

„Myslím, že právě to byl cíl,“ mínil Lobo. „Někdo ji chtěl potřísnit tou tekutinou, ať je to, co je. A pořádně ji pošpinit. Ukaž mi tu pohlednici.“

Marino rozevřel zip tašky a podal Lobovi sáček na důkazy, který měl od Scarpettové. Lobo si oblékl rukavice a začal ho zkoumat. Otevřel vánoční pohlednici, rozčileného Santu Clause na lesklé obálce, kterého honí paní Clausová s válečkem na nudle. Slabý falešný ženský hlas začal vyzpěvovat: „Přeji hou-dýý dou-dýý Vánoce…“ Lobo odloupl tuhý papír a vytáhl hlasový modul, zatímco otravná písnička pokračovala: „Zastrč jmelí, tam kam patří…“

Odpojil přehrávač od zdroje, tří knoflíkových baterií AG10

ne větších, než jaké se dávají do hodinek. Nastalo ticho, jen vítr fičel od vody a skrz oplocení. Marino už necítil uši a ústa měl jako Plechový mužíček, potřeboval je promazat.

Byl tak zmrzlý, že skoro nemohl mluvit.

„Obyčejný hlasový modul ideální pro připevnění k pohlednici.“ Lobo podržel rekordér blíž Marinovi, aby mu to ukázal. „Typ, co používají profesionálové i amatéři. Plný obvod s reproduktorem. Komerční posuvný přepínač pro automatické spuštění, který je klíčem k celému zařízení.

Posuvný kontakt uzavře spouštěcí okruh a odpálí bombu.

Rovnou na objednávku. Neskonale jednodušší, než kdybyste to dělali sami.“

Droidenová vybírala části bomby z mokré špinavé hmoty v jámě. Vstala a přistoupila k Marinovi a Lobovi. Na dlani ruky

v nitrilové

rukavici

držela

stříbrné,

černé

a tmavozelené úlomky plastu a kovu a černého a měděného drátu. Vzala nedotčený nahrávací modul od Loba a začala je porovnávat.

„Mikroskopická prohlídka to potvrdí,“ prohlásila, ale bylo jasné, co míní.

„Stejný druh rekordéru,“ souhlasil Marino, který ve svých velkých tlapách sevřel její ruce, aby ochránil úlomky před větrem, a přál si, aby tak blízko ní mohl stát ještě dlouho. Nezáleželo na tom, že byl vzhůru celou noc a postupně se z něj stával kus ledu, najednou mu bylo teplo a cítil se plný energie. „Ježíši, to smrdí. A co je tohle, psí kožich?“ Prstem chráněným syntetickou gumou se dotkl několika dlouhých hrubých chlupů. „Proč je v tom kruci psí srst?“

„Zdá se, že těmi chlupy byla vycpaná ta panenka. Může to být psí srst,“ souhlasila Droidenová. „Taky tu vidím nápadné podobnosti v konstrukci. Plošný spoj, posuvný spínač, nahrávací tlačítko a reproduktor s mikrofonem.“

Lobo zkoumal pohlednici se Santou. Otočil ji, aby viděl, co je vzadu.

„Made in China. Recyklovatelný papír. Ekologicky šetrná vánoční bomba. Jak ohleduplné,“ prohlásil.

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

19

Scarpettová si k sobě po podlaze přitáhla otevřený kufr.

Bylo v něm devětadvacet harmonikových pořadačů na dokumenty, svázaných elastickými pásky a označených bílými nálepkami, na nichž byla ručně napsaná data zahrnující období šestadvaceti let. Většina kariéry Warnera Ageeho.

„Kdybych se zeptala Jaime, co myslíš, že by mi o tobě řekla?“ dál sondovala Scarpettová.

„To je jednoduché. Že jsem vadná.“ V Lucy znovu vzplanul hněv.

Někdy byl její hněv tak náhlý a intenzivní, že ho Scarpettová mohla téměř vidět jako blesk.

„Jsem pořád naštvaná. Chci někoho ranit,“ dodala Lucy.

Agee si musel do hotelu Elysée přestěhovat spoustu osobních věcí, určitě ty, které považoval za důležité.

Scarpettová vytáhla složky z poslední doby a posadila se na koberec k nohám své neteře.

„Proč chceš někoho ranit?“ zeptala se jí Scarpettová.

„Abych dostala zpátky, co mi vzali, zatraceně. Abych to nějak odčinila, dostala druhou šanci a už nikdy nikomu nedovolila, aby mi to udělal znovu. Víš, co je strašné?“

V očích se jí zablýsklo. „Strašné je zjistit, že některé lidi je správné zničit, zabít. A představovat si to, plánovat to v hlavě a necítit ani špetku, ani záchvěv bolesti. Necítit nic.

Tak se asi cítil on.“ Mávla rukou, jako by Warner Agee byl v místnosti. „Tehdy se stane to nejhorší. Když už nic necítíš.

Tehdy to uděláš, uděláš něco, co nemůžeš vzít zpátky. Je hrozné vědět, že se nijak nelišíš od hajzlů, které pronásleduješ a snažíš se před nimi chránit lidi.“

Scarpettová stáhla elastický pásek z harmonikového pořadače, který vypadal jako poslední, začínal prvního ledna tohoto roku a koncové datum nebylo vyplněné.

„Ale ty se od nich lišíš,“ poznamenala.

„Nemůžu to vzít zpátky,“ namítla Lucy.

„A co?“

V šesti přihrádkách složky byly nacpané papíry, stvrzenky, šeková knížka a hnědá kožená peněženka, dohladka ošoupaná a zprohýbaná po letech nošení v zadní kapse.

„Nemůžu vzít zpátky to, že jsem to udělala.“ Lucy se zhluboka nadechla, aby potlačila pláč. „Jsem špatný člověk.“

„Ne, to nejsi,“ protestovala Scarpettová.

Ageeho řidičský průkaz ztratil platnost před třemi lety.

Jeho MasterCard byla prošlá. Stejně tak karty Visa a American Express.

„Jsem,“ prohlásila Lucy. „Víš dobře, co jsem udělala.“

„Nejsi zlý člověk a to říkám s vědomím toho, co jsi udělala. Možná nevím všechno, ale hodně,“ odpověděla Scarpettová. „Pracovala jsi pro FBI, ATF a stejně jako Benton jsi byla zapletená do tolika věcí, že jsi neměla na vybranou, a rozhodně jsi o tom nemohla mluvit a nejspíš pořád nemůžeš. Samozřejmě že si to uvědomuji, a taky dobře vím, že jsi to dělala v rámci povinností nebo z velmi dobrého důvodu. Jako voják v první linii. To policisti jsou, jsou to vojáci, kteří jdou až za hranice toho, co je normální, abychom my ostatní mohli žít normálním životem.“

Napočítala čtrnáct set čtyřicet dolarů v hotovosti, samé dvacetidolarové bankovky, jako by pocházely z bankomatu.

„Skutečně? A co Rocco Caggiano?“ opáčila Lucy.

„A co jeho otec, Pete Marino, kdybys to neudělala?“

Scarpettová neznala detaily toho, co se stalo v Polsku, ani je znát nechtěla, ale ty důvody chápala. „Marino by byl mrtvý,“ připomněla. „Rocco se zapletl s organizovaným zločinem a svého otce by zabil. Už se to dalo do pohybu a tys to zastavila.“

Začala prohlížet stvrzenky za jídlo, toaletní potřeby a dopravu, spousta z nich z hotelů, obchodů, restaurací a taxíků v Detroitu v Michiganu. Placeno hotově.

„Kéž bych to nebyla já, ale někdo jiný. Zabila jsem Marinova syna. Udělala jsem spoustu věcí, které nemůžu vrátit,“ řekla Lucy.

„Co může kdokoli z nás vrátit? Hloupá slova, fráze. Lidé to říkají v jednom kuse, ale ve skutečnosti nemůžeme vrátit vůbec nic,“ prohlásila Scarpettová. „Můžeme jen obejít ten binec, co jsme nadělali, přijmout odpovědnost, omluvit se a snažit se jít dál.“

Scarpettová dělala na podlaze jednotlivé hromádky a probírala se přihrádkami pořadače, aby zjistila, co Agee považoval ve svém životě za tak důležité, aby si to schoval.

Našla obálku se zrušenými šeky. V lednu tohoto roku utratil více než šest tisíc dolarů za dvě naslouchadla Siemens Motion 700 a doplňky. Stará naslouchadla věnoval na charitu a dostal stvrzenku. Brzy nato se stal klientem internetové transkripční telefonní služby. Žádné útržky účtenek nebo bankovní záznamy, které by mohly naznačit, odkud dostával peníze. Scarpettová otevřela manilovou obálku označenou IAP. Byla tlustá, plná bulletinů, programů konferencí, novinových článků, všechno ve francouzštině, a dalších stvrzenek a letenek. V červenci 2006 Agee odcestoval do Paříže na konferenci v Institutu anomální psychologie.

V mluvené francouzštině nebyla Scarpettová příliš zběhlá, ale četla francouzsky dost dobře. Zběžně prohlédla dopis od člena výboru Projektu globálního vědomí, který děkoval Ageemu za to, že souhlasil s účastí v diskusi o využití

vědeckých

nástrojů

v hledání

struktury

v náhodných datech při velkých globálních událostech, jako bylo jedenácté září. Člen výboru byl potěšen, že Ageeho opět uvidí, a zajímal se, zda Ageeho výzkum v psychokinezi stále naráží na překážky v opakování jejích výsledků.

Problémem samozřejmě je základní materiál lidských subjektů a právní a etická omezení, přeložila si Scarpettová.

„Proč myslíš na zabíjení a umírání?“ zeptala se neteře.

„Koho chceš zabít a komu přeješ, aby byl mrtvý?“ dodala, ale znovu se místo odpovědi dočkala mlčení. „Raději mi to pověz, Lucy. Mám v úmyslu zůstat s tebou v tomhle pokoji tak dlouho, jak to bude nutné.“

„Hannah,“ odpověděla konečně Lucy.

„Ty chceš zabít Hannah Starrovou?“ Scarpettová k ní vzhlédla. „Nebo jsi ji už zabila, anebo si přeješ, aby byla mrtvá?“

„Nezabila jsem ji. Nevím, jestli je mrtvá, a je mi to jedno. Jen ji chci potrestat. Chci to udělat osobně.“

Agee odepsal dotyčnému členovi výboru francouzsky: I když je pravda, že lidské subjekty jsou neobjektivní, a v důsledku toho mají tendenci být nespolehlivé, tuto překážku lze obejít, jsou-li subjekty studie monitorovány způsobem, který odstraní uvědomování si sama sebe.

„Potrestat za co? Co ti udělala, že si zaslouží, aby sis to vyřídila osobně?“ vyptávala se dál Scarpettová.

Otevřela druhou přihrádku ve složce. Další věci o parapsychologii. Články z časopisů. Agee ovládal francouzštinu plynně a vyznal se v oboru paranormální psychologie,

studiu

„sedmého

smyslu“,

vědě

o nadpřirozenu. Pařížský Institut anomální psychologie mu hradil cestovní výdaje a poskytoval stipendia a granty.

O Ageeho práci se horlivě zajímala jistá Lecoqova nadace, která financovala IAP. Opakovaly se tu zmínky o přání monsieura Lecoqa setkat se s Ageem a debatovat o „společných vášních a zájmech“.

„Něco ti udělala,“ pokračovala Scarpettová a nebyla to otázka. Lucy musela Hannah znát. „Co se stalo? Měla jsi s ní poměr? Mělas s ní sex? Ano?“

„Neměla jsem s ní sex. Ale…“

„Ale co? Buď ano, nebo ne. Kdes ji poznala?“

Výtah z nějakého článku. Dans cet article, publié en 2007, Warner Agee, l’un des pionniers de la recherche en parapsychologie, en particulier l’expérience de mort imminente et de sortie hors du corps…

„To ona chtěla, abych se o něco pokusila, abych si něco začala, abych udělala první krok,“ řekla Lucy.

„Fyzický.“

„Předpokládala, že s ní každý chce něco mít, svést ji,“

mluvila dál Lucy. „Já to neudělala. Ona flirtovala. Dávala to najevo. Byly jsme samy. Myslela jsem, že tam bude Bobby, ale nebyl. Byla tam jen ona a škádlila mě. Ale nedala jsem se. Ta zasraná mrcha.“

Prožitky ve stavu blízko smrti a mimo tělo. Lidé, kteří zemřou a vrátí se do života s paranormálním nadáním a schopnostmi: léčitelství a mysl ovládající hmotu. Víra, že myšlenky mohou ovládat naše těla a ovlivňovat fyzické systémy a objekty, četla dál Scarpettová, … například elektronická zařízení, hluk a hrací kostky, stejně jako lunární fáze mohou ovlivňovat výši výplat v kasinu.

Zeptala se Lucy: „Takže, co tak strašného Hannah provedla?“

„Říkala jsem ti o svém finančním poradci.“

„O tom, kterému jsi přezdívala Bankéř.“

Ageeho daňové přiznání za rok 2007. Příjem z důchodového fondu, ale žádné další platby. Přesto bylo z korespondence a dalších dokumentů jasné, že odněkud nebo od někoho dostával peníze. Možná od Lecoqovy nadace v Paříži.

„Její otec. Rupe Starr. On byl Bankéř,“ odpověděla Lucy. „Radil mi od začátku, když mi ještě nebylo dvacet a začala jsem tolik vydělávat. Nevím, bez něho bych možná všechno rozházela, tak ráda jsem vynalézala, snila, přicházela s nápady, které bych mohla realizovat. Vytvářet něco z ničeho a přimět lidi, aby to chtěli.“

2008. Žádné cesty do Francie. Agee byl několikrát v Detroitu. Odkud dostával peníze?

„Jednou jsem připravovala nějaký super digitální projekt, o kterém jsem si myslela, že by se mohl uplatnit v animaci,“

vyprávěla dál Lucy. „A jeden známý, který pracoval pro Apple, mi dal Rupeovo jméno. Asi víš, že Rupe byl jedním z nejuznávanějších a nejúspěšnějších finančních manažerů z Wall Street.“

„Zajímalo by mě, proč jsi měla pocit, že se mnou o něm nebo o svých penězích mluvit nemůžeš,“ podotkla Scarpettová.

„Neptala ses.“

Co bylo v Detroitu kromě upadajícího automobilového průmyslu? Scarpettová si vzala k ruce Lucyin macbook.

„Určitě jsem se ptala.“ Ale nemohla si vzpomenout při jaké příležitosti.

„Neptala,“ trvala na svém Lucy.

Scarpettová zadala do Googlu Lecoqovu nadaci a nenašla nic. Zadala monsieur Lecoq a dostala jen očekávané četné odkazy na román o francouzském detektivovi od Émila Gaboriaua z devatenáctého století.

Nemohla najít žádnou zmínku o skutečné osobě jménem monsieur Lecoq, bohatém filantropovi, který investoval do paranormální psychologie.

„A přitom vůbec neváháš vyslýchat mě kvůli čemukoli jinému, nač si zrovna vzpomeneš,“ pokračovala Lucy. „Ale nikdy ses mě neptala na konkrétní věci o mých financích, a pokud jsem se zmínila o Bankéři, neptala ses ani na něj.“

„Možná jsem se bála.“ Scarpettová se nad touto smutnou možností zamyslela. „Proto jsem se tomu tématu vyhýbala a odůvodnila si to tím, že bych do toho neměla strkat nos.“

Vyhledala si na Googlu Motor City Casino Hotel a Grand Palais v Detroitu. Měla účty z obou hotelů za posledních několik let, ale žádný důkaz, že by Agee v některém z nich kdy bydlel. Co tam dělal? Hrál? Byl gambler a měl snad od kasina bezplatně pokoj? Jak si mohl dovolit hrát? List papíru z poznámkového bloku zdobený jménem vlastníka: Kancelář Freddieho Maestra a cosi, co vypadalo jako PIN, a dále City Bank of Detroit a adresa napsaná fixem. Proč jí je jméno Freddie Maestro povědomé?

A byl to PIN pro bankomat?

„Jasně,“ přikývla Lucy. „Dokážeš mluvit o mrtvolách a sexu, ale ne o něčím jmění. Dokážeš se hrabat v kapsách mrtvého, v jeho šuplících, osobních složkách a účtech, ale nedokážeš se mě zeptat na základní otázky, jak si vydělávám a s kým obchoduju. Nikdy ses mě neptala,“ opakovala Lucy důrazně. „Myslela jsem, že to nechceš vědět, protože věříš, že dělám něco ilegálního, kradu nebo podvádím vládu. Tak jsem to nechala plavat, protože jsem se před tebou ani nikým jiným rozhodně nehodlala obhajovat.“

„Nevěděla jsem to, protože jsem to vědět nechtěla.“ Jako projev vlastní nejistoty Scarpettové, protože vyrůstala v chudobě. „Chtěla jsem mít vyrovnané šance.“ Pocit vlastní nedostatečnosti, protože jako malá byla bezmocná, když její rodina neměla peníze a otec umíral. „A nemůžu s tebou soupeřit, pokud jde o vydělávání peněz. Umím si dost dobře udržet to, co mám, ale nikdy jsem neuměla proměnit ve zlato všechno, čeho jsem se dotkla, ani jsem nedělala byznys jen pro byznys sám. V tom dobrá nejsem.“

„Proč bys se mnou chtěla soupeřit?“

„O tom právě mluvím. Nesoupeřila jsem. Nechtěla jsem, protože nemůžu. Asi jsem se bála, že ztratím tvůj respekt.

A proč bys respektovala mou obchodní zdatnost? Kdybych byla geniální podnikatelka, nechodila bych na práva, na medicínu, nestrávila dvanáct let postgraduálním studiem jen proto, abych vydělávala mnohem míň než spousta realitních agentů nebo prodejců aut.“

„Kdybych já byla geniální podnikatelka, nevedly bychom tenhle rozhovor,“ prohlásila Lucy.

Scarpettová zadala do Googlu na internetu Michigan.

Nové Las Vegas, natáčela se tam taky spousta filmů, stát dělal, co mohl, aby do michiganské krvácející ekonomiky napumpoval peníze. Čtyřicetiprocentní daňové úlevy.

A kasina. Michigan měl odbornou školu pro krupiéry a mezi organizacemi přispívajícími na školné byly například odborové organizace pro veterány, ocelářské dělníky a dělníky v automobilovém průmyslu. Vrátíte se domů z Iráku nebo ztratíte práci v GM a stanete se krupiérem blackjacku.

„Zvorala jsem to. Rupe v květnu zemřel a Hannah všechno zdědila a převzala. Má titul MBA z Whartonu, netvrdím, že není chytrá,“ dodala Lucy.

„Převzala tvoje konto?“

„Snažila se.“

Lidé v téhle době museli přežívat jakkoli a neřesti a zábava si vedly dobře. Filmy, potravinářský průmysl a výroba nápojů. Zvlášť tvrdého alkoholu. Když se lidé cítí špatně, aktivně vyhledávají něco, po čem se cítí dobře. Co mělo tohle všechno společného s Warnerem Ageem? Do čeho se zapletl? Scarpettová myslela na přívěšek na klíče Toni Darienové s hracími kostkami a na to, že High Roller Lanes je jako Vegas, jak to vyjádřila Bonnellová. Podle paní Darienové Toni doufala, že jednou skončí v Paříži nebo Monte Carlu, a její otec Lawrence Darien, absolvent technické univerzity MIT, byl gambler, který podle Marina možná měl styky s organizovaným zločinem. Freddie Maestro, vzpomněla si najednou Scarpettová. Jméno muže, který vlastnil podnik High Roller Lanes. Měl herny s hracími automaty a další podniky v Detroitu, Louisianě, jižní Floridě a bůhví kde ještě. Koneckonců, byl to šéf Toni Darienové. Možná znal i jejího otce.

„Párkrát jsem se s ní setkala, pak jsme měly diskusi v jejím bytě na Floridě a já jí řekla ne,“ pokračovala Lucy.

„Ale potom jsem se přestala mít na pozoru a jednala jsem podle tipu, který mi dala. Uhnula jsem kulce a dostala jsem nůž do zad. Neposlouchala jsem svoje instinkty a ona se mnou zametla. Pořádně se mnou vyjebala.“

„Jsi na mizině?“ zeptala se Scarpettová.

Zadala do Googlu Dr. Warner Agee s kombinací klíčových slov. Hazardní hry, kasina, herní průmysl a Michigan.

„Ne,“ odpověděla Lucy. „Nejde o to, co mám. Nejde ani o to, kolik jsem ztratila. Ale chtěla mi ublížit. Dělalo jí to dobře.“

„Jestli Jaime vede tak důkladné vyšetřování, jak o tom může nevědět?“

„Kdo tu vede důkladné vyšetřování, teto Kay? Jaime to není. Aspoň pokud jde o elektronické informace. To všechno má ode mě.“

„Takže netuší, že jsi znala Hannah, že máš konflikt zájmů. Protože to je přesně ono.“ Scarpettová mluvila a přitom prohlížela další harmonikové pořadače.

„Vykopla by mě z toho procesu a to by bylo naprosto kontraproduktivní a směšné,“ řekla Lucy. „Jestli by jí někdo měl pomáhat, jsem to já. A nebyla jsem klientkou Hannah.

Byla jsem klientkou Rupea. Víš, co je v jeho záznamech?

Vyjádřím to takhle: Nic, co se týká toho, co mi Hannah provedla, nevyjde najevo. O to jsem se postarala.“

„To není správné,“ mínila Scarpettová.

„Správné není to, co udělala Hannah.“

Článek, který Agee publikoval v britském časopise Kvantová mechanika přede dvěma roky. Kvantová epistemologie a měření. Planck, Bohr, de Broglie, Einstein.

Úloha lidského vědomí v kolapsu vlnové funkce.

Jednofotonová

interference

a porušení

kauzality

v termodynamice. Prchavost lidského vědomí.

„Na co se to sakra díváš?“ zeptala se Lucy.

„Nevím jistě.“

Scarpettová procházela stránky, některé přeskočila, jiné přečetla, u některých částí se zastavila.

Řekla: „Studenti naverbovaní k výzkumným studiím.

Vztah mezi kreativní a uměleckou schopností a fenomény psí. Studie provedená na Juilliardu tady v New Yorku.

Výzkum na univerzitách Duke, Cornell, Princeton.

Experimenty Ganzfeld.“

„Paranormální jevy? Mimosmyslové vnímání?“ Lucy měla na tváři nechápavý výraz.

Scarpettová k ní vzhlédla a dodala: „Smyslová deprivace. Proč chceme dosáhnout stavu smyslové deprivace?“

„Je to nepřímo úměrné vnímání, získávání informací,“

odpověděla Lucy. „Čím víc omezuji své smysly, tím víc vnímám a tvořím. Proto lidé meditují.“

„Proč bychom tedy u někoho chtěli pravý opak? Jinými slovy nadměrnou stimulaci?“ zeptala se Scarpettová.

„Nechceme.“

„Pokud nepodnikáš v kasinech,“ prohlásila Scarpettová.

„Pak bys hledala nejúčinnější způsoby, jak lidi nadměrně stimulovat, zabránit stavu smyslové deprivace. Chceš, aby lidé byli poháněni impulzem, ztratili orientaci, takže bombarduješ vizuální a sluchové prostředí, celé pole, Ganzfeld, a z tvých klientů se stane zmatená oběť bez nejmenšího ponětí, co je bezpečné a co ne. Oslepíš je jasnými světly a ohlušíš rámusem, takže si můžeš vzít, co mají. Můžeš krást.“

Scarpettová nemohla přestat myslet na Toni Darienovou a její zaměstnání v nablýskaném podniku s blikajícími světly a rychle se pohybujícími obrazy na obrovských videoobrazovkách, kde byli lidé povzbuzováni, aby utráceli peníze za jídlo, alkohol a hry. Aby hráli špatně a hráli dál.

Aby hráli špatně a ještě víc pili. V High Roller Lanes visela fotografie Hapa Judda. Možná Toni znal. Možná znal i bývalou Bentonovu pacientku, Dodii Hodgeovou. Marino o tom cosi říkal Bergerové při včerejším konferenčním hovoru. Warner Agee možná znal šéfa Toni Darienové, Freddieho Maestra. Tihle lidé se mohli vzájemně všichni znát nebo být nějak propojeni. Blížila se devátá hodina a Scarpettová byla obklopená stvrzenkami, použitými jízdenkami,

jízdními

řády,

publikacemi

– zbytky

egoistického, škodlivého života. Bezcitný parchant. Zvedla se z podlahy.

„Musíme jít,“ vybídla Scarpettová Lucy. „Do budovy DNA. Hned.“

Záběry bezpečnostní kamery na muže a ženu zaplnily početné ploché obrazovky v konferenční místnosti SAC. Od minulého července tentýž pár drzých lupičů, jimž FBI přezdívala Babi a Clyde, vyloupil nejméně devatenáct různých bank.

„Máte to všechno?“ Jaime Bergerová naklonila svůj macbook tak, aby Benton viděl, na co se dívala, na další právě poslaný e-mail.

Benton přikývl. Věděl o tom. Otevíral vzkazy, tak jak docházely na jeho blackberry, tytéž vzkazy, které Lucy a Marino posílali Bergerové, takže všichni čtyři komunikovali téměř v reálném čase. Bomba v balíčku byla funkční a hlasový modul v ní nalezený byl stejného typu jako ve zpívající pohlednici Dodie Hodgeové, až na to, že Benton teď už nevěřil, že pohlednice byla od Dodie. Nahrála ji a možná napsala adresu na přepravní list, ale Benton pochyboval, že ten nepřátelský vánoční popěvek byl její nápad. Dodie nebyla mozkem, jenž naplánoval všechno, co se zatím stalo, včetně jejího telefonátu do CNN s cílem znepokojit Bentona, varovat ho, než dopadla další bomba.

Doslova.

Dodie drama milovala, ale tohle nebylo její drama, nebyla to její show, dokonce ani její modus operandi.

Benton věděl, kdo za tím stojí, byl si tím jistý a měl na to přijít dřív, ale nedával pozor. Přestal dávat pozor, protože chtěl věřit, že to není zapotřebí. Bylo to stěží uvěřitelné, ale prostě zapomněl. Zapomněl se dívat do svého hledáčku a teď se to monstrum vrátilo, nabylo jiného tvaru, jiné podoby, nicméně jeho osobní pečeť byla rozpoznatelná stejně jako pach. Sadismus. Nevyhnutelně v tom hrál roli sadismus, a jakmile to jednou začalo, nemělo to konce.

Hraje si s myší, mučí ji polomrtvou, než ji roztrhá a zabije.

Dodie nebyla dost vynalézavá, dost zkušená, nebyla dost vyšinutá ani geniální, aby sama přišla s tak rozsáhlým a komplikovaným plánem. Ale měla histrionskou a hraniční poruchu a ráda a ochotně se předváděla.

V určité chvíli se Dodie Hodgeová spřáhla s organizovaným zločinem. Stejně tak Agee, jenž byl zřejmě odpovědný za neetické výzkumné projekty spojené s mezinárodním herním průmyslem, s kasiny ve Spojených státech a zahraničí, zejména ve Francii. Benton se domníval, že Agee a Dodie byli jen pěšáci pracující pro rodinu Chandonnových, zapletli se s nejhorším z nich, perverzně násilnickým přeživším synem, Jeanem-Baptistem, jehož DNA se našla na zadním sedadle černého mercedesu z roku 1991 použitého při přepadení banky v Miami minulý měsíc.

Nebylo známo, co v tom autě dělal. Možná si v něm vyjel jen kvůli čirému vzrušení, anebo ho prostě někdo z nějakého důvodu vezl v tomto ukradeném mercedesu předtím, než byl vůz použit k útěku z banky. Jean-Baptiste nepochybně věděl, že FBI má jeho DNA v databázi CODIS. Byl usvědčený vrah a uprchlík. Stával se neopatrným, jeho pudy začínaly u něj převládat. Pokud byla vodítkem jeho minulost, pak možná znovu holdoval alkoholu a drogám.

Tři dny po loupeži v Miami došlo k další, poslední ze známých devatenácti, tentokrát v Detroitu. Náhodou se to stalo ve stejný den, kdy byla Dodie v tomtéž městě zatčena za krádež v obchodě a rušení klidu, když ztropila scénu poté, co ji přistihli, že si do spodních kalhotek schovala tři DVD

s Hapem Juddem. Neovládala se. U někoho takového jako Dodie bylo jen otázkou času, kdy se dostaví psychotická epizoda, kterou nezvládne a bude se předvádět, a to se také stalo v Bettyině literární kavárně. Bylo to špatné načasování, ošklivá příhoda, a jistí lidé museli rychle vymyslet, co s Dodií, než ještě víc odhalí ty, kdo si odhalení nemohli dovolit. Někdo jí v Detroitu opatřil právníka, Sebastiana Lafourche, původně z Baton Rouge v Louisianě, kde Chandonnovi kdysi měli velmi silné vazby.

Lafourche navrhl, aby Dodii vyšetřil Warner Agee.

Nebylo to kvůli Ageeho nově nalezenému postavení celebrity, ale kvůli jeho stykům s organizovaným zločinem, se sítí Chandonnových, byť jen okrajově. To bylo totéž jako dát gangstera do rukou dozorce, který je na výplatní pásce mafie. Ale plán nevyšel. Státní zástupce a McLeanova nemocnice odmítli. Síť musela plán přehodnotit, přeskupit se a využít příležitosti, jak způsobit újmu a chaos. Dodie odchází do Belmontu a to ohlašuje další akt: Nepřítel se přesunul do cílového tábora, Bentonova tábora, možná nepřímo tábora Scarpettové. Dodie nastoupí do nemocnice, šlape Bentonovi na paty a hra a mučení pokračuje, zatímco ve středověkém sídle Chandonnových se rozléhá smích až na půdu.

Benton pohlédl přes stůl na Marty Lanierovou a zeptal se: „Co ten váš nový počítačový systém? Dokáže spojovat data tak, jako to umí RTCC? Vytvořit něco jako rozhodovací

strom,

abychom

viděli

podmíněné

pravděpodobnosti? Abychom si vizuálně znázornili, o čem mluvíme? Podle mě by to totiž pomohlo k objasnění.

Kořeny jsou hluboké, větve husté a sahají daleko, proto je důležité co nejlépe určit, co je relevantní a co ne. Například?

Bankovní loupež prvního srpna v Bronxu. V pátek ráno v deset dvacet, kdy byla přepadena American Union.“

Nahlédl do svých poznámek. „Ani ne o hodinu později dostala Dodie Hodgeová předvolání dopravního podniku v tranzitním autobusu na Southern Boulevard a Východní devětačtyřicáté. Jinými slovy byla v té oblasti, pár bloků od přepadené banky. Byla rozrušená, rozčilená, začala si hádku.“

„O předvolání dopravního podniku nic nevím,“ ozval se detektiv newyorské policie Jim O’Dell, něco přes čtyřicet, řídké zrzavé vlasy, zakulacující se břicho.

Seděl vedle svého partnera ze Společné pracovní skupiny pro bankovní loupeže, zvláštního agenta FBI Andyho Stockmana, třicátníka, husté černé vlasy a žádné vystouplé břicho.

„Objevilo se to při vyhledávání dat, když jsme pátrali po čemkoli, co by souviselo s FedExem,“ vysvětlil Benton O’Dellovi. „Když na Dodii přišel strážník, protože způsobila v autobusu výtržnost, řekla mu, že si může poslat prdel FedExem rovnou do pekla, expres přes noc. Tenhle odkaz máme z RTCC.“

„To jsou zvláštní slova. Nikdy jsem to neslyšel,“

poznamenal Stockton.

„Ráda posílá věci FedExem. Je pořád ve spěchu a chce výsledky svých dramat okamžitě. Já nevím,“ řekl Benton netrpělivě, protože Dodiina rčení a přirovnání pro něj nebyla důležitá a samo pomyšlení na ni ho dráždilo k nepříčetnosti.

„Důležitý je vzorec, který opakovaně uvidíte, jak budeme v této diskusi pokračovat. Impulzivita. Vůdce, šéf mafie, který je kompulzivní a impulzivní a pohánějí ho vnitřní síly, které nakonec nedokáže ovládat, a lidé kolem něj nejsou o mnoho lepší. Ne vždy se přitahují protiklady. Někdy si stejný hledá stejného.“

„Vrána k vráně,“ poznamenala Lanierová.

„Jean-Baptiste a jeho vrány,“ přikývl Benton. „Ano.“

„Potřebujeme videostěnu, jakou mají oni,“ řekl O’Dell Bergerové, jako by to mohla zařídit.

„Hodně štěstí.“ Stockton sáhl po šálku s kávou. „My si tu platíme i vodu v láhvi.“

„Když vidím ty spojitosti, jejich znázornění by nám pomohlo,“ souhlasila Bergerová.

„Nevíte, co tam je, dokud to nemáte před očima,“

přisvědčil Benton. „Zvlášť v něčem tak složitém. Protože ty zločiny nezačaly letos v červnu. Sahají daleko před jedenácté září, víc než deset let, přinejmenším tak dlouho se jimi zabývám. Ne konkrétně těmi bankovními loupežemi, ale Chandonnovou rodinou, obrovskou zločineckou sítí, která bývala jejich.“

„Co myslíte tím ,bývala‘?“ zeptal se O’Dell. „Zdá se, že se pořád mají čile k světu, pokud je pravda všechno, co jsem slyšel.“

„Už nejsou tím, čím dřív. Je těžké to vysvětlit. Stačí říct, že to je jiné,“ odpověděl Benton. „Rodinný podnik převzal nevydařený syn a vede ho na mělčinu nebo proti útesu.“

„To zní jako posledních osm let v Bílém domě,“

zažertoval O’Dell.

„Chandonnova rodina není rodinou organizovaného zločinu jako dřív, ani zdaleka.“ Benton neměl dnes ráno pochopení pro vtipy. „Je prakticky dezorganizovaná, směřuje k naprostému chaosu a Jean-Baptiste sedí za volantem. Jeho příběh může skončit jediným způsobem, bez ohledu na to, jak často ho vypráví nebo kolik různých postav hraje. Nějakou dobu se dovede soustředit, a také se možná soustředil, zatímco jeho neodbytné a obsesivní myšlenky přetrvávaly, nikdy se jich nezbaví. On ne, a výsledek je předvídatelný. Jeho utkvělé myšlenky zvítězí. Sejde trochu z cesty. Sejde z cesty o velký kus. Sejde z cesty nenávratně.

Jeho destruktivita nemá meze. Vždy to končí smrtí. Někdo zemře. A pak zemře mnoho lidí.“

„Jistě, můžeme udělat prediktivní model, zobrazit na stěně graf,“ řekla Lanierová O’Dellovi a Stockmanovi.

„Chvíli to potrvá.“ Stockman začal psát na klávesnici svého laptopu. „Nejen ty bankovní loupeže, ale všechno?“

Pohlédl na Lanierovou.

„To, o čem tu mluvíme, se netýká jen bankovních loupeží,“ odpověděla s náznakem netrpělivosti. „Myslím, že to Benton právě vysvětlil, a je to ústřední téma této schůzky.

Bankovní loupeže jsou vedlejší. Špička ledovce. Anebo v souladu s ročním obdobím, anděl na špičce vánočního stromu. Já chci ten stromek celý.“

Ta zmínka znovu Bentonovi připomněla Dodiinu pitomou písničku, její udýchaný falešný hlas, který přeje Scarpettové a jemu veselé Vánoce, pozdrav oplývající sexuálně násilnými narážkami a náznakem toho, co přijde.

Scarpettová bude lynčovaná a Benton si to může strčit do řiti, nebo něco v tom smyslu, a přitom si představil tu rozkoš Jeana-Baptista Chandonna. Pohlednice byla pravděpodobně jeho nápad, první výsměch, který brzy měl být následován dalším: krabice FedExu s bombou. A ne obyčejnou bombou.

Marinovy e-maily o ní hovořily jako o „smrduté bombě, která mohla doktorce utrhnout prsty nebo jí zničit zrak“.

„Ano, je směšné, že se federálové na něco takového nezmůžou,“ postěžoval si O’Dell. „Na pitomou videostěnu jako v RTCC. Potřebujeme něco desetkrát většího než konferenční místnost, protože tohle není rozhodovací strom, je to zatracený rozhodovací les.“

Stockman mu řekl: „Hodím to na obrazovku. Šedesát palců je stejná velikost jako jedna z krychlí Mitsubishi v RTCC.“

„To sotva.“

„No, skoro.“

„Ale kdepak. Potřebovalo by to IMAX.“

„Přestaň fňukat a dej to na stěnu, ať to vidíme.“

„Jen říkám, že vzhledem k tomu, jak to je složité, potřebujeme přinejmenším dvoupatrovou stěnu. Tohle všechno na jedné ploché obrazovce? Budeš to muset zmenšit na velikost písma v novinách.“

O’Dell a Stockman spolu strávili už tolik času, že se hašteřili a škádlili jako staří manželé. V uplynulých šesti měsících pracovali na bankovních loupežích podle takzvaného vzorce Babi a Clyde, v součinnosti s dalšími speciálními jednotkami v jiných pobočkách FBI, hlavně v Miami, New Yorku a Detroitu. FBI se podařilo udržet sérii loupeží a teorie o nich před novináři v tajnosti a dělala to tak záměrně a z dobrého důvodu. Panovalo podezření, že tihle lupiči jsou jen pěšáci v něčem mnohem větším a nebezpečnějším. Byli to lodivodi, malé masožravé rybky, které plavou se žraloky.

FBI chtěla ty žraloky a Benton si byl jist, že ví, jaký druh a rod žraloků to je. Francouzští žraloci. Chandonnovi žraloci. Ale otázkou bylo, jak si říkají dnes a jak je najít.

Kde je Jean-Baptiste Chandonne? Byl by to velký bílý žralok, šéf, degenerovaná hlava toho, co zbylo z prominentní

zločinecké

rodiny.

Otec,

monsieur

Chandonne, trávil svá důchodová léta ve věznici s maximální ostrahou La Santé u Paříže. Bratr Jeana-Baptista a právoplatný dědic byl mrtev. Jean-Baptiste neměl předpoklady pro vedoucí úlohu, ale měl motivaci, byl poháněn násilnými fantaziemi a sexuálně obsesivními myšlenkami a prahnul po pomstě. Chvíli se dokázal ovládat, potlačovat své pravé sklony po určité časové období, než křehký obal praskl a odhalil neurony a nervy, uzlíček zachvívajících se impulzů schopných vést k vražednému chtíči, běsnění a krutým hrám mnohem explozivnějším než cokoli, co kdy pyrotechnici zneškodnili na střelnici. Jean-Baptiste musel být zneškodněn. A to hned.

Benton se domníval, že zásilku s bombou poslal Jean-Baptiste. Že za tím stál. Pravděpodobně ji i vyrobil. Možná sledoval, jak byla včera doručena. Aby zmrzačila Scarpettovou fyzicky i psychicky. Benton si představoval Jeana-Baptista před jejich domem, kdesi ve tmě, jak se dívá a čeká, až se Scarpettová vrátí domů z CNN. Benton si ji představil, jak jde s Carley Crispinovou, prochází kolem bezdomovce zabaleného do vrstev oblečení a prošívané deky na lavičce u Columbus Circle. Zmínka o bezdomovci Bentona trápila od chvíle, co ji Scarpettová poprvé vyslovila, když mluvili s Lobem v Marinově voze. Byl to jen pocit v Bentonových útrobách, cosi znepokojivého.

A stále mu to dělalo starosti, čím víc o tom přemýšlel. Ať byl za bombu, určenou pro Scarpettovou, Bentona či pro oba, odpovědný kdokoli, těžko by mohl odolat a nesledovat její poslední noc.

Zmrzačit ji nebo Bentona. Ať by byl zmrzačen kdokoli, bylo by to stejné, jako by byli zraněni oba, zničeni, možná ne mrtví, možná hůř než mrtví. Jean-Baptiste by věděl, že je Benton v New Yorku, že bude ten večer čekat doma na svou ženu, až se vrátí z živého vysílání v CNN. Jean-Baptiste si vždy nějak zjistil, co potřeboval, a také věděl, co je mezi Scarpettovou a Bentonem. Dobře si uvědomoval, co mají a co on nemá a nikdy mít nebude. Nikdo neznal osamělost lépe než Jean-Baptiste a tím, že chápal strašlivou izolovanost, chápal i její opak. Tma a světlo. Láska a nenávist. Tvoření a ničení. Protiklady všech věcí jsou intimně spojené. Benton ho musel najít. Musel ho zastavit.

Nejjistější metodou bylo zaútočit na zranitelná místa.

Bentonovo krédo: Jsi dobrý jen tak, jak dobří jsou lidé kolem tebe. Stále si říkal, ujišťoval sám sebe, že Jean-Baptiste udělal chybu. Vybral si špatně, najal dvě malé masožravé rybky, které nebyly ani cílevědomé, ani správně naprogramované a rozhodně ne zkušené, a za svá unáhlená rozhodnutí, chorobné touhy a subjektivní volby také zaplatí.

Zničí ho jeho chorá mysl. Babi a Clyde přivodí jeho pád.

Jean-Baptiste se nikdy neměl snížit k tomu, co byla podle měřítek Chandonnových drobná kriminalita. Měl se vyhnout lidem neschopným pro tuto službu, lidem nestabilním a hnaným vlastními slabostmi a dysfunkcemi. Jean-Baptiste se měl držet dostatečně daleko od druhořadých kriminálníků s narušeným charakterem a od bank.

Vzorec byl při každém přepadení stejný, jako podle učebnice, jako by někdo četl z příručky. Ty bankovní pobočky byly v minulosti vyloupeny už aspoň jednou, v některých

případech

vícekrát,

a neměly

žádnou

neprůstřelnou

přepážku,

nazývanou

„bariéra

proti

banditům“, která by oddělovala pokladníky od veřejnosti.

K přepadení došlo vždy v pátek mezi devátou a jedenáctou dopoledne, kdy bylo pravděpodobné, že v bance bude nejméně zákazníků a nejvíc hotovosti. Dovnitř vešla neškodně vyhlížející starší žena, kterou do dnešního rána FBI znala jen jako Babi, vypadající jako učitelka z nedělní školy, v nevkusných šatech a teniskách, na hlavě šátek nebo klobouk. Vždy měla tónované brýle ve staromódních obroučkách. Podle počasí mohla mít také kabát a vlněné rukavice. Pokud k loupeži došlo za teplého počasí, měla průhledné igelitové jednorázové rukavice, jaké používají lidé v prodejnách potravin, aby nezanechala otisky prstů či DNA.

Babi s sebou vždy nosila velkou tašku na zip, který otevřela, když se blížila k pokladníkovi. Sáhla do tašky a vytáhla zbraň, podle forenzního zvýraznění obrazu vždy stejného typu, devítimilimetrovou pistoli s krátkou hlavní, hračku. Z hlavně byla jen odstraněna oranžová špička požadovaná podle federálního zákona u realistických napodobenin zbraní. Podala pokladníkovi lístek, pokaždé stejného typu, kde stálo: Vysyp zásuvky do tašky! Žádné kapsle s barvou! Nebo jsi mrtvý! Bylo to napsáno precizně a výrazně na malém kousku papíru z obyčejného bílého poznámkového bloku. Babi přidržela otevřenou velkou tašku a pokladník do ní vložil peníze. Pak Babi spěchala ven, cestou zip zavřela a nastoupila do auta řízeného komplicem, mužem, jemuž FBI přezdívala Clyde. Při každém případu to bylo kradené auto a našlo se opuštěné o chvíli později na parkovišti nákupního střediska.

Když Benton přišel před několika hodinami do konferenční místnosti, okamžitě poznal Babi a lístky, které rozdávala. Rukopis byl tak dokonalý, že vypadal jako font.

Podle FBI byl prakticky totožný s typem písma Gotham, což bylo úsporné písmo základních nápisů v městském prostředí, přímočarý typ běžný na značkách, stejný, jaký použil ten, kdo adresoval obálku FedExu se zpívající pohlednicí Dodie Hodgeové, a zřejmě stejný jako na adrese balíčku FedExu s bombou. U toho druhého případu bylo těžké to určit přesně. Podle e-mailů od Marina nepřežil přepravní list na bombě zásah vodním dělem. Ale možná na tom nezáleželo.

Záběry Dodie Hodgeové v různém přestrojení a její rukopis byly všude na stěnách konferenční místnosti SAC, její videofotografie v oblečení seriálové „tetičky Bee“, stejně nevinném jako v Mayberry, jak vchází a vychází z bank. Benton by ji poznal kdekoli, bez ohledu na její pokusy o přestrojení. Velkého masitého obličeje, tenkých rtů, baňatého nosu a odstátých uší se zbavit nemohla. A jen částečně mohla zakrýt své matronovité tělo a neúměrně hubené nohy. Při většině loupeží vystupovala jako běloška.

Při několika jako černoška. V jedné z posledních v říjnu měla pleť hnědou. Neškodná sousedka, babička, prostá a laskavě vyhlížející. Na některých záběrech se usmívala, když spěchala ven s téměř deseti tisíci dolarů v nehořlavé velké nákupní tašce, pokaždé jiné barvy: červená, modrá, zelená, černá, všechny nabízející dostatečnou ochranu, kdyby její písemné instrukce byly ignorovány a kapsle s barvou explodovala a rozstříkla aerosol červeného dýmu a barviva, případně slzného plynu.

Bylo možné, že by Dodie Hodgeová nikdy nepřilákala ničí pozornost a dál by vykrádala banky, možná ještě dlouho, kdyby se její spolupachatel, pravým jménem Jerome Wild, nerozhodl pořídit si výrazné tetování na krku, když byl v květnu v Camp Pendletonu těsně předtím, než nedovoleně opustil kasárna. To tetování se mu nikdy nepodařilo úspěšně zakrýt, ani se o to příliš nesnažil, rozhodně ne vysokým límcem, šátkem nebo profesionálním kvalitním make-upem, který používala Dodie a jehož stopy se našly v odcizených autech. Minerální make-up, jak vysvětlila Marty Lanierová. Laboratoře FBI v Quantiku identifikovaly nitrid boritý, oxid zinečnatý, uhličitan vápenatý, kaolin, hořčík, oxid železitý, oxid křemičitý a slídu, přísady a barviva používaná v kvalitních, na výrobu náročných očních stínech, rtěnkách, krycích make-upech a pudrech oblíbených u herců a modelek.

Tetování Jeromea Wilda bylo velké a složité, začínalo nad levou klíční kostí a končilo za levým uchem, a možná to nepovažoval za problém. Jen řídil odcizené vozy, do bank nikdy nevkročil a zřejmě předpokládal, že ho kamery nemohou zachytit. Jeho předpoklad byl mylný. Při jedné z loupeží ho bezpečnostní kamera na rohu jiné banky přes ulici jasně zachytila za volantem ukradeného bílého Fordu Taurus, když vystrčil ruku z okna a upravoval boční zrcátko.

Měl černé rukavice lemované králičí kožešinou.

Ta fotografie, která přivodila jeho zkázu, se vyjímala na videoobrazovce v konferenční místnosti SAC a byla to tvář, kterou Benton už viděl, zrovna minulý večer na bezpečnostních záběrech z jejich domu. Jerome Wild v tmavých brýlích, čepici a černých kožených rukavicích lemovaných králičinou. Na levé straně krku mu vyskakovali kostlivci z rakve. Záběr z bankovní loupeže a záběr ze včerejší noci vedle sebe v oknech na velké ploché obrazovce. Byl to tentýž muž, lodivod, malý predátor, nováček, příliš nezkušený a lehkomyslný, který věřil, že ho nikdy nechytí, nebo na to ani nemyslel. Wild o databázích tetování nevěděl, nebo se o ně nestaral, a Jean-Baptiste zřejmě také ne.

Wildovi bylo třiadvacet, byl poměrně chytrý, toužil po vzrušení a miloval rizika, ale neměl žádné hodnoty nebo přesvědčení. Neměl svědomí. Rozhodně nebyl patriot a jeho země a ti, kdo za ni bojovali, mu byli ukradení. Když narukoval k námořní pěchotě, dělal to pro peníze, a když ho poslali do Camp Pendletonu, nesloužil ještě u sboru tak dlouho, aby zažil ztrátu padlých kamarádů. Ještě nenastoupil na palubu C-17, který ho měl zavézt do Kuvajtu, neudělal vůbec nic, jen si v Kalifornii užíval, se všemi výdaji placenými. Jedinou inspirací pro jeho hluboce symbolické a vážné tetování byl nápad pořídit si tetování, jakékoli, protože to bylo „cool“, jak říkal jiný voják, kterého teď několikrát vyslýchala FBI.

Wild si pořídil svoje „cool“ tetování a brzy nato se vrátil do rodného Detroitu na víkendovou dovolenou, než měl být nasazen do akce. Na základnu námořní pěchoty se už nevrátil. Naposled byl spatřen někým, kdo s ním chodil na střední školu a byl si dost jistý, že poznal Wilda v hotelovém kasinu Grand Palais, kde hrál na automatech, a záznamy hotelové ochranky jeho totožnost potvrdily. Hrál na automatech, ruletu, v jednu chvíli se procházel sem a tam s dobře oblečeným starším mužem, jehož FBI identifikovala jako Freddieho Maestra, který měl zřejmě styky s organizovaným zločinem a mimo jiné vlastnil i podnik High Roller Lanes tady v New Yorku. O dva týdny později počátkem června byla vyloupena bankovní pobočka nedaleko detroitského Tower Center Mall a pachatelkou byla obstarožní běloška v plátěném kostýmu, kterou odvezl černoch v ukradeném Chevy Malibu.

Benton byl ohromený a připadal si jako hlupák.

Potřeboval přezkoumat svůj život, ale teď na to nebyla vhodná chvíle, ne během diskuse s těmito lidmi v konferenční místnosti SAC. Prakticky vzato se z něj, agenta bezpečnostních složek, pracovníka spravedlnosti, stal podělaný akademik. Jeho zatracená pacientka byla bankovní lupička a on o tom neměl ponětí, protože nemohl Dodii Hodgeovou důkladně vyšetřit, nemohl zkoumat, kdo nebo co stojí za touto odpuzující ženou s těžkou poruchou osobnosti, která tvrdila, že je teta Hapa Judda.

Benton si mohl říkat, jak dlouho chtěl, co by zjistil, i kdyby Dodii pořádně vyšetřil? Logickou odpovědí bylo nic. Cítil se rozzlobený a ponížený a přál si, aby byl zase u FBI, nosil zbraň a odznak a měl pravomoc zjišťovat všechno, co by sakra chtěl. Ale nic bys nenašel, opakoval si, zatímco seděl u konferenčního stolu v místnosti, která byla samozřejmě modrá počínaje kobercem, přes stěny až po čalounění židlí.

Nikdo nic nezjistil, dokud jsi neuviděl její snímky na stěně, připomínal si. Nikdo ji nepoznal. Počítače ji nevypátraly.

Dodie neměla žádný identifikační rys jako tetování, který by se mohl objevit v databázi. Ani nebyla nikdy obviněna z ničeho vážnějšího než z výtržnosti v autobusu v Bronxu, drobné krádeže v obchodě a rušení klidu v Detroitu minulý měsíc, a v žádném z těchto případů neexistoval sebemenší důvod, aby někdo spojil tuhle šestapadesátiletou bombastickou a nepříjemnou ženu se sérií chytře provedených loupeží, které ne tak náhodně zcela ustaly, když byla pacientkou v McLeanově nemocnici.

Benton si stále připomínal, že ji mohl prověřovat, jak by chtěl, a nikdy by ji nespojil s Jeromem Wildem nebo Chandonnovými. To spojení byla pouze šťastná náhoda.

A Jeanova-Baptistova smůla, protože nikdy neměl dost.

Lehkovážně nechal svou DNA v ukradeném mercedesu, dělal v poslední době řadu věcí, které zašly příliš daleko.

Jeho duševní stav se zhoršoval a teď se Jean-Baptiste znovu vynořil před nimi, před Bentonem. Nejen spojení nebo větev, ale kořen.

Jeho vězeňská fotografie se vyjímala na ploché obrazovce přes stůl od Bentona, poslední známá fotografie pořízená texaským ministerstvem spravedlnosti skoro před deseti lety. Jak ten bastard vypadá teď? Benton nemohl odtrhnout oči od snímku na obrazovce připevněné na stěně.

Zdálo se, že se na sebe vzájemně dívají, ostražitě, nepřátelsky. Oholená hlava, asymetrická tvář, jedno oko níž než druhé a tkáň kolem nich zanícená, jasně rudá od popálení chemikálií, o němž Jean-Baptiste tvrdil, že ho připravilo o zrak. Nebyla to pravda. Neblaze se o tom přesvědčili dva dozorci v Polunského oddělení věznice, když s nimi Jean-Baptiste mrštil o betonovou zeď a rozdrtil jim krk. Na jaře 2003 Jean-Baptiste vyšel ze své cely smrti v uniformě se jmenovkou a s klíči od auta zavražděného dozorce pohodlně v kapse.

„Ne odnož, ale přechod,“ upozorňovala právě Lanierová Bergerovou. Obě se často pouštěly do sporů, ale Benton pořádně neposlouchal.

Právě dostal od Marina další e-mail:

Na cestě do budovy DNA na schůzku s lucy a doktorkou

„Bude to jasnější, až dostaneme názorné zobrazení.

Souhlasím s Bentonem. Ale Jerome není násilník,“

pokračovala Lanierová. „Nikdy nebyl. Dal se do armády, když nemohl sehnat práci, a pak odešel, protože se mu naskytla možnost nelegálního výdělku.“

Benton Marinovi odepsal:

Proč?

Lanierová mluvila dál. „Chapadla Chandonnových jsou v Detroitu. Stejně jako v Louisianě, Las Vegas, Miami, Paříži, Monte Carlu. Přístavní města. Města kasin. Možná dokonce Hollywood. Všechno, co je pro organizovaný zločin lákavé.“

Benton všem u stolu připomněl: „Ale otec už v tom nefiguruje. Ani Jeanův-Baptistův bratr. Tohle shnilé jablko jsme okrájeli v roce 2003. K jádru jsme se nedostali, ale on není stejná sorta.“

Marino e-mailem odpověděl:

Hodinky toni darienové

Benton pokračoval: „Mluvíte o sexuálním vrahovi, o někom, kdo je příliš kompulzivní, příliš podléhá bezprostředním popudům, aby mohl úspěšně řídit kartel, řídit cokoli tak složitého, jako byl jeho rodinný podnik větší část století. Nemůžeme to řešit jako případ organizovaného zločinu. Musíme s tím pracovat jako s případem opakovaných sexuálních vražd.“

„Ta bomba byla funkční,“ odporovala Bergerová Lanierové, jako by Benton ani nepromluvil. „Mohla Kay vážně zranit, nebo dokonce zabít. Jak to můžete interpretovat tak, že to spadá do kategorie nenásilných činů?“

„Vy mi nerozumíte,“ odpověděla jí Lanierová. „Záleží na jeho úmyslu, a jestli je Wild ve skutečnosti jen poslíček, pak ani nemusel vědět, co v té krabici FedExu je.“

„To a taky modus operandi toho muže. Při všech bankovních loupežích. Nebylo v tom nic násilného. Je zbabělec, zůstává v autě. I zbraň je falešná.“ Stockman hovořil a přitom pracoval na tom, aby zobrazil rozhodovací strom, rozhodovací les, jak to nazval, na ploché obrazovce. „Musím souhlasit s Marty, že Jerome a Babi…, tedy, tahle Dodie. Promiňte. Říkal jsem jí Babi uplynulých šest měsíců. Tak nebo tak, Jerome a Dodie jsou jen přisluhovači.“

„Dodie Hodgeová není ničí prisluhovač,“ prohlásil Benton. „Je ochotná ke všemu, co jí přinese nějaké potěšení.

Zábavu. Ale není to tupá ovce. Spolupracuje a nechá se řídit jen do jisté míry, proto Jean-Baptiste udělal chybu, když si ji vybral, když vybral Jeromea a pravděpodobně i další.

Všichni budou vadní, protože sám je takový.“

„Tak proč kradla ta DVD, prokristapána?“ řekla Bergerová Lanierové. „Pár filmů s Hapem Juddem stálo za to, aby byla zatčená?“

„To nebyl ten důvod,“ odvětil Benton. „Nemohla si pomoct. A teď má celá síť problém. Jeden z jejich bankovních lupičů byl právě zatčen. Seženou právníka, který jim jde na ruku, a ten se obratem pokusí sehnat forenzního experta, který jim taky jde na ruku. Místo toho skončí u mě, kvůli Dodiinu histrionství, jejímu narcismu.

Chtěla totiž do stejné nemocnice, kam chodí slavní a bohatí.

Opakuji, není žádná přisluhovačka. Naverbovali nesprávnou osobu.“

„Krást ta DVD byla chyba,“ souhlasil Stockman s Bergerovou. „Kdyby si ty pitomé filmy nestrkala do kalhot, ještě pořád by vykrádali banky.“

„Chyba byla žvanit o Hapu Juddovi,“ dodal Benton. „Ne že by se tomu mohla ubránit, ale působí tím problémy, prozrazuje ostatní. Nevíme přesně, jaká je v tom všem účast Hapa Judda, ale je spojený s Dodií a s Hannah Starrovou a jeho fotografie s Freddiem Maestrem visí v High Roller Lanes, což může Hapa spojovat i s Toni Darienovou.

Musíme dostat ten strom na stěnu, mít vizuální představu.

Ukážu vám, jak je to všechno propojené.“

„Vraťme se k bombě,“ řekla Bergerová Lanierové. „Jen abych měla jasno. Myslíte si, že za doručením zásilky je někdo jiný, Jean-Baptiste. Na čem je ta teorie založená?“

„Nechci říct, že na zdravém rozumu…“ začala Lanierová.

„Chcete to říct a právě jste to řekla,“ odvětila Bergerová.

„A povýšenost ničemu nepomůže.“

„Nechte mě domluvit. Nechci ani vzdáleně vypadat vůči vám povýšeně, Jaime. Nebo vůči komukoli u tohoto stolu.

Z analytického pohledu“, a Lanierová ve skutečnosti myslela z pohledu kriminálního investigativního analytika FBI, profilovače, „je to, co se stalo doktorce Scarpettové, nebo o co se pokusili, osobní.“ Lanierová pohlédla na Bentona. „Řekla bych intimně osobní.“ Téměř jako by naznačovala, že bombu mohl poslat své ženě on.

„Nerozumím té části o zdravém rozumu.“ Bergerová upřeně hleděla Lanierové do očí.

Bergerové se Lanierová nelíbila. Pravděpodobně nešlo o žárlivost, nejistotu nebo některý z obvyklých důvodů, proč se mocné ženy nesnášejí. Byl tu praktický problém.

Kdyby FBI převzala celé vyšetřování včetně případného vztahu k Hannah Starrové, který možná měla Dodie Hodgeová, Hap Judd nebo kdokoli jiný, o němž se diskutovalo v této místnosti, vyšetřoval by tyto případy úřad federálního žalobce, a ne úřad zástupce okresu New York, tedy ne Bergerová. Neohlížej se na to, pomyslel si Benton.

Tohle daleko přesahovalo pět městských obvodů. Bylo to federální. Bylo to mezinárodní. Bylo to ohavné a nesmírně nebezpečné. Kdyby se nad tím Bergerová na okamžik zamyslela, chtěla by být od toho případu na míle daleko.

„Typ bomby, jak byla popsána,“ odpověděla Lanierová Bergerové. „Skrytá hrozba. Zastrašování. Výsměch.

A předchozí znalost oběti, jejích zvyků a toho, co je pro ni důležité. Dodie Hodgeová možná posloužila jako hlavní nástroj, ale nejvíc muziky za ty peníze, jestli mi prominete to přirovnání, by měl Chandonne.“

„Tam bych se rád dostal.“ Stockman si něco prohlížel na svém počítači. „Byt Dodie Hodgeové v Edgewateru.“ Začal psát nějaký e-mail. „Měla problém s alkoholem? Všude jsou láhve od vína.“

„Potřebujeme se dostat dovnitř.“ O’Dell pozorně sledoval Stockmanův počítačový monitor. „Zjistit, jestli najdeme poznámky nebo jiné věci spojující ji s loupežemi a bůhví čím. Myslím tím, že je fajn, když to ti hoši prohledávají, jenže nevědí všechno co my.“

„Naléhavější starostí je Jean-Baptiste,“ připomněl Benton, protože policie a FBI pátraly po Dodii, ale nikdo nehledal Chandonna.

„Zatím žádné poznámky, ale máme pár dětských pistolí,“

upozornil O’Dell Stockmana, zatímco agenti a policisté ze společné pracovní skupiny pro bankovní loupeže prohledávali Dodiin dům a posílali elektronické informace v reálném čase. „Trefa,“ poznamenal Stockman, zatímco dál přihlížel.

„Drogy. Zdá se, že Babi jede v koksu. Navíc kouří.

Poslyšte, Bentone. Je vám známo, jestli Dodie kouří francouzské cigarety? Gauloisky? Nevím, jestli to vyslovuju správně.“

„Možná u ní někdo bydlel,“ uvažoval Stockman a přitom komunikoval se svými kolegy v terénu.

Benton řekl: „Na chvíli přestanu poslouchat.“

Ta věta účinkovala téměř bez výjimky. Když se lidé hádali a rozptylovali a jejich jednotlivá témata vyplouvala na povrch a nafukovala se jako velryby, pak Benton prohlásil, že přestává poslouchat, a všichni zmlkli.

„Teď řeknu, co si myslím, a vy poslouchejte, protože vám to pomůže porozumět tomu, co za chvíli uvidíte, až ty spoje budou hotové a objeví se na zdi,“ pokračoval Benton.

„Jak jsme daleko s diagramem stromu?“ zeptal se netrpělivě.

„Dá si někdo kromě mě kafe?“ hlesl O’Dell uštvaně.

„Děje se toho moc najednou a musím si odskočit na pány.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

20

Scarpettová, Lucy a Marino byli sami v laboratoři používané pro vědeckou výuku v devátém poschodí budovy DNA v Úřadu hlavního soudního lékaře. Tady se kriminální případy neanalyzovaly, ale předpisy pro práci v čistém prostředí tu platily stále.

Všichni tři byli k nepoznání v jednorázových ochranných oděvech, s chrániči na vlasy a boty, v maskách, rukavicích a bezpečnostních brýlích, které si oblékli v bio-vestibulu, než prošli vzduchovým zámkem do nekontaminovaného pracovního prostoru vybaveného nejnovější špičkovou technologií, které Marino říkal hračičky: genetické analyzátory, amplifikátory, centrifugy, třepačky, rotační realtime cyklery, extrakční roboty pro manipulaci s velkými objemy tekutin jako krev. Pohyboval se tu nervózně, šustil a vydával papírové zvuky, tahal se za modrý oblek Tyvek, posunoval a rovnal si ochranné brýle a masku a to, co nazýval „koupací čepicí“, neustále si upravoval to či ono a přitom si stěžoval na svou výstroj.

„Už jste někdy nasadili kočce papírové boty?“

Obličejová maska se mu pohybovala, když mluvil. „To nebohé zvíře běhá kolem jako šílené, aby se jich zbavilo.

A přesně tak si připadám, krucinál.“

„Nemučila jsem zvířata, nezapalovala oheň ani se v noci nepočurávala, když jsem byla malá,“ poznamenala Lucy a vzala mikro USB kabel, který předtím sterilizovala a zabalila.

Před ní na pracovní desce pokryté hnědým papírem ležely dva macbooky, otřené izopropylalkoholem a uzavřené v průhledném polypropylenu, a přístroj BioGraph podobný hodinkám, z něhož byly včera odebrány stěry na DNA v evidenční vyšetřovací místnosti o kus dál po chodbě, a teď se s ním mohlo bezpečně manipulovat. Lucy zapojila kabel do BioGraphu a připojila ho k jednomu z laptopů.

„Jako když zapojíš iPod nebo iPhone,“ řekla. „Je to s něčím synchronizované. Tak co tu máme?“

Obrazovka zčernala a žádala po ní uživatelské jméno a heslo. Na proužku nahoře se objevila dlouhá řada nul a jedniček, které Scarpettová rozpoznala jako binární kód.

„To je zvláštní,“ poznamenala.

„Velice zvláštní,“ přisvědčila Lucy. „Nechce, abychom znali jeho jméno. Je to šifrované v binární soustavě, což má někoho odradit, odstrašit. Jestli náhodou surfuješ na netu a nějak najdeš tuhle stránku, dá ti velkou práci, abys vůbec měla představu, na co jsi narazila. I tak se do toho nedostaneš, pokud nejsi autorizovaná nebo nemáš univerzální klíč.“

Univerzální klíč byl jeden z jejích eufemismů pro hacking.

„Vsadím se, že ani ta adresa v binárním kódu se nekonvertuje do textu, kde se objevuje BioGraph.“ Lucy něco napsala na druhém macbooku a otevřela soubor.

„Kdyby ano, moje vyhledávače by ji našly, protože náramně dobře dovedou hledat části řetězců a jimi reprezentovaná slova nebo sekvence.“

„Ježíši,“ zabručel Marino. „Už teď nemám ponětí, o čem to sakra mluvíš.“

Byl hrozně protivný od chvíle, co se s ním Scarpettová setkala v hale a odvedla ho do devátého patra.

Znervózňovala ho ta bomba. Nehodlal jí to říct, ale po dvaceti letech ani nemusel. Znala ho lépe než on sám.

Marino byl podrážděný, protože měl strach.

„Začnu znovu a tentokrát se budu snažit pohybovat rty,“

odsekla mu Lucy.

„Máš pusu zakrytou. Nevidím ti na ni. Musím si aspoň sundat tu čepici. Stejně nemám vlasy. Začínám se potit.“

„Z holé hlavy ti budou padat kožní buňky,“ varovala Lucy. „Asi proto máš takový problém s prachem v bytě.

Tyhle takzvané hodinky byly sestrojené tak, aby byly synchronizované s laptopem, dají se propojit s jakýmkoli počítačovým zařízením přes mikro USB port. Protože tyhle takzvané hodinky, které shromažďují data jako u Toni Darienové, zřejmě nosí různí lidé. Převedeme binární kód do ASCII.“

Napsala řadu jedniček a nul do pole na druhém macbooku a stiskla „return“. Kód byl okamžitě převeden na text, který Scarpettovou zarazil, vlastně jí z něj naskočila husí kůže.

Stálo tam Caligula.

„Nebyl to ten římský císař, co zapálil Řím?“ zeptal se Marino.

„To byl Nero,“ odpověděla Scarpettová. „Caligula byl pravděpodobně

horší.

Zřejmě

ten

nejšílenější,

nejzvrácenější, nejsadističtější císař v dějinách římské říše.“

„Teď čekám na to,“ vysvětlila Lucy, „abych mohla obejít uživatelské jméno a heslo. Jednoduše řečeno nabourala jsem se do té stránky a toho, co je v BioGraphu, takže programy na mém serveru nám s tím mohou pomoct.“

„Myslím, že jsem o něm viděl film,“ vzpomněl si Marino. „Souložil s vlastními sestrami a žil v paláci se svým koněm nebo tak něco. Možná souložil i s tím koněm.

Hnusnej parchant. Myslím, že byl nějak znetvořený.“

„Dost děsivé jméno pro webovou stránku,“ poznamenala Scarpettová.

„Tak dělej.“ Lucy netrpělivě poháněla počítač, programy, které neviditelně pracovaly, aby jí umožnily přístup k tomu, co chtěla.

„Říkal jsem ti, že tam ani zpátky nemáš chodit sama,“

otočil se Marino na Scarpettovou. Znovu myslel na bombu, na to, co právě zažil v Rodman’s Neck. „Když jsi v živém vysílání, měla bys mít ochranu. Možná se teď už o to nebudeš hádat.“

Věřil, že doprovázet ji včera večer, poznal by, že balíček FedExu je podezřelý, a nedovolil by, aby se ho dotkla.

Marino se cítil odpovědný za její bezpečnost, měl tendenci to přehánět, ale ironií bylo, že v největším nebezpečí se octla s ním a nebylo to tak dávno.

„Caligula je zřejmě název patentovaného projektu.“

Lucy pilně pracovala na druhém macbooku. „Aspoň si to myslím.“

„Otázkou je, co nás ještě čeká,“ řekl Marino Scarpettové.

„Mám dojem, jako by se někdo k něčemu rozcvičoval.

Nejdřív zpívající pohlednice, co Benton dostal včera v Bellevue. Ani ne o dvanáct hodin později fedexová bomba s panenkou vúdú. Fuj, to byl smrad. Nemůžu se dočkat, co uslyším od Geffnera.“

Geffner byl vyšetřovatel pro stopovou analýzu v kriminalistických

laboratořích

newyorské

policie

v Queensu.

„Volal jsem mu cestou sem a pobídl ho, aby se už začal dívat do mikroskopu, hned jak mu zbytky bomby dorazí ke dveřím.“ Marino pohlédl na rukáv z modrého papíru, vyhrnul si ho rukou v latexové rukavici a podíval se na hodinky. „Už by ji měl zkoumat. Sakra, měli bychom mu zavolat. Ježíši. Je skoro poledne. Smrdělo to jako horký asfalt, zkažená vejce a psí lejno, jako vážně hnusné dějiště požáru, jako by někdo použil katalyzátor a podpálil blbou latrínu. Málem jsem se poblil, což se mi moc často nestává.

A k tomu psí chlupy. A ta Bentonova pacientka? Ta bláznivá ženská, co ti volala do CNN? Nedovedu si představit, že by něco takového zvládla. Lobo a Ann říkali, že to byla náramně dobrá práce.“

Jako by si sestrojení bomby, která mohla někomu utrhnout ruce nebo hůř, zasloužilo nějaké uznání.

„A jsme tam,“ oznámila Lucy.

Černá obrazovka s binárním proužkem změnila barvu v tmavě modrou a uprostřed se objevil nápis CALIGULA jakoby z trojrozměrných písmen ze stříbřitého litého kovu.

Druh písma byl povědomý. Scarpettové se téměř udělalo nevolno.

„Gotham,“ poukázala Lucy. „To je zajímavé. Je to font Gotham.“

Papírový oděv zašustil, když Marino přistoupil blíž, aby viděl, o čem Lucy mluví. Jeho oči za ochrannými brýlemi byly zarudlé. Řekl: „Gotham? Nikde nevidím Batmana.“

Obrazovka vyzývala Lucy, aby pro pokračování stiskla kteroukoli klávesu. Ale Lucy to neudělala. Zaujal ji font Gotham a to, co mohl znamenat.

„Autoritativní, praktický, známý jako pracovní druh písma na veřejných místech,“ vykládala Lucy. „Styl sans-serif, který vidíte na názvech a číslech na značkách, zdech, budovách a na základním kamenu Věže svobody na místě Světového obchodního centra. Ale hlavní důvod, proč si font Gotham získal v poslední době takovou pozornost, je Obama.“

„O fontu zvaném Gotham slyším poprvé,“ zamumlal Marino. „Ovšem nedostávám bulletiny ani měsíčníky o fontech ani nechodím na nějaký pošahaný fontový konference.“

„Gotham je druh písma, který Obamovi lidé používali při kampani,“ vysvětlila Lucy. „A měl bys fontům věnovat pozornost, kolikrát jsem ti to říkala? Fonty jsou součástí zkoumání dokumentů v jednadvacátém století a ignoruješ je na vlastní riziko. Jaké jsou a proč si je někdo vybral k určité komunikaci, může být výmluvné a důležité.“

„Proč písmo Gotham pro tuhle webovou stránku?“

Scarpettová si znovu představila přepravní list FedExu a na něm bezvadný, téměř dokonalý rukopis.

„Nevím, snad že tenhle druh písma má naznačovat důvěryhodnost,“ odpověděla Lucy. „Vzbuzovat důvěru.

Podvědomě máme brát tuhle webovou stránku vážně.“

„Jméno Caligula vyvolává cokoli, jen ne důvěru,“

poznamenala Scarpettová.

„Gotham je populární,“ pokračovala Lucy. „Je v módě.

Má naznačovat všechno to správné, když se snažíš někoho ovlivnit, aby bral vážně tebe, tvůj výrobek, politického kandidáta nebo možná nějaký výzkumný projekt.“

„Anebo bral vážně nebezpečný balíček,“ dodala Scarpettová, najednou rozzlobená. „Ten druh písma je velmi podobný, ne-li identický, stylu písma na balíčku, který jsem dostala včera večer. Asi jsi neměl možnost vidět tu krabici předtím, než ji zasáhli vodním dělem,“ obrátila se na Marina.

„Jak jsem říkal, baterie, na které mířili, byly přímo pod adresou. Říkalas, že tě označil jako hlavní soudní lékařku Gotham City. Takže to je další zmínka o Gothamu. Dělá kromě mě někomu starosti, že Hap Judd hrál ve filmu o Batmanovi a šoustá s mrtvolami?“

„Proč by Hap Judd posílal tetě Kay to, čemu říkáš smrdutá bomba?“ zeptala se Lucy, stále pilně pracující na druhém macbooku.

„Třeba ten zvrácenej zmetek zabil Hannah. Nebo to třeba souvisí s Toni Darienovou, protože chodil do High Roller Lanes a přinejmenším se s ní znal. Tady doktorka dělala Toniinu pitvu a možná nakonec bude soudní lékařkou i v případu Hannah.“

„Takže proto dostane teta Kay bombu? A to má zabránit tomu, aby Hap Judd nebyl dopadený, kdyby se objevilo tělo Hannah, nebo bůhví za co?“ namítla Lucy, jako by Scarpettová s nimi nebyla v laboratoři. „Netvrdím, že ten kretén nic Hannah neudělal nebo že neví, kde Hannah je.“

„Jo, on a mrtvoly,“ zabručel Marino. „Dost zajímavé, teď když víme, že Toni byla mrtvá možná několik dní, než se jí zbavili. Rád bych věděl, kde byla a co s ní kdo prováděl. Hap to pravděpodobně dělal s tou mrtvou holkou v nemocniční márnici. Proč by tam jinak zůstal patnáct minut a vyšel ven jen s jednou rukavicí?“

„Ale já si nemyslím, že nechal bombu pro tetu Kay ve víře, že ji odstraší od toho případu, nebo dvou případů nebo vůbec jakýchkoli případů. To je na hlavu,“ mínila Lucy.

„A font Gotham nemá s Batmanem nic společného.“

„Možná má, jestli ten člověk hraje nějakou perverzní hru,“ trval na svém Marino.

Zápach ohně a síry a Scarpettová znovu pomyslela na bombu. Páchnoucí bomba, jiný druh špinavé bomby, emocionálně destruktivní bomba. Někdo, kdo Scarpettovou znal. Někdo, kdo znal Bentona, kdo znal jejich minulost téměř tak důvěrně jako oni. Hry, pomyslela si. Perverzní hry.

Lucy stiskla „return“, CALIGULA zmizel a nahradilo ho:

Vítej, Toni.

Potom:

Chceš synchronizovat data? Ano Ne

Lucy zvolila Ano a další zpráva, kterou dostala, zněla:

Toni, tvoje měření jsou o tři dny opožděná.

Chceš je teď doplnit? Ano Ne

Lucy klikla na Ano, obrazovka vybledla a místo ní se objevila jiná:

Prosím, ohodnoť, nakolik tato adjektiva vyjadřují, jak ses dnes cítila.

Pak následovaly různé možnosti jako šťastná, rozradostněná, zmatená, spokojená, podrážděná, rozzlobená, nadšená, plná inspirace a po každém seznamu otázek následovala pětibodová stupnice počínaje od jedničky pro velmi málo nebo vůbec až po pětku pro extrémně.

„Jestli Toni tohle dělala každý den,“ uvažoval Marino, „nebylo by to v jejím laptopu? A nebyl by to možná důvod, proč se ztratil?“

„Nebylo by to v laptopu. To, co vidíš, je na serveru téhle webové stránky,“ odpověděla Lucy.

„Ale připojila ty hodinky k laptopu,“ řekl Marino.

„Ano. Aby stáhla informaci a nabila hodinky,“ odvětila Lucy.

„Data

shromažďovaná

tímhle

zařízením

připomínajícím hodinky nebyla pro její použití a v jejím laptopu by nepřetrvala. Toni by pro ta data nejen neměla žádné použití, ale neměla by ani software potřebný k jejich shromáždění, k utřídění tak, aby to dávalo smysl.“

Lucy rychle odpovídala na další otázky objevující se na obrazovce, protože chtěla vidět, co se stane dál. Své nálady hodnotila jako velmi málo nebo vůbec. Kdyby na otázky odpovídala Scarpettová, nejspíš by své momentální nálady hodnotila jako extrémně.

„Já nevím,“ pochyboval Marino. „Pořád si myslím, že tenhle projekt Caligula by mohl vysvětlit, proč někdo šel do jejího bytu a vzal její laptop, telefon a kdovíco ještě.“ Jeho ochranné brýle se zahleděly na Scarpettovou, když řekl: „Nevíme, jestli na těch záznamech bezpečnostních kamer byla Toni, v tom máš pravdu. Jen proto, že ta osoba měla na sobě něco, co vypadalo jako Toniina bunda. Jak těžké by to bylo, kdybys byla přibližně stejně velká a možná měla podobné běžecké boty? Toni nebyla nijak malá, byla štíhlá, ale vysoká. Tak sto sedmdesát sedm, ne? Nedovedu si představit, jak by šla do svého domu ve středu večer asi ve tři čtvrtě na sedm a odešla v sedm. Ty máš za to, že byla mrtvá od úterka. A teď tady ten krám Caligula možná říká totéž. Nevyplňovala dotazník tři dny.“

„Je-li pravda, že se na těch záběrech bezpečnostních kamer za ni někdo vydával,“ řekla Lucy, „pak musel mít její bundu nebo velmi podobnou a klíče od jejího bytu.“

„Byla mrtvá nejméně šestatřicet hodin,“ potvrdila Scarpettová. „Jestli měla klíče od bytu v kapse a vrah věděl, kde bydlí, nebylo těžké klíče vzít, odemknout si, odnést z bytu, co potřeboval, pak vrátit klíče do kapsy, když nechal její tělo v parku. Možná ten člověk měl i její bundu. Možná ji měla na sobě, když naposled šla ven. To by vysvětlovalo, proč nebyla teple oblečená, když se našlo její tělo. Možná část oblečení chyběla.“

„To je spousta potíží a velké riziko,“ mínila Lucy.

„Někdo to nenaplánoval moc dobře. Vypadá to, že všechno promýšlel až po činu, ne předtím. Možná to je spíš impulzivní zločin a vrah byl někdo, koho znala.“

„Jestli s ním nějak komunikovala, mohl by to být důvod, proč zmizel její laptop a telefon.“ Marino se k tomu stále vracel. „Textové zprávy uložené v jejím telefonu. Možná se nakonec dostaneš do její pošty. Třeba si s těmi lidmi od Caliguly posílala e-maily, nebo jsou na jejím počítači nějaké usvědčující dokumenty.“

„Tak proč by nechali na jejím těle ten BioGraph?“

namítla Lucy. „Proč riskovat, že někdo udělá to, co teď děláme my?“

„Je možné, že vrah chtěl její počítač, její telefon,“ řekla Scarpettová. „Ale to neznamená, že tu byl jediný racionální důvod. A snad právě proto neodstranili BioGraph z jejího těla.“

„Vždycky je nějaký důvod,“ prohlásil Marino.

„Ne takový, o jakém mluvíš, protože tohle možná není typ zločinu, o jakém mluvíš,“ odpověděla Scarpettová a vzpomněla si na svůj blackberry.

Znovu uvažovala o motivu té krádeže a měla pocit, že se možná spletla v tom, proč Carley Crispinová chtěla její mobil, že to nebylo jen kvůli tomu, co Carley řekla, když se spolu vracely z CNN po Columbus Circle: „Vsadím se, že byste k tomu mohla přemluvit, koho byste chtěla, při všech konexích, které máte.“ Jako by naznačovala, že Scarpettová nebude mít problém přilákat hosty, aby vystoupili v televizi, až bude mít vlastní pořad, a z toho Scarpettová odvodila motiv pro odcizení svého chytrého telefonu. Carley chtěla informace, chtěla kontakty Scarpettové a snad chtěla využít fotografie z místa činu, kdyby měla šanci. Ale možná že blackberry nakonec nebyl určen pro Carley ani pro Ageeho, ale pro někoho jiného. Někoho lstivého a ďábelského.

Poslední měl její telefon Agee a ten by ho možná předal někomu třetímu, kdyby se nezabil.

„Není pravda, že lidé spáchají vraždu a vrátí se na místo činu jen z jediného důvodu, že jsou paranoidní a snaží se zakrýt stopy,“ vysvětlovala Scarpettová. „Někdy to dělají proto, aby znovu prožili akt násilí, který je uspokojoval.

Možná je v Toniině případu víc než jeden motiv. Její telefon a laptop jsou suvenýry a také byly prostředkem, jak se za ni vydávat, než se našlo její tělo, jak nás svést ze stopy ohledně doby její smrti, jak předstírat, že ještě žije, a poslat z jejího mobilu textovou zprávu její matce asi v osm. Ve středu večer. Manipulace, hry a fantazie, poháněné emocionálně, sexuálně, sadisticky. Směsice motivů, která vytvořila zhoubný rozpor. Jako tak často v životě. Není to jen jedna věc.“

Lucy dokončila odpovědi na otázky hodnotící náladu a na obrazovce se objevil box Odeslat. Klikla na něj a dostala potvrzení, že její doplněná měření byla úspěšně odeslána na příslušné místo k posouzení. K posouzení komu? ptala se v duchu Scarpettová. Sponzorovi studie, který je psycholog, neurovědec, asistent výzkumu, postgraduální student? Kdo to sakra mohl vědět, ale možná jich bylo víc než jeden. Pravděpodobně celá velká fakulta.

Ti neviditelní sponzoři mohli být kdokoli, mohli existovat kdekoli a angažovat se v projektu, který byl zjevně zaměřen na předpovídání lidského chování, což by pro někoho mohlo být užitečné.

„Je to akronym,“ řekla Lucy.

Na obrazovce stálo:

DÍKY ZA VAŠI ÚČAST V COMPUTERIZOVANÉ

A LIMITOVANÉ, GPS-PODPOROVANÉ

UNIVERZÁLNÍ STUDII LIDSKÉ AKTIVITY.

„CALIGULA,“ přečetla Scarpettová. „Pořád nechápu, proč by si někdo vybral takový akronym.“

„Trpěl chronicky nočními děsy a nespavostí.“ Lucy pročítala soubory na druhém macbooku, výsledky hledání o Caligulovi na Googlu. „Bloudil celou noc po paláci a čekal na východ slunce. To jméno by s tím mohlo souviset. Kdyby se studie například týkala spánkových poruch a účinků světla a tmy na náladu. Jeho jméno bylo odvozeno z latinského slova caliga, což znamená ,botička‘.“

Marino se prudce otočil ke Scarpettové. „Tvoje jméno taky znamená ,botička‘.“

„Tak dělejte, hoši,“ pobídla Lucy tiše své programy neuronových sítí a vyhledávače. „Rozhodně by to bylo snazší, kdybych si tohle mohla vzít do své kanceláře.“

Mínila tím přístroj BioGraph.

„Je to všude na internetu, že ,scarpetta‘ znamená v italštině ,botička‘,“ pokračoval Marino, jeho oči pod silným plastem znepokojené. „Malá botka, střevíček, malá dáma s rozhodným krokem.“

„Teď se to rozjelo,“ poznamenala Lucy.

Přes obrazovku se začala valit záplava dat, směsice písmen, symbolů, čísel.

„Zajímalo by mě, jestli Toni přesně věděla, co shromažďuje ta věc, kterou nosí na zápěstí ve dne v noci,“

dodala Lucy. „Nebo jestli to věděl její vrah.“

„Je nepravděpodobné, že by to věděla,“ domnívala se Scarpettová. „Detaily každé teorie, kterou chtějí badatelé dokázat, nejsou zveřejňované nebo šířené veřejně. Subjekty samy neznají detaily, jen obecnosti. Jinak by mohly být výsledky zkreslené.“

„Něco to pro ni znamenat muselo,“ usoudil Marino.

„Pořád ty hodinky nosila. Každý den odpovídala na otázky.“

„Možná se osobně zajímala o poruchy spánku, o sezonní afektivní poruchu, kdoví, a uviděla inzerát na studii nebo jí někdo dal informaci. Její matka říkala, že za ponurého počasí byla náladová a rozrušená,“ připomněla Scarpettová.

„Lidé účastnící se výzkumných studií také obvykle dostávají zaplaceno.“

Pomyslela na Toniina otce, Lawrence Dariena, a jeho agresivní pokusy vyžádat si Toniiny osobní věci a její mrtvé tělo. Bioelektroinženýr z MIT. Gambler a opilec se styky s organizovaným zločinem. Když vyvolal v márnici scénu, možná mu ve skutečnosti šlo o to, aby dostal hodinky BioGraph.

„Neuvěřitelné, co všechno je v tom uložené.“ Lucy si přitáhla židli před macbook, posadila se a zadívala se na nezpracovaná data, která byla uložena v přístroji BioGraph.

„Zjevně kombinace zařízení zaznamenávajícího aktigrafická data s vysoce senzitivním akcelerometrem nebo bimorfním prvkem ve dvouvrstvém piezoelektrickém senzoru, který v zásadě měří hrubou motoriku. Nevidím nic, co by se vztahovalo k armádě nebo vládě.“

„Co bys čekala?“ zeptal se Marino. „Jestli v tom je CIA nebo tak něco.“

„Tohle ne. Nic není zašifrované tak, jak to vídám, když to vláda klasifikuje jako přísně tajné. Žádné obvyklé standardní tříblokové šifry s bity a bloky o velikosti, jaké si spojuju s algoritmy používanými v symetrickém šifrování.

Vždyť víš, ty velmi dlouhé klíče, delší než čtyřicet bitů, které jsou exportovatelné, ale pro hackery je velice těžké prolomit kód. Ale to tu nemáme. Tohle není žádná vojenská nebo zpravodajská agentura. Je to soukromý sektor.“

„Asi bychom se radši neměli ptát, jak víš, jak vláda šifruje svoje přísně tajné informace,“ prohodil Marino.

„Účelem tohohle zařízení je shromažďovat data pro nějaký výzkum, ne pro špionáž, pro válku, ani výjimečně pro teroristy,“ vysvětlovala Lucy, zatímco přicházela nová a nová data. „Není to míněno pro uživatele, ale pro výzkumníky. Zdá se, že to jsou důležitá data, ale pro koho?

Variabilita spánkového rozvrhu, délka spánku, vzory denní aktivity ve vztahu s vystavením světlu. No tak, začni tomu dávat nějaký řád, který bude snadné si prohlédnout.“ Znovu hovořila se svými programy. „Dej mi grafy. Dej mi mapy.

Třídí se to podle typů dat. Spousty dat. Tuny. Zaznamenává data každých patnáct sekund. Pět tisíc sedm set šedesátkrát denně tahle věc zachycovala bůhví kolik různých typů dat.

Údaje GPS a krokoměru. Záznamy polohy, rychlosti, vzdálenosti, výšky a životních známek uživatele. Srdeční tep a SPO2.“

„SPO2? To ses musela splést,“ podivila se Scarpettová.

„Zrovna se dívám na SPO2,“ odpověděla Lucy.

„Statisíce dat. SPO2 měřené každých patnáct sekund.“

„Nevím, jak je to možné,“ řekla Scarpettová. „Kde je senzor? Pulzní oxymetrii, saturaci krve kyslíkem, nemůžeš měřit bez nějakého senzoru. Obvykle bývá na konečku prstu na ruce, někdy prstu na noze, nebo na ušním lalůčku. Musí to být nějaká tenká část lidského těla, aby tkání mohlo procházet

světlo.

Světlo

složené

z červených

a infračervených vlnových délek, které stanoví okysličení, procento saturace krve kyslíkem.“

„Tenhle BioGraph funguje přes bluetooth,“ vysvětlila Lucy. „Takže možná to zařízení pro pulzní oxymetrii taky funguje přes bluetooth.“

„Ať bezdrátová nebo jiná technologie, muselo tam být něco, co snímalo měření, která vidíme,“ trvala na svém Scarpettová. „Nějaký senzor, který nosila prakticky pořád.“

Červený laserový bod přejížděl po jménech, lokalitách a větvích, které je propojovaly na grafu, jenž se podobal stromu a vyplňoval celou plochou obrazovku.

„Představte si monsieura Chandonna, otce, který už není u moci.“ Benton držel laserové ukazovátko a současně ukazoval to, o čem hovořil. „A všechny rodinné skupiny, které zanechal, jsou rozptýlené. On i většina jeho kapitánů jsou ve vězení. Právoplatný dědic Chandonnových, bratr Jeana-Baptista, je mrtvý. A bezpečnostní složky většinou obrátily pozornost k jiným mezinárodním problémům. Al-Káida, Írán, Severní Korea, globální ekonomická krize.

Jean-Baptiste, přeživší potomek, využije této příležitosti, aby podnik převzal, začal nový život a tentokrát si vedl lépe.“

„Nechápu jak,“ poznamenal O’Dell. „Je to šílenec.“

„Není to šílenec,“ namítl Benton. „Je mimořádně inteligentní, mimořádně intuitivní a na určitou dobu může jeho intelekt převládnout nad jeho pudy, jeho obsesemi.

Otázkou je, jak dlouho to může vydržet.“

„Naprosto nesouhlasím,“ odporoval O’Dell Bentonovi.

„Tenhle chlap, a šéfem mafie? Nemůže se přece pohybovat na veřejnosti, aniž by si natáhl pytel přes hlavu. Je to mezinárodní uprchlík, je na červeném oběžníku Interpolu a je znetvořený, zrůda.“

„Můžete si nesouhlasit, jak chcete. Neznáte ho,“

zdůraznil Benton.

„Ta genetická porucha, kterou má,“ pokračoval O’Dell.

„Nemůžu si teď vzpomenout, jak se to nazývá.“

„Kongenitální univerzální hypertrichóza,“ odpověděla Marty Lanierová. „Jedinci postižení touto velmi vzácnou chorobou mají nadměrný porost lanuga, jemných dětských vlásků, po celém těle včetně oblastí, které obvykle ochlupené nebo příliš ochlupené nejsou. Čelo, hřbet rukou, lokty. A mohou tu být další deformity, gingivální hyperplazie, malé zuby posazené široce od sebe.“

„Jak jsem řekl, zrůda, vždyť kruci vypadá jako vlkodlak,“ obrátil se O’Dell ke všem u stolu. „Tyhle legendy nejspíš pocházejí právě od lidí s takovým onemocněním.“

„Není vlkodlak a to onemocnění není nic z hororového příběhu. Není to legenda. Je velmi reálné,“ oponoval Benton.

„Nevíme, kolik případů existuje,“ dodala Lanierová.

„Tak padesát, sto. Z celého světa je jich hlášeno velmi málo.“

„Hlášeno je tu klíčové slovo,“ ozvala se Jaime Bergerová, která byla celou dobu velmi zamlklá. „Nemůžete spočítat případy, pokud nejsou hlášené, ale můžete si představit, proč hypertrichóza vyvolává negativní asociace a stigmata, předsudky, že nemocný je netvor, ďábel.“

„A podle toho s ním zacházíte a možná právě to z něj uděláte,“ dodala Lanierová.

„Rodiny své členy s tímto postižením obvykle skrývaly a Jean-Baptiste nebyl žádnou výjimkou,“ pokračoval Benton. „Vyrůstal ve sklepě, což byla v podstatě podzemní kobka bez oken v sídle Chandonnovy rodiny ze sedmnáctého století na Île Saint-Louis v Paříži. Je možné, že gen, který Jean-Baptiste zdědil, pochází od muže z poloviny šestnáctého století, který se narodil porostlý chlupy, jako dítě byl darován králi Jindřichu II. v Paříži a byl vychováván v královském paláci jako kuriozita, pro pobavení, jako domácí zvířátko. Ten muž se oženil s jednou Francouzkou a několik jejich dětí tuto chorobu zdědilo. Koncem devatenáctého století si jeden z jejich potomků údajně vzal někoho z rodiny Chandonnových a o sto let později se tento recesivní gen projevil u Jeana-Baptista.“

„Já se tu snažím vysvětlit,“ stál na svém O’Dell, „že lidé by s křikem utekli od někoho, kdo vypadá takhle. Jak by Jean-Baptiste mohl převzít a řídit podnik z rodinného domu v Paříži?“

„Nevíme, kde Jean-Baptiste žije,“ odpověděl Benton.

„Nevíme, co dělal v posledních pěti letech. Nevíme, jak vypadá. Dnes jsou dostupné lékařské technologie jako odstranění chlupů laserem, protetická stomatologie, plastická chirurgie. Netušíme, co se sebou udělal od doby, kdy uprchl z cely smrti. Víme jen, že jste našli jeho DNA na zadním sedadle ukradeného mercedesu v Miami a to ho jednoznačně spojuje s bankovními loupežemi, které páchal Jerome Wild a Dodie Hodgeová. Oba jsou spojeni s Detroitem, takže je pravděpodobné, že Jean-Baptiste má také spojitost s Detroitem. A s Miami. A tady s New Yorkem.“

„Herní průmysl,“ přidala se Lanierová. „A možná filmový průmysl.“

„Chandonnova rodina má prsty ve všem, co může být lukrativní,“ pokračoval Benton. „Zábavní průmysl, hazardní hry, prostituce, drogy, ilegální zbraně, padělané značkové oblečení, kontraband všeho druhu. Ať si historicky spojujete s organizovaným zločinem cokoli, Jean-Baptiste je v tom jako doma, dobře se v tom vyzná. Mají to v rodině. Má to v krvi. Měl pět let na to, aby díky rodinným kontaktům zřídil silnou síť. Měl přístup k penězům. Pracoval na svém plánu, ať byl jakýkoli, a každý organizovaný plán vyžaduje nábor členů. Potřeboval vojáky. Jestli se pokoušel obnovit zločineckou rodinu Chandonnových nebo vybudovat si svou říši, znovu se objevit, přeměnit se, potřeboval si opatřit spoustu pomocníků, a přitom si vybral špatně. Člověk s jeho minulostí týrání, s minulostí psychopatologie a mimořádně násilných zločinů nemá potřebné předpoklady k tomu, aby byl chytrým a úspěšným vůdcem, aspoň ne nadlouho. A je poháněný sexuálně násilnými pudy. A pomstou.“

Kořenem grafu stromu na stěně byl Jean-Baptiste. Jeho jméno se vyjímalo uprostřed obrazovky a od něj se přímo či nepřímo rozvětvovala všechna další jména.

„Takže máme s ním spojenou Dodii Hodgeovou a Jeromea Wilda.“ Benton ukazoval laserem a bod se pohyboval po jménech, tak jak se o nich zmiňoval.

„Měli bychom přidat Hapa Judda,“ připomněla Bergerová, ale chovala se nezvykle, byla nápadně zachmuřená. „Je spojený s Dodií, i když tvrdí, že se s ní už nestýká.“

Bergerová zjevně nebyla ve své kůži a Benton netušil, co se stalo. Když si všichni dávali kávu, vypůjčila si psací stůl agenta, který nebyl ve službě, a někam telefonovala z pevné linky. Od té chvíle byla zamlklá. Přestala nabízet své postřehy a argumenty a také neměla námitky, kdykoli Lanierová otevřela pusu. Benton měl dojem, že to nesouvisí se soudní pravomocí, s bojem o teritorium, s hašteřením o to, kdo co bude soudně stíhat. Jaime Bergerová vypadala poraženě. Vypadala vyčerpaná.

„Nějakou dobu Hap údajně vyhledával její spirituální rady,“ pokračovala Bergerová bezvýrazným tónem, jednotvárně. „Přiznal to, když jsem ho dnes brzy ráno vyslýchala. Řekl, že je otravná, často volá do jeho kanceláře v L. A. a že on se jí vyhýbá.“

„Jak se s Dodií seznámil?“ chtěla vědět Lanierová.

„Zjevně poskytovala Hannah Starrové spirituální rady, jasnovidecké předpovědi,“ odpověděla Bergerová. „To není neobvyklé. Překvapivě mnoho celebrit a velmi bohatých prominentních lidí včetně politiků hledá rady samozvaných jasnovidců, kartářek, vědem, kouzelníků, proroků, většinou ale podvodníků.“

„Předpokládám, že z většiny se nevyklubou bankovní lupiči,“ poznamenal Stockman.

„Divil byste se, co se z mnoha z nich vyklube,“ řekla Bergerová. „Krádeže, vydírání, finanční podvody, to všechno jde s touhle profesí ruku v ruce.“

„Byla někdy Dodie Hodgeová v sídle Starrových na Park Avenue?“ zeptala se Lanierová Bergerové.

„Hap tvrdí, že ano.“

„Považujete Hapa za podezřelého v případu Hannah Starrové?“ zajímal se O’Dell. „Ví, kde je, nebo s tím má něco společného?“

„Považuji ho za nejdůležitějšího podezřelého v tomhle bodě,“ odpověděla Bergerová a znělo to unaveně, téměř odtažitě, nebo možná zdrceně.

Nebylo to však únavou. Vězelo v tom něco jiného.

„Hap Judd by měl být na té stěně kvůli Dodii a kvůli Hannah.“ Bergerová se rozhlížela kolem stolu, ale neříkala to konkrétně nikomu, téměř jako by oslovovala velkou porotu. „A také kvůli Toni Darienové. Má kontakty s High Roller Lanes a patrně s Freddiem Maestrem. A měli bychom přidat nemocnici Park General v Harlemu, která není příliš daleko od místa u 110. ulice, kde se našlo Toniino tělo.“

Další větve na ploché obrazovce: Hannah Starrová propojená s Hapem Juddem propojeným s Dodií a nepřímo s Jeromem Wildem. Všechny spoje nyní vedly k Toni Darienové, High Roller Lanes a nemocnici Park General a dál až ke kořenu, Jeanu-Baptistovi Chandonnovi.

Bergerová

podala

vysvětlení

o Hapově

minulosti

v harlemské nemocnici a o mladé ženě, Farrah Lacyové, která tam zemřela, a pak se vrátila k Hapovu spojení se Starrovými, jeho návštěvám v rezidenci na Park Avenue nejméně při jedné večeři a dalších příležitostech kvůli sexu.

O’Dell ji přerušil, aby upozornil, že Rupe Starr by se nezajímal o druhořadého herce, který nemohl investovat víc než půl milionu dolarů.

„Tihle velcí hráči jako Rupe,“ vysvětloval O’Dell, „by se s vámi ani nebavili, pokud byste neměli mnohem větší balík peněz k investování.“

„To bylo asi rok předtím, než Rupe Starr zemřel,“

upřesnila Bergerová. „Tehdy už byla Hannah provdaná za Bobbyho Fullera.“

„Možná jedna z těch situací, kdy rodina začíná vytlačovat starého bosse, začíná řídit věci po svém,“ mínil Stockman.

„Vím, že jste prověřovali finanční záležitosti Hannah,“

řekla Bergerová a myslela tím FBI. „Kvůli informacím, které jsem předala a které jsme objevily, tedy Lucy a já.“

Jako by každý věděl, kdo je Lucy, a především čím je pro Bergerovou.

„Spousta aktivity v mnoha bankách tady a v cizině,“

doplnil Stockman. „Začalo to asi před dvěma lety. Pak po smrti Rupea Starra letos v květnu se většina peněz ztratila.“

„Hap tvrdí, že byl v New Yorku tu noc před Díkůvzdáním, kdy Hannah Starrová zmizela. Druhý den odletěl do Los Angeles. Budeme chtít příkaz k prohlídce jeho bytu v Tribece. Měli bychom to udělat neodkladně.

Tvrdí, že Hannah a Bobby spolu nikdy nespali,“

pokračovala Bergerová bez obvyklé síly v hlase a beze stopy po svém typickém jízlivém humoru. „Jeho slovy, ani jednou.“

„Ano, jistě,“ prohodil O’Dell sarkasticky. „To je stará známá věc. Oheň v domácím krbu nehoří, takže se jdete zahřát jinam.“

„Hannah Starrová byla společenská, stýkala se se smetánkou, přátelila se s bohatými a slavnými tady i v cizině, ale v tom domě nikdy,“ pokračovala Bergerová.

„Objevovala se mnohem víc na veřejnosti, raději by byla na šesté stránce Postu než v rodinné jídelně, její styl byl pravým opakem stylu jejího otce. Její priority byly zjevně velmi odlišné. To ona jako první kontaktovala Hapa, aspoň podle jeho slov. Seznámili se v Monkey Baru. Brzy nato už byl hostem na jedné z Rupeových večeří a stal se klientem.

Hannah se osobně starala o jeho peníze. Hap tvrdí, že se Hannah Bobbyho bála.“

„Jenže to nebyl Bobby, kdo byl ve městě tu noc, kdy Hannah zmizela, a hned druhý den odletěl letadlem,“

poukázala Lanierová významně.

„Přesně tak,“ přisvědčila Bergerová a pohlédla na Bentona. „Velmi mě znepokojují Hapovy styky se všemi ostatními. A jeho sklony. Kay prohlašuje, že Toni Darienová byla mrtvá den a půl, než její tělo nechali v parku. Byla uchovávána v chladném prostředí, někde uvnitř. Možná to teď dává smysl.“

Na graf na stěně byla přidána další jména.

„A Warner Agee a Carley Crispinová,“ řekl Benton Stockmanovi. „Ti by tam také měli být.“

„Nemáme důvod si myslet, že Agee nebo Carley mají nějakou spojitost s kýmkoli, koho máme tady na stěně,“

namítl O’Dell.

„Víme, že Carley je spojena s Kay,“ vysvětlil Benton.

„A já s Warnerem Ageem.“ Chrastění kláves. Jména Scarpettové a Bentona se objevila na ploché obrazovce.

Bylo hrozné je tam vidět. Spojeni s každým. Spojeni s kořenem, Jeanem-Baptistem Chandonnem.

Benton pokračoval: „A na základě toho, co Lucy a Kay našly v Ageeho hotelovém pokoji, mám podezření, že byl zapletený do provozování kasin.“

Na zeď byla přidána kasina.

„Využíval svých zájmů o paranormální jevy a vlivu, aby něco zkoumal, něčím manipuloval.“

Další větev stromu byly paranormální jevy.

„Je možné, že to dělal pod patronátem bohatého Francouze údajně jménem Lecoq,“ pokračoval Benton a vzápětí se to jméno objevilo na stěně. „Někdo, možná právě tento monsieur Lecoq, platil Ageemu v hotovosti.

A snad také Freddie Maestro. Takže Lecoq a Maestro mohou být spojeni, což by propojilo Detroit s Francií.“

„Nevíme, kdo je Lecoq nebo jestli opravdu existuje,“

řekla Lanierová Bentonovi.

„Existuje. Ale nevíme, kdo to je.“

„Myslíte si, že ten chlapík Lecoq je náš vlkodlak?“

zeptal se O’Dell Bentona.

„Neříkejme mu tak. Jean-Baptiste Chandonne není žádná zjednodušená představa. Není to mýtus. Je to muž, který může v tuto chvíli vypadat normálně. Mohl by mít řadu falešných jmen. Vlastně by je mít musel.“

„Mluví s francouzským přízvukem?“ Stockman pracoval na svém laptopu a přidával další odnože, které se objevovaly na zdi.

„Dovede mluvit s různými přízvuky nebo bez přízvuku,“

odpověděl Benton. „Kromě francouzštiny ovládá plynně italštinu, španělštinu, portugalštinu, němčinu a angličtinu.

Dnes možná i jiné jazyky. To nevím.“

„Proč Carley Crispinová?“ zeptal se Stockman, zatímco pracoval na grafu. „A proč platila Ageemu pokoj? Nebo přes ni posílal peníze někdo jiný?“

„Nejspíš jde o praní menších částek peněz.“ Lanierová si dělala poznámky. „Zdá se, že se to tu děje často, i když v malém rozsahu. Lidé platí v hotovosti. Lidé platí jiným lidem, aby ti platili dalším lidem. Žádné kreditní karty, bankovní převody nebo šeky, které nechávají stopu. Aspoň ne u obchodů, které by nemusely být považovány za zákonné.“

„Carley ho chtěla tenhle víkend z pokoje vyhodit.“

Bergerová pohlédla na Bentona a její oči byly neproniknutelné jako skála. „Proč?“

„Mohu nabídnout teorii,“ odpověděl Benton. „Agee poslal Carley e-mailem informace údajně od svědka a my víme, že to byl podvod. Vydával se za Harveyho Fahleyho prostřednictvím internetové transkripční služby. Lucy ten přepis a řadu dalších našla v Ageeho počítači. Producenti Reportáže Crispinové jsou po krk v problémech kvůli tomu, co Carley včera večer zveřejnila ve vysílání, totiž že se vlasy Hannah Starrové našly ve žlutém taxíku. Detail, který si vymyslel Agee ve falešném telefonním rozhovoru, a Carley na to naletěla. Nebo se jí hodilo na to naletět. V každém případě si tím v televizi způsobila ještě větší potíže, než už měla.“

„Takže Ageeho vyhodila,“ dodala Lanierová.

„A proč ne? Taky věděla, že brzy sama přijde o místo.

Ageeho by už nepotřebovala, bez ohledu na to, kdo platil za jeho pokoj. Může v tom být osobní prvek,“ uvažoval Benton. „Nevíme, co Carley řekla Ageemu, když mu volala ze CNN těsně před jedenáctou včera večer. Zřejmě poslední telefonát, který měl.“

„Musíme si promluvit s Carley Crispinovou,“ prohlásil Stockman. „Jaká škoda, že je Agee mrtvý. Zdá se mi, že by mohl být klíčem k tomu všemu.“

„To, co udělal, byla hrozná pitomost,“ mínil O’Dell. „Byl přece forenzní psychiatr. Měl si to dobře rozmyslet. Ten Harvey Fahley určitě popře, že s ním mluvil.“

Bergerová upřesnila: „Už to popřel. Během pauzy na kávu jsem s detektivem Bonnellovou mluvila. Spojila se s ním hned po odvysílání včerejšího pořadu. Fahley připouští, že Ageemu poslal e-mail, ale tvrdí, že s ním nikdy nemluvil a nikdy neřekl nic o tom, že se našly vlasy Hannah.“

„Telefonní záznamy Harveyho Fahleyho by měly ukázat, jestli s ním mluvil…,“ začal O’Dell.

„Volal mu z předplaceného telefonu Tracfone a ten se ztratil,“ přerušil ho Benton. „Agee měl v zásuvce hromadu prázdných krabic od Tracfoneu. Domnívám se, že rozhovor s Fahleym byl podvod, a Lucy si to myslí taky. Ale pochybuji, že bylo Ageeho vědomým úmyslem nechat se vyhodit.“

„Nevědomý úmysl,“ usoudila Lanierová.

„To je můj názor.“ Benton měl za to, že Warner Agee byl rozhodnut se vším skoncovat. „Vážně pochybuji, že včera ho myšlenka na sebevraždu napadla poprvé. Jeho rodinný dům v D. C. bude brzy zabaven. Kreditní karty má prošlé. S přísunem peněz spoléhá na jiné, je to parazit, který nemá nic než své neduhy a démony a zjevně se zapletl do něčeho, co mu přerostlo přes hlavu. Nejspíš tušil, že bude dopaden.“

„Další rekrut, který byl špatnou volbou,“ řekla Lanierová všem, ale přitom se dívala na Bentona. „Myslíte, že to Jean-Baptiste mohl vědět?“

„Cože?“ vybuchl Benton hněvivě. „Jestli mohl vědět, že se Agee postaral, abych byl vyhnán ze svého života, a odměnou mi za to bylo, že se mě FBI zbavila? A že to mohl udělat jen díky Chandonnovým?“

V konferenční místnosti FBI se rozhostilo ticho.

„Jestli si myslím, že se setkal s Jeanem-Baptistem, že se nějak znali? Ano, myslím,“ pokračoval Benton. „Agee, ten rádoby agent, by vášnivě toužil mluvit s takzvaným monstrem jako Jean-Baptiste Chandonne a byl by k němu přitahován, i kdyby netušil, o koho jde, protože by ho znal pod falešným jménem. Přitahovala by ho Jeanova-Baptistova psychopatologie, zlo, které vyzařuje. A byla by to ta největší svinská chyba, kterou by Warner Agee hergot udělal.“

„Očividně,“ promluvila Lanierová po chvíli. „Protože je v márnici, zatímco tu mluvíme.“

„Hotel Elysée je velmi blízko sídla Starrových na Park Avenue.“ Bergerová se chovala velmi klidně. Až příliš klidně. „Jen tři nebo čtyři bloky. Vyjdete z hotelu a můžete být v jejich rezidenci za pět, deset minut.“

Stockman to napsal a na ploché obrazovce se objevil hotel Elysée a sídlo Starrových jako nejnovější větev stromu.

„A musíte tam nahoru připojit i jméno Lucy Farinelliové,“ dodala Bergerová. „Což znamená, že moje také. Nejen proto, že vyšetřuji zmizení Hannah a vyslýchala jsem jejího manžela a Hapa Judda, ale protože jsem spojená s Lucy. Ta byla klientkou Rupea Starra. Více než deset let.

Těžko si představit, že by se nikdy nesetkala s Hannah, případně s Bobbym.“

Benton nevěděl, o čem Bergerová mluví nebo odkud ty informace má. Pohlédl jí tázavě do očí, protože tu otázku nechtěl vyslovit nahlas, a její odpovědí byl dlouhý pohled, který na něj upřela. Ne. Lucy jí to neřekla. Bergerová to zjistila jinak.

„Fotografie,“ obrátila se Bergerová k ostatním. „Svazky vázané v kůži v místnosti se Starrovými vzácnými knihami.

Z večírků a večeří s klienty za mnoho let. Lucy je v jednom z těch alb.“

„To jsi zjistila kdy?“ zeptal se Benton.

„Před třemi týdny.“

Jestli to věděla tak dlouho, pak její náhlá změna chování souvisela s něčím jiným. Bonnellová jí musela v telefonu předat další informaci, která byla ještě znepokojivější.

„Devatenáct set devadesát šest. Bylo jí dvacet, ještě studovala. V jiných albech jsem její fotografie neviděla, zřejmě proto, že se po škole stala agentkou FBI a dávala by si velký pozor, aby se neobjevovala na okázalých párty a večeřích a rozhodně by se nenechala vyfotografovat,“

pokračovala Bergerová. „Jak víte, když manžel Hannah, Bobby, oznámil zmizení své ženy, žádali jsme o povolení vzít si z domu na Park Avenue její osobní věci, kvůli DNA, a chtěla jsem s ním mluvit.“

„Byl na Floridě, když zmizela, ne?“ připomněl O’Dell.

„Tu noc, kdy se nevrátila domů z restaurace,“ přisvědčila Bergerová, „byl Bobby v jejich bytě v North Miami Beach.

Potvrdily nám to e-maily poslané z IP adresy toho bytu, dále telefonní záznamy i výpověď jejich hospodyně na Floridě, Rosie. Sama jsem s ní telefonicky mluvila a ona potvrdila, že Bobby tam byl tu noc šestadvacátého listopadu, den před Díkůvzdáním.“

„Víte jistě, že to posílal e-maily a telefonoval Bobby?“

ujišťovala se Lanierová. „Jak víte, že to nedělala hospodyně Rosie a nelhala, aby chránila svého šéfa?“

„Nemám pádný důvod ani dostatečné podezření, abych ho dala sledovat, když zatím nejsou žádné důkazy o jeho kriminální činnosti,“ odpověděla Bergerová bezvýrazným hlasem. „Znamená to, že mu věřím? Nevěřím nikomu.“

„Víme, co je v závěti Hannah?“ zeptala se Lanierová.

„Je jediné dítě Rupea Starra, a když v květnu zemřel, nechal všechno jí,“ odpověděla Bergerová. „Hannah poté svou závěť změnila. Jestli zemře, všechno dostane nějaká nadace.“

„Takže Bobbyho vynechala. Nepřijde vám to trochu neobvyklé?“ řekl Stockman.

„Nejlepší předmanželská smlouva je taková, která zaručuje, že manžel nebo manželka nic nezíská tím, že vás podvede nebo zabije,“ prohlásila Bergerová. „A to je teď diskutabilní. Hannah Starrové zůstalo pár milionů a spousta dluhů. Údajně přišla letos v září skoro o všechno na trhu, kvůli bankovním podvodům a tak dále.“

„Nejspíš je na jachtě ve Středomoří a nechává si dělat manikúru v Monte Carlu,“ mínila Lanierová. „Takže Bobby nedostane nic. Jaký na vás udělal dojem? Kromě vašeho přirozeného sklonu nikomu nevěřit.“

„Velice rozrušený.“ Bergerová to neadresovala přímo nikomu. Dál hovořila ke všem u stolu, jako by to byla porota. „Velice znepokojený, vystresovaný, když jsem s ním mluvila v jejich domě. Je přesvědčený, že se Hannah stala obětí násilného činu, tvrdí, že by nikdy neutekla a nikdy by ho neopustila. Byla jsem ochotna brát tuto možnost velmi vážně, než Lucy objevila ty finanční informace, o kterých všichni víte.“

„Vraťme se k noci, kdy Hannah zmizela,“ navrhl O’Dell.

„Jak se Bobby dozvěděl, že je pryč?“

„Zkoušel jí zavolat a to se také odráží v telefonních záznamech, které nám zpřístupnil,“ odpověděla Bergerová.

„Příští den, na Den díkůvzdání, měla Hannah odletět soukromým tryskáčem do Miami, aby s Bobbym strávila prodloužený víkend, a odtud do Saint Barts.“

„Sama?“ zeptal se Stockman. „Nebo oba?“

„Do Saint Barts měla jet sama,“ řekla Bergerová.

„Takže možná chtěla opustit zemi,“ dodala Lanierová.

„To mě také napadlo,“ přisvědčila Bergerová. „Pokud ano, nepoužila jejich soukromé letadlo, Gulfstream. Na letišti ve White Plains se vůbec neukázala.“

„To ti řekl Bobby?“ zeptal se Benton. „Víme, jestli to je pravda?“

„Řekl to a máme seznam cestujících toho letu. Na letiště nepřišla. Nenastoupila do letadla a Bobby nebyl na seznamu pro let do Saint Barts,“ potvrdila Bergerová. „Také nebrala telefon. Jejich newyorská hospodyně –“

„Jak se jmenuje?“ přerušila ji Lanierová.

„Nastya.“ Bergerová to hláskovala a jméno se objevilo na stěně. „Bydlí v jejich domě a podle ní se Hannah už nevrátila domů z večeře ve Village šestadvacátého listopadu.

Ale to zjevně nebyl dostatečný důvod zavolat policii. Někdy prostě domů nepřišla. Byla na oslavě nějakých narozenin.

V podniku One if by Land, Two if by Sea v Narrow Street.

Byla se skupinou přátel a údajně ji viděli nasedat do žlutého taxi, když všichni odcházeli z restaurace. To je vše, co zatím víme.“

„Ví Bobby, že mu zahýbala?“ zajímal se O’Dell.

„Popsal to jako ,v jejich vztahu byla spousta volnosti‘.

Nevím, co všechno je mu známo,“ odpověděla Bergerová.

„Možná Hap mluvil pravdu. Bobby a Hannah byli víc obchodní partneři než cokoli jiného. Bobby tvrdí, že ji miluje, ale tohle slyšíme pořád.“

„Jinými slovy mají dohodu. Možná oba pěstovali mimomanželské vztahy. On je z bohaté rodiny, že?“ řekl O’Dell.

„Ne tak jako ona. Ale ze zámožné rodiny v Kalifornii, chodil na Stanford, má titul MBA z Yale, byl úspěšný manažer alternativních investic, angažoval se v několika fondech, jeden sídlící v Británii, druhý v Monaku.“

„Tihle hoši z hedgeových fondů. Myslím tím, že někteří vydělávají stamiliony,“ poznamenal O’Dell.

„Spousta z nich dnes už ne a někteří jsou ve vězení. Co Bobby?“ obrátil se Stockman na Bergerovou. „Přišel o poslední košili?“

„Jako spousta investorů spoléhal na to, že ceny energií a akcie těžebního průmyslu porostou, zatímco finanční sektor dál klesal. To mi aspoň řekl,“ odpověděla.

„A pak se trend v červenci obrátil,“ připomněl Stockman.

„Popsal to jako krvavý masakr,“ přisvědčila Bergerová.

„Bez Starrova jmění si už nemůže dovolit životní styl, na jaký je zvyklý, to je jisté.“

„Takže u těch dvou to je spíš fúze než manželství,“

konstatoval O’Dell.

„Nemůžu dosvědčit, co skutečně cítí. Kdo sakra skutečně ví, co lidé cítí?“ řekla Bergerová beze stopy po nějakých emocích. „Vypadal nanejvýš rozrušeně, když jsem se s ním setkala a mluvila jsem s ním. Když se Hannah neobjevila při odletu na Díkůvzdání, začal prý panikařit, volal policii a policie kontaktovala mě. Bobby tvrdí, že měl strach, že se jeho žena stala obětí násilí, a uvedl, že v minulosti měla problémy se stalkingem. Přiletěl do New Yorku, přijal nás v domě, provedl nás tam a tehdy jsme si vzali zubní kartáček Hannah, abychom měli její DNA pro případ, že to bude zapotřebí. Pro případ, že se někde objeví tělo.“

„Ta alba s fotografiemi.“ Benton stále myslel na Lucy a v duchu se ptal, jaká další tajemství skrývá. „Proč ti je ukazoval?“

„Vyptávala jsem se na klienty Hannah, jestli některý z nich nemohl po ní jít. Bobby řekl, že neví, kdo byla většina klientů jejího zemřelého otce, klientů Rupea Starra.

Bobby nám navrhl –“

„Co znamená ,nám‘?“

„Byl se mnou Marino. Bobby nám navrhl, abychom si prohlédli fotoalba, protože Rupe měl ve zvyku zvát nového klienta do svého sídla. Byla to spíš iniciace než pozvání.

Jestli jste nechodili k němu na večeři, znamenalo to, že vás nepřijal. Chtěl mít se svými klienty dobré vztahy, a to zjevně měl.“

„Viděla jsi Lucyinu fotografii z roku 1996,“ připomněl Benton a jen si mohl představovat, jak se asi Bergerová cítí.

„Viděl ji taky Marino?“

„Poznala jsem ji. Marino se mnou nebyl v knihovně, když jsem ji objevila. Neviděl ji.“

„Ptala ses na to Bobbyho?“ Benton nechtěl vyzvídat, proč tuto informaci před Marinem zatajila.

Byl přesvědčen, že ví proč. Bergerová doufala, že jí Lucy sama řekne pravdu, že ji nebude muset konfrontovat.

Ale Lucy to očividně neudělala.

„Tu fotografii jsem Bobbymu neukázala, ani jsem se o ní nezmínila,“ odpověděla Bergerová. „Tehdy Bobby Lucy patrně neznal. Hannah a Bobby spolu byli necelé dva roky.“

„To neznamená, že o Lucy neví,“ přemítal Benton.

„Hannah se mu mohla o Lucy zmínit. Divil bych se, kdyby to neudělala. Když jste byli v knihovně, Jaime, vzala jsi právě tohle album z police? Rupe Starr jich musel mít tucty.“

„Měl jich spousty,“ přisvědčila. „Bobby dal několik alb na stůl přede mě.“

„Je možné, že chtěl, abys Lucyinu fotografii našla?“

Benton zase měl jednu ze svých předtuch. Cosi v útrobách mu vysílalo vzkaz.

„Položil je na stůl a odešel pryč z knihovny,“ odvětila Bergerová.

Hra, pomyslel si Benton. A krutá, pokud to Bobby udělal záměrně. Jestli znal soukromý život Bergerové, věděl by, že ji rozruší, když zjistí, že její partnerka a forenzní počítačová odbornice byla ve Starrově sídle, setkala se s těmi lidmi a nic jí o tom neřekla.

„Nerada se ptám,“ obrátila se Lanierová na Bergerovou, „ale proč jste dovolila Lucy zabývat se forenzní počítačovou součástí tohoto vyšetřování, jestliže má styky s údajnou obětí? Vlastně s celou Starrovou rodinou?“

Bergerová hned neodpověděla. Pak řekla: „Čekala jsem, až mi to sama vysvětlí.“

„A jaké je to vysvětlení?“ chtěla vědět Lanierová.

„Pořád na ně čekám.“

„Dobře. Tedy, to by později mohl být problém,“ přidal se Stockman. „Jestli tahle věc půjde k soudu.“

„Považuji to za problém už teď.“ Bergerová se tvářila vážně. „Mnohem větší problém, než hodlám popisovat.“

„Kde je Bobby teď?“ zeptala se Lanierová mírnějším tónem, než jakým dosud hovořila.

„Zdá se, že je zpátky tady ve městě,“ odpověděla Bergerová. „Posílá Hannah e-maily. Píše jí denně.“

„To je nenormální,“ řekl O’Dell.

„Ať tak či tak, dělá to. Víme to, protože máme přístup do její pošty. Psal jí včera pozdě v noci a informoval ji, že slyšel o nějakém vývoji v tomhle případu a vrací se do New Yorku dnes časně ráno. Myslím, že už tady bude.“

„Pokud ten chlap není úplný imbecil, musí předpokládat, že někdo kontroluje její e-maily. Mám podezření, že to dělá kvůli nám,“ prohlásil O’Dell.

„To mě taky hned napadlo,“ souhlasila Lanierová.

Hry, pomyslel si Benton a nepříjemný pocit ještě zesílil.

„Nevím, co předpokládá. Navenek doufá, že Hannah je někde naživu a čte si jeho e-maily,“ řekla Bergerová.

„Domnívám se, že Bobby ví, co bylo včera večer v Reportáži Crispinové, o tom, že se vlasy Hannah údajně našly v taxíku. A proto se najednou vrátil do města.“

„To je stejné, jako by slyšel, že je mrtvá. Zatracení reportéři,“ zlobil se Stockman. „Udělají pro sledovanost všechno a kašlou na to, co to způsobí lidem, jejichž životy ničí.“ Pak se zeptal Bentona: „Opravdu to o nás řekla? Víte, to o FBI, o tom, že profilování je zastaralé?“

Stockton mínil Scarpettovou a to, co bylo včera večer na světelném panelu CNN a všude na internetu.

„Mám za to, že byla chybně citovaná,“ odvětil Benton bezvýrazně. „Myslím, že chtěla říct, že staré dobré časy jsou pryč a ve skutečnosti tak dobré nebyly.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

21

Svrchní krycí chlupy, pesíky, byly dlouhé a hrubé, se čtyřmi proužky bílé a černé barvy, které se zužovaly do špičky.

„Můžete udělat analýzu DNA, jestli chcete potvrdit, co je to za druh,“ řekl Geffner do mikrofonu. „Znám jednu laboratoř v Pensylvánii, Mitotyping Technologies, která se specializuje na určování druhů zvířat. Ale můžu vám to říct už podle toho, co vidím. Klasický vlk. Vlk prériový, poddruh vlka šedého.“

„Dobrá, tak to není pes, když to říkáte. Ale přiznávám, že podle mě to vypadá jako srst německého ovčáka,“

odpověděla Scarpettová sedící u pracovní stanice, kde mohla vidět fotografie, které jí Geffner posílal.

Na druhé straně laboratoře Lucy a Marino sledovali, co se děje na jednom i druhém macbooku, a Scarpettová ze svého místa mohla vidět, jak se data rychle skládají do grafů a diagramů.

„Tyhle pruhované pesíky u německého ovčáka nenajdete.“ Geffnerův hlas.

„A co ty jemnější šedivé chlupy, které vidím?“ zeptala se Scarpettová.

„Smíchané s pesíky. To je nějaká spodní srst. A ta jakoby vúdú panenka přilepená vpředu k pohlednici? Byla vycpaná srstí, spodními i krycími chlupy, a s přimíchanými nečistotami, snad zbytky trusu, suché listí a tak. To ukazuje, že srst nebyla zpracovaná, pravděpodobně pochází z přirozeného prostředí, možná doupěte. Neprohlížel jsem pochopitelně všechny zaslané chlupy. Ale domnívám se, že to je vlčí srst.“

„Kde by se dala sehnat?“

„Trochu jsem pátral a našel jsem pár možných zdrojů,“

odpověděl Geffner. „Přírodní chráněné oblasti, vlčí rezervace, zoo. Vlčí kožešina se také prodává ve známém čarodějnickém obchodě v Salemu v Massachusetts, zvaném Hex.“

„Na Essex Street, v historické části,“ upřesnila Scarpettová. „Byla jsem tam. Spousta pěkných olejů a svíček. Žádná černá magie, žádné zlo.“

„Nemusí to být zlo, aby se použilo k něčemu zlému,“

mínil Geffner. „V Hexu prodávají amulety, lektvary a dostanete tam i vlčí srst v malých váčcích ze zlatého hedvábí. Údajně chrání a má léčivé vlastnosti. Pochybuji, že něco takhle prodávaného by bylo nějak zpracované, takže možná ta vlčí srst v panence pochází z obchodu s magií.“

Lucy se podívala na Scarpettovou přes místnost, jako by našla něco důležitého, co Scarpettová bude chtít vidět.

Geffner mezitím vysvětloval dál: „Vlci mají dvě vrstvy srsti. Spodní, která je měkčí a podobná vlně, je izolační vrstva a říká se jí podsada. A pak vrchní srst, krycí vrstva, hrubé chlupy, které odpuzují vodu a mají pigmentaci, kterou vidíte na obrázku, co jsem poslal. Jednotlivé druhy se liší barvou. Prérijní vlk nežije v této oblasti. Většinou na Středozápadě. A v kriminálních případech se s vlčími chlupy obvykle nesetkáte. Ne tady v New Yorku.“

„Nevzpomínám si, že bych se s tím kdy setkala,“

souhlasila Scarpettová. „Tady ani jinde.“

Lucy a Marino v ochranných oděvech teď stáli a napjatě spolu hovořili. Scarpettová nemohla slyšet, o čem mluví.

Ale něco se dělo.

„Já jsem to už při různých příležitostech viděl.“

Geffnerův nevzrušený tenorový hlas. Jen máloco ho vyvedlo z míry. Se svým mikroskopem stopoval zločince už hezkou řádku let. „Smetí v domech. Už jste se někdy dívala mikroskopem na chuchvalce prachu? Zajímavější než astronomie, celý vesmír informací o tom, kdo a co všechno se dostane do příbytku lidí. Nejrůznější chlupy a srst.“

Marino a Lucy sledovali grafy projíždějící na obrazovkách macbooků.

„Doprdele,“ zaklel Marino hlasitě a jeho ochranné brýle se podívaly na Scarpettovou. „Doktorko? Tohle bys měla vidět.“

A Geffnerův hlas pokračoval. „Někteří lidé chovají vlky nebo spíš křížence vlka a psa. Ale čistá nezpracovaná vlčí srst v panence nebo loutce vúdú? To spíš souvisí s rituálním motivem té bomby. Všechno, co zkoumám, naznačuje, že to je typ nějaké černé magie, i když ta symbolika si odporuje a protiřečí. Vlci nejsou zlí. Zlé je všechno ostatní včetně výbušnin, petard, které vás nebo někoho mohly zranit, napáchat skutečnou škodu.“

„Nevím, co jste našel.“ Scarpettová mu tím připomínala, že zatím ví jen to, že se ve zbytcích bomby našla srst, kterou Marino považoval za psí a teď byla identifikovaná jako vlčí.

Na druhé straně laboratoře se na jednom z macbooků objevovaly mapy. Mapy ulic. Fotografické, elevační atopografické mapy.

„Předběžně je to všechno, co vám můžu říct.“ Geffnerův hlas. „Hrozný smrad, to vám povídám. Jako dehet a hovno, jestli mi prominete ten výraz. Znáte asafoetidu?“

„Nevařím indická jídla, ale vím, co to je. Bylina pověstná pro svůj odporný zápach.“

Marino, šustící v obleku, přišel blíž ke Scarpettové a řekl: „Měla to na sobě celou dobu.“

„Co měla na sobě?“ zeptala se Scarpettová.

„Ty hodinky a jeden z těch senzorů.“ Část jeho obličeje, kterou bylo vidět mezi maskou a načechranou čepicí, byla zrudlá a zpocená.

„Promiňte,“ omluvila se Scarpettová Geffnerovi. „Mrzí mě to. Dělám dvacet věcí najednou. Co že je s tím čertem?“

„Je dobrý důvod, proč se jí také říká čertovo lejno,“

zopakoval Geffner. „A možná vás bude zajímat, že pach asafoetidy přitahuje vlky.“

Zvuk papírových kroků. Lucy přešla po bílé dlaždicové podlaze k pracovní stanici, zkontrolovala různé spoje a odpojila velkou plochou obrazovku. Přistoupila k dalšímu uzlu stanice a odpojila i druhý monitor.

„Někdo si dal tu práci a rozemlel asafoetidu a něco, co vypadá jako asfalt, a smísil to s nějakým čirým olejem jako hroznový nebo lněný olej.“

Lucy přenesla monitory k místu, kde seděla Scarpettová, a postavila je na psací stůl. Zapojila je do portu rozbočovače a obrazovky se začaly rozsvěcet, obrazy po nich přejížděly pomalu a rozmazaně, pak se zaostřily. Papírový oděv Lucy opět zašustil, když se vrátila ke svým macbookům a k Marinovi a oba spolu začali mluvit. Scarpettová zachytila slova svinsky pomalý a špatně zadaný. Lucy byla rozzlobená.

„Udělám

plynovou

chromatografii

– hmotnostní

spektrografii. FTIR. Ale co zatím ukázal mikroskop?“

pokračoval Geffner.

Obrazovky se zaplnily posunujícími se grafy a mapami.

Životní funkce, data, časy. Mobilita a vystavení okolnímu světlu. Scarpettová pročítala údaje z přístroje BioGraph a dívala se na soubor, který právě otevřela na monitoru počítače před sebou. Snímky z mikroskopu: zkroucené stříbrné stužky pokryté nánosem rzi a něco, co vypadalo jako roztříštěné střely.

„Určitě železné piliny,“, Geffnerův hlas, „které se hned daly identifikovat vizuálně a s magnetem, a s tím jsou smíšené matně šedé částečky, také těžké. Ve zkumavce s vodou klesly ke dnu. Možná olovo.“

Vitální funkce Toni Darienové, místa, počasí, data a časy zaznamenané každých patnáct sekund. Ve 14.12 toto úterý, šestnáctého prosince, byla teplota jednadvacet stupňů Celsia, intenzita ambientního bílého světla pět set luxů, typická pro vnitřní osvětlení, pulzní oxymetrie devětadevadesát procent, srdeční tep šedesát čtyři, rychlost chůze pět kroků a poloha odpovídala jejímu bytu na Druhé Avenue. Toni byla doma, byla vzhůru a přecházela po bytě. Za předpokladu, že přístroj BioGraph měla na sobě ona. Scarpettová to hodlala považovat za pravděpodobné.

Geffner hovořil dál: „Ověřím to rentgenovou fluorescenční spektroskopií. Jsou to určitě fragmenty křemene, což bych u drceného asfaltu čekal. Dotkl jsem se horkou wolframovou jehlou toho tmavě hnědého a černého lepkavého, viskózního polotuhého tekutého materiálu, abych zjistil, jestli změkne, a změkl. Má rozhodně charakteristiku pachu asfaltu nebo nafty.“

Přesně to, co Scarpettová cítila, když nesla krabici FedExu nahoru. Asafoetida a asfalt. Dívala se na diagramy a mapy pomalu se posunující na obrazovkách. Sledovala cestu Toni Darienové, která ji vedla blíž ke smrti. Ve 14.15

šestnáctého prosince se její krok zrychlil a teplota klesla na čtyři stupně. Vlhkost pětaosmdesát procent, okolní světlo osm set luxů, severovýchodní vítr. Toni vyšla ven, kde byla zima a zataženo, její pulzní oxymetrie byla devětadevadesát procent a tep začal stoupat: šedesát pět, šedesát sedm, sedmdesát, osmdesát pět a zvyšoval se, jak ubíhaly minuty a Toni mířila na západ po Východní 86. ulici tempem třiatřicet kroků za patnáct sekund. Běžela.

Mezitím Geffner dál vysvětloval: „Vidím něco jako drcená zrnka pepře, jejich fyzikální vlastnosti a morfologie ukazují na černý, bílý a červený pepř. Ještě to ověřím analýzou GC/MS. Asafoetida, železo, olovo, pepř, asfalt.

Složky směsi, která má být nebezpečná.“

„Nebo to, čemu Marino říká smrdutá bomba.“

Scarpettová mluvila s Geffnerem a přitom sledovala pohyb Toni Darienové na západ po Východní 86. ulici.

Toni zabočila na jih na Park Avenue, její pulzní oxymetrie devětadevadesát procent, tep sto dvacet tři údery za minutu.

„Rituální černá magie, ale nemůžu najít nic, co konkrétně identifikuje určitou sektu nebo náboženství,“

pokračoval Geffner. „Není to Palo Mayombe nebo Santeria, nic, co tu vidím, mi nepřipomíná jejich rituály a čarodějnictví. Jen vím, že ta vaše směs vám neměla přinést žádné štěstí, čímž se znovu dostávám k tomu rozporu. Vlci jsou údajně příznivé znamení, mají velkou moc navracet klid a harmonii, mají mít léčivé schopnosti a přinášet štěstí při lovu.“

V patnáct hodin, čtyři minuty a třicet sekund Toni přešla 63. ulici a stále běžela na jih po Park Avenue. Intenzita okolního světla byla méně než sedm set luxů, relativní vlhkost sto procent. Bylo ještě víc zataženo a pršelo. Pulzní oxymetrie zůstala stejná, tep se zvýšil na sto čtyřicet. Grace Darienová říkala, že Toni nerada běhala v nevlídném počasí.

Ale teď to dělala, běžela v zimě a dešti. Proč? Scarpettová dál sledovala údaje, zatímco Geffner mluvil.

„Jediné spojení s čarodějnictvím, které mohu najít, je navažské slovo pro ,vlka‘, mai-coh, což znamená ,čaroděj‘. Osoba, která se může proměnit v něco nebo někoho, když si obleče vlčí kůži. Podle mýtu mění čarodějové nebo vlkodlaci podobu, aby mohli cestovat nepozorovaně. A Pawneeové používali vlčí kůže a chlupy na ochranu svých pokladů a při různých magických obřadech.

Vyhledal jsem si to, když jsme ty věci zpracovávali. Nechci, abyste si myslela, že jsem světový expert na čarodějnictví, zaklínání a folklor.“

„Předpokládám, že otázkou bude, jestli jde o stejnou osobu, která poslala tu zpívající vánoční pohlednici.“

Scarpettová myslela na Bentonovu pacientku Dodii Hodgeovou a přitom sledovala ubíhající údaje.

Pulzní oxymetrie stejná, ale frekvence srdečního tepu se snižovala. Na rohu Park Avenue a Východní 58. ulice musela Toni zpomalit. Tep sto třicet dva, sto třicet jedna, sto třicet a klesal. Šla krokem na jih po Park Avenue v dešti.

Čas jedenáct minut po třetí odpoledne.

Geffner řekl: „Myslím, že otázkou je, co mohla mít osoba, která vyrobila páchnoucí bombu, společného s vraždou Toni Darienové.“

„Mohl byste to prosím zopakovat?“ požádala Scarpettová, zatímco se dívala na snímek displeje GPS

zachycený přístrojem BioGraph Toni Darienové v 15.14

v úterý odpoledne. Červená šipka na topografické mapě ukazovala na adresu na Park Avenue.

Sídlo Hannah Starrové.

„Co jste říkal o Toni Darienové?“ zeptala se znovu Scarpettová a prohlížela si další snímky displeje GPS

v domnění, že se zmýlila, ale nezmýlila.

Běh Toni Darienové ji zavedl na adresu Starrových.

Proto běžela v nevlídném počasí. Měla se s někým setkat.

„Další vlčí srst,“ odpověděl Geffner. „Úlomky svrchních chlupů.“

Pulzní oxymetrie devětadevadesát procent. Tep osmdesát tři a klesal. Jeden snímek displeje GPS za druhým, jak minuty ubíhaly, Toniin tep klesal a vracel se ke klidovému rytmu. Zvuk chráničů bot na dlaždicích. Marino a Lucy se blížili ke Scarpettové.

„Vidíš, kde je?“ Lucyiny oči za ochrannými brýlemi byly naléhavé. Chtěla se ujistit, že Scarpettová chápe význam dat GPS.

„Ještě zdaleka nejsem u konce s analýzou toho, co jste mi poslala v případu Darienová.“ Geffnerův hlas ve výukové laboratoři. „Ale ve vzorcích, které jste dodala včera, jsou fragmenty vlčí srsti, svrchních chlupů, mikroskopické zlomky podobné tomu, co jsem právě viděl, když jsem se díval na chlupy z panenky vúdú. Bílé, černé, hrubé. Nemohl jsem je identifikovat jako vlčí, protože jsou dost poškozené, ale napadlo mě to. Vlčí, nebo psí. Ale teď, když vidím, co přišlo s vaší bombou? Tak si myslím, že jsou vlčí. Vlastně bych se klidně vsadil.“

Marino se zamračil a zeptal se značně rozčileně: „Říkáš, že to nejsou psí chlupy? Jsou vlčí a to v obou případech?

V případu Toni Darienové i v případu s bombou?“

„Marino?“ Gefnerův hlas zněl zmateně. „Jsi to ty?“

„Jsem tady. V laborce s doktorkou. O čem to sakra mluvíš? Víš jistě, že jsi něco nepopletl?“

„Budu dělat, že jsem to neslyšel. O té laboratoři DNA jsem vám říkal, že, paní doktorko?“

„Souhlasím,“ odpověděla Scarpettová. „Měli bychom dát určit ten druh vlka, ujistit se, že je stejný, že chlupy v obou případech pocházejí z prérijních vlků.“

Poslouchala Geffnera a dívala se na údaje. Teplota čtyři stupně, relativní vlhkost devadesát devět procent, tep sedmdesát sedm. O dvě minuty a patnáct sekund později, v 15.17, byla teplota dvacet a půl stupně a vlhkost třicet procent. Toni

Darienová vešla do domu Hannah Starrové.

*

Detektiv Bonnellová zaparkovala před vápencovou budovou, která Bergerové připomínala sídla v Newportu na Rhode Islandu, obrovské monumenty z éry, kdy se v Americe vydělávaly ohromné majetky na uhlí, bavlně, stříbru a oceli, hmatatelných komoditách, které už téměř neexistovaly.

„To nechápu.“ Bonnellová upřeně hleděla na vápencovou fasádu rezidence, která zabírala podstatnou část městského bloku jen pár minut chůze od Central Park South.

„Osmdesát milionů dolarů? Kdo má takové peníze?“ Na její tváři se zračila směsice úžasu a znechucení.

„Bobby už ne,“ poznamenala Bergerová. „Aspoň ne ty, o kterých víme. Předpokládám, že tohle bude muset prodat, ale nikdo to nekoupí, leda snad nějaký šejk z Dubaje.“

„Anebo jestli se objeví Hannah.“

„Hannah a rodinné jmění jsou už dávno minulostí. Tak, či onak,“ řekla Bergerová.

„Ježíši.“ Bonnellová se dívala na dům, na auta a kolemjdoucí chodce. Dívala se všude kolem sebe, jen ne na Bergerovou. „Tak si říkám, že opravdu nežijeme na stejné planetě jako někteří lidé. Můj byt v Queensu? Ani si nedovedu představit, jaké to je bydlet někde, kde neslyšíte řvát blbce a troubit auta a sirény ráno, v poledne i v noci.

Minulý týden jsem tam měla krysu. Běžela po podlaze koupelny a zmizela za toaletou, a kdykoli tam teď jdu, musím myslet jen na to, rozumíte? Ale snad není pravda, že vylézají potrubím.“

Bergerová si odepnula bezpečnostní pás a znovu zkusila ze svého blackberry zavolat Marinovi. Neozýval se a Lucy také ne. Jestli byli stále v budově DNA, buď neměli signál, nebo nesměli mít mobil u sebe, podle toho, ve které laboratoři nebo pracovišti se nacházeli. Zařízení pro forenzní biologické vědy při OCME bylo pravděpodobně to největší, nejmodernější na světě. Marino a Lucy mohli být kdekoli a Bergerová neměla náladu volat centrálu a hledat je.

„Jdu teď na výslech na Park Avenue,“ nechala Marinovi další vzkaz. „Proto možná nebudu moci přijmout hovor, až mi zavoláte. Jsem zvědavá, co jste zjistili v laboratoři.“

Její hlas zněl chladně, tón byl bezbarvý a nepřátelský.

Měla na Marina zlost a nevěděla, co cítí k Lucy, lítost nebo hněv, lásku či nenávist a ještě něco, co bylo trochu jako umírání. Nebo aspoň to, co Bergerová o umírání věděla.

Představovala si to, jako když sklouznete po útesu, držíte se, než vás opustí síly, padáte dolů a přitom se ptáte, čí je to vina. Bergerová obviňovala Lucy a obviňovala sebe.

Popírání, odvracení pohledu, možná totéž, co dělal Bobby, když dál Hannah denně posílal e-maily.

Bergerová už tři týdny věděla o fotografiích pořízených v roce 1996 právě v té rezidenci, kam se s Bonnellovou nyní chystala vstoupit, a nejraději by se tomu vyhnula, sešlápla plyn a předjela by to, co nemohla zvládnout. Jestli někdo znal prolhanost a její okliky, byla to Bergerová. Mluvila s vyhýbavými, nerealistickými lidmi pořád, ale to teď bylo jedno, když člověk trpí a může všechno ztratit, nepomůže mu, že to ví, a ona se řítila rychle a tvrdě vpřed až do dnešního rána. Než ji Bonnellová našla v pobočce FBI a předala jí informaci, o níž předpokládala, že bude Bergerovou jako prokurátorku zajímat.

„Než vejdeme dovnitř, řeknu jen tohle,“ upozornila Bergerová. „Nejsem slaboch a nejsem zbabělec. Vidět pár fotografií starých dvanáct let je jedna věc. To, co jste mi oznámila, je věc druhá. Měla jsem důvod předpokládat, že Lucy znala Rupea Starra, když studovala na vysoké, ale neměla jsem žádný důvod si myslet, že byla finančně zapletená s Hannah ještě před šesti měsíci. Teď se situace změnila a podle toho budeme jednat. Chci, abyste to slyšela přímo, protože mě neznáte. A tohle není dobrý způsob, jak začít.“

„Nechtěla jsem udělat nic nepatřičného.“ Bonnellová to opakovala už po několikáté. „Ale jde o to, co Lucy našla v hotelovém pokoji Warnera Ageeho, v jeho počítači. Teď se to týká mého případu, protože se vydával za mého svědka, za Harveyho Fahleyho. A nevíme, jak hluboko to sahá, v čem všem jsou ti lidé zapletení, zvlášť v souvislosti s organizovaným zločinem a tím, co jste mi říkala o tom Francouzi s genetickou poruchou.“

„Nemusíte to pořád vysvětlovat.“

„Není to tak, že jsem chtěla čmuchat nebo jsem byla zvědavá a zneužila svoje pravomoci či postavení policejního důstojníka. Nevyptávala bych se v RTCC, kdybych neměla opodstatněné pochybnosti o Lucyině důvěryhodnosti. Budu na ni muset spoléhat a doslechla jsem se o různých věcech.

Byla kdysi v polovojenských organizacích, ne? A vyhodili ji z FBI nebo ATF. To, že vám vypomáhá s případem Hannah Starrové, se mnou nemělo nic společného. Ale teď už ano.

Jsem vedoucí detektiv v případu Toni Darienové.“

„Chápu.“ A Bergerová to skutečně chápala.

„Chci si tím být jistá,“ řekla Bonnellová. „Jste státní zástupkyně, vedoucí oddělení pro sexuální zločiny. Já jsem u vražd teprve rok a ještě jsme spolu nepracovaly. Ani pro mě to není dobrý způsob, jak začít. Ale nehodlám přijmout svědka jako samozřejmost, bez dalších otázek, jen proto, že to je někdo, koho znáte, kamarádka. Lucy bude můj svědek, proto jsem si musela ověřit pár věcí.“

„Není to moje kamarádka.“

„Skončí na svědecké lavici, jestli půjde Toniin případ před soud. Anebo případ Hannah.“

„Není jen přítelkyně. Vy i já víme, čím pro mě je,“

dodala Bergerová a znovu se v ní vzedmuly emoce. „Jsem si jistá, že jsem byla na té zatracené videostěně v RTCC, tak aby to viděl celý svět. Lucy je mnohem víc než přítelkyně.

Vím, že nejste naivní.“

„Analytici z respektu neumístili informace o Lucy na stěnu. Ani nic o vás. Procházeli jsme data u pracovní stanice a sledovali všechna spojení. Nesnažím se strkat nos do vašich věcí. Je mi jedno, co lidé dělají v osobním životě, pokud to není nezákonné, a nečekala jsem, že RTCC objeví tu věc o Bay Bridge Finance. To spojuje Lucy přímo s Hannah. Netvrdím, že to znamená, že je Lucy zapletená do podvodu.“

„To zjistíme,“ prohlásila Bergerová.

„Pokud nám to řekne, nebo pokud to ví.“ Bonnellová mínila Bobbyho. „A nemusí to vědět, ze stejného důvodu jako Lucy. Někteří lidé, co mají takové velké peníze, detaily neznají, protože jejich peníze investují, spravují a řídí jiní lidé. To se stalo obětem Bernieho Madoffa. Stejná věc.

Nevěděli o ničem a neudělali nic špatného.“

„Lucy není ten typ, který o ničem neví,“ namítla Bergerová a také si připomněla, že Lucy není typ, který by to nechal jen tak projít.

Bay Bridge Finance byla makléřská firma, která se údajně specializovala na diverzifikace portfolia v oblastech jako dřevo, hornictví, těžba ropy a nemovitosti včetně luxusních nábřežních bytů na jižní Floridě. Podle toho, co Bergerová věděla o rozsáhlém podvodu podle Ponziho systému spáchaném touto firmou a nedávno odhaleném, se dalo předpokládat, že Lucy utrpěla obrovské ztráty.

Bergerová chtěla od Bobbyho Fullera zjistit co nejvíc nejen o financích Hannah, ale také o jejím poměru s Hapem Juddem, jehož sklony byly velmi znepokojivé a možná nebezpečné. Byl čas konfrontovat Bobbyho ohledně Hapa a řady dalších věcí, předložit mu nespočet spojitostí v naději, že je může objasnit, a Bobby zatím vypadal ochotně. Když ho Bergerová ani ne před hodinou zastihla na mobilu, ujistil ji, že si rád promluví s ní i Bonnellovou, pokud to nebude na veřejném místě. Tak jako minule se s ním měly setkat v domě.

„Jdeme,“ vyzvala Bergerová Bonnellovou a vystoupily z neoznačeného auta.

Bylo chladno a silný vítr, tmavé mraky se honily po obloze jako vždy, když přicházela další fronta.

Pravděpodobně tlaková výše a zítra bude čistá obloha, to, čemu Lucy říkala „drsně jasno“, ale mrazivo. Šly po příjezdové cestě odbočující z avenue a nad velkolepým vchodem do budovy vlála zelenobílá vlajka se Starrovým erbem se lvem ve skoku, přílbou a mottem Vivre en espoir, žít v naději. Taková ironie, pomyslela si Bergerová. Naděje byla jediná emoce, kterou právě teď necítila.

Stiskla tlačítko na interkomu s nápisem Starr a Soukromá rezidence. Zabořila ruce do kapes kabátu a s Bonnellovou mlčky čekaly ve větru, zatímco vlajka hlasitě pleskala, dobře si vědomy, že je sledují kamery uzavřeného okruhu a že může být slyšet každé jejich slovo. Po chvíli se ozvalo hlasité cvaknutí zámku, ozdobně vyřezávané mahagonové vstupní dveře se otevřely a za bránou z tepaného železa se objevila postava v černobílé uniformě hospodyně.

Nastya, jak si Bergerová domyslela, je pustila dál, aniž se zeptala přes interkom, kdo jsou, protože to věděla, sledovala je na bezpečnostním monitoru a byly očekávané.

O postavení legální imigrantky Nastyi se mluvilo ve všech zprávách

a bylo

uveřejněno

několik

fotografií

doprovázených spekulacemi o službách, které Bobbymu poskytuje vedle přípravy večeře a stlaní postele. Hospodyni, které tisk přezdíval „Nestyda“, bylo kolem pětatřiceti, měla výrazné lícní kosti, olivovou pleť a neobyčejné modré oči.

„Prosím, pojďte dál.“ Nastya ustoupila z cesty.

Vstupní hala byla obložená travertinem, s klenutými oblouky a šest metrů vysokým kazetovým stropem, uprostřed

se

starožitným

lustrem

z ametystového

a kouřového křišťálového skla. Na jedné straně se vinulo vzhůru schodiště s ozdobným železným zábradlím a Nastya je požádala, aby ji následovaly do knihovny. Bergerová si vzpomněla, že knihovna je ve druhém poschodí, v zadní části sídla, obrovská vnitřní místnost, kde Rupe Starr celý život shromažďoval antikvární tisky hodné univerzity nebo paláce.

„Pan Fuller byl vzhůru dlouho do noci a ráno brzy vstával a jsme tolik znepokojeni tím, co bylo ve zprávách.“

Nastya se zastavila na schodech a ohlédla se na Bergerovou.

„Je to pravda?“ Zvuk jejích kroků se ozval na kameni, když znovu vykročila a hovořila zády k nim, s hlavou mírně otočenou na stranu. „Vždycky mi dělalo starosti, kdo řídí taxíky. Nastoupíte, a než se nadějete, odjedete s neznámým člověkem, který vás může zavézt kamkoli. Mohu vám nabídnout něco k pití? Kávu, čaj, minerálku nebo něco silnějšího? V knihovně se může pít, pokud nepostavíte skleničku blízko ke knihám.“

„Děkujeme, není třeba,“ odpověděla Bergerová.

Ve druhém poschodí se vydaly dlouhou chodbou se starožitným hedvábným běhounem v různých odstínech tmavorudé a růžové a minuly řadu zavřených dveří, až došly do knihovny, která byla cítit zatuchleji, než si Bergerová pamatovala z doby před třemi týdny. Stříbrné lustry byly elektrické, světla ztlumená, místnost působila chladně a neobývaně, jako by sem od návštěvy Bergerové na Díkůvzdání nikdo nevstoupil. Fotoalba vázaná ve florentské kůži, která si tehdy prohlížela, stále ležela na stole a před ním stála vyšívaná židle, na níž Bergerová seděla, když našla několik fotografií s Lucy. Na menším stolku s podstavcem ve tvaru gryfa stála prázdná křišťálová sklenka, kterou, jak si připomněla, tam Bobby odložil, když vypil doušek koňaku, aby si uklidnil nervy. Stojací skříňové hodiny u krbu nebyly natažené.

„Připomeňte mi znovu, jaké je tady vaše postavení,“

zeptala se Bergerová, když se s Bonnellovou posadily na koženou pohovku. „Ve kterém patře máte pokoj?“

„Ve třetím patře vzadu,“ odpověděla Nastya a její pohled zachytil stejné detaily jako Bergerová. Nenatažené hodiny a špinavou sklenici. „Nebyla jsem tady, až dnes. Jelikož pan Fuller odjel…“

„Na Floridu,“ doplnila Bergerová.

„Oznámil mi, že přijdete, a spěchala jsem sem. Zůstávala jsem v hotelu. Byl tak laskav, že mě ubytoval nedaleko, takže jsem po ruce v případě potřeby, ale sama v tomhle domě nepřespávám. Jistě chápete, proč by to právě teď bylo nepříjemné.“

„Ve kterém hotelu?“ chtěla vědět Bonnellová.

„Hotel Elysée. Starrova rodina ho používala po léta, když měli hosty a obchodní partnery, kteří nejsou z města a které nechtěli ubytovat v domě. Je to jen pár minut pěšky.

Jistě chápete, proč se tu právě teď nechci zdržovat. Poslední týdny byly velmi stresující. To, co se stalo Hannah, a potom média, vozy s kamerami. Nikdy nevíte, kdy se objeví, a je to ještě horší kvůli té stejné ženě, která řekla ty věci včera večer v CNN. Mluví o tom každý večer a pořád obtěžuje pana Fullera s interview. Lidé nemají žádné ohledy. Pan Fuller mi dal volno, protože proč bych tu měla být sama zrovna teď?“

„Carley Crispinová,“ řekla Bergerová. „Obtěžuje Bobbyho Fullera?“

„Nesnáším ji, ale dívám se na ten pořad, protože chci být informovaná. Jenom nevím, čemu věřit,“ odpověděla Nastya. „To, co řekla včera večer, bylo hrozné. Rozrušilo mě to tak, že jsem se rozplakala.“

„Jak obtěžuje pana Fullera?“ zajímala se Bonnellová.

„Myslela bych, že není snadné ho kontaktovat.“

„Vím jen, že tu předtím už byla.“ Nastya si přitáhla další židli a posadila se. „Na jednom či dvou večírcích v minulosti. Když byla tou osobou z Bílého domu, jak tomu říkáte? Tiskovou mluvčí. Tehdy jsem tu ještě nepracovala, ale každý věděl o panu Starrovi a jeho slavných večeřích a párty. Proto tu jsou všechny ty knihy fotografií.“ Ukázala na fotoalba na knihovnickém stole. „A mnoho, mnoho dalších na policích. Za víc než třicet let a vy jste si asi všechny neprohlédla, že?“ dodala Nastya, protože tu v den návštěvy Bergerové a Marina nebyla.

Doma byl tehdy jen Bobby a Bergerová neprošla všechna alba, jenom pár. Když narazila na fotografie z roku 1996, přestala je dál prohlížet.

„Ne že by bylo překvapivé, že sem Carley Crispinová chodila na večeře,“ pokračovala Nastya hrdě. „V tu či onu dobu prošla tímto domem pravděpodobně polovina slavných lidí ve světě. Ale Hannah ji zřejmě znala, nebo se s ní aspoň setkala. Nesnáším, jaké tu je ticho. Od doby, co zemřel pan Starr, ty časy už skončily. A mívali jsme tolik oslav, tolik vzrušení, tolik lidí. Pan Fuller je mnohem uzavřenější a většinou je stejně pryč.“

Hospodyně vypadala naprosto uvolněně, když seděla v knihovně, kterou za poslední tři týdny ani jednou neuklidila. Nebýt uniformy, mohla to klidně být paní domu, a bylo zajímavé, že nazývala Hannah Starrovou křestním jménem a mluvila o ní v minulém čase. Kdežto Bobby byl pro ni pan Fuller a teď už měl zpoždění. Bylo šestnáct dvacet a po něm ani vidu. Bergerovou napadlo, že Bobby možná ani není doma, že se nakonec rozhodl s nimi nesetkat. Dům byl neobyčejně tichý, vápencovými zdmi nepronikal ani vzdálený hluk dopravy a knihovna neměla žádná okna, místo působilo jako mauzoleum nebo krypta, snad aby vzácné knihy, umělecké předměty a starožitnosti byly chráněny před nežádoucím působením slunečního světla a vlhkosti.

„Tím spíš je strašné, jak mluví o Hannah,“ pokračovala Nastya o Carley Crispinové. „Večer co večer. Jak to může dělat, když jde o někoho, koho zná?“

„Máte představu, kdy tu byla Carley naposled?“ zeptala se Bergerová a vytáhla svůj telefon.

„Ne.“

„Říkala jste, že pana Fullera obtěžuje,“ vrátila se k tomu Bonnellová. „Zná ho, myslím přes Hannah?“

„Jen vím, že sem volala.“

„Odkud má číslo?“ zajímala se Bonnellová.

Bergerová chtěla zkusit zavolat na Bobbyho mobil, aby zjistila, kde je, ale v knihovně nebyl signál.

„To nevím. Už telefon nezvedám. Bojím se, že to bude nějaký reportér. Víte, lidé v dnešní době toho zjistí až moc.

Nikdy nevíte, kdo si nějak opatřil vaše číslo,“ odpověděla Nastya a pohledem bloudila po obrovském obrazu se starými plachetnicemi, který vypadal jako od Montague Dawsona a vyplňoval mahagonový panel stěny mezi policemi až ke stropu.

„Proč by si Hannah brala taxi?“ zeptala se Bonnellová.

„Čím obvykle jezdila, když si vyšla na večeři?“

„Řídila auto sama.“ Nastya z obrazu nespouštěla oči.

„Ale pokud si chtěla dát pár skleniček, neřídila. Někdy ji svezli klienti nebo přátelé anebo použila limuzínu. Ale to víte, když žijete v New Yorku, někdy si musíte vzít taxi, ať jste, kdo jste. A Hannah to někdy dělala, když to bylo na poslední chvíli. Všechny ty jejich vozy, spousta z nich velmi stará, a nejezdí po ulici. Sbírka pana Starra. Viděla jste ji?

Když jste tu byla, pan Fuller vám ji asi ukázal, ne?“

Bergerová sbírku neviděla a neodpověděla.

„V suterénní garáži,“ pokračovala Nastya.

Když tu Bobby Fuller prováděl Bergerovou a Marina, na prohlídku suterénu nešli. Tehdy se sbírka historických automobilů nezdála být důležitá.

„Občas zůstane některé z nich zablokované,“ dodala Nastya.

„Zablokované?“ podivila se Bergerová.

„Bentley, protože pan Fuller tam dole něco přemisťoval.“ Nastyina pozornost se vrátila k námořní scéně na velkém plátně. „Je na své automobily velmi hrdý a tráví u nich spoustu času.“

„Hannah nemohla jet na večeři svým bentleyem, protože byl zablokovaný,“ zopakovala Bergerová.

„Také bylo ošklivé počasí. A všechna ta auta, a většinu nemůžete vzít ven. Duesenberg. Bugati. Ferrai.“

Nevyslovovala to správně.

„Možná jsem to spletla,“ řekla Bergerová. „Myslela jsem, že Bobby tu noc nebyl doma.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

22

Scarpettová seděla u pracovní stanice ve výukové laboratoři sama. Lucy a Marino odešli před pár okamžiky, aby vyhledali Bergerovou a Bentona.

Scarpettová dál prohlížela, co jí posílal Geffner i co se objevovalo na druhých dvou monitorech, studovala úlomky několikavrstvého laku, zčásti chromově žlutého, zčásti červeného jako závodní auto, a sledovala data, která posunovala život Toni Darienové minutu po minutě blíž ke konci.

„Ty úlomky, které jste vytáhla z rány na hlavě Toni Darienové a zejména z jejích vlasů,“ zněl Geffnerův hlas z reproduktoru stolního telefonu. „Pořídil jsem příčné řezy těch, na které se díváte, ale neměl jsem ještě možnost vzorky fixovat, takže tohle je jen hrubé, opravdu rychlé a nevýrazné. Dostala jste ty snímky?“

„Mám je.“ Scarpettová se dívala na úlomky laku a také na diagramy, mapy a množství grafů.

Tisíce zpráv z BioGraphu a Scarpettová nemohla obrazy zastavit, znovu přehrát nebo přeskočit dopředu, neměla jinou možnost než sledovat data, která Lucyiny programy procházely a třídily. Ten proces nebyl dost rychlý ani snadný a to ji mátlo. Problémem byl Caligula. Neměli příslušný software, který byl vyvinut k jedinému účelu pořádat a zpracovávat celou galaxii údajů shromážděných zařízením BioGraph.

„Ten chromově žlutý kousek je lak na bázi oleje, akrylová, melaminová a alkydová pryskyřice, ze staršího automobilu,“ vysvětloval Geffner. „A pak ten červený úlomek. Je mnohem novější. Poznáte to, protože tu máme dvojí typ pigmentů, organická barviva versus anorganické těžké kovy.“

Scarpettová sledovala pohyb Toni Darienové po domě Hannah Starrové za uplynulých dvacet sedm minut, minut Toni Darienové, od 15.26 do 15.53 minulé úterý odpoledne.

Během tohoto intervalu zůstávala okolní teplota v domě na Park Avenue mezi dvaceti a dvaadvaceti stupni, jak se Toni pohybovala různými částmi domu, pomalou a přerušovanou chůzí, pulz nepřekročil šedesát sedm úderů, jako by byla uvolněná, možná přecházela sem a tam a s někým hovořila.

Pak najednou začala teplota klesat. Z dvaceti na osmnáct, sedmnáct a dál, zatímco Toniin pohyb byl konstantní, deset až dvacet kroků každých patnáct sekund, volné tempo. Toni kráčela ve Starrově domě někam, kde bylo chladněji.

„Ten lak tam samozřejmě nebyl přenesen ze zbraně,“

řekla Scarpettová Geffnerovi. „Pokud nebyla natřená autolakem.“

„Spíš jde o pasivní přenos.“ Geffnerův hlas. „Buď z toho, čím byla udeřena, nebo z vozidla, které pak transportovalo její tělo.“

Patnáct a půl stupně, patnáct, čtrnáct a půl a dál klesala, jak se Toni pohybovala pomalým tempem. Osm kroků. Tři kroky. Sedmnáct kroků. Žádný krok. Dvanáct kroků. Čtyři kroky. Každých patnáct sekund. Teplota dvanáct a půl stupně. Chladno. Její mobilita konzistentní. Kráčela a zastavovala se, možná mluvila, možná se na něco dívala.

„Nejsou ze stejného zdroje, pokud to není další pasivní přenos,“ upozornila Scarpettová. „Úlomek žlutého laku pochází ze staršího vozidla, červený z mnohem novějšího.“

„Přesně tak. Pigmenty v chromově žlutých úlomcích jsou anorganické a obsahují olovo,“ dodal Geffner. „Už vím, že najdu olovo, i když jsem nepoužil mikro-FTIR, pyrolýzu GC/MS. Úlomky, na které se díváte, se dají od sebe snadno rozeznat, pokud jde o stáří. Novější lak má silnou čirou ochrannou horní vrstvu, tenkou základní vrstvu s červeným organickým pigmentem a pak tři barevné podkladové nátěry.

Chromově žlutý úlomek nemá čirou horní vrstvu a silnou základní vrstvu, pak podklad. A těch pár černých úlomků?

Jsou také nové. Jen ten žlutý je starý.“

Další diagramy a grafy pomalu se posouvající na monitoru. Patnáct padesát času Toni Darienové. Šestnáct hodin. Šestnáct hodin tři minuty. Pulzní oxymetrie devětadevadesát procent, tep šestašedesát, tempo osm až šestnáct kroků, stálé osvětlení tři sta luxů. Teplota klesla na dvanáct stupňů. Pohybovala se na místě, kde bylo chladno a slabé světlo. Její životní funkce naznačovaly, že nebyla v žádné tísni.

„Olovo v laku se nepoužívá jak dlouho?“ zeptala se Scarpettová. „Nějakých dvacet let?“

„Pigmenty s těžkými kovy se používaly v sedmdesátých a osmdesátých letech a dřív, protože nejsou šetrné k životnímu prostředí,“ odpověděl Geffner. „To odpovídá vláknům, která jste posbírala z jejího poranění, z vlasů, z různých částí těla. Syntetický monoakryl, přebarvená černá, zatím jsem viděl nejméně patnáct různých typů, které spojuji s odpadovými vlákny, vlákny nižší kvality, typickými pro koberečky a čalounění kufru ve starších automobilech.“

„A co vlákna z novějšího vozidla?“ chtěla vědět Scarpettová.

„Všechno, co jsem zatím viděl z toho, co jste dodala, je jenom spousta odpadových vláken.“

„Odpovídající tomu, že její tělo bylo převezeno v autě,“

konstatovala Scarpettová. „Ale pravděpodobně ne ve žlutém taxíku.“

Šestnáct deset času Toni Darienové a něco se stalo. Něco náhlého, rychlého a ničivě prudkého. Během třiceti sekund její chůze přešla ze dvou kroků k nule a pohyb ustal.

Nehýbala pažemi ani nohama, žádnou částí těla, a pulzní oxymetrie klesla: devadesát osm procent, pak devadesát sedm. Srdeční tep se snížil na šedesát.

„Čekal jsem, že se o tom zmíníte, protože toho jsou plné zprávy,“ řekl Geffner. „Průměrné stáří žlutých taxi v New Yorku je necelé čtyři roky. Dovedete si představit, kolik kilometrů ty vozy najezdí. Není pravděpodobné, a vlastně je to nanejvýš nepravděpodobné, že by chromově žlutý úlomek laku pocházel ze žlutého taxíku. Je z nějakého starého vozu, ale neptejte se mě jakého.“

Šestnáct šestnáct času Toni Darienové. Znovu se začala pohybovat, ale nešla, krokoměr zabudovaný v hodinkách zaznamenal nulu. Pohybovala se, ale nedělala kroky, pravděpodobně nebyla ve vzpřímené poloze. Hýbal s ní někdo jiný. Pulzní oxymetrie byla pětadevadesát procent, pulz padesát sedm. Stejná okolní teplota a osvětlení. Byla ve stejné části sídla a umírala.

„… Další stopou je rez. A mikroskopické částečky jako písek, kámen, hlína, rozložená organická hmota plus nějaké kousky hmyzu. Jinými slovy nečistota.“

Scarpettová si představovala, že Toni Darienová byla udeřena zezadu, jedinou silnou ranou do levé zadní části hlavy. Okamžitě se zhroutila, upadla na podlahu. Ztratila vědomí. Šestnáct dvacet, a saturace krve kyslíkem byla čtyřiadevadesát procent a pulz pětapadesát. Zase byla mobilní. Byl tam značný pohyb, ale chůze zůstávala na nule.

Nekráčela. Někdo s ní pohyboval.

„… Můžu vám z toho poslat snímky,“ říkal Geffner, ale Scarpettová skoro neposlouchala. „Pyl, úlomky vlasů, které vykazují poškození hmyzem, výkaly hmyzu a samozřejmě prachoví roztoči. Má jich po těle spoustu a pochybuji, že pocházejí z Central Parku. Možná z toho, v čem ji převáželi.

Nebo z nějakého místa se spoustou prachu.“

Další posouvající se diagramy. Nejvyšší a nejnižší body na aktigrafických grafech. Konzistentní pohyb každých patnáct sekund, minutu po minutě. Někdo s ní pohyboval opakovaně, rytmicky.

„… což jsou mikroskopičtí pavoukovci a očekával bych jich spoustu ve starém koberci nebo hodně zaprášené místnosti. Roztoči umírají, když se nemají čím živit, například odloupnutými kožními buňkami, což je jejich hlavní potrava v domě…“

Šestnáct dvacet devět času Toni Darienové. Pulzní oxymetrie třiadevadesát procent, tep devětačtyřicet úderů za minutu. Stávala se hypoxickou, nízká saturace krve kyslíkem jí začala poškozovat mozek, který otekl a krvácel po tom katastrofálním poranění. Vrcholy a výkyvy na aktigrafech, její tělo se pohybovalo v rytmu vlnovek a rovných čar, opakující se vzorec v dlouhém čase měřeném v sekundách, minutách.

„… jinými slovy, domácí prach…“

„Děkuji vám,“ přerušila ho Scarpettová. „Musím jít,“

řekla Geffnerovi a zavěsila.

Ve výukové laboratoři bylo ticho. Grafy, diagramy a mapy se posunovaly na dvou plochých obrazovkách.

Scarpettová seděla jako hypnotizovaná, zatímco rytmus pokračoval, ale teď byl jiný, nárazovitý a v některých intervalech extrémní, pak klidný, a potom to začalo nanovo.

V sedmnáct hodin času Toni Darienové byla její pulzní oxymetrie sedmdesát devět, pulz třicet tři. Byla v kómatu.

O minutu později aktigraf ukázal plochou rovnou čáru, protože pohyb ustal. O čtyři minuty později nebyla žádná další pohybová aktivita a okolní osvětlení náhle zesláblo ze tří set luxů na méně než jeden. Někdo zhasl světla.

V sedmnáct čtrnáct Toni Darienová zemřela ve tmě.

Lucy otevřela kufr Marinova auta, zatímco Benton a nějaká žena vystoupili z černého SUV a rychle kráčeli přes Park Avenue. Bylo po páté hodině, tma a zima, poryvy větru zmítaly vlajkou nad vchodem do Starrova sídla.

„Máte něco?“ zeptal se Benton a ohrnul si límec kabátu.

„Obešli jsme to a snažili se nakouknout do oken, zachytit uvnitř nějakou aktivitu. Zatím nic,“ odpověděl Marino.

„Lucy si myslí, že tam mají rušičku, a já myslím, že bychom tam měli vpadnout s beranidlem a puškou a nečekat na zásahovku.“

„Proč si to myslíte?“ zeptala se Lucy žena, z níž byl vidět jen tmavý obrys.

„Znám vás?“ Lucy byla podrážděná a nepřátelská, uvnitř napjatá.

„Marty Lanierová, FBI.“

„Už jsem tu předtím byla,“ odvětila Lucy, otevřela zip tašky, pak vytáhla jednu zásuvku úložné soupravy, kterou si Marino instaloval v kufru auta. „Rupe nesnášel mobily a ve svém domě je nedovolil.“

„Průmyslová špionáž –“ začala Lanierová.

Lucy ji přerušila. „Nenáviděl je, považoval je za neslušnost. Když jste byli uvnitř a chtěli použít svůj mobil nebo se připojit k internetu, nenašli jste signál.

Neprovozoval špionáž. Bál se, že ji páchají jiní.“

„Podle mě by tam mohla být spousta mrtvých zón,“

mínil Benton, když si prohlížel vápencovou budovu s vysokými okny a balkony z tepaného železa, připomínající hôtels particuliers, velkolepé soukromé domy, které si Lucy spojovala se srdcem Paříže, s Île Saint-Louis.

Dobře

znala

hôtel

Chandonnových

obývaný

zkorumpovanou šlechtou, z níž pocházel Jean-Baptiste.

Rezidence Starrových se mu podobala stylem a rozsahem a kdesi uvnitř byla Bonnellová s Bergerovou a Lucy byla ochotna udělat cokoli, aby se dostala dovnitř a našla je.

Tajně si strčila do tašky páčidlo, pak si okázale zabalila termální zobrazovací zařízení, které dala Marinovi k jeho posledním narozeninám, což byla v podstatě ruční termovize, stejná technologie, jakou měla ve vrtulníku.

„Stejně jako já nenávidím politické ohledy,“ dodala poté Lanierová.

„To je rozumná připomínka,“ řekl Benton hlasem ostrým netrpělivostí a znělo to nervózně a frustrovaně. „Vykopneme dveře, a oni tam budou sedět v obývacím pokoji u kafe. Ale ještě víc se bojím situace s rukojmími, kterou bychom mohli zhoršit. Nejsem ozbrojený.“ To adresoval Marinovi a znělo to jako výčitka.

„Ty víš, co mám,“ řekl Marino Lucy jako nevyslovenou instrukci.

Zvláštní agentka Lanierová si počínala, jako by jejich hovor neslyšela nebo si nevšimla, že Lucy vzala černé měkké pouzdro velikosti tenisové rakety, ale s vyšitým nápisem Beretta CX4. Podala pouzdro Bentonovi, který si ho navlékl přes rameno, a zavřela kufr auta. Nevěděli, kdo je v domě nebo poblíž, ale čekali Jeana-Baptista Chandonna.

Buď to byl Bobby Fuller, nebo někdo jiný a spolupracoval s dalšími, těmi, kdo ho poslouchali na slovo, lidmi, kteří byli zločinci, ochotní klesnout až na samé dno. Kdyby se s ním Benton střetl, neměl v úmyslu bránit se holými pěstmi, ale s kompaktní puškou s devítimilimetrovými náboji.

„Doporučuji, abychom sem zavolali ESU a zásahový tým.“ Lanierová byla opatrná, nechtěla nařizovat newyorské policii, jak má dělat svou práci.

Marino ji ignoroval, dál pozoroval dům a přitom se zeptal Lucy: „A kdy to bylo? Kdys tu byla naposled a viděla tu rušičku?“

„Před pár lety,“ odpověděla. „Měl ji přinejmenším od počátku devadesátých let. Ten druh vysokovýkonného rušicího systému, který může paralyzovat rádiová pásma mezi dvaceti a třemi tisíci megahertz. Vysílačky newyorské policie, které mají osm set megahertz, by tu byly k ničemu, stejně jako mobily. Chcete taktickou radu? Souhlasím.“

Pohlédla na Lanierovou. „Hned povolejte ESU, tým A, protože prolomit dveře není to nejtěžší. Nejtěžší bude, jestli se setkáte s odporem, protože nevíte, kdo nebo co tam sakra je. Když si sami prorazíte cestu, možná vám někdo ustřelí zadek nebo vás pak ukřižujou média. Vyberte si.“

Lucy mluvila klidným rozumným hlasem, ale uvnitř v ní všechno křičelo a neměla trpělivost na nikoho čekat.

„Na jaké jsi frekvenci, jestli někoho uvidím?“ zeptala se Marina.

„Tac I,“ odpověděl.

Lucy rychle vykročila k Central Park South, a když zašla za roh, dala se do běhu. Vzadu za sídlem byla dlážděná cesta, která vedla k dřevěným garážovým dveřím, kyvadlovým dveřím natřeným na černo, které se otevíraly na levé straně, a nedaleko byl uniformovaný strážník, kterého si všimla už dřív. Prohlížel křoví s baterkou, nad ním se zvedala temná čtyři podlaží, ani jedno okno rozsvícené.

„Víte co?“ řekla mu Lucy a přitom otevřela tašku a vytahovala termální kameru. „Porozhlédnu se tu a zkontroluju okna kvůli teplu. Vy byste se mohl podívat dopředu. Uvažují tam o vykopnutí dveří.“

„Nikdo mě nevolal.“ Strážník na ni hleděl, jeho rysy v nestejnoměrné záři pouličních lamp nerozeznatelné.

Zdvořile tak posílal počítačovou expertku Bergerové k čertu.

„Tým A je na cestě sem a vás nikdo volat nebude.

Můžete si to ověřit u Marina. Je na Tac Ida.“ Lucy zapnula termální kameru a namířila ji na okna nad sebou, která se v infračerveném světle změnila v matnou zelenou barvu a záclony na nich vypadaly šedavě bílé. „Možná nějaké vyzařující teplo z chodeb,“ prohodila, ale strážník už odcházel.

Zmizel z dohledu, na cestě k násilně vynucenému vstupu, který se však neměl odehrát tam, kam mířil. Měl se odehrát na místě, které právě opustil. Lucy vytáhla páčidlo, ruční hydraulický rozpínač schopný vyvinout tlak deset tisíc liber na čtvereční palec. Vsunula protilehlé konce čelistí mezi levou stranu garážových dveří a rám a začala šlapat na nožní pumpu, dřevo se napjalo a pak se ozvalo několikeré hlasité zapraskání, jak se ocelové panty ohnuly a prolomily.

Lucy rychle popadla náčiní, protáhla se otvorem a přivřela dveře za sebou tak, aby mezera nebyla z ulice vidět.

Zastavila se ve studené tmě, poslouchala a orientovala se ve spodním patře Starrovy garáže. Termální kamera by jí tady nepomohla, detekovala jen teplo, a tak Lucy vytáhla baterku SureFire a rozsvítila ji.

Alarm v rezidenci byl vypnutý, což naznačovalo, že osoba, která pustila Bonnellovou s Bergerovou dovnitř, nenastavila znovu bezpečnostní systém. Zřejmě Nastya, pomyslela si Lucy. Setkala se s ní, když tu byla naposled, a pamatovala si hospodyni jako nedbalou a namyšlenou ženu, zřejmě nedávno najatou Hannah, nebo si ji možná vybral Bobby. Ale Lucy považovala za zvláštní, že lidé jako Nastya jsou najednou součástí Rupeova života. Nebyli jeho typ a toto rozhodnutí patrně neučinil on, což Lucy vedlo k úvahám, co se mu asi skutečně stalo. Nevěřila, že je možné

někoho

zavraždit

salmonelou,

a nebylo

pravděpodobné, že by došlo k omylu v diagnóze, rozhodně ne v Atlantě, městě známém svými Centry pro kontrolu nemocí a prevenci. Možná si Rupe smrt přál, protože mu Hannah a Bobby decimovali život a on věděl, co ho čeká, že mu nic nezůstane, bude starý, bezmocný a vydaný jim na milost. Bylo to možné. Lidé si někdy smrt přivolají.

Dostanou rakovinu, přihodí se jim nehoda, zkrátí si nevyhnutelné.

Lucy se posadila na tašku a vytáhla z kotníkového pouzdra pistoli Glock. Dlouhý paprsek taktické svítilny ozářil její okolí, přejel po obílených kamenných zdech a terakotových dlaždicích. Hned nalevo od garážových dveří byl prostor pro mytí aut, kde voda pomalu kapala z konce ledabyle stočené hadice, na podlaze se povalovaly špinavé hadry, plastový kbelík převrácený na bok a vedle toho několik galonů bělidla Clorox. Také byly vidět stopy bot a spousta otisků pneumatik, kolečko a lopata, obojí s vrstvou zaschlého cementu.

Lucy sledovala stopy kol na podlaze a další otisky nohou, různé vzory, různé velikosti, a spousta prachu, možná běžecká bota, možná holínka, nejméně od dvou různých lidí, ale patrně více. Poslouchala a prohlížela si ve světle okolí. Věděla, jak má suterén vypadat, a všímala si všeho, co bylo jiné, všude nacházela známky činnosti, která nijak nesouvisela s údržbou historických automobilů. Silný kužel světla přejížděl přes pracovní prostor s ponky, přes pneumatické nářadí, tlakoměry, vzduchové kompresory, nabíječky akumulátorů, hevery, plechovky s olejem a pneumatiky, všechno zaprášené a náhodně rozmístěné, jako by byly odstraněné z cesty, ale nepoužívané a nepotřebné.

Ne jako za starých časů, kdy se tu dalo jíst z podlahy, protože garáž byla Rupeovou pýchou a radostí, stejně jako jeho knihovna, oba prostory spojené dveřmi ukrytými za obrazem s loděmi. Světlo se pohybovalo přes silnou vrstvu prachu a pavučiny na zvedáku, který Rupe instaloval, protože montážní jámy už nebyly legální, považovaly se za nebezpečné kvůli oxidu uhelnatému v jámě, když běžel motor vozu. Nebývala tu matrace, holá matrace u zdi plná velkých hnědých skvrn a šmouh, které vypadaly jako od krve, a Lucy uviděla vlasy, dlouhé, tmavé, světlé, a ucítila nějaký pach, anebo měla ten dojem. Nedaleko byla krabice s chirurgickými rukavicemi.

Asi o deset kroků dál se nacházela stará montážní jáma zakrytá malířskou ochrannou plachtou, která tu původně také nebyla. Okolní podlaha nesla stopy pneumatik podobných těm, které Lucy už viděla, a byly tu stříkance a šmouhy zaschlého betonu. Dřepla si, nadzvedla okraj plachty a odhalila široké pláty překližky a pod nimi svítilna ozářila jámu s nerovnou vrstvou betonu na dně, nepříliš hlubokou, sotva šedesát centimetrů. Ten, kdo tam lopatou naházel mokrý cement, se ho neobtěžoval uhladit, povrch byl nepravidelný a hrubý, s hrboly a vyvýšeninami, a Lucy si pomyslela, že znovu cítí zápach, a naléhavě si uvědomovala svou zbraň.

Teď vykročila rychleji, sledovala rampu, držela se blízko zdi a přešla do dalšího patra suterénu, kde míval Rupe Starr své automobily. Když se šikmá rampa stočila, Lucy spatřila vzdálené světlo. Její boty nehlučně našlapovaly na italské dlažbě, která bývala bez poskvrnky, teď prašné, rozryté stopami pneumatik a se spoustou roztroušeného písku a soli.

Uslyšela hlasy a zastavila se. Ženské hlasy. Pomyslela si, že slyší Bergerovou. Cosi jako „ zablokovaný“ ajiný hlas říkal: „Tedy, někdo to udělal“ a „To nám původně bylo řečeno“, pak několikrát věta: „Zjevně to nebyla pravda.“

Potom: „Jací přátelé? A proč jste nám to neřekla dřív?“

ptala se Bergerová.

Následoval hlas s přízvukem, tlumený, nějaká žena mluvila rychle a Lucy napadlo, že je to Nastya, a poslouchala, jestli neuslyší nějakého muže, Bobbyho Fullera. Kde asi je? Zpráva, kterou Bergerová nechala Marinovi, když byl s Lucy bez telefonů ještě ve výukové laboratoři, oznamovala, že se Bergerová a Bonnellová mají setkat s Bobbym. Údajně přiletěl z Fort Lauderdale dnes časně ráno, protože ve zprávách slyšel, že se našly vlasy Hannah, a Bergerová s ním chtěla znovu mluvit, protože měla řadu otázek. Odmítl se s ní setkat v One Hogan Place nebo na jakémkoli veřejném místě a navrhl schůzku v tomto domě. Kde tedy Bobby je? Lucy si to ověřovala, volala westchesterskou letištní věž a mluvila se stejným dispečerem, který byl vždycky takový hulvát.

Jmenoval se Lech Peterek, byl to Polák a v telefonu velmi zarputilý a nepřátelský, protože už zkrátka byl takový a nemělo to nic společného s tím, kdo nebo čím byla Lucy.

Dokonce si na ni zřejmě vůbec nevzpomínal, dokud neuvedla registrační čísla, a i poté věděl jen mlhavě, o koho jde. Řekl, že dnes tam nemá žádný záznam příletu z jižní Floridy, určitě ne letadla Gulfstream, v němž běžně létal Bobby Fuller a Hannah Starrová, Rupeův Gulfstream. Ten byl stále v hangáru už týdny, ve stejném hangáru, který používala Lucy, protože právě Rupe jí zprostředkoval nákup letadla. To on ji seznámil s těmi úžasnými stroji jako vrtulníky Bell a automobily Ferrari. Na rozdíl od své dcery Hannah měl Rupe jen čestné úmysly a Lucy až do jeho smrti necítila žádnou nejistotu ohledně svého majetku a nenapadlo ji, že by ji o něj někdo chtěl připravit.

Došla na vrchol rampy a zastavila se u zdi téměř ve tmě.

Jediné světlo v této části vycházelo ze vzdáleného levého rohu, odkud přicházely hlasy, ale Lucy zatím nikoho neviděla. Bergerová a pravděpodobně Bonnellová a Nastya byly

schované

za

automobily

a silnými

sloupy

s mahagonovým obložením, které byly obalené černým neoprenem, aby si drahocenná auta o ně neodřela dveře.

Lucy přistoupila blíž a poslouchala, jestli neuslyší nějakou známku potíží či nebezpečí, ale hlasy zněly klidně, zabrané do živého hovoru, který občas byl konfrontační.

„Ale někdo to udělal. Očividně.“ Nepochybně hlas Bergerové.

„Vždycky sem chodila spousta lidí. Tak rádi se baví.

Odjakživa.“ Znovu ten přízvuk.

„Říkala jste, že to po smrti Rupea Starra hodně ustalo.“

„Ano. Už ne tolik. Ale pár lidí sem stále chodí. Já nevím.

Pan Fuller velmi dbá na soukromí. On a jeho přátelé chodí sem dolů. Neruším je.“

„Máme vám věřit, že nevíte, kdo chodí do domu?“ Třetí hlas musel patřit Bonnellové.

Automobily Rupea Starra. Sbírka byla stejně promyšlená a sentimentální, jako působivá a cenná. Packard 1940, jaký míval jeho otec. Thunderbird 1957, který byl Rupeovým snem, když chodil na střední a jezdil v Brouku VW. Camaro 1969 jako ten, který měl v době, kdy získal MBA na Harvardu. Mercedes 1970 sedan, který si pořídil za odměnu, když se mu začalo dařit na Wall Street. Lucy obešla jeho unikátní Duesenberg Speedster 1933, Ferrari 355 Spyder a poslední vůz, který získal před smrtí a neměl už šanci ho restaurovat, žluté taxi Checker z roku 1979, protože mu připomínal New York v době, kdy byl Rupe na vrcholu, jak říkával.

Nové přírůstky ve sbírce, různé ferrari, porsche a lamborghini, byly koupě z nedávné doby ovlivněné vkusem Hannah a Bobbyho, včetně bílého kabrioletu Bentley Azure, který byl zaparkovaný předkem u protější zdi, blokovaný Bobbyho červenou Carrerou GT. Bergerová, Bonnellová a Nastya stály u zadního nárazníku bentleye, zády k Lucy, ale zatím si jí nevšimly. Zavolala na ně a řekla, aby se nelekly, pak došla k taxi Checker, kde si všimla zbytků písku na pneumatikách a v jejich stopách, které k vozu vedly. Hlasitě varovala všechny, že je ozbrojená, zatímco se k nim blížila, a když se všechny otočily, poznala ten výraz na tváři Bergerové, protože ho už viděla. Strach.

Nedůvěra a bolest.

„Nedělej to,“ řekla Bergerová. Ten strach měla očividně z Lucy. „Polož tu zbraň. Prosím.“

„Cože?“ opáčila Lucy zmateně a všimla si, jak sebou škubla pravá ruka Bonnellové.

„Prosím, polož tu zbraň,“ opakovala Bergerová bez nějaké emoce v hlase.

„Snažili jsme se zavolat, spojit se s vámi vysílačkou.

Opatrně, jen klid,“ varovala Lucy Bonnellovou. „Dejte ruce pomalu od těla. Držte je před sebou.“ Lucy sevřela připravenou pistoli.

Bergerová jí řekla: „Nic, co jsi udělala, za tohle nestojí.

Prosím, polož to.“

„Jen pomalu. Buďte v klidu. Jdu k vám a promluvíme si,“ uklidňovala je Lucy, zatímco se blížila. „Nevíte, co se stalo. Nemohli jsme se s vámi spojit. Krucinál!“ zařvala na Bonnellovou. „Tou rukou už sakra ani nepohnete!“

Nastya něco zamumlala rusky a dala se do pláče.

Bergerová přistoupila k Lucy blíž a natáhla ruku. „Dej mi tu zbraň a promluvíme si. Promluvíme si, o čemkoli chceš. Všechno je v pořádku. Je jedno, cos udělala. Ať to jsou peníze nebo Hannah.“

„Nic jsem neudělala. Poslouchej mě.“

„To je v pořádku. Jen mi dej tu zbraň.“ Bergerová na ni upřeně hleděla, zatímco Lucy nespouštěla oči z Bonnellové, aby se ujistila, že nevytáhne svou pistoli.

„Není to v pořádku. Ty nevíš, co je zač.“ Lucy mínila Nastyu. „Nebo co je zač kdokoli z nich. Toni přišla sem.

Nevíš to, protože jsme se nemohli dovolat. Hodinky, které nosila Toni, v sobě měly GPS, a byla tady. Přišla sem v úterý a zemřela tu.“ Lucy pohlédla na žluté taxi Checker.

„A tady ji nějakou dobu držel. Nebo drželi.“

„Nikdo tu nebyl.“ Nastya vrtěla hlavou ze strany na stranu a plakala.

„Jste zatracená lhářka,“ utrhla se na ni Lucy. „Kde je Bobby?“

„Nic nevím. Dělám jen, co mi řeknou,“ naříkala Nastya.

„Kde byl v úterý odpoledne?“ zeptala se jí Lucy. „Kde jste byli vy a Bobby?“

„Nechodím dolů, když lidem předvádějí auta.“

„Kdo ještě tu byl?“ chtěla vědět Lucy, ale Nastya neodpověděla. „Kdo tu byl v úterý odpoledne a celou středu? Kdo odtud odjel asi ve čtyři ráno, včera ráno? Řídil tohle.“ Lucy kývla hlavou k taxi Checker a vysvětlila Bergerové: „Bylo v něm Toniino tělo. Nemohli jsme dostat spojení, abychom ti to oznámili. Ty žluté kousíčky laku nalezené na jejím těle jsou z něčeho starého. Ze starého auta téhle barvy.“

Bergerová řekla: „Už bylo napácháno dost škody. Nějak to napravíme. Prosím, dej mi svou zbraň, Lucy.“

Lucy pomalu začínala chápat, co Bergerová míní.

„Bez ohledu na to, cos udělala, Lucy.“

„Nic jsem neudělala.“ Lucy mluvila s Bergerovou, ale nespouštěla oči z Bonnellové a Nastyi.

„Nezáleží mi na tom. Překonáme to,“ pokračovala Bergerová. „Ale teď to musí přestat. Můžeš to teď zastavit.

Dej mi svou zbraň.“

„U toho duesenbergu jsou bedny,“ řekla Lucy.

„Stacionární systém, který rušil vaše telefony, vaši vysílačku. Když se podíváte, můžete je vidět. Jsou po mé levici u zdi. Vypadají jako malá pračka a sušička s řadou světel vpředu. Přepínače pro různá rádiová pásma, rádiové frekvence. Instaloval to Rupe a můžete vidět i odtud, že to je zapnuté. Ty řady světel svítí červeně, protože všechny frekvence jsou rušené.“

Nikdo se nepohnul a nikdo se nepodíval. Všechny tři ženy upíraly oči na Lucy, jako by je měla každou chvíli zabít, udělat jim to, co údajně udělala s Hannah, jak jim Bergerová vtloukla do hlavy. „A tys byla tu noc doma. Jaká škoda, ze jsi nic neviděla.“ Bergerová tu poznámku v posledních týdnech několikrát opakovala, protože Lucyin byt byl na Barrow Street, kde byla Hannah spatřena naposled, a Bergerová věděla, čeho je Lucy schopna.

Nevěřila jí, bála se jí, myslela si, že ji nezná, že je Lucy monstrum. Lucy nevěděla co říct, aby to změnila, aby vrátila jejich životy zpátky, ale nehodlala připustit, aby ta zkáza pokračovala. Už ani o krok. Musela to ukončit.

„Jaime, pojď sem a podívej se,“ vybídla ji Lucy.

„Prosím. Přejdi k těm bednám a podívej se. Přepínače určené pro různé frekvence.“

Bergerová prošla kolem ní, ale ne moc blízko, a Lucy se na ni nedívala. Ustavičně sledovala ruce Bonnellové.

Marino se zmínil, že Bonnellová není detektivem u vražd dlouho, a Lucy poznala, že je nezkušená a neví, co se děje, protože neposlouchá své instinkty, neposlouchá svůj rozum a podléhá panice. Kdyby Bonnellová poslouchala instinkty, vycítila by, že Lucy je agresivní, protože ona sama je agresivní, že tuhle konfrontaci, ten rozhodující souboj nevyprovokovala Lucy.

„Jsem u beden,“ oznámila Bergerová od boční zdi.

„Vypni všechny spínače.“ Lucy se na ni nedívala, byla by pitomá, kdyby se nechala zastřelit nějakou přiblblou policajtkou. „Světla by teď měla svítit zeleně a ty a Bonnellová byste měly dostat na své telefony spoustu zpráv. To ti ukáže, že jsme se snažili spojit, že mluvím pravdu.“

Zvuk vypínaných spínačů.

Lucy vyzvala Bonnellovou: „Zkuste vysílačku. Marino je venku na ulici. Jestli tým A ještě nevyrazil hlavní dveře, Marino a ostatní stojí venku. Zavolejte mu. Je na Tac Ida.“

Tím říkala Bonnellové, aby zapnula přímé spojení na frekvenci Tac I, místo aby použila standardní retranslační stanici a spojila se přes dispečera. Bonnellová odepnula vysílačku z opasku, přepnula kanály a stiskla vysílací tlačítko.

„Kuřáku, slyšíš mě?“ řekla, zatímco pozorovala Lucy.

„Kuřáku, jsi na příjmu?“

„Jo, slyším, Los Angeles.“ Marinův napjatý hlas. „Jakou máš dvacet?“

„Jsme

v suterénu

se

Střelcem.“

Bonnellová

neodpověděla na Marinovu otázku.

Ptal se jí, jestli je v pořádku, a ona mu sdělovala, kde je, používala osobní označení, které si ti dva museli předem domluvit, stejně jako označení pro Lucy. Lucy byla Střelec a Bonnellová jí nevěřila. Bonnellová neujišťovala Marina, že ona nebo kdokoli jiný je v bezpečí. Dělala pravý opak.

„Střelec je s vámi?“ Marinův hlas. „Co Orel?“

„Obojí potvrzeno.“

„Ještě někdo?“

Bonnellová se podívala na Nastyu a odpověděla: „Oříšek.“ Další označení, které si právě vymyslela.

„Povězte mu, že jsem otevřela dveře od garáže,“

vzkázala Lucy.

Bonnellová to vyslala do éteru, zatímco Bergerová se vracela, přitom kontrolovala svůj blackberry a dívala se na zprávy, které teď přicházely za rychlého sledu zvukových znamení. Dřívější hovory, některé od Marina, od Scarpettové. A od Lucy, nejméně pět, když si uvědomila, že Bergerová je na cestě sem a neví, co se děje, nemá zásadní informace. Lucy stále volala, byla vyděšená, měla takový strach jako nikdy v životě.

„Co tvoje dvacet?“ Marinův hlas se znovu ptal Bonnellové, jestli je všechno v pořádku.

„Nevíme, kdo je uvnitř, a byly problémy s rádiem,“

odpověděla Bonnellová.

„Kdy vás můžeme čekat venku?“

Lucy řekla: „Povězte mu, aby přišli přes garáž. Je otevřená a stačí vyjít po rampě do horní úrovně suterénu.“

Bonnellová předala vzkaz a pak se obrátila k Lucy: „Je to v pořádku.“ Mínila tím, že nevytáhne svou zbraň, neudělá žádnou takovou strašnou pitomost, jako že Lucy zastřelí.

Lucy spustila glock podél boku, ale do pouzdra ho nevrátila. Spolu s Bergerovou začaly chodit po garáži a Lucy jí ukazovala žluté taxi Checker, špínu na pneumatikách a na dlaždicové podlaze. Ničeho se nedotýkaly. Neotevřely dveře auta, ale prohlédly si přes zadní okna roztrhaný a shnilý černý koberec, potrhané černé čalounění plné skvrn a rozložené skládací sedadlo. Na podlaze ležela bunda. Zelená. Vypadala jako parka. Svědek Harvey Fahley říkal, že viděl žluté taxi. Pokud nebyl fanda do automobilů, nemusel si všimnout, že tenhle žlutý taxík je asi třicet let starý s typickým kostkovaným pruhem, který dnešní modely nemají. Ale průměrný člověk jedoucí okolo ve tmě by si všiml chromově žluté barvy, hranaté karoserie General Motors a světla na střeše, které podle Fahleyho bylo zhasnuté na znamení, že je taxi obsazené.

Lucy ve zkratce tlumočila informace, které dostala od Scarpettové po telefonu, když byla s Marinem na cestě sem, vyděšení, že se stalo něco hrozného. Bergerová a Bonnellová nereagovaly na policejní vysílačku ani na telefony a nemohly se nijak dozvědět, že Toni Darienová doběhla na tuto adresu pozdě večer v úterý, že pravděpodobně zemřela v suterénu a je možné, že nebyla jedinou obětí. Lucy a Bergerová spolu hovořily, pátraly a čekaly na Marina a Lucy stále opakovala, že ji to mrzí, až jí Bergerová přikázala, ať s tím přestane. Obě se cítily provinile, že si nechávaly pro sebe věci, o nichž si měly promluvit, a ani jedna nebyla upřímná, jak Bergerová uznala, když došly k ponkům, z nichž dva byly plastové se zásuvkami a přihrádkami. Na nich byly rozložené nástroje a různé součástky, ozdoby na kapoty a ventily, chromové objímky, šrouby a matice. Jedna kompletní řadicí páka měla velkou ocelovou hlavici, na níž byla krev, nebo možná rez.

Nedotkly se jí, ani cívek tenkého drátu a čehosi, co vypadalo jako maličké obvodové desky a Lucy v tom poznala nahrávací moduly, ani nějakého zápisníku.

Měl černou látkovou obálku se žlutými hvězdami a Lucy ho otevřela hlavní pistole. Kniha zaříkadel, receptů a lektvarů na čarování, ochranu, vítězství a štěstí, všechno napsané dokonalým písmem typu Gotham, přesným jako font. Na ponku také ležely malé váčky ze zlatého hedvábí, z některých byla vyprázdněna kožešina, kterou předtím obsahovaly, dlouhé černobílé chlupy a chomáče zcuchané spodní srsti. To, co vypadalo jako vlčí chlupy, bylo roztroušené na pracovních stolech a na podlaze, která byla umytá rozmáchlými tahy hadru nebo mopu kolem oranžové metalízy Lamborghini Diablo VT. Lamborghini mělo staženou střechu a na sedadle vedle řidiče ležely olivové nylonové palčáky Hestra se světle hnědou hovězí usní na dlaních a Lucy si představila, jak Toni Darienová vchází nahoře do rezidence poté, co sem přiběhla.

Představovala si, že se Toni cítila v bezpečí s tím, kdo ji přivítal u dveří a odvedl dolů do suterénu, kde bylo nanejvýš třináct stupňů. Možná na sobě měla bundu, když jí ten někdo tady prováděl, ukazoval automobily, z nichž ji zvlášť zaujalo lamborghini. Možná se posadila za volant a svlékla si rukavice, aby cítila dotek karbonového vlákna, a zasnila se, a když zase vystupovala, tehdy se to možná stalo.

Na okamžik se otočila, někdo popadl nějaký předmět, snad onu řadicí páku, a udeřil ji do hlavy.

„Potom byla znásilněná,“ domyslela si Bergerová.

„Nechodila, ale někdo s ní pohyboval,“ popisovala Lucy.

„Teta Kay říká, že to trvalo víc než hodinu. A když byla mrtvá, začalo to nanovo. Jako by ji nechal tady, možná na té matraci, a pak se vrátil. To pokračovalo den a půl.“

„Když poprvé začal zabíjet,“, Bergerová mínila Jeana-Baptista, „dělal to se svým bratrem Jayem. Jay byl ten krásný, mohl mít se ženami sex, a Jean-Baptiste je pak ubil k smrti. Sex s nimi nikdy neměl. Jeho vzrušovalo zabíjení.“

„Jay s nimi sex měl. Takže Jean-Baptiste si možná našel jiného Jaye,“ uvažovala Lucy.

„Musíme hned najít Hapa Judda.“

„Jak ses domluvila s Bobbym?“ zeptala se Lucy a vzápětí se nahoře na rampě objevil Marino a čtyři policisté oblečení v zásahových uniformách a mířili k nim, ruce připravené na zbraních.

„Po schůzce v pobočce FBI jsem mu volala na mobil,“

odpověděla Bergerová.

„V tom případě nebyl doma, ne v tomhle domě,“

prohlásila Lucy. „Pokud nevypnul rušičku frekvencí a po hovoru s tebou ji zase nezapnul.“

„Nahoře v knihovně je sklenička od koňaku,“ řekla Bergerová. „Ta nám může prozradit, jestli Bobby je skutečně on.“ Mínila Jeana-Baptista Chandonna.

„Kde je Benton?“ zeptala se Lucy Marina, když k nim došel.

„Jel s Marty pro doktorku.“ Těkal očima kolem sebe, všímal si, co je na mobilních poncích a na podlaze, prohlížel si taxi Checker. „Policejní technici jsou na cestě sem, aby se podívali, jestli se dá zjistit, co se tu sakra dělo, a doktorka přiveze čichače.“

===DtBSMaFpGXAQtQmDTntlMl082S2agIoghzJAOHLV

AEM=

23

V místnosti budovy DNA, které zaměstnanci říkali laboratoř krevních skvrn, Scarpettová namočila tampon do láhve s hexanem. Nanesla trochu na Petriho misku, kterou položila na podlahu z epoxidových dlaždic, a stiskla tlačítko napájení na lehkém analyzátoru pachu pohřbených ostatků a rozkladu, zvaném LABRADOR.

Tento elektronický nos nebo čichač připomínal robotického psa, jak by ho navrhl tvůrce Jetsonových, byla to esovitá tyč s malými reproduktory po obou stranách držadla, jež připomínaly uši, a vlastní „nos“ tvořila kovová voštinová deska s dvanácti senzory, které detekovaly různé chemické složky, tak jako pes rozeznává vůně. Sada baterií byla připevněna k popruhu, který si Scarpettová navlékla na rameno, přitiskla si tyč k boku a pohybovala nosem nad vzorkem v Petriho misce. LABRADOR odpověděl osvětleným sloupcovým grafem na ovládací konzole a zvukovým signálem, který zněl jako syntetizované brnkání na harfu, harmonický vzorec tónů charakteristický pro hexan. Elektronický nos byl spokojen. Upozornil na parafinový uhlovodík, jednoduché ředidlo, a prošel testem.

Teď se chystal na mnohem vážnější úkol.

Scarpettová vycházela z jednoduchého předpokladu.

Toni Darienová byla zřejmě zavražděná ve Starrově sídle a otázkou bylo, kde a zda tam byly v minulosti vlákány další oběti kromě Toni. Byla v jednom ze suterénů, jak Scarpettová předpokládala podle teplot zaznamenaných přístrojem BioGraph a podle vlastních zjištění, která ukazovala, že tělo bylo uchováváno někde v chladu a chráněné před živly. Ať bylo Toniino tělo kdekoli, zanechalo tam molekuly chemických látek a sloučenin.

Zanechalo pachy, které lidský nos nemohl zachytit, ale LABRADOR ano. Scarpettová teď přístroj vypnula a uložila do černého nylonového pouzdra. Pozhasínala sestavu nástropních pohyblivých světel, která jí na okamžik připomněla televizní studio a s tím i Carley Crispinovou.

Pak si oblékla kabát. Vyšla ven, sestoupila po proskleném schodišti do haly a opustila budovu. Bylo krátce před osmou večer a park vpředu i žulové lavičky byly prázdné, bičované větrem a temné.

Zabočila na První Avenue a vydala se po chodníku kolem nemocničního centra Bellevue, mířila zpět do své kanceláře, kde se měla setkat s Bentonem. Protože hlavní vchod do její budovy byl teď zamčený, použila jiný na 30.

ulici a všimla si světla rozlévajícího se ven z jednoho nakládacího prostoru, jehož kovové dveře byly vysunuté.

Stála tam bílá dodávka s běžícím motorem a otevřenými zadními dveřmi, ale nikdo nebyl v dohledu. Scarpettová si magnetickou kartou otevřela vnitřní dveře nahoře na rampě a uvnitř

důvěrně

známého

interiéru

s bílými

a modrozelenými dlaždicemi uslyšela hudbu. Soft rock.

Zřejmě měla službu Filene. Ale nestávalo se, že by nechala otevřené dveře nakládacího prostoru.

Scarpettová prošla kolem podlahové váhy do márniční kanceláře, aniž někoho viděla. Židle před plexisklovým okénkem byla otočená na jednu stranu, Filenino rádio na podlaze, její sako bezpečnostní služby OCME viselo vzadu na dveřích. Scarpettová uslyšela kroky a z prostoru šaten se vynořil hlídač v tmavomodré uniformě, patrně vyšel z pánského záchodu.

„Dveře u rampy jsou otevřené,“ upozornila ho. Neznala ho jménem a nikdy předtím ho neviděla.

„Přivezli případ,“ odpověděl a něco na něm jí bylo přitom povědomé.

„Odkud?“

„Nějaká žena sražená autobusem v Harlemu.“

Byl štíhlý, ale silný, ruce bledé a s vystouplými žílami, zpod čepice mu vykukovaly pramínky černých dětsky jemných vlasů, oči měl zakryté šedě tónovanými brýlemi.

Tvář měl hladce oholenou, zuby až příliš bílé a rovné, pravděpodobně umělé, i když na to byl ještě mladý. Vypadal rozčilený, vzrušený nebo nervózní a Scarpettová si pomyslela, že je možná nesvůj ze služby v márnici po setmění. Zřejmě dočasná výpomoc. Jak se ekonomika zhoršovala, situace s personálem se horšila s ní, a když se rozpočty silně omezují, je praktické používat víc lidí na částečný úvazek, víc externích pracovníků, a řada zaměstnanců navíc ležela doma s chřipkou. Scarpettové se hlavou honily nesouvislé myšlenky a současně cítila, jak se jí ježí vlasy a zrychluje tep. Když ji muž najednou popadl za paži, vyschlo jí v ústech a obrátila se na útěk. Nylonové tašky, které nesla, jí sklouzly z ramene, jak se bránila, ale táhl ji se šokující silou k rampě, kde parkovala bílá dodávka s otevřenými zadními dveřmi a puštěným motorem.

Zvuky, které Scarpettová vydávala, byly nesrozumitelné, příliš primitivní, žádná slova či myšlenky, jen exploze paniky. Snažila se mu vyškubnout, vyprostit se z ramenních popruhů, kopala ho a vzpírala se, ale trhnutím otevřel dveře, jimiž před chvílí prošla, až udeřily do zdi tak prudce, že to zaznělo jako rána kladivem do škvárobetonové tvárnice, a několikrát se odrazily. Dlouhé pouzdro s LABRADORem se nějak vzpříčilo vodorovně v rámu dveří a Scarpettová si mlhavě pomyslela, že proto ji hlídač najednou pustil, zhroutil se jí k nohám a po rampě se rozlila krev a stékala dolů. Zpoza bílé dodávky vyběhl Benton s puškou v ruce, utíkal k ní a přitom mířil zbraní na toho muže, zatímco couvala od jeho nehybného těla.

Krev mu vytékala z rány na čele, která ústila vzadu v jeho lebce, a na rámu dveří pár centimetrů od místa, kde před okamžikem stála, byla sprška krve. Mokrá místa na tváři a krku ji studila a Scarpettová upustila tašky na bílou kachlíkovou podlahu a otírala si krev a kousíčky mozkové tkáně z pokožky, když do nákladového prostoru vešla nějaká žena s pistolí sevřenou oběma rukama, hlaveň zdviženou.

Když se dostala blíž, spustila zbraň dolů.

„Je po něm,“ oznámila a Scarpettovou napadlo, že možná byl zastřelen ještě někdo. „Posily jsou na cestě.“

„Ujistíme se, že to tu je čisté,“ řekl Benton té ženě a přitom překročil tělo a krev na rampě. „Zkontroluju, jestli uvnitř nikdo není.“ Pak se zeptal Scarpettové, zatímco se ostražitě rozhlížel kolem sebe: „Je tu ještě někdo? Víš, jestli je někdo uvnitř?“

Zamumlala: „Jak se to mohlo stát?“

„Drž se u mě,“ vybídl ji.

Benton šel před ní, prohlížel chodby, zkontroloval márniční kancelář, kopnutím otevřel dveře do pánské i dámské šatny. Stále se vyptával Scarpettové, jestli jí nic není. Řekl jí, že se ve Starrově domě v suterénu našly různé věci, oblečení a čepice podobné uniformám ochranky v OCME, takže to bylo součástí plánu. Opakoval, že bylo součástí plánu, že si sem pro Scarpettovou přišel, a možná ho k tomu popohnalo to, že Bergerová šla po něm. On vždycky nějak věděl, kde kdo je a kde není, jak Benton neustále zdůrazňoval, pořád mluvil o něm a vytrvale se jí ptal, jestli je v pořádku.

Marino Bentonovi telefonoval kvůli tomu oblečení, protože se obával toho, k čemu je připravené, a když sem Lanierová s Bentonem přišli a uviděli otevřené dveře nakládacího prostoru, okamžitě začali jednat. Byli na 30.

ulici, když se ze tmy vynořil Hap Judd a zamířil do nakládacího prostoru, aby nastoupil do dodávky. Jakmile je spatřil, dal se na útěk, a Lanierová se pustila za ním ve stejné chvíli, kdy Jean-Baptiste Chandonne vyšel z vnitřních dveří se Scarpettovou.

Benton šel dál po bílé kachlíkové chodbě, zkontroloval předpokoj a hlavní pitevní sál. Hap Judd byl ozbrojený a teď je mrtvý, oznámil Scarpettové. Bobby Fuller, o němž se Benton domníval, že to je Jean-Baptiste Chandonne, byl rovněž mrtvý. Na konci chodby za výtahem, který vozil těla k identifikaci, uviděli na podlaze zaschlé kapky krve a šmouhy táhnoucí se ke dveřím na schodiště, kde na podestě ležela Filene z ochranky a vedle ní zkrvavené kladivo, takové, jakým se zatloukaly borové rakve. Filene sem zřejmě byla přivlečena a Scarpettová se k ní teď sklonila a přitiskla jí prsty na stranu krku.

„Zavolej záchranku,“ požádala Bentona.

Nahmatala poranění vzadu na Filenině hlavě, na pravé straně, oteklou oblast, která byla prosáklá a zakrvácená.

Otevřela Filenina víčka, aby zkontrolovala zornice, a pravá byla rozšířená a nehybná. Dýchání bylo nestálé, pulz rychlý a nepravidelný a Scarpettová měla obavy, že spodní kmenová část mozku je stlačená.

„Musím tady zůstat,“ řekla Bentonovi, který přivolával pomoc. „Může začít zvracet nebo dostat záchvat. Musím udržovat dýchací cesty průchodné. Jsem tady,“ uklidňovala Filene. „Budete v pořádku. Pomoc je už na cestě.“

O ŠEST DNÍ POZDĚJI

V pamětní místnosti na Dvojce byly rozestavěné židle a lavice vedle automatu na coca-colu a trezoru se zbraněmi, protože v kuchyňce nebylo dost místa, kam by se všichni mohli posadit. Scarpettová přinesla ohromné spousty jídla.

Špenátové a vaječné pappardelle, makarony, penne a špagety naplnily velké mísy na stole a na kamnech se hřály kastroly s omáčkami, ragú s hříbky, boloňská a ještě další s parmskou šunkou. Pro Marina tu byla připravená prostá omáčka ze zimních rajčat, protože ji měl rád s lasagněmi, a k tomu požádal o maso a ricottu navíc. Benton si přál smažené telecí kotlety s omáčkou marsala a Lucy chtěla svůj oblíbený salát s fenyklem, zatímco Bergerová byla spokojená s kuřetem na citronu. Vzduch byl prosycen pronikavou vůní parmezánu, hub a česneku a poručík měl obavy, že to přiláká davy.

„Seběhne se sem celý okrsek,“ varoval, zatímco zkoumal chléb. „Nebo možná celý Harlem. Tohle už bude hotové.“

„Mělo by to znít dutě, když na to poklepete,“ řekla Scarpettová. Utřela si ruce do zástěry a podívala se do trouby, z níž zavanula vlna voňavého tepla.

„Zní mi to dutě.“ Lobo si olízl prst, kterým poklepal na chléb.

„Stejně tak kontroluje bomby.“ Marino vešel do kuchyně, v patách s boxerem Makem a Lucyiným buldokem Jet Rangerem, jejichž drápky zachrastily na dlaždicích.

„Bouchne do ní, a když bomba nevybuchne, dostane se brzy domů, to je celodenní práce. Můžou něco dostat?“ Marino měl na mysli psy.

„Ne,“ ozvala se Lucy hlasitě z pamětní místnosti. „Žádné lidské jídlo.“

Na druhé straně otevřených dveří věšela Lucy s Bergerovou řetězy s bílými žárovkami nahoru na výstavní vitríny s osobními věcmi Joea Vigiana, Johna D’Allary a Mikea Curtina, záchranáře z Dvojky, kteří zahynuli jedenáctého září. Jejich výstroj nalezená v ruinách byla vystavena na policích, různá pouta, klíče, pouzdra na zbraně, nůžky na drát, baterky, přezky a spony z bezpečnostních popruhů, roztavené a zprohýbané, a na podlaze byl kus ocelového trámu ze Světového obchodního centra. Na stěnách obložených javorovým dřevem byly uspořádány fotografie těchto tří mužů a dalších členů z Dvojky, kteří zemřeli ve službě, a nad Makovým pelíškem se rozprostírala přikrývka se vzorem americké vlajky vyrobená žáky jedné newyorské základní školy. Hovor v policejních vysílačkách podkreslovala vánoční hudba a Scarpettová zaslechla kroky na schodech.

Benton čekal venku na Bonnellovou, aby vynesl nahoru poslední chody večeře, mraženou čokoládovou pěnu s pistáciemi, šlehaný piškotový dort a trvanlivé klobásy a sýry. Scarpettová trvala na tomto předkrmu, protože vydrží, a není nic lepšího než mlsat zbytky, když policajti posedávají ve svých okrscích, pracují v garáži a čekají na zavolání k případu. Byla polovina odpoledne, první svátek vánoční, zima se sněhovými přeháňkami a Lobo a Ann Droidenová se sem dostavili ze šestého okrsku. Všichni se sešli na Dvojce, protože Scarpettová chtěla strávit vánoční večeři s lidmi, kteří pro ni v poslední době udělali nejvíc.

Benton se objevil ve dveřích s krabicí, obličej zarudlý zimou.

„L. A. se pořád snaží zaparkovat. Ani policajti tu nenajdou místo. Kam to mám dát?“ Vešel dovnitř, rozhlédl se, ale na kuchyňské lince ani na stole nebylo volné jediné místečko.

„Sem.“ Scarpettové přesunula několik mís. „Pěna přijde zatím do mrazáku. A vidím, že jsi přinesl víno. No, doufám, že nebudeš muset pomáhat v nějakém naléhavém případu. Je legální mít tady víno?“ zavolala na ostatní v pamětní místnosti, kde byl Lobo a Droidenová s Bergerovou a Lucy.

„Jenom když má šroubovací uzávěr a je v krabici,“

odpověděl Lobo.

„Všechno, co stojí víc než pět babek, je kontraband,“

dodala Droidenová.

„Kdo má službu?“ zeptala se Lucy. „Já ne. Jaime taky ne. Myslím, že Mac potřebuje vyvenčit.“

„Už je zase nafouklý?“ zeptal se Lobo.

Žíhaný boxer byl starý a artritický, stejně jako Jet Ranger, oba psi zachránění z útulku, a Scarpettová našla balíček pamlsků, které upekla, zdravotní sušenky z arašídového másla a špaldové mouky. Hvízdla a psi k ní přiběhli, ne příliš čile, ale svůj elán neztratili. Přikázala jim „sedni“ a pak je odměnila.

„Kéž by to šlo takhle snadno i s lidmi,“ povzdechla si a sundala si zástěru. „Tak pojďme,“ vybídla Bentona, „Mac se potřebuje protáhnout.“

Benton vzal vodítko, oblékli si kabáty a Scarpettová si dala do kapsy několik igelitových sáčků. Odvedli Maka po ošoupaných dřevěných schodech přes velkou garáž s pohotovostními nákladními vozy a výzbrojí, kudy se jen stěží dalo projít, a ven postranními dveřmi. Na druhé straně Desáté Avenue byl malý park vedle kostela Panny Marie a Scarpettová a Benton tam s Makem zamířili, protože zmrzlá řídká tráva byla lepší než chodník.

„Jak ti je?“ zeptal se Benton. „Vařila jsi dva dny.“

„Já vím.“

„Nechtěl jsem tam o tom začínat,“ mluvil dál, zatímco Mac čenichal a táhl ho k holému stromu, potom k nějakému křoví. „Stejně o tom budou mluvit celý večer. A myslím, že bychom je měli nechat a po nějaké chvíli jít domů. Měli bychom být sami. Nebyli jsme sami celý týden.“

Ani toho moc nenaspali. Trvalo několik dní, než byl překopán suterén ve Starrově domě, protože elektronický nos, LABRADOR, čenichal tak pilně jako teď Mac, vedl Scarpettovou na různá místa a upozorňoval na stopy rozložené krve. Původně se obávala, že ve dvou úrovních pod domem, kde Rupe Starr udržoval a uchovával svá auta, bude mnoho dalších těl, ale tak to nebylo. Nakonec tam našli jen tělo Hannah, pod betonem v montážní jámě, a příčina její smrti se příliš nelišila od Toniiny až na to, že poranění Hannah byla rozsáhlejší a zuřivější. Byla udeřena do hlavy a obličeje šestnáctkrát, patrně stejnou zbraní jako Toni, řadicí pákou s velkou ocelovou hlavicí velikosti a tvaru kulečníkové koule.

Řadicí páka pocházela ze zakázkově vyrobeného vozu zvaného Spyker, který podle Lucyiných slov Rupe restauroval a pak asi před pěti lety prodal, a DNA získaná z páky patřila mnoha lidem, z nichž tři byli pozitivně identifikováni: Hannah, Toni a člověk, o němž se Scarpettová domnívala, že je ubil k smrti, Jean-Baptiste Chandonne vystupující jako Bobby Fuller, americký podnikatel

stejně

fiktivní

jako

mnoho

dalších

Chandonnových

falešných

identit.

Scarpettová

Chandonnovu pitvu nedělala, ale byla při ní, protože cítila, že to je stejně důležité pro její budoucnost, jako to bylo pro její minulost. Případ převzal doktor Edison a ohledání bylo stejné jako každé jiné v newyorském OCME, a Scarpettová se nemohla ubránit pomyšlení, jak by tím byl Chandonne zklamán.

Nebyl o nic víc či méně výjimečný než kdokoli jiný, jen další tělo na stole, pouze měl víc stop po kosmetických rekonstrukcích a vylepšeních, než je obvyklé. Jeho plastické operace si musely vyžádat roky zákroků na operačních sálech a dlouhé rekonvalescence, jež jistě byly mučivé.

Scarpettová si mohla jen představovat utrpení při laserovém odstranění chlupů na celém těle a při instalování korunky na každém zubu. Ale snad byl konečným výsledkem potěšen, protože i když si ho v márnici prohlížela sebevíc, našla jen velmi málo známek po jeho deformacích, jen stopy chirurgických jizev, které se ukázaly, když mu byla oholena hlava kolem vstupního a výstupního poranění způsobených devítimilimetrovým projektilem, který Benton vpálil Jeanu-Baptistovi do horní části čela.

Jean-Baptiste byl mrtev a Scarpettová věděla, že to je on.

DNA se nemýlí a Scarpettová teď mohla mít jistotu, že už ho nikdy nespatří na lavičce v parku, ve své márnici nebo kdekoli jinde. Také Hap Judd byl mrtvý a navzdory tomu, jak dobře maskoval své deviantní sklony a nejhorší zločiny, zanechal po sobě pořádnou stopu DNA: na hodinkách BioGraph, které Toni začala nosit jako součást výzkumné studie nazvané Caligula, kterou financoval Chandonne a do níž Toni zatáhl její otec, gangster a absolvent MIT; v Toniině vagině, protože latexové rukavice nejsou tak nepropustné jako kondomy; na červené šále, kterou měla kolem krku; na zmačkaných papírových utěrkách, které Marino našel v jejích odpadcích, zřejmě použitých, když si Hap myslel, že odstraňuje všechny důkazy, že byl v jejím bytě; a na dvou brožovaných knížkách o skutečných kriminálních případech, které měla v zásuvce nočního stolku. Teorie byla taková, že osobou na záznamech bezpečnostních kamer byl Hap, byl to jeho závěrečný výstup.

Oblékl si Toniinu parku a běžecké boty podobné jejím, ale měl nesprávné rukavice, protože začala nosit lyžařské palčáky, olivové a světle hnědé Hestry, které nechala na předním sedadle lamborghini, a v jednom z nich stále byl bezdrátový prstový pulzní oxymetr. Hap vešel do Toniina domu s pomocí klíčů, které vzal od jejího mrtvého těla a později vrátil, a i když Scarpettová nikdy nebude vědět, co přesně měl v úmyslu, domnívala se, že měl několik cílů.

Chtěl odstranit všechny důkazy, že je s ní nějak spojený, a těch byla spousta v jejím mobilu a laptopu, obojí se našlo v Hapově bytě v Tribece i s její peněženkou a dalšími věcmi včetně nabíječek, které naznačovaly, že u něj trávila hodně času. Napsala mu stovky textových zpráv a on jí e-mailem posílal některé ze svých zneklidňujících scénářů, které si ukládala na harddisku. Hapovy textové zprávy ukazovaly, že jejich vztah musel být tajný kvůli jeho postavení celebrity, a Scarpettová pochybovala, že Toni tušila, že sexuální fantazie jejího slavného přítele, jejichž byla objektem, jsou stejně zvrácené jako to, co psal a rád četl.

Osoby, které mohly vypovědět víc o Chandonnových, o jejich síti a o všem, co se přesně stalo, stále ještě stíhala FBI. Dodie Hodgeová a zběhlý mariňák Jerome Wild budou brzy na seznamu deseti nejhledanějších osob. Carley Crispinová, která zanechala otisky prstů na blackberry Scarpettové, si najala prominentního právníka a v televizi se už neobjevila a zřejmě ani neobjeví, určitě ne v CNN.

Hospodyně Rosie a Nastya byly dlouze vyslýchány a mluvilo se o tom, že Rupe Starr bude exhumován, ale Scarpettová doufala, že k tomu nedojde, protože si nemyslela, že by to něčemu pomohlo, byla by to jenom další senzace ve zprávách. Benton řekl, že seznam účinkujících je dlouhý, všichni ti darebáci, které Chandonne naverboval, a že nějakou dobu potrvá, než se určí, kdo je skutečný, jako Freddie Maestro, a kdo jen další fiktivní postava, jako francouzský filantrop jménem monsieur Lecoq.

„Hodný pejsek,“ pochválila Scarpettová Maka, když udělal hromádku.

Odklidila ji do igelitového sáčku a spolu s Bentonem se vraceli přes Desátou Avenue. Odpolední světlo už skoro zmizelo. Sníh padal v malých vločkách, které hned roztály, ale aspoň to bylo bílé, byly vánoce a bylo to znamení, jak řekl Benton.

„Čeho?“ zeptala se. „Že jsme smyli své hříchy? A můžeš mě vzít za tuhle ruku. Jen nesahej na tu druhou.“

Podala mu ruku, v níž neměla igelitový sáček, a pak Benton zazvonil na bzučák u Dvojky.

„Kdyby byly smyty naše hříchy,“ poznamenal Benton, „co by zůstalo?“

„Nic zajímavého,“ odpověděla Scarpettová, když se dveře s cvaknutím otevřely. „Vlastně hodlám spáchat tolik hříchů, jak jen možno, až dneska večer přijdeme domů.

Berte to jako varování, zvláštní agente Wesley.“

Nahoře se všichni natěsnali do malé kuchyně, protože Benton otevřel víno a naléval ho do plastových skleniček, výborné chianti pro každého, kdo si mohl víno dopřát.

Marino otevřel ledničku a vyndal z ní sodovku pro Loba a Droidenovou a nealkoholické pivo pro sebe, a když konečně dorazila Bonnellová, všichni usoudili, že je pravá chvíle pro přípitek. Přesunuli se do pamětní místnosti, jako poslední šla Scarpettová a nesla košík s čerstvým chlebem.

„Ráda bych vám pověděla o jedné rodinné tradici, jestli dovolíte,“ řekla. „Vzpomínkový chléb. Dělávala ho moje matka, když jsem byla malá, a říká se mu tak proto, že když si kousek vezmete, máte si vzpomenout na něco důležitého.

Může to být něco z dětství. Může to být z kterékoli doby a odkudkoli. Proto jsem si myslela, že bychom si měli připít, sníst kousek chleba a vzpomenout si, čím jsme prošli a kým jsme byli, protože to také znamená, kým jsme teď.“

„Jste si jistá, že se hodí dělat to tady?“ zeptala se Bonnellová. „Nechci být neuctivá.“

„Myslíte ty chlapce?“ Lobo mínil své padlé kamarády, jejichž věci nevypadaly v záři malých bílých světélek tak opuštěné. „Byli by první, kdo by si přál, abychom to tady a teď udělali. Jsem v pokušení připravit talíř s jídlem i jim.

Vzpomínám si, jak John měl rád zvířata.“ Podíval se na D’Allarovu fotografii a Marino pohladil Maka. „Pořád máme jeho tyč na chytání hadů tady v jeho skříňce.“

„Nemyslím, že jsem kdy viděla hada na Manhattanu,“

poznamenala Bergerová.

„Jen asi tak denně,“ řekla Lucy. „Hadi jsou naše živobytí.“

„Lidé je vypustí v parku,“ přidala se Droidenová.

„Krajty, které chovali jako domácího mazlíčka a už je nechtějí. Jednou to byl aligátor. A koho pak zavolají?“

„Nás,“ zvolali všichni.

Scarpettová podala dokola košík s chlebem, aby si každý kousek ulomil a snědl, a přitom vysvětlovala, že tajemství vzpomínkového chleba spočívá v tom, že do něj můžete přidat všechno, co chcete. Mohou to být zbylá hrubě semletá zrnka obilí, brambory, sýr nebo bylinky, protože lidem by se dařilo lépe, kdyby si vážili toho, co mají, a neplýtvali tím.

Vzpomínky jsou jako to, co najdete v kuchyni, všechny zbytečky v zásuvkách a tmavých skříňkách, úlomky a kousíčky, které vypadají jako nepotřebné, nebo dokonce zkažené, ale ve skutečnosti mohou zlepšit něco, co děláte.

„Na přátele,“ řekla a pozvedla svou sklenku.