Patricia Cornwell

Mrtvá beze jména

Hospodin pravil: „Cos to učinil! Slyš, prolitá krev tvého bratra křičí ke mně ze země.”

Genesi s 4: I 0

Předvánoční noc

Kráčel jistým krokem v hlubokém sněhu Central Parkem, bylo dost pozdě, ale nevěděl přesně, jak pozdě. Cestičkami protkané Ramble tonulo pod hvězdami ve tmě, slyšel i viděl vlastní dech, nepodobal se nikomu z lidí. Temple Gault byl odjakživa mág, bůh v lidském těle. Například ani neuklouzl tam, kde jiní by zcela jistě upadli, a neznal strach. Oči zpod štítku baseballové čepice se pátravě rozhlížely

Na určeném místě — přesné věděl kde — si dřepl odhrnul cípy dlouhého černého pláště, aby mu nepřekážely. Postavil starý vojenský batoh do sněhu a natáhl před sebe obnažené zkrvavené ruce, i když ho záblo, nebylo to nesnesitelné. Gault si nepotrpěl na rukavice, leda na latexové, ty ovšem stejně nehřály Omyl si ruce a obličej v čerstvě napadaném prašanu ci z použitého sněhu uplácal krvavou kouli. Odložil ji vedle batohu, nemohl ji tu nechat.

Příznačně chabě se usmál. Když rozhrnoval v parku sníh, zahlazoval šlépěje a hledal nouzový východ, jako by se stal šťastným psem, který hrabe v písku na pláži. Ano, byl tam, kde předpokládal, odklízel další a další sníh, dokud nenarazil na hliníkovou frilii, již vložil mezi poklop a rám. Sevřel prstenec, který byl klikou, a nadzvedl víko od země. Otevřel si cestu do tajemných střev podzemní dráhy, odkud se ozýval hukot projíždějícího vlaku. Hodil batoh a sněhovou kouli dolů. Vysoké boty zazvonily na kovovém žebříku, začal sestupovat. .

Štědrý večer byl velmi chladný, zrádný náledím a zločinností, o níž informovala popraskávající vy-silačka automaticky snímající zprávy z různých

frekvencí. Jen málokdy mě někdo po setmění vezl richmondskou oblastí státní bytové výstavby. Obvykle jsem byla sama sobě řidičkou modré márniční dodávky, jíž jsem se vydávala na místa, kde za záhadných okolností zemřeli násilnou smrtí lidé. Ale dneska večer jsem byla spolujezdkyní v Crownu Victoria, v němž se mísila vánoční hudba s kódovanými zprávami policistů a výzvami dispečerů.

„Šerif Santa Claus odbočuje doprava,” ukázala jsem před sebe. „Nějak to komplikuje.”

„Jo, podle mě je totiž pěkně nakouřený,” řekl kapitán Marino, velitel kriminální služby ve zločinností proslulém revíru, jímž jsme projížděli. „Na příští zastávce se mu podívej do očí.”

Nepřekvapilo mě to. Šerif Lamont Brown řídil služební cadillac, který považoval za svůj soukromý vůz, byl ověšený masivními zlatými šperky a zdejší obyvatelé ho v roli, kterou právě hrál, milovali. Ti z nás, kteří znali pravdu, se neopovažovali cokoli namítnout. Prohlásit, že Santa Claus neexistuje, je koneckonců svatokrádež, v tomto případě to ovšem platilo o svatosti nositele tradičního kostýmu dvojnásob. Šerif Brown šňupe kokain a pravděpodobně ukradl polovinu z toho, co měl každoročně rozdat chudým. Nedávno zařídil, aby mi přibyly ještě povinnosti porotkyně, naše antipatie byla vzájemná.

Stěrače se plazily po čelním skle. Sněhové vločky Se zlehka otíraly o Marinovo auto a vířily kolem jako tančící družina plachých panen v bílých řízách. Řojily se ve světle sodíkových výbojek a mimo jejich dosah černaly jako led, který pokryl ulice. Mrzlo. Většina obyvatel metropole byla doma, za okny zářily stromečky a světelné girlandy. Karen Carpenterová snila o bílých Vánocích tak dlouho, dokud Marino nekompromisně nepřeladil autorádio.

„Nevážím si ženských, co hrají na bicí.” Cvakl vehementně zapalovačem.

„Karen Carpenterová zemřela,” řekla jsem, jako bych jí tím mohla zajistit imunitu před dalšími urážkami. „Ostatně tady zrovna na bicí nehrála.”

„No jo.” Vyfoukl cigaretový kouř. „To je fakt. Trpěla chvíli nechutenstvím, chvíli zase Žravostí.”

Mormonský sbor pěl aleluja. Naplánovala jsem si, že zítra ráno odletím do Miami za matkou, sestrou a svou neteří Lucy. Matka už týdny leží v nemocnici. Kdysi kouřila tolik jako Marino. Stáhla jsem trochu okno.

„Pak jí ale zahaprovalo srdce a na to dojela,” dodal Marino.

„Ono to vlastně vždycky končí zástavou srdce,” poznamenala jsem.

„Dejme tornu. V tomhle zatraceným koutě tornu ovšem často předchází akutní otrava olovem.”

Ujížděli jsme v koloně mezi dvěma hlídkovými vozy richmondské policie, které červeně a modře poblikávaly, za vozy strážců zákona se zařadili novináři a televizní zpravodajské štáby. Na každé zastávce reprezentanti médií prokazovali své vánoční ladění tím, že vyrukovali s poznámkovými bloky, mikrofony, fotoaparáty a kamerami a horečně bojovali o co nejsentimentálnější zachycení rozzářeného šerifa v roli Santa Clause, předávajícího dárky a potraviny sídlištním dětem a jejich konsternovaným matkám. Marino a já jsme distribuovali přikrývky, můj letošní příspěvek dobročinnému snažení.

Zabočili jsme do Magnolia Street ve Whitcornbe Courtu a dveře aut před námi se začaly otevírat. V kuželech světlometů jsem spatřila šerifa Santu v červeném kostýmu, náčelníka richmondské policie a kolem nich další hlavouny bezpečnostních složek. Nad televizními kamerami se rozzářily reflektory a vznášely se ve vzduchu jako UFO, vzplály fotoblesky.

„Tyhle věci nějak levně páchnou,” postěžoval si Marino pod stohem přikrývek. „Kde jsi je sehnala, v obchodě s potřebami pro domácí zvířátka’?”

„Jsou teplé, dají se prát a v případě požáru se z nich neuvolňují toxické kyanidy,” hájila jsem se.

„Ježíškunakřížku, tvoji sváteční náladu bych chtěl mít.”

Vyhlédla jsem oknem a podivila jsem se, kde jsme to zastavili.

„Já bych tohle nedal ani psovi do boudy,” pokračoval Marino.

„Nemáš psa, tudíž ani boudu. A tobě bych nevěnovala jedinou přikrývku. Proč jdeme do tohohle domu? Není na seznamu.”

„Ptáš se zpropadeně případně.”

Reportéři, policisté a sociální pracovníci stanuli před dveřmi jednoho z bytů v komplexu budov, který připomínal betonová kasárna. Tlačili jsme se v kuželech světlometů a záři reflektorů plašících tmu, zatímco šerif San-ta halekal: HOLA! HOLA! HOLA!” Pronikli jsme do bytu a zastihli Santu s černošským kloučkem usazeným na jeho koleni, právě mu předával několik zabalených hraček. Zaslechla jsem, že chlapec se jmenuje Trevi, měl na hlavě modrou čepici se štítkem s vyobrazením snítky konopí. Kulil užasle oči na koleno oděné do červeného sametu i na postříbřený stromek s vánočními světýlky. V přetopené vydýchané místnosti to páchlo starou mastnotou.

„Rád bych prošel, madam.” Televizní kameraman do mne šťouchl, abych uhnula. „Můžete si stoupnout jinam.” „Kdo má zbytek hraček?”

„Koukněte, madam, neřečněte a ustupte.” Kameraman mě skoro porazil. Vzpěnila mi krev.

„Potřebujeme ještě krabici…”

„Už ne, tahle poslouží.”

„… s potravinama. Jo, dobrý. To beru.”

„Jestli jste od sociálky, co kdybyste se postavila tamhle,” hučel do mne kameraman.

„I s polovičním mozkem by vám mohlo dojít, že nesekýrujete sociální pracovnici.” Marino si ho měřil ledovýma očima.

Stará žena v pytlovitých šatech se na pohovce rozplakala a major v bílé košili a slavnostní uniformě k ní přisedl a uklidňoval ji. Marino se ke mně přiblížil, aby mohl šeptat.

„Její dceru někdo před měsícem oddělal, jmenovala se Kingová. Vzpomínáš si na ten případ?” zaševelil mi přímo do ucha.

Zavrtěla jsem hlavou. Nevzpomněla jsem si. Mám spoustu případů.

„Myslíme si, že ten ničema, co ji oddělal, je jeden drogový dealer, hajzl jménem Jones,” pokračoval, aby povzbudil mou paměť.

Opět jsem zavrtěla hlavou. Drogových dealerů, hajzlů na téhle úrovni, není málo a Jones nepatří k neobvyklým jménům.

Kameraman natáčel a šerif Santa mě stihl pohrdavým, mrazivým pohledem. Odvrátila jsem se. Kameraman do mne znovu hrubě vrazil.

„Na vašem místě bych to víckrát nezkoušela,” varovala jsem ho tónem, který ho nenechal na pochybách, že nemluvím do větru.

Novináři zaměřili pozornost na chlapcovu babičku,

protože to byla ta pravá senzace večera. Stala se vražda, matka oběti plakala a Trevi osiřel. Šerif Santa, momentálně mimo záběr, postavil chlapce na podlahu.

„Vzala bych si nějakou přikrývku, kapitáne Marino,” ozvala se sociální pracovnice.

„Nechápu, proč jsme se zastavili v tomhle kotci,” poznamenal Marino a předal jí stoh přikrývek. „Snad mi to někdo vysvětlí.”

„Tady je jen jedno dítě,” držela se tématu sociální pracovnice. „Nepotřebujeme všechny.” Vzala si jednu složenou přikrývku a ostatní Marinovi energicky vrátila, jako by neuposlechl příkazu.

„Měli jsme tu navštívit rodinu se čtyřmi dětmi. Znovu opakuju, že tenhle kotec není na seznamu,” reptal Marino.

Přitočil se ke mně novinář. „Dovolíte, doktorko Scarpettová? Co vás dneska večer vedlo k tomu, že jste se vydala na tuhle pouť? Očekáváte, že někdo zemře?”

Byl to zpravodaj metropolitního deníku, který mě nikdy nehýčkal. Tvářila jsem se, že jsem otázku přeslechla. Šerif Santa zmizel v kuchyni, připadalo mi to divné, neboť nejenže tu pochopitelně nebydlel, ale ani se nezeptal, zda tam smí. Babička na pohovce byla ovšem v takovém duševním rozpoložení, že si ničeho nevšímala a nezáleželo jí na tom, kam kdo jde.

Přiklekla jsem k Trevimu, nyní osamělému na podlaze a zcela okouzlenému novými hračkami. „Tohle je hasičské auto s vodním dělem,” řekla jsem.

„Bliká.” Cvakl vypínačem a předvedl mi, jak maják na střeše červeně blýská.

Marino k němu přisedl na bobek. „Dali ti k tornu náhradní baterie?” Snažil se o drsný chlapský tón, ale nedokázal potlačit úsměv. „Vyžaduje to správný typ baterie. Vidíš tohle mrňavý lůžko? Sem se musí vejít, jasný? Chce to tužkový minibaterie…”

Třeskl první výstřel, zaznělo to, jako by kuchyní projelo auto a ustřelil mu výfuk. Marinovi zajiskřilo v očích a vytrhl z pouzdra pistoli, Trevi se. stočil na podlaze do klubíčka. Zakryla jsem chlapce vlastním tělem, rány následovaly

rychle za sebou, dokud střelec, patrně u zadních dveří, nevyprázdnil zásobník poloautomatické zbraně. „K zemi! K ZEMI!”

„Proboha!”

„Ježíšikriste!”

Kamery, fotoaparáty a mikrofony se zapraštěním dopadly na podlahu, lidé se buď vrhli k východu nebo sebou namístě plácli.

„VŠICHNI K ZEMI!”

Marino s obnaženou devítkou, připraven ke střelbě, vběhl do kuchyně. Střelba ustala a v místnosti nastalo naprosté ticho.

Podepřela jsem Treviho, srdce mi bušilo. Roztřásla jsem se. Babička dál seděla na pohovce, předklonila se a rukama si chránila hlavu, jak se doporučuje v případě letecké havárie. Přemístila jsem se k ní a stále k sobě tiskla chlapce. Zcela znehybněl, babička se hrůzou rozvzlykala.

„Ach, kristepane! Ježíši; neopouštěj nás!” bědovala a kolébala se.

„Už nic nehrozí,” ujistila jsem ji.

„To ne, dost! Tohle já nevydržím. Ježíšikriste!” Stiskla jsem jí ruku. „Všechno se spraví, věřte mi. Slyšíte, je ticho. Přestalo to.”

Kolébala se a plakala, Trevi ji objímal kolem krku.

Ve dveřích mezi kuchyní a pokojem stanul Marino, ve tváři napětí, oči mu těkaly. „Doktorko!” Přivolal mě gestem.

Vyšla jsem s ním na zanedbaný dvůr za domem, který křižovaly prověšené šňůry na prádlo, sníh tu vířil kolem temného autovraku na zmrzlém trávníku. Obětí byl mladý muž černé pleti, ležel na zádech, přivřené oči tupě zíraly do mléčného nebe. V tmavomodrém nátělníku bylo několik dírek. Jedna střela zasáhla pravou tvář, když jsem mu zatlačila na prsa a vdechla do úst vzduch, krev mi potřísnila ruce i obličej a rychle chladla. Nemohla jsem ho zachránit. Zakvílely, zavyly sirény, jako by rej divých duchů protestoval proti další smrti.

Posadila jsem se a ztěžka oddychovala. Marino mi pomohl vstát, koutkem oka jsem zahlédla pohybující se siluety. Natočila jsem hlavu a spatřila tři strážníky, jak odvádějí v poutech šerifa Santu. Neměl na hlavě typickou čepici, zahlédla jsem ji nedaleko od sebe na dvoře, kde se ve světle Marinovy baterky zaleskl zásobník.

„Co se tu proboha děje?”

„Vypadá to, že starý dobrák Santa a starý dobrák Crack se poškorpili a na dvoře si trochu vjeli do vlasů,” vysypal ze sebe bez dechu nyní agilní Marino. „Proto se procesí odchýlilo od programu a zastavilo u těchhle divných kotců. Jízdní řád změnil šerif.”

Strnula jsem. Cítila jsem krev a pomyslela na AIDS. Objevil se náčelník policie a okamžitě udeřil na Marina otázkami.

„Šerif se patrně domníval, že v tomhle prostředí není zájem jen o vánoční dárky,” vysvětloval Marino.

„Máte na mysli drogy?”

„Předpokládám to.”

„Divil jsem se, proč jsme tady zastavili,” pravil náčelník. „Tahle adresa není na seznamu.”

„Tady máte odpověď.” Marino nepřítomně civěl na mrtvolu.

„Známe jeho totožnost?”

„Je to Anthony Jones, jeden ze slavného bratrstva Jonesových. Sedmnáctiletý kluk, ale ve vězení seděl víckrát než tady doktorka v opeře. Jeho staršího bráchu zastřelil loni detektiv protidrogovýho oddělení. Stalo se to

v Phaup Street ve Fairfield Courtu. Podezříváme Anthonyho, že před měsícem zavraždil Treviho matku, ale víte, jak to tady chodí. Nikdo nic neviděl. Kauza se nekonala. Možná se případ objasní teď.”

„Trevi je ten malý chlapec?” Náčelník se tvářil pořád stejně.

„Přesně tak. Anthony je pravděpodobně klukův táta. Respektive byl.”

„Co zbraň?”

„Čí?”

„Tady toho:’

„Osmatřicítka Smith and Wesson, vypáleno všech pět nábojů. Jones už nestačil vyměnit rychlonabíjecí bubínek, našli jsme ho v trávě.”

„Pětkrát vystřelil a minul, není to divné?” zauvažoval náčelník v načinčané slavnostní uniformě, sníh se mu ukládal na čepici.

..Těžko říct. Šerif Brown měl na sobě vestu.”

„Takže šerif měl pod kostýmem Santa Clause neprůstřelnou vestu.” Náčelník si opakoval fakta, jako by je zapisoval.

„Taktak.” Marino se shýbl k nalomenému sloupku na prádelní šňůry, paprsek světla jeho baterky olizoval zrzavě zrezivělý kov. Palcem v rukavici přejížděl po záseku vyhloubenému střelou. „Vida, vida, vypadá to, že obětí střelby se dneska stal jeden černoch a tenhle zrzek, vlasy takové barvy mají hlavně Irové.”

Náčelník chvíli mlčel, pak tiše pronesl: „Moje manželka je Irka a není zrzavá, kapitáne.”

Marina tím vyvedl z konceptu. „No ne, to bych do ní neřekl,” ještě více zabředával do vlastních osidel.

„Zato mě určitě nepovažujete za Ira,” poznamenal sarkasticky náčelník černé pleti. „Zdržte se vtipkování namířeného proti jiným rasám a etnikům, kapitáne,” varoval ho a výhrůžně vysunul bradu.

Přijela sanitka. Roztřásla jsem se zimou.

„Víte, já to tak nemyslel…,” pokoušel se zachránit situaci Marino.

Náčelník ho přerušil. „Podle mého názoru víc než naléhavě potřebujete absolvovat kurs o multikulturní společnosti.”

„Ten jsem absolvoval:’

„To, že jste ho absolvoval, neznamená, že si ho nezopakujete, kapitáne.”

„Ale já jsem ho odseděl už třikrát!” namítl Marino. „Přece mě do něj nepošlete počtvrtý!” Raději by studoval proktologii než multikulturní problematiku.

Někdo přibouchl dveře sanitky a zachřestila pojízdná nosítka. „Víc tady nemůžu udělat, Pete.” Prosadila jsem se, abych Marina umlčela, než si nadrobí něco ještě horšího. „Musím do úřadu.”

„Cože? Budeš ho pitvat ještě dneska v noci?” vytřeštil na mne oči Marino.

„Za daných okolností nemůžu udělat nic lepšího,” řekla jsem vážně. „Zítra ráno totiž odjíždím.”

„Budete trávit Vánoce v rodinném kruhu?” otázal se náčelník Tucker, na své postavení mladší, než bývá obvyklé.

„Ano.”

„Není nad to,” řekl bez úsměvu. „Pojďte se mnou, doktorko Scarpettová, odvezu vás do márnice.”

Marino mě probodl pohledem a zapálil si cigaretu. „Zastavím se, jen co to tady uzavřu,” utrousil.

Paul Tucker se stal náčelníkem policie teprve

před několika měsíci, ale několikrát jsme se krát

- ce setkali ve veřejném životě. Dnešního večera jsme se poprvé sešli na místě činu a věděla jsem toho o něm asi tolik, že by se to dalo zapsat na navštívenku a ještě by zbylo místo.

Byl basketbalovou hvězdou Marylandské univerzity a získal Rhodesovo stipendium, jež mu umožnilo studium na univerzitě v Oxfordu. Udržoval si skvělou fyzickou kondici, byl mimořádně chytrý a absolvoval Národní akademii FBI. Chovala jsem k němu váhavé sympatie.

„Marino by nikomu neublížil,” řekla jsem, když jsme projeli na žlutou křižovatku na East Broad Street.

Koutkem oka-jsem zaznamenala, že se po mně zvědavě podíval. „Svět je piný lidí, kteří nechtějí ublížit, a přitom působí největší neštěstí.” Měl znělý hluboký hlas, jakoby formovaný v bronzu a leštěném dřevě.

„V tom směru se nepřu, plukovníku Tuckere.”

„Zkuste mi říkat Paule.”

Nevyzvala jsem ho, aby mě oslovoval Kay, jako žena, která se pohybuje léta ve svérázném světě, jsem se poučila.

„Ničemu neprospějete, když ho pošlete do dalšího

kursu o multikulturní společnosti,” vedla jsem dál svou. „Marino se musí naučit kázni a úctě.” Opět po mně

lupl pohledem.

„Osvojil si po svém obojí.”

„Musí si to osvojit řádným způsobem.”

„Marina nezměníte, plukovníku. Bývá to s ním těžké, denervující, chová se nemožně, ale nespolupracovala jsem s lepším vyšetřovatelem vražd.”

Tucker mlčel, dokud jsme nedojeli k lékařské fakultě Virginské univerzity a neodbočili vpravo na Čtrnáctou ulici.

„Myslíte si, paní doktorko, že váš přítel Pete Marino je dobrým velitelem revíru?”

Otázka mě zarazila. Překvapilo mě, když Marina povýšili na poručíka, a ohromilo, když se stal kapitánem. Nesnášel hlavouny, pak se stal tím, co nesnášel, ale dál je nesnášel, jako by nebyl jedním z nich.

„Považuju Marina za vynikajícího policejního důstojníka. Je naprosto čestný a má dobré srdce,” odvětila jsem.

„Odpovíte na moji otázku nebo ne?” Zaznělo to až trochu pobaveně.

„Není diplomat.”

„To rozhodně ne.”

Na Main Street, nad kupolí na budově starého nádraží s červenou terakotovou střechou a vysoko nad kolejištěm, se hrdě vypínala věž s hodinami, které opět po letech ukazovaly správný čas. Zaparkovali jsme za budovou centrálních laboratoří na místě označeném nápi

sem Hlavní soudní lékař, na nevábném pruhu asfaltu,

kde trávilo většinu života mé auto.

„Věnuje příliš mnoho času FBI,” prohlásil Tucker.

„Poskytuje neocenitelné služby,” řekla jsem.

„Ano, ano, já vím, a vy taky. Ale v jeho případě to působí vážné problémy. Má řídit práci kriminalistů prvního revíru, a ne řešit zločiny v jiných velkoměstech, tak jako já zodpovídám za vedení zdejší policie.”

„Násilí se vyskytuje všude a týká se tudíž všech,” hájila jsem nejen své stanovisko. „Bez ohledu na to, který revír nebo oblast má kdo bezprostředně na starosti.”

Tucker se zamyšleně díval na zavřená ocelová vrata zadního vjezdu. „Určitě bych nedokázal v tuhle pozdní hodinu tady, kde vám tvoří společnost jen lidé uložení v lednici, dělat to co vy,” přiznal.

„Téhle společnosti se nebojím,” řekla jsem věcně.

„Ať je to sebeiracionálnější, hrozně bych se na vašem místě bál.”

Světelné kužely se zavrtávaly do zašlé omítky a oceli, obojího nastříkaného toutéž fádní béžovou barvou. Tabulka s červeným nápisem na postranních dveřích oznamovala návštěvníkům, že vstupují do biologicky rizikového prostředí, a shrnovala základní zásady manipulace s mrtvými těly.

„Musím se vás na něco zeptat,” pravil plukovník Tucker.

Když se nadzvedl na čalounění, aby se ke mně naklonil, viněná látka jeho uniformy zašustila. Byt hezký, měl vysoko posazené lícní kosti a velké bělostné zuby, z těla vyzařovala síla, tmavá pleť jako by byla jen pláštíkem leopardí či tygří pružnosti.

„Proč to vlastně děláte’?”

„Co máte na mysli, plukovníku?”

Opřel se na sedadle. Světýlka tančila na skeneru. „Poslyšte, vystudovala jste práva. A medicínu. Šéfujete své. mu úřadu, já svému. Proto se ptám. Ne že bych tím ovšem cokoli znevažoval.”

Z toho jsem ho nepodezřívala. „Nevím, proč to dělám,” přiznala jsem.

Chvíli mlčel. „Můj táta byl pomocný dělník a matka posluhovačka u bohatých lidí v Baltimore.” Po krátké pauze pokračoval: „Když dneska přijedu do Baltimore, bydlím v nejlepších hotelech a jím v restauracích v přístavu. Lidé mě zdraví, dávají mi najevo úctu. V některých dopisech mě oslovují ‚ctihodný pane’. Mám dům ve Windsor Farms.

Velím šesti stovkám ozbrojených lidí, kteří působí v tomhle městě s vysokou zločinností. Vím, proč to dělám, paní doktorko. Protože jako kluk jsem neměl žádnou moc. Vyrůstal jsem mezi lidmi, kteří neměli žádnou

moc, a poznal jsem, že veškeré zlo, o němž jsem slyšel kázat v kostele, plyne ze zneužívání právě toho, co mně a těm okolo chybělo.”

Tempo a choreografie sněžení se nezměnily. Sledovala jsem, jak se sníh pomalu ukládá na kapotě.

„Pane plukovníku, je Štědrý večer a šerif v roli San-ta Clause patrně právě zastřelil člověka ve Whitcomb Courtu. Média šílí. Co radíte?”

„Budu celou noc u sebe v hlavní budově. Zařídím, aby váš úřad hlídali. Přejete si na cestu domů doprovod?”

„Předpokládám, že mě odveze Marino, ale pokud bych potřebovala jiný doprovod, určitě se ohlásím. Pochopte, tuhle krajně choulostivou situaci komplikuje skutečnost, že Brown mě nenávidí, přitom v tomhle případě budu svědčit jako soudní znalec.”

„Kéž by nás všechny potkalo takové štěstí.” „Nepovažuje to za žádné štěstí.”

„Máte pravdu.” Povzdechl si. „Těžko to považovat za štěstí, s tím nemá štěstí nic společného.”

„Můj případ je tady,” konstatovala jsem. K budově se blížila s vypnutým majákem a bez kvílení sirény sanitka, při přepravě mrtvého není třeba spěchat.

„Veselé Vánoce, paní hlavní soudní lékařko,” popřál mi Tucker, než jsem vystoupila z auta.

Vešla jsem postranními dveřmi a stiskla tlačítko na zdi. Vrata se za povrzávání otevřela a sanitka s motorem ve vyšších obrátkách vjela do příjmové haly. Zdravotníci otevřeli zadní dveře vozu, zvedli nosítka s mrtvým tělem a postrčili je na rampu, mezitím jsem odemkla dveře od márnice. Bílé světlo zářivek, bledé škvárobetonové zdi a podlaha vytvářely klamnou antiseptickou atmosféru. Nebylo tu nic sterilního. A podle běžných medicínských měřítek ani nic čistého.

„Chcete ho do lednice?” zeptal se mě jeden z členů posádky.

„Ne. Zavezte ho do rentgenové komory.” Odemykala jsem další dveře, nosítka za mnou chřestila a zanechávala za sebou kapky krve.

„Pustíte se do toho ještě v noci sólo?” zeptal se mě zdravotník očividně latinskoamerického původu.

„Obávám se, že budu muset.”

V šatně jsem si vzala z police zelené kalhoty, halenu, operační plášť. Převlékla jsem se a přetáhla si přes hlavu plastovou zástěru. Doufala jsem; že Marino přijede brzy. Natáhla jsem si gumové přezůvky a nakonec rukavice.

„Mánie vám ho šoupnout na stůl?” nabídl se ochotně zdravotník.

„Ohromně byste mi pomohli.”

„Hej, hoši, hodíme ho doktorce na stůl!”

„Kliďánko.”

„Kruci, tenhle vak propouští. Měli jsme ho strčit ještě do jednoho.”

„Kam ho chcete hlavou?”

„Sem ke mně.”

„Na záda?”

„Ano, děkuju,” řekla jsem.

„Dobře. Hej rupl”

Přenesli jsme Anthonyho Jonese z nosítek na stůl, jeden ze zdravotníků začal rozepínat vak.

„Ne, ne, nechte ho v něm,” požádala jsem. „Zrentgenuju u ho tak, vak nevadí.”

„Jak dlouho vám to bude trvat?”

„Chvilku.”

„Potřebujete někoho, kdo ho pak zase přemístí.” „Pomoc neodmítnu,” vděčně jsem připustila.

„Můžeme pár minut počkat. Vážně se do toho pustíte

sama?”

„Ještě někoho čekám.”

O něco později jsme přepravili tělo do pitevny na prv ní ocelový stůl, kde jsem je vysvlékla. Zdravotníci odešli a márnicí zněly obvyklé zvuky tekoucí vody mizící ve výlevce a cinkání ocelových nástrojů na ocelové desce pitevního stolu. Připevnila jsem rentgenové snímky oběti na prosvětlovací panel, na němž stíny a tvary orgánů a kostí obnažily mým očím svůj skrytý stav. Střely, respektive spousta nepravidelných úlomků, způsobily smrtící sněhovou bouři v játrech, plicích, srdci a mozku. V pravé hýždi měl zapouzdřenou starší střelu, zlomenina pravé kosti pažní se dobře zhojila. Pan Jones jako řada mých pacientů zemřel způsobem, který odpovídal jeho životnímu stylu.

Provedla jsem řez ve tvaru Y, když se ozval zvonek v zadním traktu. Nepřerušila jsem práci. Ať je to kdokoli, noční strážný se o něho postará. Zanedlouho jsem zaslechla v chodbě těžké kroky a vešel Marino.

„Přijel bych dřív, jenže všichni sousedi se vyhrnuli ven, aby si užili.”

„Čí sousedi?”

„Toho parazita z Whitcomb Courtu. Báli jsme se, že se to posere a dojde k výtržnostem. Šířila se fáma, že ho odprásknul polda, pak se rozkřiklo, že ho oddělal šerif Santa, lidi se srocovali na chodníku.”

Marino, stále ve slavnostní uniformě, si svlékl kabát a přehodil ho přes židli. „Tlačili se s dvoulitrovými láhvemi pepsikoly k obrubníku a usmívali se do televizních kamer. Blbost neuvěřitelně kvete.” Vytáhl z kapsičky u košile balíček marlborek.

„Předpokládala jsem, že jsi na tom s odvykáním nikotinu líp,” prohodila jsem.

„Taky že jo. Daří se mi to čím dál víc.”

„S kouřením nejsou žádné žerty, Pete.” Pomyslela jsem na matku a její tracheotomii. Rozedma plic ji zlozvyku neodnaučila, až napojení na plicní ventilátor.

„Bodejť.” Přiblížil se ke stolu. „Povím ti pravdu prav

doucí. Srazil jsem spotřebu na půl balíčku denně, paní doktorko.”

Prořízla jsem žebra a odstranila hrudní kost.

„Molly mi nedovolí hulit v jejím autě ani u ní doma.” „Molly zasluhuje pochvalu,” pronesla jsem na účet

ženy, s níž Marino chodí ode Dne díkůvzdání. „Jak si

spolu rozumíte’?”

„Fakticky dobře.”

„Strávíte společně Vánoce?”

„Toseví. Jedeme k její rodině do Urbany. Pečou obrovitánskýho krocana, většího než prase.” Odklepl popel na podlahu a Ztichl.

„Bude to chvíli trvat,” upozornila jsem. „Střely se roztříštily, jak můžeš vidět na snímcích.”

Marino se rozhlížel po morbidních šerosvitných artefaktech upevněných na prosvětlovacích panelech kolem pitevny.

„Jaké použil střelivo? Hydra-Shok?” zeptala jsem se.

„Hydra-Shok používají dneska všichni policajti. Sa

ma nejlíp vidíš proč. Výsledek se spolehlivě dostaví.” „Má na povrchu jemně zrnité ledviny. Na to je trochu

mladý.”

„Co to znamená?” V Marinových očích neklamně svitla zvídavost.

„Pravděpodobně měl vysoký krevní tlak.”

Mlčel, pravděpodobně přemýšlel, jestli jeho ledviny

nevypadají stejně, čehož jsem se vážně obávala.

„Moc by mi pomohlo, kdybys zapisoval,” řekla jsem. „Rád, ale latinu mi musíš hláskovat.”

Přešel ke stolu, vzal si psací podložku a propisku. Navlékl si gumové rukavice. Začala jsem diktovat váhy a míry, když vtom zapípal jeho pager.

Vyňal ho z pouzdra na opasku a četl z displeje. Tvář mu potemněla.

Marino přešel k telefonu na druhé straně pitevny a vy ťukal číslo. Hovořil otočený ke mně zády, jen tu a tam jsem pochytila nějaké slovo. Dolétla ke mně navzdory hluku, který jsem nadělala svým usilovným snažením, ihned jsem pochopila, že mu sdělují něco zlého.

Když zavěsil, vyjímala jsem právě největší úlomky střely z mozku a psala tužkou poznámky na prázdný zakrvácený obal od rukavic. Ustala jsem v práci a zadívala se na něho.

„Co se děje?” zeptala jsem se. Předpokládala jsem, že hovor se vztahoval k tomuto případu, co se večer stalo, bylo opravdu dost zlé.

Marino se potil, v obličeji zbrunátněl. „Benton mi odeslal na pager 911.”

„Co ti odeslal?” nepochopila jsem.

„To je náš smluvený kód pro případ, že Gault zase udeří.”

„Panebože,” vydechla jsem.

„Řekl jsem Bentonovi, že se nemusí obtěžovat a telefonovat ti, protože jsem tady a sdělím ti tu novinku sám.”

Opřela jsem se rukama o stůl. „Kde se vynořil?”

„V Central Parku objevili mrtvolu ženy bílé pleti, stáří něco přes třicet let. Zdá se, že Gault letos hodlá slavit Vánoce v New Yorku.”

Takového dne jsem se bála. Doufala jsem a modlila se, aby Gaultova odmlka byla trvalá, mohl onemocnět nebo zemřít v nějaké zapadlé vísce, kde ho nikdo neznal.

„FBI pro nás posílá vrtulník,” pokračoval Marino. „Jakmile dokončíš tenhle případ, musíme vyrazit. Zasranej parchant!” Zuřivě pochodoval sem tam. „Tohle spáchá před Vánocemi!” Oči mu blýskaly. „V tom je záměr. Úmyslně to tak načasoval.”

„Brnkni Molly.” Snažila jsem se zachovat klid a urychlit práci.

„Poradíš mi taky, co s tímhle nesmyslem?” Zatahal za klopy slavnostní uniformy.

„Kde ses převlékl’?”

„Doma, musím se tam na skok zastavit. Taky uložit bouchačku. Jak to provedeš ty?”

„Mám všechno potřebné pořád tady. Mohl bys zatelefonovat mojí sestře do Miami? Od včerejška by tam měla být i Lucy. Pověz jim, co se stalo a že nestihnu přijet podle původního předpokladu.” Dala jsem mu účastnické číslo a Marino odešel.

*

Krátce před půlnocí přestalo sněžit a vrátil se Marino. Uzamkla jsem Anthonyho Jonese do lednice, každé jeho zranění, ať staré či nové, jsem zdokumentovala pro své pozdější vyjádření před soudem.

Odjeli jsme na letiště společnosti Aero Services International, za skleněnou stěnou terminálu jsme postávali a pozorovali, jak Belljet Ranger s Bentonem Wesleym neklidně klesá. Vrtulník nakonec měkce přistál na malém dřevěném heliportu, odkudsi ze tmy se vynořila cisterna s palivem. Mraky tu a tam zakryly jako závoj měsíc v úplňku.

Sledovala jsem, jak Wesley vystoupil a pospíchá z dosahu vířících listů rotorů. Poznala jsem z držení těla, že je rozezlený, chůze prozrazovala netrpělivost. Vysoký muž, rovný jako svíčka, si byl vědom své moci a podle toho si i počínal, budil v lidech respekt.

„Dopinění paliva potrvá asi deset minut,” oznámil, když k nám došel. „Dá se tu sehnat káva?”

„Sršíš dobrými nápady,” řekla jsem. „Pro tebe taky, Pete?”

„Ne.”

Zanechali jsme Marina na místě a přešli k prodejnímu automatu zastrčenému mezi toaletami.

„Moc mě to mrzí,” pronesl účastně Wesley. „Nemáme na vybranou.”

„To ví i on. Nezvolil si tuhle dobu náhodou.” Chopil se dvou plastových pohárků. „Voní to opravdu jako káva.”

„Čím silnější, tím lepší. Vypadáš unaveně.”

„Tak vypadám pořád.”

„Přijely tvoje děti na Vánoce domů?”

„Ano. Shromáždila se celá rodina, pochopitelně až na mě.” Na okamžik pohlédl do prázdna. „Stupňuje svoji hru.”

„Pokud je to zase Gault, souhlasím.”

„Vím, že je to on,” pravil s železným klidem, který neodpovídal jeho rozhořčení. Wesley Templea Brookse Gaulta nenáviděl. Gaultova zhoubná genialita ho doháněla k zuřivosti a na pokraj šílenství.

Káva nebyla příliš horká, ‘vypili jsme ji rychle. Wesley nedal najevo, že nás pojí důvěrný vztah, leda očima, v nichž jsem se ovšem naučila dost dobře číst. Vyjadřoval se nejen slovy a já jsem si osvojila schopnost porozumět jeho mlčení.

„Pojďme,” vyzval mě a stiskl mi loket. U východu jsme se setkali s Marinem, který nesl naše zavazadla.

Pilot vrtulníku byl členem zásahové jednotky FBI pro záchranu rukojmích, známé pod zkratkou HRT. Měl na sobě černou leteckou kombinézu, sledoval, co se děje kolem, a pohledem nám dal najevo, že o nás ví. Ale nezamával, a když nám otevíral dveře vrtulníku, neusmál se a neřekl slovo. Krčili jsme se pod listy rotoru, hluk a vítr, který způsobovaly, zůstane pro mne navždycky spojen s vraždou. Kdykoli Gault udeřil, snesl se shůry v prudkém vzdušném víru, opláštěn lesklým kovem, a odnesl si mě.

Pronásledujeme ho už několik let a nedokážeme ani sestavit úpiný přehled zločinů, jež spáchal. Nevíme, kolik lidí brutálně zavraždil, bylo jich nejméně pět včetně

těhotné ženy, která pracovala v mém úřadu, a třináctiletého chlapce jménem Eddie Heath. Nevíme, kolika lidem svými krutými machinacemi otrávil život, já se mezi ně rozhodně počítám.

Wesley seděl s náhlavní soupravou sluchátek a mikrofonu za mnou, ale opěradlo sedadla bylo příliš vysoké, kdybych se ohlédla, neviděla bych na něho. Vnitřní osvětlení zhaslo, pomalu jsme stoupali, naklonili se a zamířili k severovýchodu. Po nebi se honily mraky, vodní plochy se v zimní noci zrcadlově třpytily.

„V jakém stavu je oběť?” zaslechla jsem ve sluchátkách Marinův strohý hlas.

„Zmrzla,” odpověděl Wesley.

„Takže se nezačala rozkládat a ležela venku možná i pár dní. Je to tak, Kay?”

„V Central Parku by ji našli dřív než za několik dní,” usoudila jsem.

„Domníváme se, že byla zavražděna včera v noci,”

ozval se Wesley. „Vrah ji přímo vystavil, opřel ji o…” „Jo, na to si ten gauner potrpí. To je jeho styl.”

„Mrtvolu posadí nebo zabije oběť, když sedí,” pokra

čoval Wesley. „Ve všech případech to zatím tak bylo.” „Ve všech nám dosud známých případech,” opravila

jsem ho. „U všech obětí, o nichž víme.”

„Správně. Mrtví seděli v autě, v křesle, opřeni o kontejner na odpadky.”

„Až na toho chlapce v Londýně.”

„Ano, ten neseděl.”

„Oddělal ho a nechal ležet u železniční trati.”

„Nevíme určitě, že ho zavraždil on.” Wesley o tom zjev

ně vážně pochyboval. „Nevěřím, že to spáchal Gault.” „Proč myslíš, že přikládá takovou důležitost tomu,

aby oběti seděly?” uvažovala jsem nahlas.

„Protože na nás nemůže rovnou vystrčit holou zadnici.” vmísil se do rozhovoru Marino.

„Vysmívá se, dává nám najevo pohrdání,” řekl Wesley. „To je jeho podpis. Rozhodně to má hlubší význam.”

S tím jsem pině souhlasila. Všechny Gaultovy oběti seděly, hlavy svěšené, ruce složené v klíně nebo jim visely podél těla, vypadaly jakou loutky. Jistou výjimkou byla vězeňská dozorkyně jménem Helen. Tělo oblečené ve stejnokroji sice spočívalo na židli, ale chyběla mu hlava.

„Každopádně pozice…,” spustila jsem, ale hlasově aktivovaný mikrofon reagoval s prodlevou, vstoupit do živé debaty vyžadovalo značnou pohotovost.

„Ten parchant nám v tom chce vymáchat hubu.” „Nemyslím si, že to je jeho…”

„Momentálně nám chce dát na vědomí, že působí v New Yorku…”

„Nech mě domluvit, Pete. Bentone? Není v tom navíc nějaká symbolika?”

„Může vystavovat mrtvoly různým způsobem. Ale zatím vždycky zvolil tutéž pozici. Posadil je. Odpovídá to jeho představám.”

„Jakým představám?”

„To kdybych věděl, Pete, možná bychom si ušetřili tenhle výlet.”

Po chvíli si vzal slovo náš pilot. „Federální úřad pro letectví vyhlásil metropolitní průvan.”

„Co to sakra znamená?” zeptal se Marino.

„Varování před turbulencemi. V oblasti New Yorku dost fouká.”

„Můžeme vůbec přistát?” Marino létal nerad a podle hlasu mírně zpanikařil.

„Poletíme trochu níž a větry budou foukat nad námi.” „Jak nízko? Víte, jak jsou v New Yorku vysoký mrakodrapy?”

Protáhla jsem ruku mezi sedadlem a dveřmi za sebe a poklepala Marinovi na koleno. Byli jsme pětasedmde

sát kilometrů od Manhattanu a právě jsem zahlédla poblikávat světlo na špici Empire State Building. Měsíc byl obrovitý, letadla přistávala a startovala z letiště La Guardia a plula po nebi jako hvězdy, nad vysokými komíny se tvořily bílé chocholy. Proskleným nosem kabiny jsem pod nohama sledovala provoz na dvanáctiproudé dálnici z New Jersey, všude se třpytila světla, jako by metropoli a její mosty vyšperkoval Fabergé.

Proletěli jsme za zády sochy Svobody a minuli Ellis Island, kde se mí prarodiče za jednoho mrazivého zimního dne na přistěhovalci přepiněné přestupní stanici poprvé setkali s Amerikou. Opustili Veronu, kde mému dědečkovi, čtvrtému synovi železničáře, nekynula žádná budoucnost.

Pocházím z rodu vitálních, těžce pracujících lidí, kteří na počátku osmnáctého století emigrovali z Rakouska a Švýcarska, což vysvětluje mé blond vlasy a modré oči. Navzdory matčinu tvrzení, že po postoupení Verony Napoleonem I. Rakousku se našim předkům podařilo uhájit čistotu italské krve, o tom důvodně pochybuji. Mé teutonské rysy musejí pocházet z nějakých genetických kořenů.

Objevil se obchodní dům Macy’s, obří billboardy a žluté logu McDonald’s, New York se pomalu zhmotňoval, parkoviště a ulice lemovaly vysoké stěny ze sněhu, který i z výšky vypadal špinavý. Zakroužili jsme nad VIP heliportem na Západní třicáté ulici, nasvíceným a omývaným temnými vodami řeky Hudson se světélkujícím větrným pytlem na jednom konci. Snesli jsme se nedaleko od nablýskaného stroje Sikorski 5-76, vedle něhož všechna ostatní letadla zevšedněla.

„Dejte pozor na ocasní rotor!” varoval nás pilot.

V malé budově, jen skromně temperované, nás uvítala žena věkem něco přes padesát, tmavých vlasů, moudré tváře a unavených očí. Měla na sobě tlustý vlněný zim ník, dlouhé kalhoty, šněrovací kotníčkové boty a kožené rukavice. Představila se nám jako commander Frances Pennová z newyorské dopravní policie.

„Moc vám děkuju, že jste přijeli,” řekla a s každým z nás si podala ruku. „Jestli jste připraveni, auta čekají.” „Jsme připraveni,” potvrdil Wesley.

Vyvedla nás opět do kruté zimy, kde stály dva policejní hlídkové vozy, v každém seděli dva strážníci, motory běžely a topení pracovalo na nejvyšší výkon. Když se otevřely dveře, nastal trapný okamžik rozhodování, kdo s kým pojede. Jak se často stává, rozdělili jsme se podle pohlaví, nastoupila jsem do auta s commander Pennovou. Začala jsem se jí vyptávat na kompetence, neboť v tak výlučných případech se hodně lidí domnívá, že by měly příslušet jim.

„Dopravní policie se o případ zajímá, protože si myslíme, že oběť se setkala s vrahem v podzemní dráze,” vysvětlovala Pennová, jedna ze tří velících náčelníků šesté největší policejní složky ve Státech. „Patrně včera navečer.”

„Jak to víte?”

„Až z toho jde hlava kolem. Náš strážník na hlídce ve stanici podzemní dráhy Osmdesátá první ulice/Přírodovědné muzeum na Central Park West si včera kolem půl šesté všiml podivného páru, který se vynořil z východu Amerického přírodovědného muzea, co ústí přímo clo podzemní dráhy.”

Prudce jsme nadskočili na ledovém jazyku, ucítila jsem to v celém těle.

„Muž si okamžitě zapálil cigaretu, žena měla v ústech dýmku.”

„To je zajímavé,” poznamenala jsem.

„Kouření je v prostorách podzemní dráhy zakázáno, což byl další důvod, proč si strážník pár zapamatoval.” „Zasáhl?”

„Ano, tedy proti tornu muži. Žena si totiž dýmku nezapálila. Muž předložil na vyzvání řidičský průkaz, předpokládáme pochopitelně, že falešný.”

„Označila jste dvojici za podivný pár,” řekla jsem. „Proč?”

„Ona na sobě měla pánský svrchník a baseballovou čepici se znakem mužstva Atlanta Braves. Hlavu úpině vyholenou. Strážník si nebyl jist, jestli je to vůbec žena. Zpočátku je pokládal za homosexuální dvojici.”

„Popište mi toho muže,” požádala jsem.

„Středně vysoký, štíhlý, ostře řezaný obličej, uhrančivé, pozoruhodné modré oči. A zrzavé, až mrkvově červené vlasy.”

„Když jsem viděla Gaulta poprvé, měl platinové vlasy. A když jsem ho viděla naposled v říjnu, byly černé jako krém na boty.”

„Včera měl rozhodně mrkvově červené vlasy.”

„Pravděpodobně si je hned potom zase odbarvil. Má opravdu uhrančivě, pozoruhodně modré oči. Nesmírně pronikavé.”

„Je velmi chytrý.”

„Do jeho nitra stále nevidíme.”

„Zlo a inteligence, to není dobrá kombinace, paní doktorko,” řekla Pennová.

„Říkejte mi Kay.”

,.Když pro vás budu Frances.”

„Podle všeho tedy včera odpoledne navštívili přírodovědné muzeum. Co tam kromě stálé expozice právě vystavují?” navázala jsem přerušenou nit.

„Žraloky.”

Pohlédla jsem na ni, tvářila se naprosto vážně, strážník za volantem se obratně proplétal v newyorském provozu.

„Uspořádali velkou tematickou výstavu věnovanou žralokům. Jsou tam zastoupeny snad veškeré druhy, co se kdy proháněly v mořích.”

Mlčela jsem.

„Můžeme zrekonstruovat, jak se to pravděpodobně seběhlo,” pokračovala commander Pennová. „Gault —nazývejme tak pachatele, protože se domníváme, že máme co činit s ním — prošel s ženou vestibulem stanice podzemní dráhy do Central Parku. Odvedl ji do části zvané Cherry Hill, zastřelil a nahé tělo opřel o kašnu.”

„Proč s ním šla po setmění do Central Parku? A v tomhle počasí?”

„Domníváme se, že ji zlákal nabídkou ke společné procházce po Ramble.”

„Tam se to hemží homosexuály.”

„Ano. Scházejí se tam, je to poměrně hustý les se shluky balvanů, vinou se tudy pěšinky, které jakoby nikam nevedou. I strážníci newyorské policie z revíru, který má Central Park na starosti, tam chodí neradi. Ať tam byl člověk sebevíckrát, může snadno zabloudit. Z hlediska zločinnosti je to vysoce rizikové místo. Podílí se na veškerých zločinech spáchaných v parku pětadvaceti procenty. Převážně tam dochází k loupežím.”

„Gault musí Central Park dobře znát, když s ní po setmění vyrazil do Ramble.”

„To ano.”

Gault se tedy patrně na nějaký čas uklidil do New Yorku, pomyšlení na to mě dohánělo k zoufalství. Promenoval se všem na očích a my jsme nic nevěděli.

„Místo Činu jsme zajistili i na další noc,” informovala mě commander Pennová. „Napadlo mě, že byste se tam možná rádi podívali, než vás dopravíme do hotelu.”

„Určitě,” přisvědčila jsem. „Co důkazy?”

„Objevili jsme v kašně nábojnici, podle vrypu po úderníku vrah střílel pistolí Glock ráže devět milimetrů. A našli jsme vlasy.”

„Kde?”

„Na místě, kde vrah vystavil oběť, ve spirálovitém

ozdobném kování na kašně. Když mrtvolu usazoval, zřejmě za ně zachytil pramenem vlasů.”

„A barva?”

„Zrzavá, do červeno.`’

„Gault je příliš opatrný na to, aby na místě činu zanechával nábojnice nebo vlasy,” podotkla jsem.

„Nemohl vidět, kam nábojnice odlétla,” vysvětlovala commander Pennová. „Byla tma. A když nábojnice dopadla do sněhu, byla horká. Jistě chápete, co se tudíž stalo.”

„Ano, chápu,” přikývla jsem.

3 Za několik minut Marina, Wesleyho a mě vyložili v Cherry Hill, kde na pomoc starým lucernám po obvodu kruhového prostranství rozmís

tili další světla. Místo, kde obracely na projížďkové trase

kočáry a v nedalekém potůčku napájeli koně, pokrýval

hluboký sníh a odděloval od okolí žlutý vymezovací pás.

Uprostřed se rýsovala zasněžená kašna s ozdobným kováním, sdělili nám, že není v provozu v žádném ročním období. O ni pachatel opřel nahé tělo mladé ženy. Zohavil je, ale tentokrát se nesnažil zahladit stopy po kousání, zanechal podpis, abychom ihned poznali mistra.

Vypadalo to, že Gault donutil svou poslední oběť, aby se svlékla a naboso přešla ke kašně, u níž dnes ráno objevili zmrzlou mrtvolu. Střelil ji zblízka do pravého spánku a vykousl tkáň na vnitřní straně stehen a levém rameni. Ke kašně vedly dvoje šlépěje, od ní jen jedny. Krev neznámé ženy potřísnila sníh, za hranicí prostoru, kde ji zastihla strašlivá smrt, tonul Central Park v husté, zlověstné tmě.

Stála jsem vedle Wesleyho, naše paže se dotýkaly, ja ko bychom se potřebovali navzájem zahřát. Nemluvil, soustředěně zkoumal šlépěje, kašnu a tmu, jež halila v pozadí Ramble. Jak se zhluboka nadechl, jeho rameno se zvedlo, načež se ke mně bokem přitiskl.

„Ježíšikriste,” zamumlal Marino.

„Našli jste její oblečení?” zeptala jsem se commander Pennové, ačkoli jsem tušila odpověď.

„Vůbec nic.” Rozhlédla se. „Podle šlépějí došla v botách až sem.” Ukázala asi pět metrů od kašny. „Zřetelně můžete vidět, odkud začínají stopy bosých nohou. Předpokládám, že měla na nohou nejspíš vyšší koženou obuv. Bez vzorované podrážky a podpatku, něco jako kovbojské nebo stopařské polovysoké boty.”

„A co on?”

„Snad jsme našli jeho šlápoty i na západním okraji Ramble, ale nemůžu to tvrdit s jistotou. Je tam spousta stop a sníh zdusaný.”

„Takže ti dva opustili přírodovědné muzeum východem do vestibulu stanice podzemní dráhy, odtud se vydali do parku, prošli Ramble a zamířili sem.” Snažila jsem se ujasnit si sled událostí. „Tady poblíž kašny ji zřejmě přinutil, aby se zula a svlékla. Bosa přešla ke kašně, kde ji střelil do hlavy.”

„Podle toho, co zatím víme, to tak vypadá,” přisvědčil podsaditý detektiv newyorské policie, který se představil jako T. L. O’Donnell.

„Jaká je teplota?” zeptal se Wesley. „Respektive jaká teplota byla včera v noci?”

„Klesla na jedenáct stupňů pod nulou,” informoval mladý, rtuťovitý O’Donnell, muž hustých černých vlasů. „Navíc vál mrazivý vítr.”

„A ona se zula a svlékla,” tiše pronesl Wesley spíš pro sebe. „To je divné.”

„Nijak zvlášť, když jí pachatel držel bouchačku u hlavy.” O’Donnell přešlápl. Ruce zabořil do kapes tmavo

modré policejní bundy, která za tak nízké teploty dostatečně nehřála, přestože měl na sobě navíc neprůstřelnou vestu.

„Když ji donutil vysvléknout se v téhle zimě, musela vědět, že ji chce zabít,” logicky dedukoval Wesley. Nikdo nepromluvil.

„Jinak by se nezula a nesvlékla. Odložit v těchto podmínkách veškeré oblečení odporuje pudu sebezáchovy, nahá by tady dlouho nepřežila.”

I teď všichni mlčeli, civěli jsme na strašlivou podívanou u kašny. Sníh zbarvila krev, viděla jsem důlky po obnažených hýždích oběti na místě, kam ji pachatel posadil. Krev byla světlečervená, jako by zemřela na podchlazení organismu.

„Proč sakra neutekla?” konečně prolomil mlčení Marino.

Wesley se ode mne rychle odtáhl a přidřepl si, aby si prohlédl domnělé Gaultovy stopy. „Tak zní otázka dne. Proč neutekl

Sedla jsem si na bobek vedle něho, abych se taky podívala na šlépěje. Ve sněhu byl zřetelně vidět ve šlápotách otisk zvláštní kresby. Na vzorované podrážce Gaultových bot se složitě proplétaly vinovkovité výstupky a kosočtverce, v nártu byla zřejmě značka výrobce a na podpatku v kroužku firemní logo. Odhadla jsem velikost bot na sedm a půl až osm. „Předpokládám, že jste uchovali, co se dalo,” adresovala jsem commander Pennové.

„Otisky bot jsme vyfotografovali,” odpověděl detektiv O’ Donnell a ukázal ke vzdálenějšímu hloučku strážníků za kašnou. „Tamhle jsou nejlepší, pokoušíme se o odlitky.”

Pořizovat odlitky otisků obuvi ve sněhu je krajně riskantní. Pokud není tekutá kamenná sádra dost chladná a sníh řádně promrzlý, důkaz prostě roztaje. Wesley i já jsme vstali. Přešli jsme na místo, které nám ukázal detektiv, rozhlédla jsem se a spatřila Gaultovy šlépěje.

Nezáleželo mu na tom, že zanechal velmi zřetelné otisky. Bylo mu úpině jedno, že v parku zůstaly stopy, které hudeme přepečlivě sledovat, dokud nedospějeme tam, kde končí. Přestože nám nechybělo odhodlání prozkoumat každý kout, kde kdy byl, jeho to nepálilo. Nevěřil, že ho dopadneme.

Policisté za kašnou preparovali dva otisky bot červeným voskem, drželi od nich rozprašovač v bezpečné vzdálenosti a pod takovým úhlem, aby aerosol pod tlakem nezničil jemné detaily vzoru. Jeden muž míchal v plastovém vědru kamennou sádru.

Než skončila preparace otisků bot, kamenná sádra dostateně vychladla, aby jí mohli zapinit stopy a pořídit odlitky. Podmínky pro to, co se považuje za riskantní, byly vlastně optimální. Nesvítilo slunce, nevál vítr a technici výjezdové identifikační skupiny newyorské policie patrně skladovali červený vosk v pokojové teplotě, neboť neztratil viskozitu. Nevytvářel žmolky a chuchvalce, které by ucpávaly trysku, jak jsem často vídala.

„Třeba budeme mít tentokrát štěstí,” řekla jsem Wesleymu a zahlédla, jak se k nám šine Marino.

„Budeme potřebovat, aby se roztrhl se štěstím pytel,” pravil Marino a civěl do temného lesa.

Směrem na východ bylo nejblíž k okraji Ramble, patnáctihektarovému pásu lesa proslulému hojností ptactva a pěšinkami vinoucími se hustým porostem v terénu bohatém na balvany a skaliska. Každý průvodce New Yorkem, v němž jsem zalistovala, varuje turisty a nedoporučuje osamělým chodcům, aby se vydávali do Ramble v kteroukoli roční i denní dobu. Přemýšlela jsem, jak se Gaultovi podařilo vylákat oběť do parku. Přemýšlela jsem, kde se s ní seznámil a co ho nastartovalo. Taky je

ovšem možné, že se prostě naskytla příležitost, právě když byl v patřičném rozmaru.

„Jak se sem člověk dostane z Ramble?” otázala jsem se kohokoli, kdo mě mohl slyšet.

Policista, který míchal kamennou sádru, mi pohlédl do očí. Byl zhruba Marinova věku, papulatý obličej mu mrazem zčervenal.

„Po cestičce podél jezera,” řekl a od úst se mu zakouřilo.

„Podél jakého jezera?”

„Teď ho těžko uvidíte. Je zamrzlý a zasněžený.” „Víte, jestli přišli tou cestičkou?”

„Tohle je obrovitánský park, madam. Sníh je na většině přístupných míst rozšlapaný, v Ramble jakbysmet. Lidi, který prahnou po drogách nebo povyražení ve dvou, neodradí ani tři metry hluboký sníh, aby si tam nevyšli. Co se týče Cherry Hill, to je jiná. Autem se poblíž nedostanete a v tomhle počasí se sem nikdo nevypraví ani na koni. Takže máme kliku. Místo činu je netknutý.”

„Proč si myslíte, že pachatel a oběť nejdřív vyrazili do Ramble?” zeptal se Wesley zpříma a úsečně, jeho mozek kriminálního psychologa se probíral rutinním sítem otázek a děsivě bohatou vnitřní databází.

„Jeden z kolegáčků si myslí, že tam kápnu] na otisky jejích bot, ” ozval se hovorný policista. „Potíž je v tom, že se z nich nedá moc vyčíst, jak snadno zjistíte.”

Zadívali jsme se na sníh, stále více dusaný botami

Podešev obuvi oběti nebyla vzorovaná.

„Dost možná v tom hrála určitou úlohu homosexualita,” pokračoval. „Nebylo by divu, kdyby nejdřív zamířili do Ramble.”

„Proč se držíte homosexuálního motivu?” zeptal se Wesley nepřítomně.

„Podle popisu vypadala dvojice jako homosexuální pár.”

„Nebyli to přece dva muži.”

„Oběť na první pohled nevypadala jako žena.” „Kdo ji tak popsal?”

„Strážník na hlídce. Rozhodně byste si s ním měli promluvit.”

„Hej, Mossbergu, už jsi rozmíchal tu sádru?” „Udělejte ještě jednu vrstvu.”

„Už jsme udělali čtyři. Obložení je perfektní, hlavně jestli jsi dobře vychladil tu svoji břečku.”

Policista jménem Mossberg přidřepl a začal pečlivě vylévat kamennou sádrou červeným voskem obložený a potažený otisk. Šlápoty oběti byly blízko těch, na nichž se pracovalo, žena měla zhruba stejně velkou nohu jako Gault. Sledovala jsem očima stopy vedoucí do středu prostranství a napadlo mě, jestli přece jen někde nenajdeme její obuv. Pět metrů od kašny vystřídaly šlépěje bot otisky bosých nohou. Patnáct krůčků naboso mířilo ke kašně, kde Gault střelil ženu do hlavy.

Rozhlížela jsem se po temném okolí uměle ozářeného prostoru, lomcoval mnou mráz a marně jsem se snažila porozumět rozpoložení té ženy. Nedokázala jsem si vysvětlit její včerejší poddajnost.

„Proč se nevzepřela?” otázala jsem se víceméně pro sebe.

„Protože z Gaulta šílela strachy,” odpověděl mi Marino, který opět stanul vedle mne.

„Donutilo by tě něco, aby ses tu svlékl donaha?” obrátila jsem se na něho.

„Já nejsem ona.” V jeho tónu se skrýval hněv.

„Vůbec nic o ní nevíme,” logicky podotkl Wesley.

„Až na to, že si z pošahanosti vyholila hlavu,” věcně

namítl Marino.

„Nevíme, jaký byla lidský typ,” řekl Wesley. „Neznáme její totožnost.”

„Co myslíš, že provedl s jejím oblečením?” zeptal se

Marino a rozhlížel se, ruce v kapsách dlouhého kabátu z velbloudí srsti, který nosí od doby, kdy začal chodit s Molly.

„Pravděpodobně totéž, co provedl s oblečením Eddieho Heathe,” odpověděl Wesley a neodolal, aby se nevydal aspoň na kraj lesa.

Marino na mne pohlédl. „Nevíme, co provedl s oblečením Eddieho Heathe. Tenhle případ se v lecčem liší.”

„V tom je ta potíž.” S těžkým srdcem jsem pozorovala Wesleyho. „Gault si dělá, co ho napadne.”

„Podle mě má daleko ke křečkovi, co hromadí jako suvenýry takový krámy. Nevláčí s sebou zbytečnosti, když je na tahu.”

Plynový zapalovač několikrát zajiskřil, než Marinovi neochotně nabídl plamínek.

„Zcela ji ovládl,” přemýšlela jsem nahlas. „Přivedl ji sem a nařídil jí, aby se svlékla, což udělala. Vidíš, kde končí otisky bot a začínají bosé šlépěje. Neprala se s nim, nepokusila se o útěk. Nekladla odpor.”

Zapálil si cigaretu. Wesley se vracel od lesa, opatrně našlapoval, aby nenarušil případné stopy. Uvědomovala jsem si, že se na mne dívá.

„Vznikl mezi nimi vztah,” řekla jsem.

„Gault nenavazuje žádné vztahy,” namítl Marino.

„Pěstoval svérázné vztahy. Pochopitelně vyšinuté a deformované. Například s ředitelem věznice v Richmondu a dozorkyní Helen.”

„Jo, taky oba oddělal. Uříznul Helen hlavu a pohodil ji v kuželkářském vaku na poli. Farmář, co ten dáreček našel, je z toho dodneška na hlavu. Prý nasává jako duha a na tom poli nezasil. Ani tam nepouští krávy na pastvu.”

„Netvrdím, že lidi, s nimiž udržoval vztahy, nezabil,” upřesnila jsem. „Ale určité vztahy s lidmi navazuje.”

Studovala jsem šlápoty. Odhadla jsem velikost její nohy na osmičku.

„Doufám, že pořídí odlitky i jejích stop,” řekla jsem.

Policista jménem Mossberg pomocí malířské míchací tyčinky zajistil, aby kamenná sádra dokonale vypinila stopu a odlitek zaznamenal sebemenší detail. Začalo opět sněžit, malé zmrzlé vločky bodaly do obličeje.

„Na její odlitky se vykašlou,” prohlásil Marino. „Vyfotili je a tím to pro ně končí, protože dotyčná nestane na lavici svědků na vezdejším světě.”

Přivykla jsem svědkům, kteří nepromluvili k nikomu z živých, ale mně se otevřeli. „Ráda bych, aby pořídili odlitek jejího otisku bot,” trvala jsem na svém. „Musíme ji identifikovat. Třeba se to podaří podle bot.”

Marino přešel k Mossbergovi a jeho kolegům, dal se s nimi do řeči, všichni se neustále ohlíželi po mně. Sněžení zhoustlo, Wesley se zadíval k zataženému nebi.

„Prokristapána, snad to přestane,” zadoufal.

Když nás Frances Pennová vezla do Newyorského atletického klubu na Central Park South, sněžilo ještě hustěji. Mé obavy se naplňovaly. Než vyjde slunce, Gaultovy vražedné stopy vezmou zasvé.

Commander Pennová v zamyšlení řídila vůz nyní na přelidněnou metropoli opuštěnými ulicemi. Bylo skoro půl třetí. Nedoprovázel nás nikdo z jejích policistů. Seděla jsem vepředu, Marino a Wesley vzadu.

„Upřímně přiznávám, že nemám moc ráda vyšetřování, které je v kompetenci více orgánů,” řekla jsem Frances Pennové.

„Máte v tom směru bohaté zkušenosti, paní doktorko. Kdo takové vyšetřování zažil, sotva si ho oblíbil.”

„Leda jako trn v patě,” ozval se Marino, Wesley příznačně pomlčel.

„Jak to tedy vypadá?” zeptala jsem se co nejdiplomatičtěji, ale nedošlo jí, co mám na mysli.

„Oficiálně případ spadá do kompetence newyorské policie, ale všechna ta úmorná, mravenčí, časově nároč

ná práce čeká moje lidi. Tak tornu bývá vždycky, když se podílíme na mediálně ostře sledovaném případu.”

„Já jsem u newyorské policie začínal,” připomněl se Marino.

Commander Pennová se na něho letmo podívala do zpětného zrcátka.

„Odešel jsem z téhle stoky z vlastní vůle,” dodal se sobě vlastní diplomacií.

„Znáte tu ještě někoho?” zeptala se ho.

„Většina mládenců, s kterými jsem začínal, je pravděpodobně v důchodu nebo odešla od policie pro invaliditu, pár jich povýšilo, ztloustlo a sedí jako přikovaný u psacího stolu.”

Napadlo mě, zda by Marinovi vrstevníci charakterizovali jeho služební postup stejně.

„Nebylo by na škodu, kdyby ses porozhlédl, kdo tu ještě působí, Pete. Myslím z tvých přátel.”

„Dobrá rada nad zlato.”

„Nechceme tu mít problémy.”

„Těm se stejně nevyhneme,” řekl Marino. „Poldové se na tomhle vydovádějí a tím, co zjistí, budou skrblit. Každý chce být hrdina.”

„To nesmíme připustit,” vedl dál nesmlouvavě svou Wesley.

„V žádném případě,” podpořila jsem ho.

„Když budete něco potřebovat, obraťte se na mě,” nabídla se commander Pennová. „Udělám všechno, co bude v mých silách.”

„Bude záležet na jejich ochotě,” poznamenal Marino.

Dopravní policie, která bděla v rámci metropole nad veřejnou hromadnou dopravou, se organizačně členila na tři části, ona stála v čele zabezpečovací a podpůrné sekce. Zodpovídala za vzdělání, výcvik a kriminalistickou analýzu. Detektivové patřili pod operační sekci a tudíž nespadali do její pravomoci.

„Zodpovídám za počítače, a jak víte, naše policie má nejpropracovanější počítačový systém ve Státech. Protože jsme napojeni na váš elektronický systém vyhledávání pachatelů násilných trestných činů CAIN, mohla jsem vyrozumět vaše pracoviště při Národní akademii FBI v Quantiku tak rychle. Řádně se tak podílím na vyšetřování, není čeho se obávat,” ujistila nás commander Pennová klidným tónem.

„Jak efektivně CAIN v tomto případě reagoval?” promluvil opět Wesley.

„Když jsem se dověděla podrobnosti o téhle vraždě, bylo mi to nějaké povědomé. Zadala jsem údaje do srovnávacího programu a úspěch se ihned dostavil. CAIN mě zasvětil do souvislostí, a proto jsem vás vzápětí vyrozuměla.”

„Předtím jste o Gaultovi vůbec neslyšela?” podivil se Wesley.

„To ano, ale neznala jsem jeho modus operandi.” „Teď ho znáte,” odtušil Wesley.

Commander Pennová zastavila před Newyorským atletickým klubem a odemkla dveře auta.

„Ano, znám,” přisvědčila zachmuřeně.

Zapsali jsme se v opuštěné recepci, příjemná hala byla obložena dřevem a zařízena starožitným nábytkem. Marino na nás nečekal a zamířil k výtahu, věděla jsem proč. Chtěl zatelefonovat Molly, období jeho pošetilé zamilovanosti zdaleka nepominulo a Wesley a já jsme ho momentálně vůbec nezajímali.

„Pochybuju, že je takhle pozdě otevřeno v baru,” řekl mi Wesley, když se zavřely kovové dveře výtahu a Marino stoupal do svého poschodí.

„Určitě není.”

Chvíli jsme se rozhlíželi, jako by se pokud vydržíme dostatečně dlouho — mávnutím kouzelného proutku mohl objevit někdo s láhví a skleničkami.

„Pojďme.” Jemně mě uchopil za loket a vyjeli jsme nahoru.

V jedenáctém patře mě doprovodil ke dveřím mého pokoje, vyvedlo mě to z míry natolik, že jsem napoprvé zasunula plastovou kartu do zámku obráceně. Vzápětí jsem nedokázala správně nasměrovat magnetický pásek a na kulovité klice dál svítil červený puntík.

„Dovolíš?” nabídl se Wesley.

„Myslela jsem, že už to půjde.”

„Nedáme si skleničku na dobrou noc?” zeptal se, když jsem konečně otevřela a rozsvítila v pokoji.

„V tuhle hodinu bychom si měli dát spíš prášek na spaní.”

„Sklenička poslouží stejně.”

Měla jsem skromný, ale hezky zařízený pokoj, odložila jsem cestovní tašku na královsky širokou postel.

„Zdědil jsi členství v klubu po otci?” zeptala jsem se.

Wesley a já jsme nikdy nebyli společně v New Yorku a ve mně hlodal červík, že o něm ještě leccos zajímavého nevím.

„Ano, zdědil. Otec pracoval v New Yorku. Když jsem dospíval, hodně jsem jezdil do centra.”

„Minibar je pod televizorem,” poradila jsem mu. „Potřebuju klíč.”

„To se rozumí.”

Když přebíral kovový klíček z mé natažené ruky, dotkl se jemně prsty dlaně a v očích mu pobaveně zajiskřilo, což mi připomnělo jiné chvíle. Wesley byl svůj a nikomu se nepodobal.

„Chceš do toho led?” Odšrouboval kovový uzávěr z dvoudecilitrové lahvičky Dewar’s.

„Neředěná a v pokojové teplotě mi vyhovuje.” „Nasáváš jako chlap.” Podal mi skleničku.

Sledovala jsem, jak si svlékl černý viněný raglán a dokonale vypracované sako. Sněhobílá košile po celoden ním trmácení zvarhánkovatěl a, odložil podpažní pouzdro s pistolí na prádelník.

„Připadám si beze zbraně divně,” přiznala jsem. Většinou nosím svou osmatřicítku a za dramatičtějších okolností velkorážný browning. Ale zákony státu New York dovolují policistům odjinud a lidem jako já nosit skrytě zbraň jen za přísně vymezených okolností.

Wesley usedl na postel naproti mně, popíjeli jsme a dívali se na sebe.

„V posledních měsících jsme se moc neužili,” řekla jsem.

Přikývl.

„Měli bychom si o tom promluvit,” pokračovala jsem. „Dobře.” Neuhnul očima. „Do toho.”

„A tak. Mám začít.”

„Začal bych, ale možná by se ti nelíbilo, co bych řekl.”

„Vždycky tě ráda poslouchám.”

„Myslím na to, že je první vánoční svátek a já jsem s tebou v hotelovém pokoji,” spustil. „Connie spí doma sama v naší posteli a netěší ji, že jsem tady. A stejně tak to netěší děti.”

„Měla jsem být v Miami. Moje matka je vážně nemocná,” řekla jsem.

Mlčky se podíval stranou, milovala jsem jeho výrazný profil a hru stínů a světel na jeho obličeji.

„Je u ní Lucy a jako obvykle chybím jen já. Umíš si představit, kolik svátků jsem už netrávila v kruhu rodiny?”

„Ano, to si umím představit velmi dobře,” přisvědčil.

„Vlastně nevím, jestli jsem užila svátky, abych nemys

lela na nějaký zapeklitý a zlý případ. Takže ani nezále

želo na tom, jestli jsem s rodinou nebo sama.” „Nauč se tolik sí to nebrat, Kay.”

„Naučila jsem se to natolik, nakolik se to lze naučit”

„Musíš to nechat za dveřmi jako páchnoucí svršky z místa činu.”

Nedařilo se mi to. Neminulo dne, aby paměť nezapracovala a nemíhaly se mi před očima různé obrazy. Vídala jsem obličeje znetvořené zraněním a smrtí, spoutaná těla. Vídala jsem utrpení a zánik života v nesnesitelných detailech, nic mi nezůstalo utajeno. Oběti jsem znala až příliš dobře. Zavřela jsem oči a viděla otisky bosých nohou ve sněhu. Viděla jsem krev ve světlečervené barvě Vánoc.

„Nechci tady strávit Vánoce, Bentone,” vydechla jsem v hluboké depresi.

Cítila jsem, že si ke mně přisedl. Přivinul mě k sobě a chvíli jsme setrvali v objetí. Dotek násobí blízkost.

„Neměli bychom to dělat,” řekla jsem, ale nemohli jsme si pomoci.

„Já vím.”

„Hrozně těžko se o tom mluví.”

„Ano.” Natáhl se k lampě a zhasl.

„Připadá mi to absurdní,” pokračovala jsem. „Když pomyslíš, co všechno jsme spolu viděli, co jsme zažili. Mělo by se nám mluvit snáz.”

„Temné stránky života nezdůvěrní vztah mezi mužem a ženou.”

„Ale ano.”

„Tak proč ses nesblížila s Marinem? Nebo se svým zástupcem Fieldingem?”

„To, že člověk s někým pracovně sdílí hrůzu, ještě neznamená, že s ním nutně skončí v posteli. Ale nedokázala bych se sblížit s mužem, který’ by nechápal, jak to prožívám.”

„Nevím, nevím.” Jeho ruce se zastavily.

„Svěřuješ se Connie?” Jeho manželka nevěděla, že jsme od podzimu milenci.

„Neříkám jí všechno.” „Co jí svěřuješ?”

„O některých věcech neví nic.” Odmlčel se. „O mojí práci mluvím minimálně. Nechci, aby toho moc věděla.” Mlčela jsem.

„Nechci, aby něco věděla kvůli tomu, co to dělá s námi. Měníme barvu, jako když na městech ulpívají saze, jako noční motýli.”

„Bojím se, aby nás příliš nepoznamenala špína, kterou se probíráme. Z toho mám vážně strach.”

„Oprávněně.”

„Myslíš, že je správné nechávat si toho před manželkou tolik pro sebe?” zeptala jsem se tiše, soustředit se bylo čím dál těžší, mé tělo tam, kde se ho dotýkal, hořelo.

„Z jejího hlediska to není správné a nesvědčí to ani mně.”

„Ale domníváš se, že nemáš na vybranou.”

-,Já to vím. Connie chápe, že něco zůstane mimo její dosah.”

„Vyhovuje jí to?”

„Ano.” Natáhl se po skotské. „Dáš si ještě?” „Ano.”

Vstal, a když odšroubovával kovový uzávěr, plech zapraskal. Nalil skotskou do skleniček a opět usedl.

„To je všechno, pokud nechceš přesedlat na něco jiného.,” konstatoval.

„Nepotřebuju ani tolik.”

„Žádáš mě, abych se vyjádřil, jestli to, co děláme, je správné, ale já nemůžu,” řekl. „Nepovím ti to.”

„Já ale vím, že to, co děláme, správné není.”

Polkla jsem doušek, a jak jsem se natáhla k nočnímu stolku, abych odložila skleničku, jeho ruce se pohnuly. Opět jsme se dlouze políbili, Benton neztrácel čas s knoflíčky, tam, kde mu bránily, vklouzly jeho ruce pod ně. Propadli jsme posedlému spěchu, jako by naše oblečení vzplálo a museli jsme se ho co nejdřív zbavit.

Potom závěsy pobledly ranním světlem, vznášeli jsme se mezi vášní a spánkem, v ústech chuť zvětralé whisky. Posadila jsem se a zahalila se do přikrývek.

„Bentone, je půl sedmé.”

Zaúpěl a zakryl si oči paží, jako by ho drsně probudil sluneční svit. Ležel na zádech, zamotaný v prostěradlech, já jsem se zatím osprchovala a oblékla. Teplá voda mi pročistila hlavu, bylo to po letech první sváteční vánoční ráno, kdy v mé posteli ležel ještě někdo jiný než já.

„Nedá se níkam jít,” zamumlal Wesley v polospánku.

Zapnula jsem si kabát. „Musím,” řekla jsem a posmutněle se na něho zadívala.

„Jsou Vánoce.”

„Čekají na mé v márnici.”

„To mě mrzí,” zavrněl do polštáře. „Nevěděl jsem, že se cítíš tak mizerné.”

Newyorský Úřad hlavního soudního lékaře se

o.., nachází na První avenue naproti pseudogotické

W nemocnici z červených cihel jménem Bellevue, pitvy se tam prováděly už velmi dávno. Holé hnědé větve popínavého vína a graffiti hyzdily zdi a železný plot, nadi té černé plastové pytle s odpadky čekaly na špinavém sněhu na odvoz. Uvnitř otlučeného žlutého taxíku vyhrávala vánoční hudba, když zastavoval na třídě zřídkakdy tak poklidné, brzdy zanaříkaly.

„Potřebuju stvrzenku,” řekla jsem ruskému taxikáři, který mi v uplynulých deseti minutách vylíčil, čím stůně svět.

„Na kolik?”

„Na osm dolarů.” Zachovala jsem se štědře. Jsou přece Vánoce.

Přikývl, naškrábal stvrzenku, všimla jsem si na chodníku u plotu Bel levue muže, který mě pozoroval. Neoholený, s dlouhými nepěstěnými vlasy, měl na sobě džínovou bundu podšitou kožešinou, nohavice špinavých kalhot od vojenských maskáčů zastrčené do odřených kovbojských bot. Když jsem vystupovala z taxíku, začal hrát na imaginární kytaru a zpívat.

„Rolničky, rolničky, co to zvoní v nich, maminčiny písničky, Vánoce a sníh…”

„Máte tu ctitele,” upozorníl mě pobaveně taxikář, když mi podával otevřeným oknem stvrzenku.

Odjel a zanechal za sebou oblak výfukových plynů. V dohledu nebyla jiná osoba či auto a úděsné zastaveníčko nabralo na hlasitosti. Pak můj duševně nesvéprávný ctitel vyrazil přímo na mne. Vyděsila jsem se, když vykřikoval „Vánoce, Vánoce!”, jako by mi chtěl svátky buď připomenout, nebo mě z jejich existence obvinit. Vběhla jsem do vestibulu Úřadu hlavního soudního lékaře.

„Někdo mě pronásleduje,” oznámila jsem strážné, která seděla za přepážkou a ostentativně ctila ducha Vánoc. Vyšinutý muzikant přitiskl obličej na skleněnou tabuli ve vstupních dveřích a civěl dovnitř, nos rozplácnutý, tváře nepřirozeně bledé. Otevřel dokořán ústa, obscénně olizoval sklo a energicky pohyboval pánví vpřed vzad, jako by souložil s budovou. Strážná, hřmotná žena s účesem z tenkých, pevně spletených copánků, přešla ke dveřím a zabušila na ně pěstí.

„Přestaň, Benny!” vyštěkla na něho. „Okamžitě odprejskni!” A zlověstně pohrozila: „Nepřej si, abych vyšla ven!”

Benny ustoupil ode dveří. Náhle se proměnil v Nurejeva a vytáčel na opuštěné ulici piruety.

„Jsem doktorka Scarpettová,” představila jsem se strážné. „Očekává mě doktor Horowitz.”

„Šéf vás rozhodně nečeká. Jsou Vánoce.” Zadívala se na mne černýma vševědoucíma očima. „Personálu ve službě velí doktor Pinto. Jestli chcete, pokusím se ho sehnat.” Zamířila na své stanoviště.

„Samozřejmě vím, že jsou Vánoce, ale doktor Horowitz mě tu má přijmout,” řekla jsem a šla jí v patách. Vytáhla jsem peněženku a ukázala jí zlatý odznak hlavní soudní lékařky.

Nezapůsobil na ni. „Už jste tu někdy byla?” „Mnohokrát.”

„Hm. Dneska jsem teda šéfa určitě neviděla. Což ale neznamená, že nepřišel zadem a nenahlásil mi to. Někdy jsou tu šéfíci půl dne, a já nic nevím. Hm. Taktak, nikdo se neobtěžuje se mi hlásit.”

Sáhla po telefonu. „Hm. Ne, pane, já přece nepotřebuju nic vědět.” Volila číslo. „Vůbec nic nemusím vědět, co mně je do toho. Doktor Horowitz? Tady Bonita, stráž objektu. Mám tu doktorku Scarlettovou.” Zarazila se. „To nevím.”

Zadívala se na mne. „Jakže se jmenujete?”

„Scarpettová,” vyslovila jsem zřetelně.

Nepodařilo se jí nezkomolit mi příjmení, ale přiblížila se mu. „Ano, pane, toseví.” Zavěsila a vyzvala mě: „Běžte tamhle a sedněte si.”

Čekárně dominoval šedý nábytek a koberec, na černých deskách stolů spočívaly časopisy, uprostřed se tyčil skromný umělý vánoční stromek. Na mramorové desce se skvěl nápis Taceant colloquia effugiat risus hic locus est urbi mors gaudet succurrere vitae, což znamenalo, že v místě, kde mrtví ochotně pomáhají živým, nelze čekat velké debaty a smích. Naproti mně seděla dvojice Asijců, drželi se pevně za ruce. Nepromluvili, nevzhlédli, Vánoce budou pro ně patrně navždycky spjaty s bolestí.

Přemítala jsem, proč jsou tady a koho asi ztratili, ale

na to druhé jsem odpověď neznala. Ráda bych je nějak utěšila, ale tento dar mi zřejmě nebyl dán. Po všech těch letech jsem nedokázala nic lepšího než sdělit zarmouceným pozůstalým, že smrt byla rychlá a jejich blízký netrpěl. Má slova většinou neodpovídala tak docela pravdě, jak kupříkladu změřit mučivou úzkost ženy, donucené se svléknout za mrazivé noci v opuštěném parku? Dokážeme si vůbec představit, co cítila, když ji Gault pohnal k zamrzlé kašně a natáhl spoušť zbraně?

To, že ji přinutil obnažit se, mi připomnělo jeho bezmeznou krutost a neukojitelnou vášeň po hrách. Nahota nebyla nezbytná. Nemusel jí signalizovat, že zemře o Vánocích zcela opuštěná a nikdo se nedozví, jak se jmenuje. Gault se mohl spokojit s tím, že ji prostě zastřelí. Vytasit glock a usmrtit ji, aniž by pochopila jeho úmysl. Ten parchant!

„Paní a pan Liovi?” Před párem Asijců stanula bělovlasá žena.

„Ano.”

„Uvedu vás, jestli jste připraveni.”

„Ano, ano,” potvrdil muž, manželka se rozplakala.

Žena je odvedla do místnosti, kam dopraví z márnice speciální výtah tělo někoho, koho milovali. Mnozí lidé nevezmou smrt na vědomí, dokud ji nespatří nebo se jí nedotknou. Přestože jsem organizovala či se zúčastnila za léta mnoha identifikací a vystavení zesnulého, neuměla jsem si představit, že bych absolvovala takový rituál coby pozůstalá. A vůbec ne proto, že bych nevydržela poslední letmý pohled na tělesnou schránku blízké osoby za skleněnou přepážkou. Začínala mě bolet hlava, zavřela jsem oči a třela si spánky. Seděla jsem tak dlouho, dokud jsem nevytušila přítomnost druhého člověka.

„Paní doktorka Scarpettová?” Stála nade mnou sekretářka doktora Horowitze, tvářila se ustaraně. „Jste v pořádku?”

„Emily,” vydechla jsem překvapením. „Ano, nic mi neschází, ale nečekala jsem, že se tu dneska s vámi setkám.” Vstala jsem.

„Nechcete tylenol?”

„Děkuju za laskavost, ale jsem v pořádku.”

„Ani já jsem vás tu dneska nečekala,” řekla. „Současná situace -se tu nedá označit za úpině normální. Divím se, že jste se dostala dovnitř a nedotírali na vás novináři.”

„Žádné novináře jsem neviděla,” konstatovala jsem. „Včera večer jich tu bylo pino. Četla jste dnešní Timesy?”

„Neměla jsem příležitost,” odvětila jsem poněkud ne-svá. Leží Wesley pořád v mé posteli? napadlo mě.

„Byl tu zmatek,” popisovala dění Emily, mladá dlouhovlasá bruneta, vždycky oblečená tak střízlivě a prostě, jako by přestoupila do současnosti z jiného věku. „Telefonoval i starosta. Tohle není ta publicita, o kterou město stojí a žádá si ji. Pořád nemůžu uvěřit tornu, že mrtvolu objevil zpravodaj takového deníku.”

V chůzi jsem po ní blýskla očima. „Zpravodaj Timesů?”

„Je to vlastně redaktor nebo něco podobného, jeden z těch bláznů, co běhají pro zdraví za každého počasí. Včera ráno se vydal do parku a namířil si to přes Cherry Hill. V té velké zimě, chumelenici, člověka by tam pohledal. Když se blížil ke kašně, spatřil tu ubohou ženu. Nemusím zdůrazňovat, že nález popsal v dnešních novinách velmi podrobně, lidé šílí strachy.”

Prošli jsme několika dveřmi, načež strčila hlavu do kanceláře hlavního soudního lékaře a ohledupině nás ohlásila. Na doktora Horowitze doléhalo stáří, zhoršil se mu sluch. Jeho kancelář voněla ušlechtilou směsí z mnoha květů, miloval orchideje, africké kopřivy a gardénie, v jeho péči se jim dařilo.

„Dobrý den, Kay.” Vztyčil se za psacím stolem. „Dostaví se ještě někdo?”

„Měl by přijít kapitán Marino.”

„Emily se ho ujme a přivede ho za námi. Pokud ovšem na něj nechcete počkat.”

Věděla jsem, že Horowitz čeká nerad. Tady nebylo času nazbyt. Vedl největší úřad hlavního soudního lékaře v zemi, na ocelových stolech se zde ročně pitvá osm tisíc lidí, což odpovídá počtu obyvatel malého města. Čtvrtinu tvoří oběti vražd, mnohé zůstanou provždycky bezejmenné. New York má takové potíže s identifikací svých mrtvých, že kriminální sekce newyorské policie má služebnu pro pohřešované v Horowitzově budově.

Hlavní soudní lékař zvedl telefon a mluvil s někým, koho neoslovil jménem.

„Je tu doktorka Scarpettová. Jdeme dolů,” řekl.

„Pohlídám kapitána Marina,” ujistila Emily. „To jméno je mi povědomé.”

„Léta spolupracujeme, navíc se od založení Útvaru zvláštního kriminálního vyšetřování FBI při Národní akademii v Quantiku podílí na jeho činnosti,” vysvětlila jsem. „Myslela jsem, že se to jmenuje Útvar vědeckého výzkumu chování, aspoň tak ho zpopularizovaly filmy.”

„FBI zněnila název, ale smysl je tentýž.” Útvar sdružoval malou skupinu agentů, kteří se proslavili analýzou násilných trestných činů, modelováním psychického profilu zločinců a dopadením pachatelů brutálního sexuálního násilí a vražd. Když jsem se nedávno stala poradkyní útvaru pro soudní patologii, myslela jsem, že jsem se s většinou toho, co uvidím, už setkala. Mýlila jsem se.

Slunce pronikalo okny do Horowitzovy kanceláře a odráželo se na skleněných policích a stojanech zapiněných květinami a bonsajemi. Věděla jsem, že orchideje

tu pěstuje ve vlhké tmě koupelny na bidetu, kolem umyvadla a vany, a že doma má skleník. Když jsem spatřila Horowitze poprvé, připomínal mi Lincolna. Oba muži měli vyzáblé, laskavé obličeje poznamenané stínem války, která rozdělila společnost. Nesli tragický úděl jako vyvolení a měli velké, trpělivé ruce.

Sestoupili jsme do terminálu věčnosti newyorského střediska soudního lékařství, jak v jedné z násilím nejvíce prostoupených metropolí v Americe poněkud přepjatě neoficiálně nazývali márnici. Velmi chladný vzduch, který táhl dovnitř z příjmové haly, páchl cigaretami a smrtí. Nápisy na vlhkých zdech žádaly, aby lidé neodhazovali zakrvácená prostěradla, rubáše a obvazový materiál do kontejnerů.

Dovnitř se nesmělo bez gumových přezůvek, platil tu přísný zákaz konzumace potravin a na mnohých dveřích svítily červené nápisy upozorňující na akutní nebezpečí biologické nákazy. Horowitz mi sdělil, že soudní pitvu neznámé ženy, již považujeme za poslední Gaultovu oběť, provede jeden z jeho třiceti zástupců.

Vstoupili jsme do šatny a zastihli doktora Lewise Ra-dera převlečeného do zeleného pitevního kompletu. „Doktorka Scarpettová, doktor Rader, pokud se neznáte, ” představil nás pro jistotu Horowitz.

„My se známe snad odjakživa,” řekl s úsměvem doktor Rader.

„Ano, ovšem, ale naposled jsme se viděli, jestli se nepletu, v San Antonie,” dopinila jsem srdečně.

„No ne! Tak dávno?”

Bylo to u příležitosti zasedání Americké akademie forenzních věd, každoročního setkání lidí jako my, jehož náplň tvoří naše přednášky a demonstrace. Rader vystoupil s bizarním případem usmrcení mladé ženy bleskem. Protože se na oběti našly zbytky roztrhaného oblečení a při pádu na beton si poranila hlavu, byla podrobena soudní pitvě pro podezření ze sexuálně motivovaného zločinu. Přesvědčení policistů vyvrátil Rader tím, že jim ukázal zmagnetizovanou přezku ženina opasku a drobnou popáleninu na jednom chodidle.

Pamatuji si, že mi Rader po své přednášce štědře nalil do obyčejného papírového pohárku whisky Jack Daniel ‘s a debatovali jsme o starých časech, kdy soudní patologové bývali vzácným druhem a já jedinou ženou mezi nimi. Raderovi se blížila šedesátka a kolegové si ho nesmírně vážili. Ale nebyl by dobrým šéfem. Netěšila ho ustavičná válka s byrokracii a politiky.

V rouškách přes nos a ústa, s plastovým hledím a v kapucích jsme vypadali, jako bychom se chystali k letu do vesmíru. Při práci na infikovaném těle, pokud se člověk píchne jehlou nebo řízne, může se nakazit lecčím včetně AIDS, ale větší hrozbu představují infekce, které se přenášejí vzduchem — například tuberkulóza, hepatitida a meningitida. V současné době používáme dvojité rukavice, dýcháme filtrovaný vzduch a halíme se do zelených sálových kompletů a operačních plášťů pro jedno použití. Někteří soudní lékaři jako Rader používají síťové rukavice z nerezavějící oceli, které připomínají kroužkové brnění.

Když jsem si natahovala přes hlavu kapuci, vstoupili dovnitř detektiv O’Donnell, s nímž jsem se v noci na dnešek seznámila, a Marino, zjevně podrážděný a v kocovině. Nasadili si roušky, natáhli rukavice, nikdo se nikomu nepodíval do očí ani nepromluvil. Náš bezejmenný případ spočíval ve výsuvné ocelové přihrádce číslo 121, než jsme vyšli ze šatny, márniční zřízenci tělo vytáhli a umístili na vozík. Pohled na mrtvou nahou ženu na chladné ocelové desce skličoval.

Místa, kde na rameni a vnitřní straně stehen vyrval pachatel tkáň, vypinila hrůznými záplatami sražená temná krev. Oběť měla v důsledku odumření jater zarůžově

lou pleť, což je typické pro podchlazená a zmrzlá těla. Ránu na pravém spánku způsobila velkorážná střela, na první pohled se v kůži zřetelně rýsoval otisk ústí hlavně, Gault přitiskl pistoli k její hlavě a stiskl spoušť.

Muži v zelených kompletech a rouškách odvezli ženu do rentgenové komory, kde naši výzbroj dopinily oranžové plastové brýle. Rader nastavil jalovou výbojku zvanou luma-lite ukrytou v prostém černém pouzdře, modré optické vlákno vytvářelo reagenční paprsky. Umožňovaly našim očím vidět, co by jim jinak zůstalo utajeno, v jemném bílém světle se rozzářily otisky prstů, vlasy a nitky, stopy po drogách a skvrny od spermatu plály jako oheň.

„Zhasněte prosím,” požádal Rader.

Pátral ve tmě luma-litem po těle, objevila se četná vlákna a nabyla podoby rozžhavených tenkých drátků. Rader vybíral pinzetou případné důkazy z ochlupení, nohou, rukou a ze strniště na temeni hlavy. Když zaměřil paprsky na polštářky prstů pravé ruky, jako slunce se žlutě rozzářily drobné šmouhy.

„To vypadá na nějakou chemikálii,” konstatoval Rader.

„Takhle někdy světélkuje sperma.”

„Tohle bude něco jiného.”

„Možná droga koupená na ulici,” vyslovila jsem svou domněnku.

„Vezmeme vzorek,” řekl Rader. „Kyselinu solnou prosím.”

Rader odebral vzorek a pokračoval v prohlídce. Bílý kužel mapoval ženské tělo, nahlédl do temných míst, kde chyběla tkáň, pokračoval po plochém břiše a mírně zvlněných ňadrech. Na ranách a v jejich okolí neobjevil nic cizorodého. To potvrzovalo náš předpoklad, že Gault zavraždil a zohavil neznámou ženu tam, kde byla nalezena, neboť kdyby ji po usmrcení odněkud přepravoval, ulpěly by zejména v zasychající krvi různé drobné částečky. Poranění byla přímo oázami čistoty na těle ženy.

Pracovali jsme ve tmě víc než hodinu, důvěrně jsem se seznámila s celým jejím tělem. Měla bledou pleť, nepotrpěla si na slunění. Byla hubená, s chabě vyvinutým svalstvem, měřila sto sedmdesát centimetrů. Levé ucho měla třikrát, pravé dvakrát propíchnuté, zdobily je cvočky a kroužky ze zlata. Obličej modrooké tmavší blondýny by působil docela příjemně, kdyby si nevyholila hlavu a nebyla mrtvá. Nehty na rukou si nelakovala a očividně si je okusovala až do živého masa.

Zhojené jizvy na čele a na levé temenní kosti svědčily o vážném starším zranění. Jizvy byly rovné, tři až pět centimetrů dlouhé. Na pravé dlani mezi ukazováčkem a palcem se objevila tmavší skvrna, žena patrně vymrštila v obranném reflexu ruku, právě když pistole vystřelila. Zbytky střelného prachu unikly z otvoru vyhazovače nábojnic a nasvědčovaly by sebevraždě, kdyby ovšem to ostatní nedokazovalo něco úpině jiného.

„Podle mého názoru nelze určit, která její ruka byla dominantní,” ozval se někde ve tmě za mnou Horowitzův hlas.

„Pravá ruka je o trochu vyvinutější než levá,” poznamenala jsem.

„Ano, přece jen vypadá na pravačku. S výživou a s hygienou byla na štíru,” řekl Horowitz.

„Tak jako lidi z ulice a prostitutky. Řadil bych ji do téhle kategorie,” soudil O’Donnell.

„Neznám šlapku, co si holí hlavu,” promluvil ze tmy za stolem nakřáplým hlasem Marino.

„Záleží na tom, koho chtěla ulovit,” namítl O’Donnell. „Strážník, který si jí všiml v podzemce, ji nejdřív považoval za chlapa.”

„To už ji provázel Gault,” řekl Marino.

„Provázel ji muž a vy se domníváte, že to byl Gault.”

„Nic se nedomnívám,” zvýšil hlas Marino. „Byla zkrátka s ním. Já toho parchanta vycítím, všude jako by za sebou zanechával smrad.”

„Smrad se táhnul spíš za ní,” řekl O’Donnell.

„Posuňte ji, ano, tak. Výborně, děkuju.” Rader sebral další vlákna, odtělesněné hlasy pokračovaly v debatě ze sametově husté trny.

Nakonec jsem se svěřila se svým míněním. „Připadá mi to dost neobvyklé. Takové množství stop bych předpokládala u oběti, zabalené do špinavé přikrývky nebo přepravované v kufru automobilu.”

„Zřejmě se dlouho nekoupala, taky je zima,” uvažoval nahlas Rader a zaměřil paprsky světla na sotva patrnou jizvičku po očkování proti neštovicím v dětství. „Možná nosila stejné oblečení řadu dní, za jízdy podzemní drahou nebo autobusem na sebe nabrala kdeco.”

Odpovídalo to zbídačelé ženě, kterou aspoň prozatím nikdo nepohřešoval, protože neměla domov, nikdo se o ni nestaral a ani nevěděl, že zemřela. Považovali jsme ji za typickou tragickou postavu ulice, dokud nespočinula na pitevním stole číslo šest, kde čekal soudní stomatolog doktor Graham, aby prozkoumal její chrup.

Širokoplecí mladý muž akademického vzezření, jehož bych spíše řadila mezi profesory lékařské fakulty, slušně vydělával jako zubní chirurg na Staten Islandu. Ale dnes pracoval pro ty, kteří si stěžují oněmělými jazyky, a to za odměnu, z níž nezaplatí ani dnešní cestu taxíkem a oběd. Těla se zmocnila posmrtná ztuhlost a jako zatvrzelé dítě, které nesnáší zubaře, odmítala mrtvá žena spolupráci. Nakonec se doktorovi Grahamovi podařilo rozevřít její čelisti širokým plachým páčidlem. „Vida, veselé Vánoce,” zahalasil a zaměřil na ústa lampu. „Má piná ústa zlata.”

„To je víc než podivné,” vyjádřil se Horowitz jako matematik hloubající nad zásadním problémem.

„To jsou zlaté fóliové výpině.” Graham ukazoval na zlaté výpině ledvinkovitého tvaru sahající k dásni každého předního zubu. „Má je tady, tady a tady. Celkem šest. To je dost vzácné. Vlastně jsem to v této podobě ještě neviděl. A v márnici bych to už vůbec nečekal.”

„Zatraceně, co jsou to ty zlaté fóliové výpině?” zeptal se Marino.

„Něco, co dovede zubaře pěkně nasrat,” odvětil Graham. „Velmi náročný, nevděčný výkon.”

„Pokud vím, kdysi se to požadovalo na stomatologii u závěrečných zkoušek,” řekla jsem.

„Správně.” Graham neustával v práci. „Studenti ta přímo nenáviděli.”

Vysvětlil nám, že zlaté fóliové kohesivní výplně vyžadují, aby lékař vsazoval do zubu zlaté peletky, přičemž sebemenší vlhkost při výkonu způsobí, že výplň vypadne. Když se dílo podaří, bývají výpině velmi trvanlivé, nicméně jsou pracné, náročné na zručnost a drahé.

„Jen málo pacientů si přeje, aby zlato bylo vidět, zejména na vnější straně předních zubů,” dodal.

Zaznamenával veškeré náhrady, extrakce, úpravy a deformace chrupu neznámé ženy. Měla lehce otevřený skus předních zubů, půlkruhovitá mezírka mohla odpovídat zálibě v kouření dýmky, ostatně strážníka na ni upozornilo právě to, že ji měla v ústech.

„Pokud byla chronická kuřačka dýmky, neměla by zuby zažloutlé od tabáku?” zeptala jsem se, ničeho takového jsem si totiž nevšimla.

„Patrně. Ale podívejte, nakolik má narušený povrch zubů — tyto abradované plošky u dásní přímo vyžadovaly zlatou tepanou výplň.” Ukázal na příslušné zuby s klínovými defekty. „Vypadá to, že nejvíc ublížila svým zubům příliš intenzivním čištěním.”

„Jestli si čistila zuby jako blázen desetkrát denně, vy

světluje se tím, proč je nemá zažloutlé od tabáku,” řekl Marino.

„Intenzívní čištění zubů neodpovídá jejím žalostným hygienickým návykům,” poznamenala jsem. „Stav chrupu odporuje všemu ostatnímu, co jsme o ní zjistili.”

„Dokážete určit, kdy si nechala takhle ošetřit zuby?” zeptal se Rader.

„Moc přesně ne,” odpověděl Graham a dál zkoumal chrup. „Ale vypadá to na solidní práci. Všechno je pravděpodobně dílem jednoho stomatologa, zlaté fóliové výplně se ovšem v současné době provádějí ve Státech pouze na západním pobřeží.”

„Jak to víte?” otázal se detektiv O’Donnell.

„Takhle vám ošetří zuby jen lékař, který tento způsob soustavně praktikuje. Já to nedělám. A neznám osobně nikoho, kdo by se tím zabýval. Ale existuje organizace zvaná Americká akademie zlatých fóliových výpiní, sdružuje několik set stomatologů, kteří se pyšní tím, že stále praktikují tuto speciální techniku. Nejvíc jich působí ve státě Washington.”

„Proč se lidé dožadují zlatých výpiní?” zeptal se O’Donnell.

„Zlato dlouho vydrží.” Graham se po něm ohlédl. „Mnoho lidí zneklidní, když má něco dostat do úst. Chemické látky v bílých kompozitních výplních mohou poškodit zubní dřeň. Snáze se znečistí a opotřebují. Leckdo se domnívá, že rtuť způsobuje všechno, počínaje zánětem žlučníku a konče vypadáváním vlasů.”

„Jo, a taky se najdou fandové, co se jim zlato v puse líbí,” dodal Marino.

„Někomu ano,” souhlasil Graham. „Možná k nim patřila.”

To jsem si nemyslela. Tahle žena nepatřila k těm, co dbají na svůj zevnějšek. Podezírala jsem ji, že si nevyholila hlavu, protože je to módní nebo aby tím vyjádři la nějaký postoj. Během interního vyšetření jsem se do

vídala stále víc, byť pro mne byla stále větší záhadou.

Podstoupila chirurgické odnětí dělohy od poševní klenby po vaječníky, měla’ ploché nohy. Objevila jsem také starý intracerebrální krevní výron v čelním laloku mozku, následek úderu, který způsobil zlomeninu lebeční kosti pod viditelnou jizvou.

„Utrpěla patrně před mnoha lety těžké ublížení na těle,” řekla jsem. „Následkem takového poranění hlavy bývá i osobnostní proměna.” Pomyslela jsem na to; že se potuluje světem, a nikdo ji nepostrádá. „Pravděpodobně přerušila kontakty s rodinou a mívá psychomotorické záchvaty.”

Horowitz se obrátil na Radera. „Provedeme co nejdůkladnější toxikologickou analýzu. Ať laboratoř věnuje zvláštní pozornost difenylhydantoinu.”

5 Ve zbývající části dne se nedalo mnoho podniknout. New York slavil Vánoce, laboratoře a většina úřadů nepracovaly. Kráčeli jsme s Marinem

směrem k Central Parku, zastavili jsme se v řecké kavárně, kde jsem vypila kávu, protože jsem nemohla pozřít sousto. Pak jsme nasedli do taxíku.

Wesley nebyl u sebe. Vrátila jsem se do svého pokoje, dlouho jsem stála u okna a vyhlížela do parku na tmavé shluky stromů a černé skály vyčnívající ze sněhu. Nebe halily šedé, těžké mraky. Neviděla jsem kluziště ani kašnu, u níž novinář nalezl zavražděnou ženu. Nebyla jsem na místě činu, když tam spočívalo její tělo, ale prohlédla jsem si fotografie. Gault spáchal příšerný zločin, uvažovala jsem, kde je asi právě teď.

Od začátku své profesionální dráhy jsem zkoumala

bezpočet násílně usmrcených lidí a mnoho případů jsem pochopila lépe, než jsem vypověděla na lavici svědků. Někteří jedinci jsou natolik rozlícení, zfetovaní, vyděšení nebo šílí tak, že dokáží zabít, není těžké to pochopit. I psychopati mají svou zvrácenou logiku. Ale Temple Brooks Gault je nepopsatelný a nerozluštitelný.

Poprvé se střetl s trestním soudnictvím před necelými pěti lety, když popíjel běloruskou vodku u pultu baru v Abingdonu ve státě Virginie. Podnapilý řidič kamionu, který nechoval v lásce zženštilé muže, začal obtěžovat Gaulta, držitele černého pásu v karate. Gault se charakteristicky pokřiveně usmál, neřekl slovo. Vstal, prudce se otočil a kopl řidiče do hlavy. U pultu náhodou sedělo pět polícistů, kteří měli po službě, a patrně jen proto byl Gault zadržen a odsouzen za zabití v afektu.

Ve virginské státní věznici pobyl krátce a dopadlo to dost bizarně. Stal se oblíbencem zkorumpovaného ředitele věznice, který zfalšoval Gaultovu totožnost a umožnil mu útěk. Gault si zakrátko na svobodě vyhlédl chlapce jménem Eddie Heath a zavraždil a zohavil ho velmi podobným způsobem jako ženu v Central Parku. Dále zavraždil mou márniční techničku, ředitele věznice a dozorkyni jménem Helen. Nyní bylo Gaultovi jedenatřicet let.

Za oknem poletovaly vločky sněhu a zastíraly stromy jakoby mlžným závojem. Na cestě zazvonila kopyta, kolem projížděl otevřený kočár se dvěma pasažéry zabalenými do kostkovaných plédů. Bílá stará klisna našlapovala nejistě, a když uklouzla, rozzuřený kočí ji nešvihal bičem. Ostatní koně v nepříznivém počasí smutně přihlíželi, hlavy svěšené, srst nevyhřebelcovanou. Zmocnil se mě hněv, hnula se ve mně žluč, svíral se mi krk. Srdce zběsile bubnovalo. Vtom někdo zaklepal na dveře, rychle jsem se otočila.

„Kdo je?” zeptala jsem se.

Po krátké pauze se ozval Wesley. „Kay?”

Pustila jsem ho dovnitř. Baseballová čepice a ramena raglánu mu sněhem zvlhla. Stáhl si kožené rukavice, zastrčil je do kapes, svlékl kabát, aniž na mne pohlédl.

„Co se děje?” otázal se.

„Hned ti povím, co se děje.” Hlas se mi třásl. „Pojď a uvidíš!” Popadla jsem ho za ruku a odvedla k oknu. „Podívej! Myslíš, že ti zubožení, vysílení koně si aspoň občas odpočinou? Myslíš, že o ně řádně pečují? Že je pravidelně hřebelcují a překovávají? Jsou hrozně staří, na zledovatělých cestách snadnou klopýtnou, podklouznou — a víš, co je čeká, když málem upadnou?”

“Kay…”

„Krutě je zbičují.”

„Kay…”

„Tak proč s tím něco neuděláš?” obořila jsem na něho.

„Co si přeješ, abych udělal?”

„Prostě něco udělej. Svět je piný lidí, kteří nehnou prstem, už toho mám po krk.”

„Chceš, abych napsal stížnost Spolku na ochranu zvířat?” zeptal se.

„Ano,” přisvědčíla jsem. „Napíšu ji taky.”

„Stačí, když se do toho pustíme zítra? Dneska se stejně nikde neúřaduje.”

Dál jsem se dívala z okna, kočí znovu šlehal bičem koně. „Tak dost!” vykřikla jsem.

„Kam se ženeš?” Vyběhl za mnou z pokoje.

Dostihl mě u výtahu. Rázně jsem prošla kolem recepce a bez pláště vyrazila hlavním vchodem z hotelu. Teď sněžilo hustě, na zledovatělých ulicích to klouzalo. Cílem mého hněvu byl starý muž v klobouku, který se krčil na kozlíku. Když spatřil dámu středního věku s vysokým mužem v patách, napřímíl se.

„Je libo projížďka kočárem?” zeptal se zastřeným hlasem.

Klisna ke mně natahovala krk a stříhala ušima, jako by věděla, co bude následovat. Měla zjizvenou srst, šlachy na nohou strhané těžkými podkovami, kalné zarůžovělé oči.

„Jak se jmenuje váš kůň?” otázala jsem se.

„Sněhurka.” Kočí vypadal žalostně a zuboženě jako

jeho kobyla, pohotově odrecitoval jízdní tarify.

„Vaše ceny mě nezajímají,” řekla jsem, muž na mne

unaveně civěl.

Pokrčil rameny. „Tak jak dlouho se račte projíždět?” „To nevím,” odsekla jsem. „Jak dlouho se musím pro

jíždět, abyste zase zbičoval Sněhurku? Chcete z ní o Vá

nocích vymlátit duši’?”

„Jsem na kobylu hodnej,” řekl přitrouble.

„Jednáte s ní krutě a zřejmě se vším, co žije a dýchá,” rozkřikla jsem se na něho.

„Musím se živit,” prohlásil a oči se mu zúžily.

„Jsem lékařka a oznámím to,” pohrozila jsem.

„Cože?” Zařehtal se. „Tak vy jste koňská doktorka?”

Přistoupila jsem ke kozlíku, od mužových nohou zabalených do přikrývky mě dělily centimetry. „Ještě jednou zpráskáte tu klisnu a uvidíte,” pronesla jsem ledově klidným tónem, který si vyhrazuji pro nenáviděné lidi. „Ten muž za mnou vás bude sledovat. Tamhle z toho okna…” Ukázala jsem. „Jednoho dne se probudíte a zjistíte, že jsem koupila firmu, co tohle provozuje, a dala vám padáka.”

„Tuhle firmu nekoupíte.” Zvědavě se zadíval na Newyorský atletický klub.

„Nic jste nepochopil,” vzdychla jsem.

Zavrtal bradu do límce burnusu a ignoroval mě.

Když jsem se vrátila do svého pokoje, mlčela jsem, Wesley taky nepromluvil. Snažila jsem se zhluboka dýchat, ale ruce se mi nepřestávaly třást. Wesley přešel k min ibaru a nalil nám po skleničce whisky, nato mě usa dil na postel, podepřel několika polštáři, svlékl raglán a přehodil mi ho přes nohy.

Zhasl a přisedl ke mně. Chvíli mi masíroval šíji, dívala jsem se z okna. Šedivá mračna ztěžklá sněhem nepůsobila depresivně, tak jako když se nebe zatáhne před deštěm. Přemítala jsem, proč ten rozdíl, proč se sníh zdá jemnější a déšť nepříjemnější a studenější.

V Richmondu byla tehdy o Vánocích, když policie našla křehké nahé tělo Eddieho Heathe, vlezlá Zima a pršelo. Seděl opřený o kontejner za opuštěnou budovou se z větší části zabedněnými okny, a ačkoli už nikdy nenabyl vědomí, nebyl ještě mrtvý. Gault ho přepadl u velkoprodejny potravin, kam ho poslala matka koupit konzervu polévky.

Nikdy nezapomenu na ten bezútěšný špinavý kout, kde chlapce našli, na Gaultovu záměrnou krutost, s níž vedle něho naaranžoval malou tašku s konzervou smetanové žampionové polévky a tyčinkou Snickers, kterou si chlapec koupil před smrtí. Detaily působily tak výmluvně, že i policista z Henrika se rozplakal. Vybavila jsem si Eddieho poranění a stisk jeho teplé ruky, když jsem ho vyšetřovala na jednotce intenzívní péče pro děti a mládež, než ho odpojili od přístrojů, zajišťujících základní životní funkce.

„Panebože,” vydechla jsem ve zšeřelém pokoji. „Panebože, všechno mě tak ničí.”

Wesley neodpověděl. Vstal a se sklenicí v ruce se díval z okna.

„Ničí mě krutost. Ničí mě lidi, kteří bičují koně a zabíjejí chlapce a ženy trpící následky poranění hlavy.”

Wesley se neotočil. „Jsou Vánoce,” pronesl tiše. „Měla bys zatelefonovat rodině.”

„Máš pravdu. Přesně to potřebuju, aby mě přešla skleslost.” Vysmrkala jsem se a sáhla po telefonu.

V domě mé sestry v Miami se nikdo nehlásil. Zavrta

la jsem v kabelce, vylovila adresář a vyťukala číslo nemocnice, v níž matka leží několik týdnů. Sestra na jednotce intenzivní péče mi sdělila, že Dorothy je u matky, a šla pro ni.

„Ahoj.”

„Veselé Vánoce,” popřála jsem svému jedinému sourozenci.

„Zní to trochu ironicky, když uvážíš, kde právě jsem. Tady rozhodně není nic veselého, což bys pochopila, kdybys to tu viděla.”

„Vím dost dobře, jak vypadá jednotka intenzivní péče,” řekla jsem. „Kde je Lucy a jak se má?”

„Vydala se s kamarádkou někam na návštěvu. Vyložily mě tady a asi za hodinu se pro mě zase zastaví. Pak se vypravíme na mši. Nevím, jestli s námi půjde ta kamarádka, není katolička.”

„Lucyina kamarádka se jmenuje Janet a je moc milá.” „Nepletu se jí do toho, s kým se stýká.”

„Jak se daří matce?”

„Pořád stejně.”

„Co znamená stejně?” Věděla, jak mi hrát na nervy.

„Dneska jí odsávali hleny. Po odborné stránce tomu nerozumím, ale jistě si umíš představit, jak příjemný je pohled na člověka, který si potřebuje odkašlat a nevydá žádný zvuk, protože mu z krku trčí ta strašná trubice. Dneska vydržela bez plicní ventilace jen pět minut.”

„Ví, co je za den?”

„Ale ovšem,” pronesla s nádechem zlověstnosti. „To se rozumí. Dala jsem jí na noční stolek malý stromek. Usedavě se rozplakala.”

Píchlo mě na prsou.

„Kdy se sem dostaneš?” pokračovala.

„Nevím. Momentálně se nemůžeme hnout z New Yorku.”

„Uvědomila sis někdy, Katie, že jsi věnovala větší část

života mrtvým lidem?” Její tón nabyl na pichlavosti. „Tvoje vztahy k mrtvým převažují nad…”

„Dorothy, řekni matce, že jí přeje všechno nejlepší její milující dcera. A Lucy a Janet vyřiď, že se pokusím ještě dneska večer nebo zítra brnknout.”

Zavěsila jsem.

Wesley stál pořád u okna, zády ke mně. Věděl o složitosti mých rodinných vztahů.

„Cítím s tebou,” řekl laskavě.

„Chovala by se stejně, kdybych tam byla s ní.”

„Chápu. Vtip je v tom, že jsi tam měla být, zrovna jako já doma.”

Když se zmínil o svém domově, mírně mě to rozhodila, protože jeho a můj domov není jeden a tentýž. Vrátila jsem se v duchu k případu, a když jsem zavřela oči, spatřila jsem ženu, která vypadala jako figurína z výkladní skříně bez šatů a paruky. Měla jsem před očima její strašlivé rány.

„Koho vlastně vraždí, když vraždí tyhle lidi?” obrátila jsem se na Bentona.

„Sebe,” řekl. „Gault zabíjí sám sebe.”

„To přece nevystihuje všechno.”

„Ne, jen část problému.”

„Pro něho je to něco jako sport,” usoudila jsem. „I to je pravda.”

„Co jeho rodina? Víme o ní něco víc?”

„Ne.” Stále se ke mně neotočil. „Matka a otec žijí ve zdraví u Beaufortu, v Jižní Karolíně.”

„Přestěhovali se z Albany?”

„Pamatuješ si na tamní záplavy?”

„Ano. Byla to hotová potopa.”

„Jižní Georgii to prakticky odplavilo. Patrně to Gaultovy vyhnala a usadili se u Beaufortu. Myslím, že taky hledali větší soukromí.”

„To si umím představit.”

„Sotva. Kolem jejich domu jezdily autobusy s turisty. Novináři jim klepali na dveře. Nadále nespolupracují s úřady. Opakovaně jsem se pokoušel je vyslechnout, ale odmítají.”

„Ráda bych věděla něco víc o Gaultově dětství.”

„Vyrůstal uprostřed obrovských rodinných plantáží, na nichž pěstovali převážně pekanové ořechy, ve velkém bílém hrázděném domě. V nedaleké továrně se pak vyráběly oříškové cukrovinky a kandovalo se ovoce, výrobky se prodávaly od kiosků po restaurace převážně na jihu. Co se dělo v domě za časů, kdy tam vyrůstal Gault, nevíme.”

„Co jeho sestra?”

„Domnívám se, že pořád žije někde na západním pobřeží. Nemůžeme ji najít a promluvit s ní. Ostatně by se s námi asi taky nechtěla bavit.”

„Je pravděpodobné, že by s ní Gault navázal kontakt?”

„Těžko říct. Podle dosavadních zjištění nic nenasvědčuje tomu, že si byli nějak zvlášť blízcí. Taky se nezdá, že se Gault za celý život s někým normálně lidsky sblížil.”

,,Co jsi dneska dělal?” Můj hlas zjemněl, uvolnila jsem se.

„Debatoval jsem s několika detektivy a hodně jsem se procházel.”

„V zájmu zdraví, nebo pracovně?”

„Spíš z druhého důvodu, ale vlastně z obou. Mimochodem, Sněhurka je pryč. Kočí právě odjel s prázdným kočárem. A nesešvihal ji.”

Otevřela jsem oči. „Pověz mi o svých procházkách prosím.”

„Prošel jsem oblast mezi stanicí podzemní dráhy Osmdesátá první ulice, kde Gaulta spatřili s obětí, a Ramble. Podle počasí a zvolené trasy to cestičkami Central Parku trvá nějakých pět až deset minut.”

„Nevíme, jestli tam šli.”

„Víme zkrátka kulový,” řekl a dlouze, znaveně si povzdechl. „Podařilo se odtud získat pár odlitků šlépějí. Jenže je tam tolik šlápot, otisků kopyt, psích pracek a bůhví čeho ještě. Respektive bylo.” Odmlčel se, sníh za sklem šrafoval tmu.

„Patrně si myslíš, že tu Gault bydlí.”

„Tahle stanice podzemky nepatří k průjezdním. Je to cílová stanice. Vystupují v ní lidé, kteří bydlí na Upper West Side, a ti, co vyhledávají tamější restaurace, muzea nebo akce pořádané v parku.”

„Právě proto si nemyslím, že tu Gault bydlí,” namítla jsem. „Ve stanicích jako Osmdesátá první a těch poblíž se pravděpodobně neustále potkávají titíž lidé. Kdyby Gault patřil k místním a jezdil pravidelně podzemkou, strážníkovi, který zjišťoval jeho totožnost, by byl od vidění aspoň povědomý.”

„To je dobrý postřeh,” uznal Wesley. „Zdá se ovšem, že Gault oblast, kde se rozhodl spáchat trestný čin, znal. Ale podle všeho se v ní nikdy déle nezdržoval. Jak to, že se tu tedy tak dobře vyznal?” Otočil se ke mně.

V pokoji se nesvítilo, Benton se temně rýsoval na mramorovaném pozadí šedého nebe a sněhu. Připadal mi hubenější, kalhoty na něm visely, opasek si zapnul o dírku těsněji:

„Spadl ses,” poznamenala jsem.

„Těší mě, že sis toho všimla,” pronesl ironicky.

„Znám jen tvoje obnažené tělo,” řekla jsem věcně. „A to se mi moc líbí.”

„Podle mě na tom záleží snad právě jen v takových situacích.”

„Ne. Řekni mi, o kolik jsi zhubl a proč?”

„Nevím o kolik. Nikdy se nevážím. Občas se zapomenu najíst.”

„Jedl jsi dneska?” zeptala jsem se, jako bych byla jeho chůvou.

„Ne.”

„Tak si oblékni kabát,” vyzvala jsem ho.

Šli jsme podél parku a drželi se za ruce, neumím posoudit, jestli na nás bylo vidět, že nás spojuje láskypiný vztah. Lidé, a venku jich nebylo mnoho, nám neviděli do tváří a nestarali se o nás. Na chvíli mi bylo lehko u srdce, vločky sněhu nalétaly na bílý příkrov, znělo to, jako by prudce dopadaly na tabule skla.

Ušli jsme hodný kus cesty mlčky, přemýšlela jsem o své rodině v Miami. Než skončí den, nejspíš tam ještě zatelefonuji, a dostane se mi odměny v podobě dalších stížností. Nepotěšila jsem je, protože jsem neudělala, co si přáli. Kdykoli mi v tom zabránil případ, podrážděně jsem je chtěla hodit za hlavu, jako by se ode mne dožadovali nějaké špatnosti, něčeho nemorálního. Popravdě řečeno, největší starost mi dělala Lucy, kterou miluji jako vlastní dceru. Matce se nikdy nezavděčím a Dorothy nemám ráda.

Přitiskla jsem se k Bentonově paži. Uchopil i mou druhou ruku, přivinula jsem se k němu. Oba jsme měli kšiltovky, což komplikovalo líbání. Ustoupili jsme tedy na chodníku do tmy, otočili jsme čepice štítky dozadu jako výrostci a tím se problém vyřešil. Rozesmála nás, jak vypadáme.

„Na ne, škoda že nemám foťák!” Wesley se řehtal na celé kolo.

Otočila jsem čepici opět kšiltem dopředu, jako bychom se měli spolu fotografovat. Uvědomila jsem si, že náš vztah odporuje zákonu, a mé veselí pohaslo. Kráčeli jsme dál.

„Takhle to nemůže dlouho pokračovat, Bentone,” řekla jsem.

Mlčel.

„V každodenním životě jsi zodpovědný manžel a otec,

jenže jen spolu někam vytáhneme paty, všechno je jinak.”

„Jak se s tím vyrovnáváš?” zeptal se opět s napětím v hlase.

„Asi jako většina lidí, kteří prožívají takový vztah. Sužuje mě vina, hanba, strach, smutek. Pobolívá mě hlava a hubnu.” Odmlčela jsem se. „Ale s tebou na všechno zapomenu.”

„Žárlíš?”

Zaváhala jsem. „Zakazuju si to.”

„Citu neporučíš.”

„Ale ano. Děláme to oba, když pracujeme na případech, jako je tenhle.”

„Žárlíš na Connie?” naléhal.

„Vždycky jsem ji měla ráda, považuju ji za báječnou ženu.”

„Ale žárlíš na to, co nás spojuje? Bylo by to pochopitelné…”

Přerušila jsem ho. „Proč na mě tlačíš, Bentone?”

„Protože musíme vzít skutečnost na vědomí a nějak se s ní vyrovnat.”

„Dobrá, tak mi něco pověz. Když jsem žila s Markem, tvým parťákem a nejlepším kamarádem, žárlil jsi?” Neodpověděl hned.

„Lhal bych, kdybych nepřiznal, že jsi mě vždycky přitahovala. Silně přitahovala,” řekl konečně.

Přenesla jsem se do časů, kdy Mark, Wesley a já jsme prožívali spoustu věcí společně. Pátrala jsem po sebemenším náznaku toho, co právě řekl. Nic se mi nevybavilo. Když jsem žila s Markem, soustředila jsem se pouze na něho.

„Odpovídám ti upřímně,” pokračoval Wesley. „A teď se vraťme k tobě a Connie. Potřebuju to vědět.”

„Proč’?”

„Potřebuju vědět, jestli se můžeme společně scházet.

Jako dřív, kdy jsi přijela na návštěvu, stavila ses na večeři. Connie se mě v poslední době ptá, proč se u nás neukážeš.”

„Jinými slovy se bojíš, že tě podezřívá.” Uvažovala jsem vztahovačně.

„Říkám jen, že se o tobě zmínila. Má tě ráda. Ví, že hodně pracujeme spolu, a přemýšlí, proč tě čím dál míň vídá.”

„Chápu, že se nad tím pozastavila,” připustila jsem. „Co s tím uděláme?”

Navštěvovala jsem často Bentonův dům a pozorovala, jak se chová k dětem a manželce. Vybavily se mi úsměvy, narážky a doteky, které se vymykaly mému chápání, když jsem jako přítelkyně rodiny nahlédla do jejich světa. Jenže tehdy to bylo jiné, neboť jsem milovala Marka, a ten je teď mrtev.

Vyvinula jsem svou ruku z Bentonovy. Prolétl kolem nás žlutý taxík a rozstříkl sníh, světlo v oknech luxusních domů působilo hřejivě. Pod železnými lucernami v parku se přízračně třpytila bílá sněhová pokrývka.

„Nedokázala bych to,” hlesla jsem.

Vykročili jsme po Central Park West.

„Je mi líto, ale nemohla bych teď být ve společnosti vás obou,” dodala jsem.

„Tvrdila jsi, že umíš poručit svým citům.”

„Ty to máš snazší, protože v mém životě neexistuje nikdo jiný.”

„Budeš to muset podstoupit. Dokonce i kdybychom se vším skoncovali, budeš se muset stýkat s mojí rodinou. Pokud budeme dál spolupracovat a zůstaneme přáteli.”

„Dáváš mi ultimátum.”

„Tak to nemyslím.”

Přidala jsem do kroku. Od chvíle, kdy jsme se poprvé milovali, jsem si mnohonásobně zkomplikovala život. Plně jsem si to uvědomovala. Viděla jsem na pitev ním stole nejednoho nebohého pošetilce, který se zapletl s někým, koho vázalo manželské pouto. Lidé ničili sebe i jiné. Duševně onemocněli a rozváděli se.

Minuli jsme známou Tavern on the Green. Zadívala jsem se na dům Dakota, před nímž byl v roce 1980 zavražděn John Lennon. Tato stanice podzemní dráhy se nacházela blízko Cherry Hill, uvažovala jsem, jestli Gault, poté co opustil park, nenastoupil do vlaku právě tady. 8. prosince 1980 večer jsem jela domů od soudu a slyšela z rádia, že Lennona zastřelil jakýsi nýmand, který měl u sebe kultovní knihu Kdo chytá iJ žitě.

„Tamhle bydlel Lennon, Bentone,” řekla jsem.

„Vím, pachatel ho zastřelil u vchodu.”

„Co když to místo Gaulta nějak přitahovalo?” „To mě nenapadlo,” odvětil po chvíli.

„Neměli bychom to uvážit?”

Mlčky se díval na pískovcové zdi, tepaná zábradlí a měděné lišty Dakoty.

„Asi bychom měli uvažovat o všem možném,” řekl.

„Gault byl v době Lennonova zavraždění teenager. Podle toho, co se našlo v Gaultově bytě v Richmondu, dával ovšem přednost klasické hudbě a jazzu. Nepamatuju si, že by měl doma nějaké album Lennona nebo Beatles.”

„Pokud se zajímal o Lennona, pak určitě ne jako fanda jeho muziky,” usoudil Wesley. „Gaulta by spíš fascinoval ten senzační zločin.”

Šli jsme dál. „Nemáme dost lidí, abychom mohli položit otázky, na které chceme znát odpovědi.”

„Na to bychom potřebovali veškerou zdejší policii. Možná celou FBI.”

„Neměli bychom zjistit, jestli se někdo, kdo odpovídá jeho popisu, nepotloukal kolem Dakoty?” uvažovala jsem nahlas.

„Klidně tam mohl i bydlet,” sarkasticky pronesl Wesley. „Nikdy neměl nouzi o peníze.”

Za Americkým přírodovědným muzeem jsme narazili na restauraci Scaletta se zasněženými růžovými markýzami, překvapilo mě, že zářila světlem a ozýval se odtud tlumený hluk. Pár v kožiších vstoupil dovnitř a mě napadlo, že bychom je mohli následovat. Dostala jsem hlad a Wesley by neměl dál hubnout.

„Jsi pro tenhle podnik?” zeptala jsem se.

„Všemi deseti. Nejsou Scalettovi tvoji příbuzní?” zažertoval.

„Sotva.”

U vchodu nás vrchní číšník informoval, že restaurace je zavřená.

„Ale nevypadá to tak,” namítla jsem, náhle na mne padla únava a nechtělo se mi táhnout se dál pěšky.

„Bohužel tomu tak je, signoro,” pravil malý plešatý muž ve smokingu se světlečervenou šerpou. „Koná se tady soukromý večírek.”

„Kdo je Scaletta?” zeptal se ho Wesley.

„Proč vás to zajímá?”

„Je to zvláštní jméno, podobá se mému,” řekla jsem. „A vy se jmenujete?”

„Scarpettová.”

Zadíval se pozorně na Wesleyho a zrozpačitěl. „A tak, ovšem. Ale dneska večer vás, zdá se, provází jiný pán, že?”

Zaraženě jsem na něho civěla. „Kdo by mě měl podle vás provázet?”

„Signor Scarpetta. Byl pozván. Omlouvám se, netušil jsem, že patříte k jeho společnosti…”

„Kdo byl kam pozván?” Nechápala jsem, o čem mluví. Mé jméno nepatří k běžným. Nikdy jsem se nesetkala s žádnými Scarpettovci, ani v Itálii.

Vrchní číšník váhal. „Vy nejste spřízněna s panem Scarpettou, co sem často chodí?”

„S panem Scarpettou?” Zneklidněla jsem.

„Ano. V poslední době nás hojně navštěvuje. Je to vítaný host. Pozvali jsme ho na náš vánoční večírek. Tak vy nejste jeho přátelé?”

„Povězte mi o něm něco,” požádala jsem.

„Je to mladý muž. Hodně utrácí.” Vrchní číšník se usmál.

Probudil Wesleyho zájem. „Mohl byste ho blíž popsat?” požádal.

„Uvnitř je početná společnost, pochopte. Zítra znovu otvíráme…”

Wesley mu diskrétně ukázal svůj odznak. Muž zachoval klid.

„Samozřejmě.” Choval se zdvořile, ale ne ustrašeně. „Najdu vám stůl.”

„Nene, není třeba,” zareagoval Wesley. „Ale potřebujeme se dovědět něco víc o muži, který se vám představil jako Scarpetta.”

„Jen račte dál.” Pokynul nám. „Nemusíme debatovat vstoje. Posaďte se a najezte se u nás. Jmenuju se Eugenio.”

Zavedl nás ke stolu v koutě, pokrytému růžovým ubrusem a vzdálenému od hostů ve společenském odění, kteří téměř zapinili sál. Popíjeli, jedli, rozmlouvali a smáli se, italská kadence a gesta se nezapřely.

„Nemáme už bohužel úpiné menu,” omlouval se Eugenio. „Můžu nabídnout costoletta di vitello griglia nebo polo ctl limone, možná s trochou cappellini primavera nebo rigatoni can broccolo.”

Kývli jsme na všechno a navíc jsme si objednali láhev Dolcetto D’ Alba, které jsem si oblíbila, ale málokde bylo k dostání. Eugenio pospíšil pro víno, moje mysl se pomalu dostředivě vracela k jedinému tématu a strach ochromoval srdce.

„Ani to nevyslovuj,” řekla jsem Wesleymu.

„Nemám nic takového v úmyslu.”

Nebylo třeba. Restaurace byla velmi blízko stanici podzemní dráhy, kde strážník spatřil Gaulta. Ten si všiml restaurace Scaletta kvůli jménu. Připomnělo mu mě, protože na mne pravděpodobně dost myslel.

Eugenio se bleskově vrátil k našemu stolu s láhví objednaného vína. Odloupl fólii a během řeči pracoval vývrtkou na zátce. „Prosím, ročník 1979, velmi lehké víno. Lehčí než beaujolais.” Vytáhl zátku a nalil mi trochu na ochutnávku.

Přikývla jsem a vrchní číšník napinil naše sklenice. „Posaďte se, Eugenio,” vyzval ho Wesley. „A napijte se s námi. Povězte nám o panu Scarpettovi.”

Pokrčil rameny. „Vím jen tolik, že poprvé se tu objevil před několika týdny. Předtím jsem ho tu nikdy neviděl. Když dovolíte, byl dost zvláštní.”

„V jakém smyslu?” zeptal se Wesley.

„Zvláštně vypadal. Měl zrzavé, vlastně spíš načervenalé vlasy, byl štíhlý a zvláštně se i oblékal. Pamatuju ho v dlouhém černém koženém plášti, pantalonech a tričku.” Obrátil oči v sloup a opět pokrčil rameny. „Představte si to — modelové kalhoty, střevíce Armani a k tomu tričko. Navíc nevyžehlené.”

„Byl to Ital?” zeptala jsem se.

„Kdepak. Někoho možná oblafl, ale mě ne.” Eugenio zavrtěl hlavou a nalil si víno. „Byl to Američan. Ale možná umí italsky, protože se díval do italské verze jídelního lístku. A taky si objednával jídla italskými názvy. A poměrně plynně.”

„Jak vyrovnával účet?” dotázal se Wesley.

„Platební kartou.”

„A na platební kartě stálo jméno Scarpetta?” dedukovala jsem.

„Ano, určitě. Křestní jméno chybělo, bylo tam jen K. Tvrdil. že se jmenuje Kirk. To zase nezní moc italsky.” Usmál se a pokrčil rameny.

„Podle vás se tedy choval přátelsky,” vyzvídal dál Wesley, zatímco jsem vstřebávala předchozí informace.

„Někdy se choval velmi přátelsky, jindy to moc přátelsky nevypadalo. Pokaždé si s sebou přinesl něco na čtení. Nejčastěji noviny.”

„Býval sám?” zeptal se Wesley.

„Zásadně.”

„Jakou měl platební kartu?” zajímala jsem se. Zamyslel se. „American Express. Myslím, že zlatou.” Podívala jsem se na Wesleyho.

,Máš u sebe svoji?” zeptal se mě.

„Ano, aspoň doufám.”

Vytáhla jsem peněženku. Karta tam nebyla.

„Tohle nechápu.” Cítila jsem, že se červenám až ke kořínkům vlasů.

„Kdy jsi s ní naposled platila?”

„Nevím.” Nevycházela jsem z údivu. „Moc ji nepoužívám. Leckde ji neberou.”

Zmlkli jsme. Wesley se napil vína a rozhlížel se po jídelně. Nehnutě jsem seděla, vnitřní zmatek vystřídala obava. Proč by Gault chodil sem a vydával se za mne? Jestli má mou zlatou kartu, kdy, kde a jak ji získal? Zatímco jsem se ptala sama sebe, vzklíčilo ve mně zlověstné podezření. Quantico.

Eugenio vstal, aby dohlédl na přípravu našeho jídla. Krev mi hučela v hlavě. „Na podzim jsem svěřila kartu Lucy, Bentone.”

„Po nástupu na stáž u nás?” Zamračil se.

„Ano. Dala jsem jí kartu, když vystřídala univerzitu za akademii v Quantiku. Věděla jsem, že bude pendlovat sem tam, navštěvovat mě, na prázdniny poletí do Mi a-mi a podobně. Dala jsem jí kartu American Express, hlavně aby měla na letenky a na jízdenky.”

„A od té doby jsi kartu neviděla?” Tvářil se pochybovačně.

„Popravdě řečeno jsem na ni nepomyslela. Používám hlavně MasterCard a Visa, ostatně platnost karty American Express vyprší někdy v únoru. Předpokládala jsem, že ji do tě doby bude Lucy používat.”

„Radši jí zatelefonuj.”

„Zatelefonuju.”

„Jestli ji nemá, Kay, pak se obávám, že ji Gault získal z říjnové krádeže v přísně střežených prostorách Útvaru technického výzkumu.”

Přesně toho jsem se obávala.

„Co tvoje účty?” vyptával se znepokojeně. „Nevšimla sis v posledních měsících nějakých podivných výběrů a plateb?”

„Ne. V říjnu a listopadu se z nich nečerpaly žádné prostředky.” Chvilku jsem přemýšlela. „Zrušíme kartu, nebo se pokusíme přes ni k němu dostat?”

„Vystopovat ho přes kartu nebude snadné.”

„Kvůli bankovnímu tajemství, ovšem.”

Wesley zaváhal. „Uvidím, co se dá dělat.”

Eugenio se vrátil s naším jídlem. Prý mezitím žhavil paměť a vybavilo se mu ještě něco.

„Myslím, že tu byl naposled ve čtvrtek večer.” Počítal na prstech. „Před čtyřmi dny. Oblíbil si bistecca a carpaccio. Uf, Okamžíček. Ano, poručil si funghi e carcio

fi a cappellini. Bez omáčky. Jen s máslem. Pozvali jsme ho na večírek. Pořádáme ho každý rok z vděčnosti k našim přátelům a vybraným hostům.”

„Kouřil?” zeptal se Wesley.

„Ano.”

„Vzpomenete si co?”

„Ano, hnědé cigarety. Nat Shermans.”

„Co pil?”

„Potrpěl si na drahou skotskou a archivní vína.” Ohrnul nos. „Má ovšem trochu snobský vkus. Myslí si, že víno umějí vypěstovat jen Francouzi.” Eugenio se roze smál. „Takže si obvykle dával Cháteâu Carbonnieux nebo Chateau Olivier, a ne mladší ročník než 1989.”

„Pil jen bílé víno?” zeptala jsem se.

„Ano, červené nikdy. Červeného by se nedotkl. Jednou jsem mu poslal sklenici jako pozornost podniku, a on ji vrátil.”

Eugenio a Wesley si vyměnili navštívenky a nezbytné doplňující informace, načež vrchní číšník opět věnoval pozornost dění na večírku, společnost se mezitím rozrostla.

„Kay, umíš si to, co jsme se právě dověděli, logicky vysvětlit nějak jinak?” obrátil se na mne Wesley.

„Ne,” odpověděla jsem. „Popis toho muže odpovídá Gaultovi. Všechno vypadá na Gaulta. Proč mi tohle dělá?” Můj strach se měnil v zuřivost.

Wesley mě upřeně pozoroval. „Uvažuj. Nestalo se v poslední době něco, s čím by ses mi měla svěřit. Neměla jsi podivné telefonáty, neočekávané dopisy, nějaké potíže?”

„Žádné podivné telefonáty, žádné potíže. Tu a tam mi přijde anonym, ale to je při mé profesi běžné.”

„Jinak nic? A co alarm? Nespustil někdy zdánlivě bez příčiny?”

V zamyšlení jsem zavrtěla hlavou. „Tenhle měsíc naopak zastávkoval, ale kvůli banalitě. A taky nevěřím, že se Gault zdržoval v Richmondu.”

„Musíš teď být moc a moc opatrná,” nabádal mě Benton téměř podrážděně, jako bych si snad počínala lehkomyslně.

„Vždycky jsem moc a moc opatrná,” řekla jsem.

Na druhý dne se New York opět pustil do práce,

vytáhla jsem Marina na oběd k Tatou, protože

jsme oba potřebovali trochu pookřát před schůzkou s commander Pennovou v Brooklyn Heights.

Mladý muž tam hrál na harfu a většinu stolů obsadili dobře oblečení muži a ženy, kteří pravděpodobně věděli velmi málo o opravdovém životě za hranicemi nakladatelských počinů či dalekosáhlých obchodních transakcí, které pohlcovaly celé jejich dny.

Žasla jsem, jak jsem si v takovém prostředí připadala cizí. A osamělá, když jsem se podívala přes stůl na Marinovu lacinou kravatu a zelené manšestrové sako, na skvrny od nikotinu na širokých zvarhánkovatělých nehtech. Ačkoli mě těšila jeho společnost, nemohla jsem se s ním podělit o své niterné úvahy. Nerozuměl by mi.

„Napadá mě, že by sis možná dala ráda k obědu sklenici vína, Kay,” řekl Marino a mrkl na mne. „Jen si dopřej. Řídím já.”

„Ne. Vezmeme si taxi.”

„Fakt je, že když člověk neřídí, není důvod se trochu neuvolnit.”

„Jinými slovy by sis taky dal rád sklenici vína.”

„Nepohrdnu,” přiznal, právě se k nám blížila servírka. „Co tu rozlejváte, aby to stálo za ochutnání?” zeptal se ji.

Zachovala se profesionálně, neurazila se a citovala zpaměti z impozantního nápojového lístku, který Marina vyvedl z konceptu. Doporučila jsem mu cabernet Beringer, který jsem považovala za vhodný pro oba, dál jsme si objednali čočkovou polévku a špagety po boloňsku.

„Ta mrtvá mě dožene k šílenství,” spustil Marino, sotva se Servírka vzdálila.

Naklonila jsem se nad stůl a požádala ho, aby ztišil hlas.

Taky se naklonil a prohlásil: „Přece se na ní neupnul jen tak bezdůvodně.”

„Nejspíš se na ni upnul jen proto, že tam prostě byla,” řekla jsem trochu nerudně. „Oběti pro něho nic neznamenají.”

„Teda podle mě je v tom tentokrát něco víc. Taky by mě zajímalo, co toho zasranýho hajzla přivedlo do New Yorku. Myslíš, že se s ní seznámil v muzeu?”

„Kdo ví,” řekla jsem. „Možná víc pochopíme, když se tam podíváme.”

„Platí se tam vstupný?”

„Na tematické výstavy ano.”

„Měla sice pinou pusu zlata, ale nevypadala, že u sebe měla před smrtí moc prachů.”

„Divila bych se, kdyby tomu bylo jinak. Ona i Gault se nějak do muzea dostali. A viděli je spolu odcházet.”

„Třeba ji potkal dřív, vzal ji tam a zaplatil za ni vlezný.”

„Doufám, že nám pomůže, když zjistíme, nač se tam díval,” řekla jsem.

„Vím, nač tam čuměl, gauner jeden. Na žraloky.”

Jídlo bylo vynikající a v restauraci by se dobře sedělo celé hodiny. Padla na mne nevýslovná únava, občas bývám úpině vyřízená. Formovaly mě přívaly bolesti a smutku, v mládí mě zasáhly velmi osobně, s léty mou výdrž zkoušely další a další. Často se mě zmocňovala hluboká melancholie, právě taková na mne teď dolehla.

Zaplatila jsem útratu, protože když s Marinem vyrazíme do restaurace, kterou jsem vybrala, účet platím já. Marino by si nemohl dovolit Tatou. Vlastně by si nemohl dovolit ani New York. Pohled na mou MasterCard

mi připomněl záhadu s kartou American Express, což mi nepřidalo,

Zaplatili jsme vstupné na výstavu žraloků v Americkém přírodovědném muzeu ve výši pěti dolarů na osobu, konala se ve druhém patře. Marino stoupal do schodů pomaleji než já a snažil se zakrýt, že se mu těžce dýchá.

„Sakra, jeden by předpokládal, že v takovým podniku mají výtah,” postěžoval si.

„Mají, ale schody ti prospějí. Jiná fyzická zátěž nás už dneska asi nečeká.”

Vstoupili jsme do stálé expozice plazů a obojživelníků, prošli jsme kolem pětimetrového krokodýla usmrceného v Biscayneském zálivu před sto lety. Marino se nemohl odtrhnout od exponátů, já jsem se dosyta vynadívala na ještěrky, hady, leguány a korovce.

„Pojď už,” zašeptala jsem.

„Koukni na tu obrovitánskou příšeru,” žasl Marino před osmimetrovou krajtou mřížkovanou. „Umíš si představit, že bys na ni šlápla v džungli?”

Muzea na mne působí, přestože jsem si je oblíbila, chladně. Připisovala jsem to mramorovým podlahám a vysokým stropům. Ale přímo nenávidím hady a jejich preparované vnitřní orgány. Oškliví se mi kobry s vyplazenými jazyky, agamy okružnaté a aligátoři s obnaženými zuby. Průvodce hovořil ke skupině mladých lidí, fascinovaně zírali na vitrínu s plazy čeledi komodo a kožatkou velkou z Indonésie, kteří se nikdy nezaviní v písku či nesmočí v moři.

„Až budete na pláži, odhazujte prosím plastové obaly do odpadků, protože tito živočichové nevědí, čeho se mají chránit, “pravil průvodce s důrazem kazatele. „Pletou si je s medúzami…”

„Pojď, Pete!” Zatahala jsem ho za rukáv.

„Počkej, nebyl jsem v muzeu od dětství.” Zarazil se. „Vlastně ne. Zatraceně, ta moje hlava! Tady jsem přece byl jednou s Doris. A já proč je mi tenhle lokál povědomý !”

Doris byla Marinova někdejší manželka.

„Zrovna jsem nastoupil u newyorský policie a ona byla v jiným stavu s Rockym. Koukám tenkrát na vycpaný opice a gorily a povídám jí, že nosí smůlu. Aby náš kluk nakonec neskákal ze stromu na strom a necpal se banánama.”

„Uvažte prosím, že patří k ohroženým druhům, jejich počet se neustále snižuje!” Průvodce rozvláčně líčil nepříznivou situaci mořských želv.

Pete se přede mnou jen zřídka zmiňoval o svém jediném dítěti. Za celou dobu, co Marina znám, jsem se o jeho synovi prakticky nic nedověděla.

„Teprve teď slyším, že se tvůj syn jmenuje Racky,” pronesla jsem tiše, když jsme opět vykročili.

„Jmenuje se vlastně Richard. Jako kloučkovi jsme mu říkali Ricky, a to se časem zvrtlo na Rockyho. Jsou lidi, co si myslí, že se jmenuje Rocco. Měl řadu přezdívek.”

„Udržuješ s ním stálý kontakt?”

„Tamhle je obchod se suvenýry. Třeba bych tam sehnal pro Molly žraločí zub.”

„Můžeme se tam zastavit.”

Rozmyslel si to. „Radši místo žraločího zubu koupím něco na zub jí.”

Nechtěla jsem z něho páčit rozumy o synovi, i když k tomu možná byla zatím nejvhodnější chvíle, tušila jsem ovšem, že jejich odcizení je zdrojem řady Marinových problémů.

„Kde Racky žije?” opatrně jsem se zeptala.

„V takový díře, jmenuje se to Darien.”

„V Connecticutu? To přece není žádná díra.” „Tenhle Darien je v Georgii.”

„Dodnes jsem nevěděla, kde je mu konec.”

„Taky ničím neproslavil sebe ani tu díru.” Marino se sklonil a téměř přitiskl obličej ke skleněné stěně akvária u vchodu na výstavu, v němž rejdili dva malí žraloci.

„Vypadají jako sumci,” poznamenal, zatímco žraloci nehnuli skelnýma očima a čeřili ocasy vodu.

Nemuseli jsme stát u vchodu na výstavu žádnou frontu, uprostřed pracovního dne tu bylo málo návštěvníků. Prošli jsme kolem figurín kiribatských válečníků oblečených do oděvních součástek zhotovených z listí kokosovníku a skořápek ořechů a míjeli vyobrazení Golfského proudu od Winslowa Homera. Výtvarný motiv žraloka zdobil letadla, stručná charakteristika uváděla, že žraloci rozliší ve vodě pachy na vzdálenost fotbalového hřiště a stejně tak ucítí elektrický náboj o napětí jedné miliontiny voltu. Mají patnáct řad zubů a tvar těla jim umožňuje pohybovat se ve vodě efektivněji než torpédo.

Shlédli jsme krátký film, vrcholil tím, že se obrovitý bílý žralok dobýval do klece, v níž viselo na laně maso tuňáka. Vypravěč informoval, že žraloci jsou pověstní lovci hlubin, dokonalé stroje na zabíjení se smrtícími čelistmi, páni moře. Ucítí kapku krve v hektolitru vody i změnu tlaku, když se kolem pohybují jiní vodní živočichové. Plavou rychleji než jakákoli jejibh kořist a neví se přesně, proč některé druhy napadají člověka.

„Pojďme pryč,” řekla jsem Marinovi, když film o žralocích skončil.

Zapnula jsem si kabát, natáhla rukavice a v duchu jsem si představovala, jak Gault sleduje filmové sekvence, v nichž netvoři rvou maso a řinoucí se krev temně zbarvuje vodu. Viděla jsem jeho chladné oči a za vlažným úsměvem poryvy jeho nitra. To nejotřesnější, co mi fantazie nabízela, byl jeho úsměv ve chvíli, kdy vraždil. Obnažoval svou krutost v podivném šklebu, který jsem několikrát viděla, když jsem mu byla nablízku.

Dospěla jsem k přesvědčení, že seděl v potemnělém

kině se ženou, jejíž jméno neznáme, a ta na plátně nevědomky spatřila vlastní smrt. Sledovala, jak sama krvácí a obluda z ní rve maso. Gault jí předvedl to, co jí chystá. Výstava byla předehrou.

Vrátili jsme se do rotundy, kde školáci obklopili kostru barosaura. Hlava na předlouhém krku sahá až ke stropu, matka se vzpíná na zadních nohou, aby věčně chránila své mládě před útokem allosaura. Hlasy a kročeje se odrážely od mramoru, rozhlédla jsem se. Zaměstnanci muzea tiše seděli v pokladnách a střežili vchody na výstavy před lidmi, kteří nezaplatili vstupné. Pohlédla jsem skleněnými dveřmi ven na špinavé sněhové stěny, které lemovaly promrzlou, rušnou ulici.

„Přišla se sem zahřát,” napadlo mě.

„Cože?” Marinovu pozornost právě zcela zaujala kostra dinosaura.

„Možná sem přišla, protože ji roztřásla zima,” vysvětlovala jsem. „Tady může člověk celý den postávat a prohlížet si třeba tyhle předpotopní příšery. Pokud nechce navštívit některou z výstav, nic ho to nestojí.”

„Myslíš, že se s ní Gault setkal právě tady?” Marino se tvářil skepticky.

„Nevím, jestli mu padla do oka až tady.”

Z vysokých cihlových továrních komínů se nekouřilo, za zábradlím queenské rychlodráhy se tyčily bezútěšné budovy ze železobetonu.

Naše taxi míjelo deprimující obytné domy, obchody se sušenými nebo uzenými rybami či stavebními materiály. Pak ulici lemovaly kovové ploty zakončené nahoře ostnatým drátem, z odpadků na okraji vozovky trčelo stromořadí, blížili jsme se do Brooklyn Heights, k sídlu Dopravního podniku New York City na Jay Street.

Strážník v tmavomodrých kalhotách stejnokroje a svetru nás provázel do prvního patra a uvedl nás do

kanceláře commander Frances Pennové. Předvídavě a pozorně nechala naservírovat kávu a vánoční cukroví na konferenční stolek, u něhož se budeme radit nad jednou z nejkrutějších vražd v dějinách Central Parku,

„Dobré odpoledne!” Přivítala nás pevným stiskem ruky. „Posaďte se prosím. Cukroví je vyloženě dietní. Proč bychom si aspoň něco nenamlouvali. Pro vás kávu se Smetanou a cukrem, pane kapitáne?”

„Ano.”

Usmála se. „Tedy obojí. A vy, paní doktorka, hádám pijete čistou černou kávu.”

„Ano,” přisvědčila jsem a sledovala tu ženu s rostoucí zvědavostí.

„A pravděpodobně nejíte sladkosti.”

„Váš postřeh hraničí s jistotou.” Odložila jsem kabát a posadila se.

Commander Pennová na sobě měla tmavomodrý kostým s cínovými knoflíky a bílou hedvábnou halenku s límečkem. Působila autoritativně a nepotřebovala k tomu uniformu ani chovat se upjatě a chladně. Nebylo na ní nic militantního, vyzařovala z ní důstojnost, nicméně v jejích oříškově hnědých očích jsem zahlédla tíseň.

„Zdá se, že Gault se setkal s obětí v muzeu, nelze ovšem vyloučit, že se seznámili už dřív,” spustila.

„To je zajímavé, mimochodem, právě jsme muzeum navštívili,” přiznala jsem.

„Podle jednoho z hlídačů žena odpovídající popisu oběti lel kovala v rotundě. Po nějaké době byla spatřena, jak mluví s mužem, který koupil dvě vstupenky na výstavu. Vlastně si dvojice vzhledem k jejímu vzezření všimlo několik zaměstnanců muzea.”

„Proč si myslíte, že šla do muzea?” zeptala jsem se.

„Podle těch, kteří si na ni vzpomněli, vypadala jako

jeden z bezdomovců. Domnívám se, že se tam šla ohřát.”

„Z muzea bezdomovce nevyvádějí?” ozval se Marino. „Jen když k tornu mají důvod.” Odmlčela se. „Pokud nějak narušují návštěvní řád.”

„Což zřejmě nebyl její případ,” dodala jsem.

Commander Pennová se natáhla po pohárku s kávou. „Chovala se naprosto tiše a nenápadně. Asi ji zaujala kostra dinosaura, prý ji dlouho obcházela.”

„Mluvila s někým ze zaměstnanců?” zajímalo mě. „Zeptala se, kde jsou dámské toalety.”

„Z toho vyplývá, že tam nikdy předtím nebyla,” řekla jsem.

„Ví se, jak byla oblečená?” otázal se Marino.

„Pánský svrchník, hnědý nebo černý, spíš tříčtvrteční. Baseballová čepice se znakem klubu Atlanta Braves, modrá nebo černá. Pravděpodobně měla na sobě džíny a kozačky. Na víc si nikdo nevzpomíná.”

Chvíli jsme mlčeli a přemýšleli.

Odkašlala jsem si. „Co se ještě zjistilo?”

„Oblečení toho muže, s nímž se dala do řeči, bylo dost zvláštní. Prý měl na sobě skoro přízračný plášť. Černý, lesklý, střihem něco jako dlouhý nepromokavý kabát podobný těm, co nosili příslušníci gestapa za druhé světové války. Na nohou měl patrně vysoké boty.”

Pomyslela jsem na složitě vzorované šlápoty na místě činu a na černý kožený plášť, o němž se zmínil Eugenio v restauraci Scaletta.

„Dvojici viděli v muzeu v několika odděleních a na výstavě žraloků,” pokračovala commander Pennová. „Muž taky v prodejně zakoupil několik knih.”

„Co to bylo za knihy?” otázal se Marino.

„O žralocích, jedna fotografická publikace zachycovala lidi po napadení žralokem.”

„Platil za knihy hotově?” zeptala jsem se.

„Bohužel ano.”

„Potom tedy odešli a strážník ve vestibulu podzemní

dráhy muže napomenul kvůli kouření a rutinně zjišťoval jeho totožnost,” konstatoval Marino.

Přikývla. „Určitě vás bude zajímat, za koho se vydával.”

„Jo, povídejte.”

„Předložil řidičský průkaz na jméno Frank Benelli, věk třicet tři let, Ital z Verony.”

„Z Verony?” podivila jsem se. „To je zajímavé, odtud pocházejí moji předkové.”

Marino a commander Pennová na mne pohlédli.

„Mluvil ten grázl s italským akcentem?” zeptal se Marino.

„Strážník si vzpomněl, že se vyjadřoval těžkopádně. Se silným italským akcentem. Ale to přece neodpovídá Gaultovi.”

„Gault se narodil v Albany, ve státě Georgie,” vysvětlovala jsem. „Ne, nemluví s italským akcentem, ale to neznamená, že ho neumí napodobit.”

Pověděla jsem commander Pennové, co jsme včera večer zjistili s Wesleym v restauraci Scaletta.

„Potvrdila vaše neteř, že se jí ztratila platební karta?” zajímala se.

„Ještě jsem se s Lucy nespojila.”

Vzala si drobnou cukrovinku, pohrávala si s ní, a než ji vložila do úst, řekla: „Strážník, který ho napomínal, vyrůstal tady v New Yorku v italské rodině, paní doktorko. Mužův akcent mu připadal autentický. Gault je zřejmě velmi schopný člověk.”

„To určitě.”

„Neučil se italsky na střední nebo vysoké škole?”

„Nevím,” odpověděla jsem. „Ale vysokou školu každopádně nedokončil.”

„Kterou navštěvoval?”

„Davidsonovu soukromou vysokou školu v Severní Karolíně.”

„To je velice drahá škola a ne každý se tam dostane,” podotkla commander Pennová.

„Ano. Gault ovšem pochází z bohaté rodiny a je mimořádně inteligentní. Pokud vím, vydržel na škole rok.” „Vyhodili ho?” Gault jako by ji fascinoval.

„Ano, pokud vím.”

„Proč?”

„Prý porušil morální kodex.”

„To by jeden nevěřil,” ironicky poznamenal Marino. „A co dál? Šel studovat jinam?” vyptávala se commander Pennová.

„Zřejmě ne,” odpověděla jsem.

„Zajel někdo na Davidsonovu školu a ověřil si fakta?” Tvářila se skepticky, jako by ti, kteří na případu pracují, neučinili dost.

„Nevím, ale upřímně řečeno, pochybuju o tom.”

„Je mu jen málo přes třicet. Není to tak dávno, co studoval. Lidi by si ho mohli pamatovat.”

Marino drtil prsty plastový pohárek od kávy. Vzhlédl k Pennové. „Zjistili jste, jestli ten Benelli opravdu existuje?”

„Pracuje se na tom. Zatím se to nepotvrdilo,” odvětila. „Jde to ztuha, zvlášť v tomhle svátečním období.”

„FBI má stálého přidělence na americkém velvyslanectví v Římě,” upozornila jsem. „To by mohlo věc urychlit.”

Ještě chvíli jsme debatovali a pak nás commander Pennová vyprovodila ke dveřím.

„Paní doktorka,” obrátila se na mne, „mohla bych s vámi před odchodem prohodit ještě pár slov?”

Marino se na nás zadíval a řekl, jako by otázka platila jemu: „Jistě. Jen do toho, počkám tady.”

Commander Pennová zavřela dveře.

„Mohly bychom se spolu ještě jednou sejít?” požádala mě.

Zaváhala jsem. „Ovšemže mohly. Co navrhujete?”

„Můžete se uvolnit, abychom spolu povečeřely, tak kolem sedmé? Neformálně bychom si popovídaly, snad si i trochu vydechly.” Usmála se.

Doufala jsem, že povečeřím s Wesleym, ale řekla jsem: „Děkuju vám za milé pozvání. Samozřejmě ráda přijímám.”

Vytáhla z kapsičky vizitku a podala mi ji. „Tady je moje adresa. Těším se na shledanou.”

Marino se nevyptával, o čem se mnou commander Pennová mluvila, ale bylo zjevné, že ho to zajímá a dotklo se ho, že byl vyloučen z naší společnosti.

„Všechno v pořádku?” zeptal se, když jsme kráčeli k výtahu.

„Ne,” řekla jsem. ,,Nic není v pořádku. Kdyby bylo, nejsme teď v New Yorku.”

„Svátky jsem odepsal, hned jak jsem nastoupil u policie, krucifix,” postěžoval si rozmrzele. „Svátky nejsou pro lidi jako my.”

„Taky bychom na ně měli mít nárok,” prohlásila jsem a zamávala na taxi, ke vší smůle obsazené.

„Nechtěj nemožný věci. Kolikrát tě povolali na Štědrý den, Boží hod vánoční, Den díkůvzdání, o víkendu se Svátkem práce?”

Kolem nás prolétlo další taxi.

„Svátky nastanou, až pro mizery typu Gaulta nebude na světě místo, natož aby se mohli bavit způsobem jako tuhle on,” pokračoval Marino. „Až polovina lidstva nebude trpět depresemi, nebude opouštět své rodiny, střílet se, zpíjet, fetovat a umírat při autohaváriích.”

„Hernajs,” rozkřikla jsem se a rozhlížela se po rušné ulici. „Co kdybys taky mávnul ploutví! Jestli se ovšem nechceš plahočit po svých přes Brooklynský most.”

Vstoupil do vozovky a rozmáchl se paží. Okamžitě k nám zamířilo taxi a zastavilo. Nastoupili jsme. Řidič byl Íránec a Marino se k němu choval poněkud drsněji.

Když jsem se dostala do svého pokoje, dala si horkou koupel a poležela ve vaně, znovu jsem se pokusila zatelefonovat Lucy. Bohužel se opět ohlásila Dorothy.

„Jak je matce?” zněla má první slova.

„Byla jsem u ní s Lucy v nemocnici celé dopoledne. Je hrozně sklíčená a vypadá příšerně. Celá léta ji přesvědčuju, aby nehulila, a tady to má. Dýchá za ní stroj. V krku má díru. A včera jsem přistihla na zahradě při kouření Lucy.”

„Kdy začala kouřit?” vyděsila jsem se.

„Nemám potuchy. Ty ji vídáš častěji než já.” „Můžeš mi ji dát?”

„Moment.”

Ve sluchátku se ozvala rána, jak je Dorothy energicky odložila.

„Veselé Vánoce, teto Kay,” zaslechla jsem Lucyin hlas, nezněl právě vesele.

„Ani pro mě nejsou moc veselé,” řekla jsem. „Jak dopadla návštěva u babičky?”

„Rozplakala se a nepochopily jsme, co nám chce sdělit. Máma spěchala, rychle vypadla ze špitálu, aby neprošvihla tenis.”

„Tenis? Odkdy hraje tenis?”

„Dostala další záchvat touhy být fit.-

„Prý kouříš.”

„Jen trošičku.” Přešla mou poznámku jakoby nic.

„Musíme si o tom promluvit, Lucy. Nevypěstuj si zase nějakou závislost.”

„Nejsem závislá.”

„To jsem si taky myslela, když jsem s tím ve tvém věku začala. Vzdát se kouření bylo pro mě hrozně těžké. Hotový očistec.”

„Vím, jak těžko se odvyká závislosti. Nedopustím, aby se mi něco vymklo z rukou.”

„To je správné.”

„Zítra letím zpátky do Washingtonu,” oznámila mi.

„Myslela jsem, že se zdržíš v Miami aspoň týden.”

„Musím se vrátit do Quantika. Něco hapruje v systému CAIN. Odpoledne se mi ozval na pageru ERF.”

Pod zkratkou ERF se skrýval Útvar technického výzkumu, kde FBI zkoumala a sestrojovala špičkové technické prostředky, počínaje přístroji na sledování a konče roboty. Tam Lucy vyvinula elektronickou síť pro odhalování násilných trestných činů známou jako CAIN.

CAIN byl centralizovaný počítačový systém, spojující všechny policejní složky a úřady pro vyšetřování s masivní databází spravovanou střediskem Vyhledávacího programu soustředěného potírání násilných trestných činů při FBI, zkráceně VICAP. Umožňoval zjistit, zda sledovaná osoba v minulosti kdekoli znásilňovala nebo vraždila, a varoval policejní orgány. Poté na požádání vyjížděli k případu pracovníci Wesleyho Útvaru zvláštního kriminálního vyšetřování, přesně touto cestou jsme se dostali do New Yorku my.

„V čem je potíž?” otázala jsem se neklidně, neboť nedávno byly se systémem vážné problémy.

„Tentokrát nechybuje ověřovací protokol. Neobjevil se záznam, že by do systému vstoupil někdo neoprávněný. Ale CAIN odesílá některé zprávy, aniž k tomu dostal instrukce. Momentálně se děje něco podivného, ale zatím jsem neobjevila příčinu. Jako by systém samostatně myslel.”

„Podle tvého vyprávění jsem se domnívala, že je nadán umělou inteligencí,” řekla jsem.

„Ne tak docela,” připustila neteř s IQ génia. „Nejsou to běžné zprávy.”

„Například?”

„Tak třeba včera britská dopravní policie zadala jejich terminálu VICAP nový případ. V londýnském met ru došlo ke znásilnění. CAIN informaci zpracoval, porovnal detaily s databází a přihlásil se terminálu, kde případ zadali. A dožadoval se na londýnském detektivovi podrobnějšího popisu útočníka. Konkrétně informací o jeho ochlupení, a taky jestli oběť dosáhla orgasmu.”

„To nemyslíš vážně!”

„CAIN není naprogramovaný, aby kladl podobné otázky. V protokolu VICAP nic takového není. Londýnský detektiv se vyděsil, oznámil, co se stalo, zástupci ředitele, který se spojil se svým partnerem v Quantiku, a ten vyrozuměl Bentona Wesleyho.”

„Benton ti volal?” zeptala jsem se.

„Obrátil se na ERF, aby mě vyhledali. A zítra taky přijede do Quantika.”

„Rozumím.” Hlas se mi ani nezachvěl, nedala jsem najevo, že se mě jakkoli dotýká, jestli Wesley zítra nebo jindy odjede, aniž mi o tom řekne jako první. „Určitě se ten londýnský detektiv nezmýlil? Neměl to být náhodou žert?”

„Odfaxovali výtisk zprávy a podle ERF vypadají dotazy autenticky. Jen programátor dokonale obeznámený s CAIN mohl zasáhnout do instrukcí a falšovat dotaz. A opakuju, podle toho, co vím, v ověřovacím protokolu není záznam, že by někdo s něčím manipuloval.”

Lucy mi už poněkolikáté zopakovala, že CAIN pracuje na bázi multiuživatelského operačního systému UNIX, lokální sítě jsou propojeny s vyššími sítěmi. Mluvila o mezisíťových počítačích a branách, o heslech, která se automaticky mění každých šest dní. Jen tři superuživatelé — ona byla jedním z nich — mohou zasáhnout do mozku systému. Běžní uživatelé jako detektiv v Londýně nemohou nic víc než zadat svá data do přitroublé-ho terminálu nebo počítače napojeného na dvacetigigabytový server v Quantiku.

„CAIN je pravděpodobně nejbezpečnější systém,

jaký znám,” zdůraznila Lucy. „Dosáhnout naprosté nedobytnosti byl jeden z našich hlavních cílů.”

Ale neudržel si ji. Na podzim byly prostory ERF neoprávněně narušeny a důvodně se předpokládalo, že za tím stál Gault. To jsem nemusela Lucy připomínat. V té době tam praktikovala a nyní zodpovídala za nápravu škod.

„Zobracela jsem CAIN skrz naskrz, teto Kay,” řekla, jako by mi četla myšlenky. „Proklepala jsem všechny programy a některé částečně přepracovala, aby nic ne-. hrozilo.”

„Od koho? Od CAIN, nebo od Gaulta?”

„Nikdo se do systému nedostane,” prohlásila kategoricky. „Nikdo to nedokáže. Nikdo!”

Změnila jsem téma a zeptala se jí na svou kartu American Express. Z jejího mlčení mě zamrazilo.

„No ne, skoro jsem ji pustila z hlavy,” řekla po chvíli.

„Dala jsem ti ji přece na podzim, když jsi byla na praxi v ERF,” připomněla jsem jí. „Abych ti přispěla na jízdenky a letenky.”

„Jenže já jsem ji nikdy nepoužila, protože jsi mi půjčila svoje auto. Pak jsem havarovala a nějaký čas nikam necestovala.”

„Kam jsi kartu uložila? Do peněženky?”

„Ne.” Potvrdila mé obavy. „Schovala jsem ji v ERF, dala jsem ji do zásuvky psacího stolu k tvému dopisu. Myslela jsem si, že tam bude nejbezpečnější.”

„Byla tam v době, kdy došlo k neoprávněnému proniknutí do ERF?”

„Ano. Zmizela, teta Kay. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc jsem o tom přesvědčena. Určitě bych si jí od té doby všimla,” málem vykoktala. „Narazila bych na ni, když jsem se přehrabovala v zásuvce. Až se tam vrátím, ověřím si to, ale vím, že tam nebude.”

„Předpokládala jsem to.”

„Moc mě to mrzí. Odčerpal z ní někdo hodně peněz?” „Nezdá se.” Pomlčela jsem, kdo je pravděpodobným držitelem.

„Zrušila jsi ji, ne?”

„Zařídila jsem všechno potřebné. Vyřkl’ svojí matce, že přijedu navštívit babičku, jen co se uvolním.”

„Většinou se uvolníš, až už s tím nikdo nepočítá,” pravila neteř.

„Já vím. Jsem bídná dcera a nemožná teta.”

„Jako teta nejsi vždycky úpině nemožná.”

„Mockrát děkuju.”

7 Commander Pennová bydlela v západní části Manhattanu, viděla jsem odtud světla New Jersey za řekou Hudson. Obývala byt ve čtrnáctém

poschodí omšelého domu ve špinavé části centra, ale jen otevřela bílé vstupní dveře, nepříznivý dojem z prostředí okamžitě zaplašila.

Její byt vyplňovalo světlo a umění, teď navíc i jemná lahodná vůně připravovaného jídla. Bělostné zdi zkrášlovaly perokresby, abstraktní akvarely a pastely. Svazky v knihovně a na stolech prozrazovaly, že si oblíbila moderní beletrii, životopisnou a dějepisnou literaturu, vícekrát se na hřbetech knih opakovala jména Ayn Rand, Annie Leibovitz a Shelby Foote, jeho vynikajícímu dílu o strašlivé, tragické válce se dostalo čestného místa.

„Odložte si prosím,” vyzvala mě.

Předala jsem jí kabát, rukavice a černou kašmírovou šálu, kterou jsem nosila obzvlášť ráda, protože to byl dárek od Lucy.

„Zapomněla jsem se zeptat, jestli nemůžete nebo vám nedělají dobře určitá jídla,” řekla od vestavěné skříně za

vstupními dveřmi. „Jíte krevety? Jestli ne, mám i kuře.” „Krevety zbožňuju,” odpověděla jsem.

„Výborně.” Zavedla mě do obývacího pokoje s nádherným výhledem na Most George Washingtona, který se klenul nad řekou jako zářivý náhrdelník zavěšený z vesmíru. „Hádám, že pijete skotskou.”

„Radši bych něco lehčího,” požádala jsem a usedla na koženou pohovku barvy medu.

„Víno?”

Přikývla jsem a ona zmizela v kuchyni právě na tak dlouho, aby stačila nalít dvě sklenice jiskřivého chardonnay. Commander Pennová se oděla ležérně do černých džín a šedého viněného svetru, u něhož si povyhrnula rukávy. Všimla jsem si, že má strašlivě zjizvená předloktí.

„To je památka na moje mladá, lehkomyslná léta,” vysvětlila, když zachytila můj pohled. „Vezla jsem se na motocyklu na tandemu a dopadla jsem tak, že ze mě silnice sedřela dost kůže.”

„Motocykly někdy víc berou, než dávají,” poznamenala jsem.

„Jela jsem tehdy se svým klukem. Bylo mi sedmnáct, jemu dvacet.”

„Co se stalo jemu?”

„Dostal se pod kola protijedoucího auta a zahynul,” řekla věcně a klidně jako ten, kdo se vyrovnal s dávnou ztrátou. „Tenkrát jsem se začala zajímat o práci u policie.” Napila se vína. „Ale neptejte se mě, nakolik to souviselo, nemám v tom dodneška jasno.”

„Tragédie mnohdy člověka poučí na celý život.”

„Mluvíte z vlastní zkušenosti?” Pozorovala mě oči

ma, jimž nic neuniklo a jež ještě méně prozradily.

„Můj táta zemřel, když mi bylo dvanáct,” odvětila

jsem stručně.

„Kde jste žili?” „V Miami. Měli jsme malý koloniál, vedla ho vlastně

maminka, protože otec dlouhá léta stonal, než zemřel.” „Když převzala vaše matka za nemocného otce ob

chod, asi jste, jak se říká, musela vést domácnost, ne?” „Tak nějak.”

„Myslela jsem si to. Schválně, budu dál hádat, nic neříkejte. Jste tedy nejstarší dítě v rodině, nemáte bratry a vždycky jste byla vynikající studentka, která se nesmiřovala s nezdary.”

Naslouchala jsem.

„Jste maximalistka, což se vám vymstilo v soukromí, partnerský vztah většinou neunese permanentní nejvyšší nároky. Nedaří se vám v lásce, šťastné manželství vám zůstalo upřeno. Když někoho z vašich blízkých sužují problémy, myslíte si, že jste jim mohla zabránit a musíte je řešit.”

„Proč mě rozpitváváte?” otázala jsem se zpříma, ne však dotčeně. Její závěry mě až fascinovaly.

„Váš příběh se podobá mému. Takových žen jako my dvě není málo. Jenže jako bychom se nedokázaly spojit, všimla jste si toho někdy?”

„Uvědomuju si to už dlouho.”

„Hm.” Odložila sklenici vína. „Nepozvala jsem vás pochopitelně proto, abych vyzvídala. Ale nebyla bych upřímná, kdybych nepřiznala, že bych ráda využila příležitosti, abychom se lépe poznaly.”

„Děkuju, Frances,” řekla jsem vstřícně. „Líbí se mi váš přístup.”

„Omluvte mě na okamžik.”

Vstala a odešla do kuchyně. Slyšela jsem, jak se zavřely dvířka ledničky, tekla voda, cinkaly hrnce a pánve. Vrátila se s láhví chardonnay v kbelíku s ledem, postavila ho na skleněnou desku konferenčního stolku.

„Chléb je v topinkovači, chřest v pařáku, zbývá jen dopéct krevety,” oznámila a znovu se posadila.

„Jak dlouho jste připojeni na CAIN, Frances?” zeptala jsem se.

„Teprve druhý měsíc,” odpověděla. „Byli jsme ovšem on-line jako jedni z prvních v celé zemi.”

„A co newyorská policie?”

„Ti kolem toho přešlapují. Dopravní policie pro veřejnou hromadnou dopravu má velmi pokročilý počítačový systém a vynikající tým programátorů a analytiků. Takže jsme se připojili velmi záhy.”

„Zřejmě díky vám.”

Usmála se.

Pokračovala jsem. „Vím, že on-line je richmondská policie. Stejně tak chicagská, dallaská, charlotteská, virginská státní a britská dopravní policie. A značný počet policejních organizací doma i v cizině na připojení usilovně pracuje.”

„Co byste ráda věděla?” zeptala se.

„Povězte mi, co se dělo na Štědrý den po nálezu těla neznámé ženy, jejíž vraždu připisujeme Gaultovi. Jak jste využili CAIN?”

„Mrtvola se našla v Central Parku časně ráno a pochopitelně jsem se to ihned dověděla. Jak jsem se už zmínila, modus operandi mi připadal povědomý, tak jsem zadala údaje do CAIN a čekala na odpověď. To bylo v odpoledních hodinách.”

„Jak zněla odpověď?”

„CAIN velmi brzy aktivoval náš terminál VICAP a požádal o další informace.”

„O co konkrétně?”

Na chvíli se zamyslela. „Snad to nepopletu. Zajímal se o zohavení, o to, z kterých částí těla pachatel odňal pokožku a jaký k tomu použil řezný nástroj. Chtěl vědět, jestli došlo k pohlavnímu zneužití, znásilnění, orálnímu, vaginálnímu nebo análnímu sexu. Na něco jsme nedokázali odpovědět, protože ještě nebyla provedena soudní pitva. Ale podařilo se nám získat řadu informací dotazem v márnici.”

„Co ještě chtěl vědět?” vyptávala jsem se dál. „Kladl CAIN nějaké podivné nebo nevhodné otázky?”

„Nic takového si neuvědomuju.” Tázavě se na mne zadívala.

„Odeslal někdy CAIN vašemu terminálu nějakou neobvyklou nebo zmatenou zprávu?”

Znovu se zamyslela. „Od připojení jsme zadali systému asi dvacet případů. Znásilnění, přepadení a vraždy, u nichž jsem se domnívala, že VICAP třeba napomůže vyšetřování, protože byly spáchány neobvyklým způsobem, za zvláštních okolností anebo jsme neznali totožnost oběti. Nevzpomínám si, že by CAIN kladl jiné než rutinní dotazy a dožadoval se nepatřičných doplňujících informací. Až do případu v Central Parku se nevyskytl žádný jiný, který by CAIN vyhodnotil jako krajně naléhavý. Tentokrát zareagoval důraznou výzvou k zadání dalších dat, protože na něco kápl.”

„Pokud byste přijali jakékoli nestandardní zprávy, Frances, spojte se prosím vás okamžitě s Bentonem Wesleym.”

„Smím se zeptat, po čem pátráte?”

„V říjnu došlo k vážnému narušení prostorů ERF. Někdo tam navzdory bezpečnostním opatřením pronikl ve tři hodiny ráno a okolnosti nasvědčují, že za tím možná stál Gault.”

„Gault?” užasla commander Pennová. „Jak to?”

„Jedna ze systémových analytiček EFR udržovala spojení s obchodem se zpravodajskou technikou v severní Virginii, který Gault často navštěvoval. Víme, že tato žena má na svědomí narušení prostorů ERT, a obáváme se, že ji k tornu navedl Gault.”

„Proč?”

„Co si mohl přát lepšího než se prostřednictvím CAIN

dostat k databázi obsahující podrobnosti o nejstrašnějších zločinech spáchaných na celém světě?”

„Neexistuje způsob, jak ho z toho vyloučit?” zeptala se. „Zdokonalit zabezpečení, aby on ani nikdo jiný nemohl proniknout do systému?”

„Mysleli jsme, že se to bezezbytku vyřešilo,” odvětila jsem. „Moje neteř je jejich špičkovou programátorkou a považovala systém za naprosto bezpečný.”

„A tak, ano. Slyšela jsem o vaší neteři. Ona vlastně CAIN vytvořila.”

„Narodila se s talentem pro počítače a rozumí si s nimi jako málokdo.”

„Netroufám si jí něco vyčítat. Jak se jmenuje?” „Lucy.”

„Kolik je jí let?”

„Jedenadvacet.”

Vstala z pohovky. „Třeba ty podivné zprávy, o nichž se zmiňujete, způsobuje nějaká drobná závada. Nebo virus. Lucy si s tím jistě poradí.”

„Naděje umírá poslední.”

„Vezměte si skleničku a můžete mi dělat společnost v kuchyni,” navrhla.

Ale tam jsme se nedostaly, protože zazvonil telefon. Commander Pennová se ohlásila a z výrazu v jejím obličeji jsem pochopila, že příjemný večer skončil.

„Kde?” zeptala se tónem, který dobře znám. Stejně jako ten utkvělý pohled očí.

Otevřela vestavěnou skříň v předsíni, abych si oblékla kabát, a řekla: „Hned tam jedu.”

Když jsme dorazili ke stanici podzemní dráhy Druhá avenue ve zchátralé části dolního Manhattanu zvané Bowery, sníh začal poletovat ve vzduchu jako popel.

Skučel vítr a modrá a červená světla pulsovala, jako by utrpěla újmu sama noc, schody vedoucí do jámy pekelné a okolí uzavřela policie. Lidské trosky z podzemí vyvedli, doprava byla odkloněna, do blízkosti policejního kordonu se houfně sjížděly dodávky se zpravodajskými televizními štáby a auta reportérů, neboť strážník z oddělení pro bezdomovce byl mrtev.

Jmenoval se Jimmy Davila, stáří dvacet sedm let, u policie sloužil pouhý rok.

„Vezměte si radši tohle.” Pobledlý a zjevně rozrušený strážník mi podal reflexní vestu, roušku na nos a ústa a rukavice.

Policisté vykládali ze skříňového nákladního auta baterky a další vesty, kolem mne se mihlo několik dalších strážníků se zbraněmi pro střelbu gumovými projektily a už sbíhali dolů po schodech. Napětí by se dalo krájet. Pulsovalo ve vzduchu poháněné jakoby rozbušeným srdcem, hlasy legií, které přitáhly na pomoc zastřelenému kolegovi, se mísily se šoupáním bot a podivnou hatmatilkou příznačnou pro radiokomunikaci. Někde v dálce zavyla siréna.

Commander Pennová mi podala výkonnou elektrickou svítilnu, provázeli nás čtyři policisté zrobustnělí kevlarovými krunýři pod krátkými kabátky, přes něž si rovněž přetáhli reflexní vesty. Kolem nás se přehnal vlak jako ocelová bystřina, pokračovali jsme krůček za krůčkem po úzké lávce, který nás zavedla do temných katakomb posetých fiólami od cracku, injekčními stříkačkami a jehlami, odpadky a špínou. Kužele světla olizovaly tábořiště ztroskotanců, pelechy z palet a lepenky dělily jen centimetry od kolejí, vzduch nasákl smrdutými

výkaly.

Pod ulicemi Manhattanu se prostíraly tunely o rozloze dvacet hektarů, v nichž koncem osmdesátých let žilo na pět tisíc lidí bez domova. Nyní tento počet podstatně klesl, nicméně o tom, že se jich sem stále uchyluje značný počet, svědčily zchumlané špinavé přikrývky, pohozené boty, hadry a různá veteš.

Odporní přecpaní hlodavci se stahovali do nejtemnějších koutů, vyrušený hmyz šplhal po zdech, zdejší obyvatelé je snad považovali za fetiše. Squateři, z nichž mnohé znali ve Svazu bezdomovců jménem, zmizeli ze svého podzemního světa jako stíny, až na Freddieho, který procitl ze svého narkomanského spánku. Posadil se pod vojenskou přikrývkou a ještě v omámení se rozhlížel.

„Hej, Freddie, vstávej!” Baterka mu zasvítila přímo do obličeje.

Zvedl zafačovanou ruku k čelu, mhouřil oči, zatímco malá slunce protkávala temnotu tunelu.

„No tak, vstaň! Co máš s nikou?”

„Omrzla, mrcha,” zamumlal a vrávoravě se vztyčil. „Musíš na sebe dávat pozor. Tady teď nemůžeš zůstat. Odvedeme tě. Chceš do útulku?”

„Tůhle, čéče.”

„Víš, co se tu stalo, Freddie?” pokračoval policista. „Slyšel jsi o strážníkovi Davilovi?”

„Prd jsem slyšel.” Freddíe zakolísal, ale udržel rov

nováhu a ještě usilovněji mhouřil oči ve světle.

„Vím, že jsi Davilu znal. Říkal jsi mu Poděs.” „Jo, Poděs. Ten si fouká.”

„Už dofoukal, Freddie. Dneska večer ho tu zastřelili. Někdo Poděsa odprásknul, je mrtvý.”

Freddie vyvalil žlutá očka. „Nekecej, čéče.” Rozhlížel se kolem, jako by ho vrah mohl odněkud pozorovat nebo ho chtěl někdo ze zločinu obvinit.

„Freddie, neviděl jsi tady dole zvečera někoho, koho neznáš? Neviděl jsi tu někoho, kdo něco takového mohl udělat?”

„Hele, nikoho jsem neviděl.” Freddie málem upadl, stačil se ještě zachytit o betonové ostění. „Nikoho a nic, přísahám.”

Ze tmy se vyřítil další vlak a uháněl jižním směrem. Strážníci Freddieho odvedli a my jsme pokračovali po dél kolejí, vyhýbali jsme se hlodavcům hemžícím se v odpadcích. Naštěstí jsem si obula obnošené kozačky. Šli jsme nejméně dalších deset minut, potila jsem se pod rouškou a stále víc ztrácela orientaci. Už jsem nedokázala rozlišit, zda prudké světelné kužely v dálce patří baterkám policistů nebo přijíždějícímu vlaku.

„Tak, musíme překročit třetí kolej,” řekla commander Pennová, stále v mé těsné blízkosti.

„Jak je to ještě daleko?” zeptala jsem se.

„Tam co jsou ta světla. Teď musíme přes koleje. Postupujte úkrokem, pomalu, přenášejte postupně váhu z nohy na nohu, hlavně se nedotkněte třetí kolejnice.”

„Pokud si ovšem nechcete vykoledovat ránu, jakou člověk dostane jen jednou za život,” dodal policista.

„Ano, šest set voltů je pěkná darda,” pravil další policista stejně chlapácky.

Pokračovali jsme podél kolejí hlouběji do tunelu, strop se snížil. Když jsme procházeli pod vzpěrami, muži se museli přikrčit. Technici výjezdové skupiny pročesávali za kolejemi místo činu, soudní lékařka v kapuci a rukavicích ohledávala mrtvolu. Improvizovaně tu rozmístili světla; jehly, fióly a krev se v nich přízračně leskly.

Strážník Davila ležel na zádech, rozepnutá zimní bunda odhalovala tmavomodrý svetr, pod nímž se rýsovala neprůstřelná vesta. Střela z osmatřicítky ho zasáhla mezi oči, revolver mu spočíval na prsou.

„Přesně takhle jste ho našli?” zeptala jsem se, když jsem přistoupila blíž.

„Přesně tak,” potvrdil detektiv newyorské policie. „S rozepnutou bundou a revolverem na prsou?”

„Doslova a do písmene.” Detektiv v obličeji zbrunát

něl, potil se a nepodíval se mi do očí.

Obrátila se ke mně soudní lékařka. Obličej jsem pod kapucí s plastovým hledím nerozeznala. „Nemůžeme vyloučit sebevraždu,” řekla.

Sklonila jsem se a zamířila kužel světla do tváře mrtvého muže. Měj otevřené oči, hlavu natočenou trochu doprava. Krvavá kaluž pod ním byla světlečervená a houstla. Malý muž býčí šíje a oválného obličeje byl nepochybně v dobré fyzické kondici. Zaměřila jsem světlo na jeho holé ruce a přisedla na bobek, abych si je prohlédla.

„Nevidím stopy po střelném prachu,” řekla jsem.

„Vždycky přece na rukou nemusí ulpět,” pravila soudní lékařka.

„Rána na čele není kontaktní a zdá se mi, že střela ho zasáhla trochu zešikma.”

„Jestli se zastřelil, mírně šikmá dráha tornu odpovídá,” namítla soudní lékařka.

„Střela ho zasáhla shora, což možnost sebevraždy zpochybňuje. A jak to, že mu revolver přistál tak úhledně na prsou?”

„Třeba jím někdo z bezdomovců pohnul.”

Začínala mi lézt na nervy. „Proč by to dělal?”

„Třeba zbraň někdo sebral, ale rozmyslel si to a zase se jí zbavil. Prostě ji položil tam, kde teď je.”

„Měly by se mu nasadit na ruce ochranné plastové sáčky,” doporučila jsem.

„Jedno po druhém.”

„Neměl rukavice?” Mhouřila jsem oči v kruhu ostrého světla. „Je tady dost chladno.”

„Ještě jsme mu neprohledali kapsy, madam,” informovala mě soudní lékařka, jedna z těch mladých rigorózních patoložek, které provádějí pitvu řitního otvoru půl dne.

,,Jak se jmenujete?” otázala jsem se.

„Jsem doktorka Jonasová. A důrazně vás žádám, abyste ustoupila, madam. Snažíme se uchránit z místa činu, co se dá, takže se ničeho nedotýkejte a nerušte.” Vytáhla teploměr.

„Paní doktorko Jonasová,” oslovila ji commander

Pennová. „To je doktorka Kay Scarpettová, hlavní soud

ní lékařka státu Virginie a poradkyně pro soudní patolo

gii FBI. Velmi dobře ví, jak se chovat na místě činu.”

Doktorka Jonasová vzhlédla a i za plastovým hledím jsem spatřila, že se zatvářila překvapeně. Rozpaky zakryla tím, že dlouze odečítala hodnotu z chemického teploměru.

Sklonila jsem se k tělu a zaměřila pozornost na levou skráň.

„Má natržené levé ucho,” konstatovala jsem.

„Pravděpodobně od pádu na zem,” usoudila doktorka Jonasová.

Zapátrala jsem po nejbližším okolí. Stáli jsme na hladkém betonovém nástupišti. Daleko od kolejí i zábradlí. Posvítila jsem si na betonové pilíře a zdi, hledala jsem krev na čemkoli, o co se mohl Davila uhodit.

Znovu jsem přidřepla k tělu a prohlédla si z bezprostřední blízkosti zraněné ucho a začervenalé místo pod ním. Uviděla jsem nepochybně otisk části podrážky s vlnovkovitými výstupky a kosočtverečným vzorem. Pod uchem se rýsovala ostrá prohlubeň způsobená zřejmě hranou podpatku. Vstala jsem a pot mi stékal po tváři. Všichni na mne nechápavě civěli — zírala jsem do temného tunelu, odkud se přibližovala světla.

„Někdo ho kopl ze strany do hlavy,” prohlásila jsem. „Nevíte, jestli se do hlavy neuhodil,” pronesla už v defenzivě doktorka Jonasová.

Upřeně jsem se na ni zadívala. „Vím to naprosto jistě,” trvala jsem na svém.

„Nemohl na něho pachatel dupnout, až když ležel na zemi?” zeptal se policista.

„Zranění tornu neodpovídá,” odvětila jsem. „Útočník většinou nedupne na oběť jednou a zaměří se na jiné části těla. Pokud by mu někdo dupl na hlavu, musel by mu poranit o beton i druhou tvář.”

Kolem prolétl vlak, ohlušil nás, z tunelu zavanul teplejší vzduch. Ve tmě se mihotala světélka a siluety postav, jejich hlasy tlumila vzdálenost.

„Pachatel ho kopnutím do hlavy zbavil vědomí a pak zastřelil jeho vlastní zbraní,” vyslovila jsem předběžný závěr.

„Potřebujeme ho dostat na pitevní stůl,” řekla soudní lékařka.

V očích commander Pennové se zračilo zděšení; rozrušení a hněv ovládly její tvář.

„Udělal to on?” zeptala se, když jsme vykročily. „Ochromil kopnutím už předchozí oběti.”

„Ale proč nepoužil svoji zbraň? Má přece pistoli Glock.”

„Policistovi se nemůže stát nic potupnějšího, než když ho někdo zastřelí jeho vlastní zbraní,” řekla jsem.

„Gault to tedy udělal záměrně, aby policii doběhl… zostudil nás.”

„Baví se a vysmívá se nám,” dodala jsem.

Vraceli jsme se přes kolejiště, prodírali jsme se odpadky, které ožily krysami. Vycítila jsem, že commander Pennová pláče. Minuty ubíhaly.

„bavila byl dobrý strážník,” řekla. „Pracovitý, na nic si nestěžoval, měl nakažlivý úsměv. Šířil kolem sebe veselou náladu.” Náhle její hlas ovládl vztek. „Byl vlastně ještě dítě!”

Její lidé nebyli natolik blízko, aby ji slyšeli. Dívala jsem se do tunelu, na kolejiště a přemýšlela o propletenci tras v podzemních prostorách. Bezdomovci neměli baterky, nechápala jsem, jak v té tmě vidí. Procházeli jsme dalším odporným tábořištěm, kde seděl muž, bílé pleti, který mi byl matně povědomý. Pokuřoval crack nacpaný do článku antény k autorádiu, jako by v této zemi neexistoval řád a zákon. Jeho baseballová čepice mi na první pohled nic neříkala. Vzápětí jsem strnula.

„Benny, Benny, Benny, že se nestydíš,” oslovil muže důrazně jeden z policistů. „Tak dost! Víš, že se to nesmí, chlape. Kolikrát ti to mám opakovat?”

Benny byl muž, který mě pronásledoval včera dopoledne před úřadem newyorského hlavního soudního lékaře. Poznala jsem jeho špinavé kalhoty od vojenských maskáčů, odřené kovbojské boty a modrou džínovou bundu podšitou kožešinou.

„Kliďánko si mě seberte,” zavrčel a zašlukoval. „S radostí, posedíš si, až ti zčerná prdel.”

„Podívejte se na tu čepici,” zašeptala jsem commander Pennové.

Byla to tmavomodrá nebo černá baseballová čepice se znakem klubu Atlanta Braves.

„Počkejte,” zadržela commander Pennová své muže, kteří se chystali odvést chronického delikventa. „Jak jste získal tuhle čepici’?” otázala se Bennyho.

„Co já vím,” odsekl a strhl si čepici ze střapatých, špínou slepených šedivých vlasů. Zdálo se, že se nad něčím zahloubal.

„Ovšemže víte,” naléhala commander Pennová. Vyděšeně na ni poulil

„Jak jste získal tu čepici, Benny?” zopakovala.

Dva strážníci ho zvedli a nasadili mu pouta. Pod přikrývkou měl levné brožované knihy, časopisy, plynový zapalovač a igelitové tašky. Jedna obsahovala pár čokoládových tyčinek, balíčků žvýkaček bez cukru, plechovou píšťalu a krabičku saxofonových plátků. Pohlédla jsem na commander Pennovou, naše oči se setkaly.

„Seberte všechno,” přikázala strážníkům.

„Nesmíte mě připravit o moje místečko.” Benny se pokoušel vzdorovat svým věznitelům. „Nesmíte mi vzít moje zajebaný místo!” Zadupal. „Kurvy zasraný…”

„Nedělej si to horší, Benny.” Strážníci zajistili pouta a z obou stran mu sevřeli paže.

„Nedotýkejte se ničeho bez rukavic,” nařídila commander Pennová.

„Rozkaz.”

Sebrali Bennyho pozemský majetek do pytlů na odpadky a odnášeli je i s vlastníkem. Následovala jsem je se svítilnou v ruce, z temné oněmělé nicoty jako by mě pozorovaly čísi oči. Často jsem se ohlížela a neviděla nic než světlo, které jsem připisovala vlaku, dokud se náhle nepohnulo stranou. Byla to baterka. Temple Gault si svítil na betonové ostění tunelu, jímž utíkal. Spatřila jsem jeho siluetu v dlouhém černém plášti a na okamžik i bílou tvář. Popadla jsem commander Pennovou za rukáv a vykřikla jsem.

8 Víc než třicet policistů po celou noc prohledávalo Bowery a podzemní dráhu pod ní. Nikdo nevěděl, ak se Gault dostal do tunelu, pokud jej

ovšem po vraždě Davily vůbec opustil. Stejně tak jsme bezradně kroutili hlavou nad tím, jak se poté, co jsem ho spatřila, dostal tak hravě ven. Nazítří ráno Wesley odjel na letiště La Guardia a Marino a já jsme se vrátili do márnice. Doktorku Jonasovou jsem neviděla od včerejšího večera, v budově nebyl ani doktor Horowitz, ale informovali mě, že už se dostavila commander Pennová s jedním ze svých detektivů a najdeme je v rentgenové komoře.

Vklouzli jsme dovnitř stejně nenápadně jako pár, který přišel pozdě do kina, vzápětí jsme se sobě ve tmě ztratili. Usoudila jsem, že si Pete našel místo někde u zdi, protože v podobných situacích míval potíže s rovnováhou. Rentgen ho přímo hypnotizoval, až se mu zatočila hlava. Přistoupila jsem blíž k ocelovému stolu, na němž se temně rýsovalo Davilovo tělo, světelný ukazováček zkoumal jeho smrtelné zranění na hlavě.

„Potřeboval bych pro srovnání odlitky,” pravil čísi hlas.

„Máme fotografie otisků podrážek. Vzala jsem je s sebou.” Poznala jsem hlas commander Pennové.

„Snad to stačí.”

„Laboratoř má odlitky.”

„Vaše?”

„Ne, naše ne,” odpověděla commander Pennová. „Laborka newyorské policie.”

„Oděrka a tržná rána v této oblasti, kde vidíme i otisk, pocházejí od podpatku.” Pruh světla se zastavil pod levým uchem. „Tady pak je vinovka a kosočtverečný vzor, v této ráně se nezachytila žádná nečistota. Z obrazce způsobeného podpatkem nejsem moudrý, vypadá jako kroužek s ostnem, nevím, co znamená.”

„Pokusíme se obraz zvýraznit.”

„Snad to pomůže.”

„Co samotné ucho? Není na něm nějaká charakteristická stopa?”

,Těžko říct, tady je proseknuté, tady natržené. Zubatý okraj rány je roztřepený a tkáň poškozená do různé hloubky. Podle téhle křivky,” — prst v gumové rukavici ukázal na příslušné místo — „podpatek zčásti zasáhl ucho.”

„Proto je tak rozplácnuté.”

„Odhadoval bych to na jedinou ránu vedenou značnou silou.”

„Byla to smrtící rána?”

„Možná. Uvidíme. Předpokládám zlomeniny v levé spánkové a temenní části lebky a velký epidurální krevní výron.”

„Pochopitelně.”

Ruka v rukavici manipulovala světlem a pinzetou. Ke

zkrvavenému límcí Davilova svetru se přilepíl asi patnáct centimetrů dlouhý černý vlas. Pinzeta zapracovala a nález putoval do obálky. Hledala jsem ve tmě cestu ke dveřím. Odložila jsem na pojízdný stolek ochranné brýle a vyšla do chodby. Marino stanul za mnou.

„Jestli je to jeho vlas, tak si udělal další přeliv,” řekl.

„To je víc než pravděpodobné.” Vybavila se mi silueta, kterou jsem spatřila včera v noci. Zahlédla jsem bledý, až bílý Gaultův obličej, ale na barvu vlasů bych nemohla přísahat.

„Takže už není liška ryšavá.”

„Klidně může mít fialové vlasy, co my víme,” povzdechla jsem si.

„Při tomhle častým barvení vlasů brzy zplešatí.”

„Kvůli tomu těžko. Ale ten černý vlas nemusí být jeho. Doktorka Jonasová má tmavé vlasy zhruba stejně dlouhé, hezkou chvíli se nad tělem včera v noci skláněla.”

Měli jsme na sobě operační pláště, rukavice a roušky, vypadali jsme jako tým chirurgů, který se chystá nejmíň na transplantaci srdce. Zřízenci nosili chodbou zásilku prostých rakví z borovicových prken pro ubožáky, kteří skončí na obdobě biblického hrnčířova pole, za prosklenými dveřmi začaly dopolední pitvy. Zatím přivezli pět případů, mezi nimi dítě, které nepochybně zemřelo násilnou smrtí. Marino se odvrátil.

„Zasraná práce, pěkně tu začíná den,” ulevil si zbrunátnělý vzteky.

Mlčela jsem.

„Davila se před dvěma měsíci oženil.” Ani k tomu nebylo co dodat.

„Mluvil jsem s pár mládenci, co s ním sloužili.”

Osobní předměty narkomana Bennyho bez drátů navršili na jeden z vozíků, odtlačila jsem jej dál od mrtvého dítěte.

„Odjakživa chtěl být poldou. Na tom se všichni shodují,” dodal.

Pytle na odpadky byly těžké, a i když byly převázané, linul se z nich odporný zápach. Začala jsem je přenášet na nejvzdálenější vozík.

„Pověz mi, proč tohle vlastně chce někdo dělat?” Marino byl rozčilený, popadl pytel a nesl ho za mnou.

„Chceme něco změnit,” odpověděla jsem. „Něco zlepšit.”

„Zlatý slova,” poznamenal ironicky. „Davila určitě taky chtěl něco změnit. Sakra, taky chtěl něco zlepšit.”

„Tak mu to neber,” řekla jsem. „To dobré, co vykonal, je jediné, co po něm zbylo.”

Rozezvučela se elektrická pila, voda zabubnovala ve výlevkách, rentgenové paprsky obnažovaly střely a kosti, v divadle s tichým obecenstvem a mrtvými protagonisty se odehrávala každodenní repríza. Přišla commander Pennová, v očích nad rouškou vyčerpání. Provázel ji mladý muž černé pleti, jehož nám představila jako detektiva Maiera. Předložila nám fotografíe otisků podrážek ve sněhu Central Parku.

„Jsou málo zřetelné,” vysvětlovala. „Odlitky by byly lepší, kdyby se nám podařilo je získat.”

Jenže ty pořídila newyorská policie a vsadila bych se, že dopravní policie je nikdy neuvidí. Frances Pennová se skoro nepodobala té ženě, kterou jsem včera večer navštívila, přemýšlela jsem, proč mě doopravdy pozvala k sobě do bytu. S čím by se mi svěřila, kdyby nás nepovolali do Bowery?

Rozvázali jsme pytle a obsah rozložili na stole vyjma smrdutých přikrývek, základu Bennyho domova. Ty jsme narovnali na podlahu. Jedna podivná položka inventáře se dala vysvětlit dvěma způsoby. Bud’ Benny žil s někým, kdo nosil mužské polovysoké boty číslo sedm a půl, nebo je nabyl od někoho cizího.

Benny, jak se zjistilo, obouvá boty velikosti jedenáct.

„Co Benny ráno vypověděl?” zeptal se Marino.

„Tvrdí, že tyhle křápy se objevily na jeho přikrývkách,” odpověděl Maier. „Vyšel do ulic, vrátil se a byly tam, v tomhle batohu s dalšími krámy.” Ukázal na špinavý zelený batoh z plachtoviny, který by očividně mohl hodně vyprávět.

„Kdy to bylo?”

„Tak v tom si Benny není jist. On si ale není jist v ničem. Soudí, že se tam batoh objevil v posledních dnech.” „Ví, kdo ho tam nechal?” otázal se Marino.

„Prý ne.”

Přikládala jsem fotografie otisků ke spodní části kovbojské boty, abych porovnala podrážky — velikost a tvar se shodovaly. Benny nějakým způsobem přišel k věcem ženy, kterou, jak jsme se důvodně domnívali, zavraždil Gault v Central Parku. Všichni čtyři jsme zprvu mlčky probírali jednotlivé předměty, které patrně patřily jí. Když jsme začali rekonstruovat život oběti z její plechové píšťaly a svršků, pokoušela se o mne závrať a dolehla na mne únava.

„Nemůžeme jí nějak říkat?” ozval se Marino. „Štve mě, že nevíme, jak se jmenuje.”

„Jak byste ji pojmenoval?” vyzvala ho commander Pennová.

„Jane.”

Maier pohlédl na Marina. „To je ale ohromně originální. Co jí dát tak příjmení Bezejmenná, aby se to nepletlo?”

„Nepatří saxofonové plátky Bennymu?” zeptala jsem se.

„Sotva,” odpověděl Maier. „Podle něj tohle všechno bylo v batohu. Nevím nic o tom, že by Benny tíhnul k muzice.”

„Občas hrávána imaginární kytaru,” připomněla jsem.

„To proto, že kouří crack. Víc za tím nehledejte. Žebrá a kouří crack.”

„Něčím se zabýval, než takhle klesl,” namítla jsem. „Byl elektrikářem a opustila ho manželka.”

„To není důvod, aby skončil ve stoce,” připomněl se opět Marino, kterého taky opustila manželka. „V tom bude něco jinýho.”

„Drogy. Skončil o kus dál v nemocnici Bellevue. Když vystřízlivěl, vystrčili ho. Stará písnička, opakuje se to pořád dokola.”

„Nenašel Benny na přikrývce kromě plátků taky saxofon a nedal ho do frcu?” napadlo mě.

„O tom nic nevím,” odpověděl Maier. „Benny tvrdí, že tohle je všechno.”

Vybavila jsem si ústa té ženy, nyní pojmenované Jane, otevřený skus a půlkruhovitou mezírku mezi předními zuby, což soudní stomatolog přičítal kouření dýmky.

„Pokud delší dobu hrála na klarinet nebo saxofon, vysvětlovalo by to poškození předních zubů,” řekla jsem.

„A co ta plechová píšťala?” zeptala se commander Pennová.

Sklonila se ke zlatě zbarvené píšťale s červenou hubičkou. Podle nápisu byla vyrobena ve Velké Británii firmou Generation a nevypadala nová.

„Kdyby na ni hrála často, pravděpodobně by to právě tak přispělo k poškození předních zubů,” potvrdila jsem.’ ‚Zajímavé je, že tohle je altová píšťala a plátky odpovídají altsaxofonu. Možná někdy na altsaxofon hrála.”

„Třeba předtím, než utrpěla zranění hlavy,” řekl věcně Marino.

„Třeba,” připustila jsem.

Probírali jsme dál její věci a snažíli se z nich číst jako z čajových lístků. Oblíbila si žvýkačku bez cukru, po

užívala zubní pastu Sensodyne, což vzhledem k jejím potížím s chrupem vypadalo logicky. Měla na sobě čer-né pánské džíny velikosti třicet dva. Staré, s ohrnutými nohavicemi, jako by je zdědila po starším sourozenci ne-bo koupila v secondhandu. Rozhodně ji v době, kdy ze. mřela, byly příliš velké. „Určitě nepatřily Bennymu?’ zeptala jsem se.

„Prý ne,” odpověděl Maier. „Údajně mu patří věci v tamtom pytli.” Ukázal na naditý pytel na podlaze.

Když jsem zastrčila ruku v rukavici do zadní kapsy džín, objevila jsem červenobílý štítek, přesně takový, jaký jsme obdrželi s Marinem při návštěvě Americkéhc přírodovědného muzea. Kulatý, velikosti stříbrného dolaru a s očkem z vlasce. Na jedné straně bylo vytištěnc slovo Přispěvatel, na druhé logo muzea.

„Z toho by se měly sejmout otisky prstů,” řekla jsem a uložila štítek do plastového sáčku na případné před. měty doličné. „Nejspíš se toho dotýkala. Nebo-se tohc dotkl Gault, když zaplatil vstupné na výstavu.”

„Proč by něco takového schovávala?” otázal se Marino. „Normálně to člověk při odchodu sundá a zahodí.`”

„Možná zastrčila štítek do kapsy a zapomněla na něj,” nabídla řešení commander Pennová.

„Nebo to považovala za suvenýr,” podotkl Maier.

„Nezdá se, že by sbírala suvenýry,” řekla jsem. „Podle všeho v tom, co si ponechala a co ne, byla velmi cílevědomá.”

„Myslíš, že si schovala štítek, aby ho někdo případně našel?”

„Nevím.”

Marino si zapálil cigaretu.

„A co když Gaulta znala z dřívějška?” napadlo Maiera.

„Pokud ano a jestli si uvědomila, že jí hrozí nebezpečí, proč by s ním šla v noci do parku?” řekla jsem.

„To nehraje dohromady.” Marino vyfoukl obrovský oblak kouře, roušku staženou pod bradu.

„A zrovna tak kdyby ho vůbec neznala,” upřesnila jsem.

„Takže ho přece jen asi trochu znala,” usoudil Maier. „Možná,” připustila jsem.

Zastrčila jsem ruku do druhé kapsy černých džín a našla dvaaosmdesát centů, ožužlaný saxofonový plátek a několik složených papírových kapesníků. Pokud byl na oboustranné mikině střední velikosti nějaký nápis či obrazec, vybledl k nečitelnosti.

K jejímu vlastnictví patřily také dvoje tenké tepláky a troje sportovní ponožky, každá s jiným barevným lemováním. V kapse batohu jsem objevila zarámovanou fotografii ohaře sedícího ve sluncem šrafovaném stínu stromů. Pes jako by se zubil na fotografa, daleko vzadu kdosi přihlížel.

„Ať na tom zapracují daktyloskopové,” řekla jsem. „Když se rámeček podrží šikmo, jsou na skle docela dobře vidět otisky.”

„To bude asi její psisko,” poznamenal Maier.

„Dalo by se poznat, v které části světa byl snímek pořízen?” ozvala se commander Pennová.

Zkoumala jsem fotografii. „Krajina vypadá na rovinu. Svítí slunce. Nevidím tropické rostlinstvo. A taky to není žádná poušť.”

„Zkrátka a dobře, takové místo může být skoro všude,” uzavřel Marino.

„Skoro,” potvrdila jsem. „Postava v pozadí je hodně nezřetelná.”

Commander Pennová studovala snímek. „Je to muž?” „Zrovna tak to může být žena,” hádala jsem.

„Ano, kloním se k tornu,” přidal se Maier. „A hodně

štíhlá.”

„Možná je to Jane,” soudil Marino. „Potrpěla si na

baseballové čepice a ta osoba má něco takového na hlavě.”

Pohlédla jsem na Pennovou. „Prosím vás o kopie všech fotografií včetně téhle.”

„Dostanete je co nejdřív.”

Pokračovali jsme v poodhalování tajemství existence ženy, která jako by se v místnosti zpřítomňovala. Rekonstruovala jsem její osobnost z bezcenného majetku a nabývala přesvědčení, že nám zanechala záchytné body. Zjevně místo podprsenky nosila mužská tílka, našli jsme také troje dámské kalhotky a několik šátků.

Veškeré její věci byly obnošené a špinavé, ale díry pečlivě zašité, plastová krabička s jehlamí, nitěmi a rezervními knoflíky svědčila o spořádanosti. Černé džíny a vybledlá mikina byly zmuchlané a zčásti naruby, což jsme přičítali tornu, že je měla na sobě, když ji Gault donutil, aby se svlékla.

Do oběda jsme probrali veškeré inventarizované položky, aniž bychom se přiblížili zjištění totožnosti oběti, již jsme pojmenovali Jane. Vyrozuměli jsme, že buď Gault odstranil všechno, co ji mohlo identifikovat, nebo Benny prodal či zastavil cokoli, zač mohl získat sebedrobnější peníz. Nebylo jasné, kdy Gault odložil batoh na Bennyho přikrývku, pokud to ovšem učinil on.

„Co všechno pošleme kvůli otiskům na daktyloskopií?” zeptal se Maier.

„S tím, o čem jsme mluvili, ještě plechovou píšťalu, na jejím povrchu se určitě něco najde,” doporučila jsem. „A měl by se všemi dostupnými prostředky prozkoumat batoh, zejména kožené části.”

„Potíž spočívá v tom, že nic z toho nám neprozradí její totožnost,” podotkl Marino.

,Identifikace Jane nám ovšem nepomůže dopadnout jejího vraha,” poznamenal Maier.

Pohlédla jsem na něho a shledala, že jeho zájem o neznámou poklesl. Oči mu pohasly, znám takovou reakci některých detektivů z jiných případů vražd anonymních obětí. Jane se musela zorientovat ve vymezeném čase. Paradoxně by ho měla méně, kdyby ji nezavraždil neblaze proslulý rafinovaný zločinec.

„Myslíte, že Gault ji v parku zastřelil, odebral se do tunelu a odložil její batoh tam, kde jsme ho našli?” zeptala jsem se.

„Proč ne,” mínil Maier. „Stačilo, aby z Cherry Hill zamířil do stanice podzemky Osmdesátá šestá nebo Sedmdesátá sedmá ulice, a vlak ho dovezl přímo do Bowery.”

„Taky mohl jet taxíkem,” dopinila commander Pennová. „Pěšky by to těžko zvládl. Je to dost daleko.”

„Co když batoh zůstal na místě činu, tam u kašny?” otázal se Marino. „Třeba ho tam Benny našel.”

„Co by v tu hodinu pohledával v Cherry Hill? Uvědomte si, jaké bylo počasí,” namítla logicky commander Pennová.

Otevřely se dveře a několik zřízenců přivezlo na vozíku Davilovo tělo.

„Důvod mě nenapadá,” přiznal Marino. „Měla s sebou batoh v muzeu?” zeptal se Pennové.

„Svědkové uvedli, že měla přes rameno přehozený nějaký vak.”

„To mohl být batoh.”

„Jistě.”

„Prodává Benny drogy?” zeptala jsem se.

„Kdo soustavně kupuje, začne často po nějaké době i prodávat,” odvětil Maier.

„Třeba se Davila znal se zavražděnou ženou,” řekla jsem.

Commander Pennová se za mne zvědavě zadívala.

„Nevylučujme tuhle možnost,” pokračovala jsem.

„Zdá se na první pohled nepravděpodobná, ale Gault a Davil a byli ve stejnou dobu v tunelu. Proč?”

„Čistě náhodou.” Maier se odvrátil.

Marino mlčel. Soustředil pozornost na pitevní stůl číslo pět, kde dva soudní lékaři fotografovali z nejrůznějších úhlů zavražděného strážníka. Zřízenec mokrým ručníkem smýval z obličeje krev způsobem, který by Davilovi za života jistě připadal dost drsný. Marino si neuvědomoval, že se na něho někdo dívá, v nestřeženém okamžiku neutajil svou zranitelnost. Do jeho tváře se promítla léta krajního stresu, ramena mu poklesla pod tíhou údělu.

„I Benny byl v tomtéž tunelu,” řekla jsem. „Buď batoh sebral na místě činu, nebo ho od někoho dostal, taky ho ovšem mohl najít na svojí přikrývce, tak jak prohlašuje.”

„Upřímně řečeno, nevěřím, že se batoh zničeho nic objevil na jeho přikrývce,” prohlásil Maier.

„Proč?” zeptala se commander Pennová.

„Proč by se s ním Gault nosil z Cherry Hill? Snazší by bylo ho tam nechat a jít si po svých, ne?”

„Možná v batohu něco bylo,” napadlo mě.

„Například co?” zeptal se Marino.

„Například něco, co by prozradilo její totožnost,” opáčila jsem. „Zřejmě nechtěl, abychom ji identifikovali, a potřeboval se proto probrat jejími věcmi.”

„To zní pravděpodobně,” připustila commander Pennová. „V jejích věcech jsme nenašli vůbec nic, podle čeho bychom ji mohli identifikovat.”

„Přitom v minulosti Gault nedbal na to, jestli se nám podaří identifikovat oběti,” upozornila jsem. „Proč se najednou stará? Proč mu na tom tolik záleží u ženy bez domova, kdysi zraněné na hlavě?”

Commander Pennová asi přeslechla, co říkám, a nikdo jiný neodpověděl. Soudní lékaři začali Davilu svlé kat, ten jako by o to moc nestál. Ztuhlé paže zkřížené před ohanbím se vzpíraly, připomínal fotbalistu bránícího ve zdi. Lékaři se řádně zapotili, než vyvlékli paže ze svetru a přetáhli mu jej přes hlavu, vtom zapípal pager. Bezděčně jsme sáhli k pasu, načež jsme pohlédli k pitevnímu stolu s Davilem, odkud se neslo pípání.

„To není můj,” prohodil jeden z lékařů.

„Zatraceně, to je jeho pager,” konstatoval rozrušeně druhý lékař.

Sňal pager z Davilova opasku a mě zamrazilo. Všichni mlčeli. Neodtrhli jsme oči od pitevního stolu číslo pět a od commander Pennové, která k němu přešla, neboť zavražděný strážník byl její podřízený a někdo se pokoušel mu zatelefonovat. Lékař jí podal pager, chopila se ho a přečetla údaje na displeji. Zbledla a polkla.

„To je kód,” hlesla.

Ona ani lékař nepomysleli na to, že se neměli pageru dotknout. Nikoho nenapadlo, že to může být důležité. „Kód?” Maier na ni nechápavě civěl.

„Policejní kód.” V návalu rozčilení jí přeskočil hlas. „Deset čárka sedm.”

„Deset čárka sedm znamená Konec akce.”

„Pěkně se to sere,” ulevil si Maier.

Marino spontánně přešlápl, jako by se chtěl rozběhnout. Ale v dohledu nebyl nikdo, koho by mohl pronásledovat.

„Gault,” vydechl nevěřícně. „Ten parchant vystřelil v podzemce Davilovi mozek, ale nezapomněl si zjistit číslo jeho pageru,” zahulákal. „Chápete, co to znamená?” Rozhlížel se po nás. „Znamená to, že nás sleduje. Ví, že jsme tady a co děláme!”

Maier těkal z jednoho na druhého.

„Nevíme, kdo zprávu odeslal,” řekl lékař, zcela vyvedený z konceptu.

Věděla jsem to. Vůbec jsem o tom nepochybovala.

„Pokud je to Gault, nemusí nás vidět, aby věděl, co se tady dneska dopoledne děje,” řekl Maier. „Ví, že ji tu mrtvola, a tudíž jsme tu i my.”

Gault věděl, že tady budu, pomyslela jsem si. Ale nemohl vědět, kdo všechno tu bude se mnou.

„Právě odněkud telefonuje.” Marino se divoce rozhlížel. Nevydržel na místě.

„Pusťte to do éteru na všech frekvencích, rozešlete dálnopisy,” přikázala commander Pennová Maierovi.

Maier si strhl rukavice, vztekle jimi mrštil do nádoby na odpadky a vyběhl z místnosti.

„Uložte pager do plastového sáčku. Ať se v laboratoři podívají na otisky prstů,” řekla jsem. „Vím, že jsme se ho dotýkali, ale za pokus to stojí. Tak proto měl rozepnutou bundu.”

„Cože?” Marino vyvalil oči.

„Davila měl rozepnutou zimní bundu, nevědělo se proč.”

„Důvod je nasnadě. Gault se chtěl zmocnit Davilovy bouchačky.”

„Aby se zmocnil jeho revolveru, nepotřeboval mu rozepínat bundu,” řekla jsem. „V bundě je na boku otvor pro přístup k pouzdru. Gault rozepnul Davilovi bundu, protože hledal pager. Chtěl si zjistit číslo.”

Lékaři se opět věnovali tělu. Zuli boty, stáhli ponožky, odepnuli nadkotníkové pouzdro s Waltherem .380. Takovou zbraň neměl mít Davila u sebe a nakonec ji ani nestihl použít. Svlékli mu kevlarovou vestu, policejní tričko, odepnuli stříbrný křížek na dlouhém řetízku. Na pravém rameni měl vytetovaný kříž, po němž se pnula růže. V peněžence jsme našli jediný dolar. 9 Opustila jsem New York po poledni kyvadlovou linkou USAir a přistála na washingtonském Národním letišti ve tři hodiny odpoledne. Lucy mě

tam nemohla čekat s autem, od své havárie neřídila, nebyl rovněž rozumný důvod, abych se rozhlížela, jestli mě u východu nečeká Wesley.

Před letištěm jsem propadla sebelítosti, neboť jsem těžce zápasila s kufříkem a taškou. Byla jsem unavená a připadala jsem si celá špinavá. Poslední dny mě zdrtily a styděla jsem se přiznat si to. Málem jsem se nezmohla ani na to, abych si sehnala taxi.

Nakonec jsem dorazila do Quantika v otlučeném taxíku barvy vaječného žloutku s purpurově tónovanými skly. Zadní okno se nedalo stáhnout a vietnamský řidič nedokázal vysvětlit stráži u brány Národní akademie FBI, koho přivezl.

„Paní doktor,” opakoval pořád dokola, znervóznělý strážnými, zábranou s hřeby na propíchnutí pneumatik a lesem antén na budovách. „Ona okay.”

„Ne, já se jmenuju Kay,” vtloukala jsem mu do hlavy. „Kay Scarpettová.”

Chtěla jsem vystoupit, ale dveře byly zamčené a zajišťovací kolíky odmontované. Strážný rychle sáhl po vysílačce.

„Pusťte mé ven,” požádala jsem řidiče, který civěl na pistoli ráže devět milimetrů na opasku strážného. „Kvůli vám, abych to vyřídila.”

Zděšený taxikář se otočil. „Vy vystoupit tady?”

„Ne,” řekla jsem, zatímco z budky vyběhl další strážný. Řidič vyvalil oči.

„Poslyšte, chci vystoupit jen na chvíli. Abych vysvětlila situaci strážnému.” Mluvila jsem velmi pomalu

a provázela svá slova názornými gesty. „Neví, kdo jsem, protože nemůžu otevřít okno a on dovnitř nevidí.” Řidíč nechápavě přikyvoval.

„Musím ven,” trvala jsem důrazně na svém. „Otevře. te ty dveře!”

Zámky cvakly.

Konečně jsem vystoupila a zamhouřila oči ve slunci. Předložila jsem svůj průkaz mladému, vojensky říznému strážnému.

„Skla jsou tónovaná, neviděl jsem vás,” řekl. „Příště stáhněte okno.”

Řidič vyložil z kufru zavazadla a postavil je na vozovku. Zděšeně se rozhlížel, neboť na střelnicích námořní pěchoty a FBI spustila dělostřelecká palba a střelba z automatických zbraní.

„Nenene.” Pokynula jsem mu, aby zase uložil zavazadla do kufru. „Zavezte mě tamhle.” Ukázala jsem k Jeffersonově budově, vysoké stavbě z hnědých cihel za parkovištěm.

Bylo zřejmé, že mě už nehodlá odvézt vůbec nikam, ale nastoupila jsem do vozu dřív, než stačil ujet. Taxikář přibouchl kufr a strážný nás mávnutím pustil do areálu. Vzduch byl chladný, nebe jasně modré.

V hale Jeffersonovy budovy mě obrazovka nad recepcí zásobovaná smyčkou z videokazety vítala v Quantiku a přála mi veselé Vánoce a šťastný nový rok. Mladá pihatá žena mě zapsala a vydala mi magnetickou kartu, která odemykala dveře na akademii.

„Byl na vás Santa Claus hodný, paní doktorko?” zeptala se zvesela a probírala se klíči.

„Letos jsem zřejmě nebyla hodná já,” řekla jsem. „Pěkně jsem to od něj na Vánoce schytala.”

„Vánoce mimo domov nejsou nic příjemného. Ale nesete to statečně. Budete jako obvykle bydlet v přísně střeženém patře.”

„Děkuju.” Nemohla jsem si vzpomenout, jak se recepční jmenuje, a měla jsem pocit, že to vytušila.

„Jak dlouho se zdržíte?”

„Jen jednu noc.” Usoudila jsem, že se nejspíš jmenuje Sarah, najednou mi připadalo velmi důležité oslovit ji jménem.

Podala mi dva klíče, jeden plastový, druhý kovový. „Vy jste Sarah, viďte?” zariskovala jsem.

„Ne, Sally.” Očividně jsem se jí dotkla.

„Chtěla jsem pochopitelně říct Sally,” vyhrkla jsem zdrceně. „Promiňte. Vždycky se o mě vzorně postaráte, děkuju.”

Znejistěle se na mne zadívala. „Mimochodem, asi před půl hodinou se tu objevila vaše neteř.”

„Kam měla namířeno?”

Ukázala k proskleným dveřím vedoucím z haly do nitra budovy a odemkla zámek kliknutím dřív, než jsem do něj stačila zastrčit kartu. Lucy se mohla vydat k lékaři, na poštu, do jídelny, do ERT. Také mohla jít na svobodárnu, která se nalézá v jiném křídle budovy.

Přemýšlela jsem, kam neteř nejspíš zamířila v tuto odpolední hodinu, a našla jsem ji tam, kde bych ji nejmíň čekala — v mé dvougarsonce.

„Lucy!” zvolala jsem, když jsem odemkla vstupní dveře a spatřila ji. „Jak ses sem dostala?”

„Stejně jako ty,” odpověděla nepříliš srdečně. „Mám klíč.”

Odnesla jsem zavazadla do pokoje a odložila je. „Jak to?” Snažila jsem se něco vyčíst z její tváře.

„Máme se dočasně o pokoje podělit.”

Na zvlášť střeženém poschodí byli ubytováni svědkové, zvláštní agenti a jiné osoby, jimž z rozhodnutí ministerstva spravedlnosti příslušela zvláštní ochrana. Aby se člověk dostal do svého pokoje, musel projít dvojími dveřmi, první se odemykaly digitální skupinovou klá

vesnicí, jež se dožadovala kódu, který se po každém použítí měnil podle určitého klíče. K odemknutí druhých bylo potřeba magnetické karty, která se rovněž velmi často měnila. Předpokládala jsem, že se tu odposlouchávají telefony.

Ubytovali mě na poschodí před víc než rokem, protože Gault nebyl jediný, kdo mi komplikoval život. Zarazilo mě, že sem umístili i Lucy.

„Myslela jsem, že jsi ve Washingtonu,” pronesla jsem tázavě.

Přešla do pokoje a posadila se. „Byla jsem,” řekla. „Od dnešního odpoledne jsem tady.”

Posadila jsem se na pohovku naproti ní. Ve váze byly umělé květiny, roztažené závěsy na okně umožňovaly pohled do modrého nebe. Lucy měla na sobě lehké tepláky, tenisky a černou větrovku FBI s kapucí. Nakrátko střižené zlatohnědé vlasy dávaly vyniknout výraznému obličeji bez sebemenší vady na kráse, až na čerstvou jizvu na čele. Lucy byla posluchačkou posledního ročníku Virginské univerzity. Oslňovala nejen fyzickým zjevem, ale i pronikavou inteligencí a nadáním, náš vztah oscíloval mezi krajnostmi.

„Ubytovali tě tu kvůli mně?” Snažila jsem se trochu zorientovat.

„Ne.”

„Ani jsi mě neobjala, když jsem přišla,” napadlo mě a vstala jsem. Políbila jsem ji na tvář, celá jako by ztuhla a vyvinula se mi. „Kouříš, viď?” Znovu jsem se posadila.

„Kdo ti to vyzvonil?”

„Nikdo, cítím to z tvých vlasů.”

„Objala jsi mě proto, že jsi chtěla vědět, jestli páchnu po cigaretách.”

„A ty ses bránila, protože víš, že po nich páchneš.” „Nenavážej se do mě.”

„Ničeho takového bych se neodvážila,” řekla jsem. „Ty? Jsi horší než babička,” prohlásila.

„Babička právě leží v nemocnici, protože kouřila,” řekla jsem a vzdorovala palčivému pohledu Lucyiných zelených očí.

„Když už jsi odhalila moje tajemství, snad si můžu zapálit.”

„Tady se nekouří. Neprovozují se tu vůbec žádné nepravosti,” řekla jsem.

„Žádné’?” Ani nemrkla.

„Vůbec žádné.”

„Popíjíš tu kafe. Vím to. Když jsme spolu jednou telefonovaly, slyšela jsem, jak ti cinkla mikrovlnka.”

„Kafe se smí.”

„Řekla jsi vůbec nepravosti. Spousta obyvatel

téhle planety považuje pití kávy za neřest. Vsadím se, že tu popíjíš i alkohol.”

„Prosím tě, Lucy, nekuř.”

Vytáhla z kapsy balíček mentolek Virginia Slim. „Půjdu ven.”

Otevřela jsem okno, aby mohla kouřit, ale těžko jsem se smiřovala s tím, že propadla zlozvyku, jehož jsem se za strašlivých obtíží zbavila. Lucy sportovala a byla ve skvělé kondici. Nechápala jsem ji a taky jsem jí to řekla.

„Jen s tím flirtuju. Nehulím tak moc.”

„Kdo tě ke mně nastěhoval? Vraťme se k tomu,” vyzvala jsem ji, zatímco vyfukovala z okna kouř.

„Přece oni.”

„Kdo oni?”

„Příkaz vydal někdo nahoře.”

„Burgess’?” Zastával funkci zástupce ředitele akademie. Přikývla. „Asi.”

„Jak to zdůvodnil?” Zamračila jsem se.

Oklepla popel do dlaně. „Nikdo mi nic nezdůvod

ňoval. Předpokládám, že je to kvůli ERF a CAIN.” Zarazila se. „Kvůli těm podivným zprávám a podobně.’ „Co přesně se děje, Lucy?”

„To nevíme,” pronesla nevzrušeně. „Ale něco ano.” „Má v tom prsty Gault?”

„Nemáme důkaz, že někdo neoprávněný vstoupil do systému.”

„Ale ty si myslíš, že ano.”

Zhluboka zašlukovala jako kuřácký veterán. „CAIN nedělá to, co mu přikazujeme. Dělá něco jiného, přijímá pokyny odjinud.”

„Musí existovat způsob, jak zjistit odkud.”

V očích se jí zablýsklo. „Snažím se, věř mi.”

„Nezpochybňuju tvoji snahu ani schopnosti.”

„Nikde ani smítko,” pokračovala. „Pokud někdo zasahuje do systému, nezanechává za sebou žádné stopy. Jenže to je vyloučeno. Nemůžeš vstoupit do systému, odeslat zprávy nebo cokoli pozměnit, aby to kontrolní deník nezaznamenal. A tiskárna automaticky ráno, v poledne a večer vyjíždí dokumentaci o každém ťuknuti do kláves.”

„Proč se tak rozčiluješ?”

„Protože už mě štve, že mě obviňují z těchhle problémů. Nemůžu za narušení prostoru ERF. Netušila jsem, že někdo, kdo pracuje vedle mě…” Znovu zašlukovala. „Zkrátka jsem slíbila, že to spravím, protože mě o to požádali. Protože mě požádal senátor. Vlastně požádal tebe…”

„Neslyšela jsem, že by tě někdo obviňoval z problémů s CAIN, Lucy,” řekla jsem smířlivým tónem.

Její oči metaly blesky hněvu. „Kdyby mě neobviňovali, nestrčili by mě sem k tobě. Tohle je moje domácí vězení.”

„Hlouposti. Bydlím tady, když pobývám v Quantiku, a rozhodně mi nikdo neuložil domácí vězení.”

„Tebe sem umístili kvůli tvojí osobní bezpečnosti

a abys měla soukromí,” řekla. „Ale mě ne. Zase mě z něčeho obvinili. A sledují mě. Vyrozuměla jsem to z toho, jak se ke mně někteří lidé tam chovají.” Pokývla hlavou směrem k EFF, který se nalézal v protější budově.

„Co se dneska stalo?” zeptala jsem se.

Přešla do kuchyně, pustila vodu, uhasila cigaretový oharek a zahodila jej do koše na odpadky. Opět usedla v pokoji a mlčela. Zkoumala jsem ji a mé znepokojení narůstalo. Nevěděla jsem, proč se tak vzteká, a kdykoli se chovala pro mne nepochopitelným způsobem, bála jsem se o ni.

Lucyina autohavárie neskončila katastrofou jen náhodou. Poranění hlavy mohlo zničit její mimořádné nadání, dotíraly na mne představy krevních výronů a lebky nakřápnuté jako skořápka natvrdo uvařeného vajíčka. Pomyslela jsem na ženu, kterou jsme pojmenovali Jane, na její vyholenou hlavu a jizvy, představila jsem si, že Lucy bloumá někde, kde ji nikdo nezná.

„Cítíš se zdravotně v pořádku?” zeptala jsem se opatrně neteře.

Pokrčila rameny.

„Co hlava?”

„Pořád mě pobolívá.” V očích se jí mihl stín podezření. „Někdy mi pomáhá midrin. Jindy po něm zvracím. Jediné, co vždycky spolehlivě zabírá, je fiorinal. Jenže mi došel.”

„Nic takového nepotřebuješ.”

„Je vidět, že netrpíš bolestmi hlavy.”

„Někdy mě hlava bolí strašně. Ale bez barbiturátů se

obejdeš,” řekla jsem. „Jíš zdravě, spíš dobře, cvičíš?” „Mám to chápat jako lékařskou prohlídku?”

„Jsem koneckonců lékařka. Ty se u mě nemusíš ob

jednávat, jsem tak laskavá, že tě prohlédnu kdykoli.” Koutky úst jí zacukaly úsměvem. „Cítím se celkem

dobře,” pronesla méně zarputile.

„Něco se dneska stalo,” vrátila jsem se k tématu. „Předpokládám, že jsi nemluvila s commander Pennovou.”

„Naposled jsme se viděly dopoledne. Nevěděla jsem, že ji znáš.”

„Dopravní policie je s námi, tedy s CAIN, od samého počátku on-line. V pravé poledne se CAIN přihlásil jejich terminálu VICAP. Tou dobou jsi už ale asi jela na letiště.”

Přikývla jsem, při pomyšlení na to, jak se Davilův pager rozpípal v márnici, se mi sevřel žaludek. „Jakou vyslal zprávu tentokrát?”

„Mám ji tady, jestli se na ni chceš mrknout” „Ovšem.”

Lucy odešla z pokoje a vrátila se s kufříkem. Otevřela ho, vytáhla složku s papíry a podala mi kopii toho, co vytiskl terminál VICAP v komunikačním středisku dopravní policie, jež spadalo pod velení Frances Pennové. Text zněl:

ZPRÁVA PQ21 96701 001145 ZAČÁTEK odesilatel: CAIN

adresát: VŠEM JEDNOTKÁM A SLUŽEBNÁM věc: MRTVÍ POLICISTÉ

VELITELŮM NA VŠECH ÚROVNÍCH V ZÁJMU ZVÝŠENÍ” BEZPEČNOSTI POLICISTŮ POHYBUJÍCÍCH SE NEBO HLÍDKUJÍCÍCH V TUNELECH PODZEMNÍ DRÁHY SE S OKAMŽITOU PLATNOSTI PŘIKAZUJE, ABY POUŽÍVALI PŘÍLBY.

ZPRÁVA PQ21 96701 001145 KONEC

Chvíli jsem se zdrceně dívala na list papíru, nervy mi jen hrály. Pak jsem se zeptala: „Nenajde se jméno uživatele, který se přihlásil do systému a tohle napsal?”

„Ne.”

„Nedá se nijak vypátrat?”

„Běžnými způsoby ne.”

„Co tím myslíš?”

„Neoprávněná osoba, která pronikla do ERF, mohla do CAIN vložit programovou instrukci.”

„Něco jako virus?” otázala jsem se.

„Z našeho hlediska je to vlastně virus ukrytý do nám zatím neznámého souboru. Umožňuje někomu vstoupit do systému, aniž zanechá stopy.”

Pomyslela jsem na Gaulta v tunelu včera v noci s baterkou v ruce, na nekonečné koleje vedoucí do tmy a nejistoty. Gault se volně pohyboval prostorami, kde by se většina lidí nevyznala. Mrštně překračoval hladké koleje, injekční stříkačky a procházel smrdutými lidskými a krysími doupaty. On je tím virem. Pronikl do našich těl, našich budov, našich technologií.

„CAIN zachvátil virus,” řekla jsem. „Celý systém.”

„Naprosto neobvyklý virus. Tenhle není zaměřený na to, aby rozmetal databázi a zničil bard disk. Není to obecně použitelný virus. Byl speciálně vytvořen pro naši síť umělé inteligence, aby umožnil komusi nepozorovaně přístup do CAIN a databáze VICAP. Tenhle virus je něco jako univerzální klíč. Odemyká každý pokoj v domě.”

„A je pevně zabudován do stávajícího programu.”

„Doslova ho hostíme,” řekla. „Ano. Některý z běžně užívaných programů. A virus nemůže nic zničit, pokud tuto úlohu přímo neobsahuje rutina hostitelského programu — to je něco podobného jako autoexec.bat v DOS.”

„Rozumím. Virus tedy například nefunguje jako vložený povel do souborů načítaných při startování.”

Lucy přikývla.

„Kolik programových souborů obsahuje CAIN?” zeptala jsem se.

„Proboha, tisíce! A některé jsou tak dlouhé, že bys je omotala kolem téhle budovy. Virus může být naroubovaný kdekoli, situace je o to složitější, že jsem celé programování nedělala sama. Neznám tak dobře programovací soubory, které napsali jiní.”

Jiní znamenalo Carrie Grethenová, Lucyina někdejší kolegyně, programátorka a blízká přítelkyně. Carrie se znala s Gaultem a měla na svědomí neoprávněné proniknutí do prostorů ERF. Lucy o ní nerada hovořila a pokud možno nevyslovila ani její jméno.

„Není možné, že je virus naroubovaný do programových souborů, které napsala Carrie?” otázala jsem se.

Výraz v Lucyině tváři se nezměnil. „Může být naroubovaný do programů, které jsem nenapsala. Ale zrovna tak i do mých. Nevím. Hledám ho. Může to trvat pěkně dlouho.”

Zazvonil telefon.

„Asi volá Janet.” Vstala a přešla do kuchyňky.

Pohlédla jsem na hodinky. Za půl hodiny bych měla být na poradě. Vstala jsem. Lucy zakryla rukou mikrofon, ale ne proto, že jsem došla k otevřeným dveřím. „Mohla by se tu zastavit Janet? Půjdeme běhat.”

„To se rozumí.”

„Ptá se, jestli se neproběhneš s námi.”

Usmála jsem se a zavrtěla hlavou. Nestačila bych Lucy, i kdyby kouřila dva balíčky cigaret denně, a Janet se mohla poměřovat s vrcholovými sportovci. Při pohledu na ně jsem si bezděčně uvědomovala, že stárnu a patřím do jiné soutěžní kategorie.

„Nechceš něco k pití?” Lucy mezitím zavěsila a zabývala se ledničkou.

„Co mi nabídneš?” Zadívala jsem se na její štíhlou postavu, skláněla se, jednou rukou přidržovala otevřená dvířka ledničky, druhou se přehrabovala v plechovkách na poličkách.

„Je tu dietní pepsi, zima, gatorade a perrier.” „Zima?”

„Ty to pití neznáš?”

„Já pivo nerada.”

„To není pivo. Zachutná ti.”

„Netušila jsem, že tu zavedli obsluhu na pokoji,” řekla jsem a usmála se.

„Zásobila jsem nás.”

„Dám si perrierku.”

Přešla do pokoje s naplněnými sklenicemi.

„Máš k dispozici antivirové programy?” zeptala jsem se v zamyšlení.

„Antivirové programy zničí jen známé viry jako Michelangelo a podobně. Potýkáme se s takovým, který byl vytvořen speciálně pro CAIN. Musíme se mu dostat na kloub zevnitř. Antivirový program nebude, dokud ho nesestavím.”

„A to nemůžeš, dokud virus nenajdeš.”

Vypila půl sklenice gatorade.

„Neměl by se CAIN zablokovat, Lucy?”

Vstala. „Promiň, podívám se, jestli nejde Janet. Nedostala by se ani do chodby a tady bychom ji neslyšely klepat.”

Vstala jsem a přenesla zavazadla do skromně zařízené ložnice s prostou borovicovou skříní. Na rozdíl od pokojů na ubytovnách, na zvlášť střeženém poschodí patřila k obydlí vlastní koupelna. Nic mi nekazilo výhled na rozlehlou zasněženou plochu, za níž se černal nekonečný les. Slunce zářivě svítilo jako na jaře, zatoužila jsem po koupeli, chtěla jsem ze sebe smýt New York, ale nebyl čas.

„Teto Kay? Jsme tady!” zavolala Lucy, právě když jsem si čistila zuby.

Vypláchla jsem si ústa a vrátila se do pokoje. Lucy vklouzla do šusťákové soupravy a protahovala se u dve

ří. Její kamarádka si dala nohu na židli a zavazovala si__ tkaničku.

„Dobré odpoledne, paní doktorko,” pozdravila a rychle se vztyčila. „Nevadí vám, že jsem se stavila? Nerada ruším.” Navzdory mé snaze, aby se uvolnila, vždycky se chovala jako desátník omráčený příchodem generála Pattona. Nedávno se stala agentkou, poprvé jsem si jí všimla, když jsem zde v minulém měsíci přednášela. Promítala jsem diapozitivy obětí násilných trestných činů a instruktážní záběry ze zajišťování stop na místě činu, ale ona ze zadní části učebny upřeně pozorovala mě. Spíš jsem to ve tmě vycítila, o přestávce mě pak zaujalo, že se s nikým nebavila a vyšla na chodbu.

Později jsem se dověděla, že se přátelí s Lucy, což spolu s Janetinou přirozenou plachostí vysvětlovalo její chování ke mně. Měla postavu vypracovanou soustavným tréninkem, blond vlasy k ramenům a modré, respektive skoro fialové oči. Pokud nepoleví ve svém úsilí, absolvuje akademii do dvou měsíců.

„Kdybyste si s námi někdy chtěla zaběhat, paní doktorko, budeme moc rády,” zopakovala Janet zdvořile své pozvání.

„To je od vás hezké.” Usmála jsem se. „Zřejmě si myslíte, že bych vám stačila, což mi lichotí.”

„Ovšemže byste stačila.”

„Nestačila.” Lucy dopila a odložila prázdnou láhev. „Nenávidí běhání. I když se vybičuje, jakmile utíká,

myslí negativně.”

Když za nimi zaklaply dveře, vrátila jsem se do koupel ny, umyla si obličej a zadívala se do zrcadla. Mé blond vlasy se zdály popelavější než ráno, účes povolil. Nelíčím se a tvář vypadala jako prádlo po vyždímání a před žehlením. Z Lucy a Janet vyzařovala ničím nenarušená dokonalost, jako by příroda s potěšením modelovala

a leštila jen mládí. Znovu jsem si vyčistila zuby, a to mě přivedlo na myšlenky o Jane.

Úsek, který řídil Benton Wesley, několikrát změnil jméno, nyní jeho Útvar zvláštního kriminálního vyšetřování kupodivu organizačně začlenili do celku zaměřeného na boj proti terorismu a záchranu rukojmích, který disponoval několika speciálně vycvičenými zásahovými jednotkami. Přesto dál sídlil se svými lidmi v suterénu akademie třicet metrů pod zemí v někdejším protiatomovém krytu Johna Edgara Hoovera. Zastihla jsem Wesleyho v jeho kanceláři, právě telefonoval. Letmo se na mne podíval a dál listoval papíry v tlustém spisu.

Na psacím stole před ním se prostíraly fotografie z místa činu, součást materiálů předchozí porady, která neměla nic společného s Gaultem. Obětí vraždy se stal muž, který utrpěl stodvaadvacet bodných a řezných ran. Uškrtila ho pouta, jimiž byl rafinovaně svázán, tělo se našlo tváří dolů na posteli v motelovém pokoji na Floridě.

„Pachatel jako by chtěl zločinný úmysl demonstrovat. Evidentně oběť zabil několikanásobně, způsobem spoutání vraždu jistil,” říkal Wesley. „Ano, smyčky na zápěstích, kotnících a na krku.”

Posadila jsem se. Wesley se díval přes brýle na čtení a pročesával si prsty vlasy. Mé oči spočinuly na olejomalbách zavěšených na stěnách a knihách s věnováním od autorů v zasklené knihovně. Často se na něho obraceli autoři románů, scénářů a divadelních her, ale on se známostmi s celebritami nechlubil. Spíš ho to uvádělo do rozpaků a zanechávalo to v něm jistou pachuť. Myslím, že kdyby záleželo výhradně na něm, takovéto konzultace by odmítl.

„Ano, byl to velmi krvavý způsob vražedného útoku, řečeno mírně. Zacílený právě na to. Mluvíme tu o krajní dominanci, rituálně vystupňované zuřivostí.”

Všimla jsem si, že má na psacím stole několik bleděmodrých manuálů FBI, většinou z dílny ERF. Jeden z nich pojednával o CAIN a Lucy se podílela na jeho sepsání, řada stránek byla založena svorkami na papír. Přemýšlela jsem, jestli mu je založila Lucy nebo tak učinil on sám, k odpovědi jsem dospěla spíš intuitivně a jako by mi sevřel hrudník krunýř. Kdykoli se Lucy potýkala s problémy, rozbolelo mě srdce.

„To ohrožovalo jeho pocit dominance.” Wesleybo mé oči se setkaly. „Ano, reagoval v hněvu. Je to známá modelová situace.”

Měl černou, zlatě pruhovanou kravatu a neodmyslitelnou dokonale padnoucí sněhobílou košili. Manžety zdobily knoflíčky s emblémem ministerstva spravedlnosti, na ruce snubní prsten a střízlivé zlaté hodinky s černým páskem, které mu Connie darovala ke stříbrné svatbě. On i ona pocházejí ze zámožných rodin a Wesleyovi si žijí velmi dobře.

Zavěsil a sundal si brýle.

„Co tě trápí?” zeptala jsem se a v duchu jsem se na něho zlobila za to, jak se mu daří zvýšit mi puls.

Sebral fotografie a uložil je do obálky z manilového papíru. „Máme další oběť na Floridě.”

„V oblasti Orlanda?”

„Ano. Dám ti k dispozici zprávy, jakmile je všechny shromáždím.”

Přikývla jsem a změnila téma, na řadě byl Gault. „Asi už víš, co se stalo v New Yorku,” řekla jsem.

„S tím pagerem?”

Znovu jsem přikývla.

„Obávám se, že vím o všem.” Trhl sebou. „Posmívá se nám, dává nám najevo pohrdání. Rozehrává svoji partii, je to čím dál horší.”

„A horší se to rapidně. Ale neměli bychom se zaměřit jen na něj.”

Naslouchal, zaklesl se do mých očí, ruce složil na spis o vraždě muže, o níž před chvílí telefonicky rozmlouval.

„Posedlost Gaultem by nás snadno mohla zavést do slepé uličky, nesmíme polevovat a musíme konkrétní případy šetřit komplexně. Například je velmi důležité zjistit totožnost ženy zavražděné v Central Parku.”

„To přece považujeme za důležité všichni, Kay.”

„Všichni prohlašují, že to považují za důležité,” řekla jsem a plíživě ve mně narůstal hněv. „Ale ve skutečnosti policie a FBI chtějí především dopadnout Gaulta, identifikaci bezdomovkyně nepokládá nikdo za prioritu. Co je do další bezejmenné ubožačky, vězňové ji pohřbí na pověstné hrnčířovo pole a hotovo.”

„Pro tebe zřejmě představuje prioritu.”

„Absolutní.”

„Proč?”

„Myslím, že nám má ještě co říct.”

„O Gaultovi?”

„Ano.”

„Z čeho vycházíš?”

„Z instinktu,” řekla jsem. „A je pro mě prioritou, protože jsme morálně i profesionálně povinováni pro ni udělat všechno, co je v našich silách. Má právo na to, abychom ji pohřbili pod vlastním jménem.”

„Samozřejmě. Newyorská metropolitní i dopravní policie, FBI — všichni ji chceme identifikovat.”

Nevěřila jsem mu. „Doopravdy na tom nikomu nezáleží,” prohlásila jsem rezolutně. „Policistům ani soudním lékařům, FBI jakbysmet. Víme, kdo ji zavraždil, ale kdo je ona, na tom už nikomu nesejde. Zákon a spravedlnost se v New Yorku zalykají násilím, rozlišuje se jen černá a bílá.”

Wesley se odvrátil a pohrával si štíhlými prsty s pinicím perem Mont Blanc. „Bohužel máš kus pravdy.” Opět

se mi podíval do očí. „Leccos odsouváme stranou, protože na to nezbývají síly. Ne proto, že bychom chtěli. Musíme Gaulta dopadnout, dřív než znovu zabije. To považuju za hlavní.”

„O to musíme usilovat. Ale nevíme, jestli nám v tom

ta zavražděná žena nemůže pomoct. Třeba ano.” Viděla jsem, že na něho padla deprese, z jeho hlasu

čišela únava.

„Podle všeho ji a Gaulta nespojuje nic víc, než že se náhodně setkali v muzeu,” řekl. „Prozkoumali jsme její osobní věci a žádná nás k němu zřejmě nedovede. Proto se ptám, co se od ní můžeš dovědět, aby to přispělo k dopadení pachatele.”

„Nevím,” přiznala jsem. „Ale když se ve Virginii zabývám oběťmi bez totožnosti, nedám si pokoj, dokud neudělám všechno pro to, abych o nich zjistila, co se dá. Tenhle případ se stal v New Yorku, ale týká se mě, protože pracuju pro tvůj útvar a tebe oficiálně požádali o spolupráci při vyšetřování.”

Dala jsem průchod svému přesvědčení, jako by se případ záludného zavraždění Jane tady a teď projednával před soudem. ,A jestli nemůžu dodržet svoje zásady, pak odmítám dál působit jako poradkyně FBI.”

Wesley ztrápeně, trpělivě naslouchal. Věděla jsem, že na něho doléhá týž pocit marnosti jako na mne, ale byl v tom určitý rozdíl. Nevyrůstal v chudých poměrech a v našich nejvyhrocenějších půtkách jsem toho použila proti němu.

„Kdyby byla obětí důležitá osoba, zajímali by se o případ všichni,” řekla jsem.

Wesley mlčel.

„Spravedlnost pro chudáka neexistuje, pokud ji někdo nevyvzdoruje,” prohlásila jsem.

Pozorně se na mne díval.

„Ber to tak, že si ji vynucuju, Bentone.” „Pověz mi, co hodláš podniknout,” vyzval mě.

„Udělám všechno pro to, abych zjistila její totožnost. A žádám tě, abys mě podpořil.”

Zkoumavě si mě měřil očima. Psycholog se v něm nezapřel. „Proč ti tolik záleží na téhle oběti?” zeptal se. „Právě jsem se ti to snažila vysvětlit.”

„Bud’ opatrná,” řekl. „Pozor, ať nepodlehneš subjek

tivním motivům.”

„Na co narážíš?”

„Na Lucy.”

Zabrnkal mi na nervy.

„Lucy mohla utrpět stejně vážné zranění hlavy jako kdysi ta žena,” řekl. „Tvoje neteř je svým způsobem odjakživa sirotek a není to tak dávno, co se ztratila, potulovala se po Nové Anglii a ty ses tam vypravila a hleda

la ji.”

„Obviňuješ mě, že se do toho moc vciťuju?”

„Z ničeho tě neobviňuju. Jen zkoumám tvoje případné motivy.”

„Chci prostě dělat svoji práci,” řekla jsem. „A nestojím o tvoji psychoanalýzu.”

„Dobře.” Odmlčel se. „Dělej, co uznáš za vhodné. Všemožně tě podpořím. A Pete určitě taky.”

Nato jsme nakousli ožehavé téma Lucy a CAIN, Wesleymu se do debaty evidentně moc nechtělo. Vstal, odešel pro kávu, v předpokoji zvonil telefon a jeho sekretářka zaznamenávala další vzkaz. Telefon nepřestal vyzvánět od mého příchodu, vždycky je to stejné. V tom směru se jeho kancelář podobala té mé. Svět je piný ‘zoufalých lidí, kteří znají naše účastnická čísla, a tak nám volají.

„Pověz mi, co si myslíš, že Lucy způsobila,” vyzvala jsem ho, když se vrátil.

Postavil přede mne kávu. „Teď mluvíš jako její teta,” poznamenal.

„Ne. Teď mluvím jako její matka.”

„Radši bych, kdybychom si o tom mohli promluvit jako dva kompetentní profesionálové,” řekl.

„Prosím. Tak mě seznam s fakty.”

„Špionáž, která začala v říjnu proniknutím neoprávněné osoby do ERF, pokračuje,” řekl. „Někdo manipuluje s CAIN.”

„To všechno je mi známo.”

„Nevíme, kdo to dělá,” pokračoval.

„Dá se předpokládat, že Gault,” řekla jsem.

Wesley sáhl po kávě. Pohlédl mi do očí. „Nejsem odborník na počítače. Ale něco ti musím ukázat.”

Otevřel tenkou složku a vytáhl z ní list papíru. Podal mi ho, poznala jsem, že je to záznam vytištěný počítačem. „To je výpis z kontrolního deníku CAIN, zachycuje přesný čas, kdy byla odeslána poslední zpráva terminálu VICAP v komunikačním středisku newyorské dopravní policie,” řekl. „Nezdá se ti, že tu něco nehraje?”

Pomyslela jsem na výtisk, který mi ukázala Lucy, na ďábelskou zprávu o „mrtvých policistech”. Chvíli jsem zírala na data a časy přihlášení a odhlášení ze systému a identifikační jména, než jsem pochopila, v čem je problém. Zmocnil se mé strach.

Lucy nezvolila tradiční uživatelské identifikační jméno složené z prvního písmene křestního jména a několika písmen příjmení. Namísto toho se pokřtila na LUCYTALK a podle výpisu z kontrolního deníku jako superuživatelka byla v systému, když CAIN odeslal zprávu do New Yorku.

„Zeptal ses jí na to?” otázala jsem se Wesleyho.

„Zeptal, ale nic kloudného jsem se nedověděl, neláme sl tím hlavu, protože jak vidíš z výpisu, přihlašuje se do systému a odhlašuje celý dlouhý den a často i po pracovní době.”

„Láme si tím hlavu, Bentone. Nevím, co všechno řek

la tobě. Ale z toho, že se musela přestěhovat na střežené poschodí, usoudila, že může být sledovaná.”

„Samozřejmě že je sledovaná.”

„To, že byla v systému v době, kdy CAIN odeslal zprávu do New Yorku, ještě neznamená, že ji odeslala ona,” trvala jsem na svém.

„Pochopitelně. V kontrolním deníku není údaj, který by ji označoval za odesilatelku zprávy. Jako odesilatel této zprávy totiž není uveden nikdo.”

„Kdo tě na tohle upozornil?” otázala jsem se, neboť jsem věděla, že Wesley běžně nenahlíží do kontrolního deníku.

„Burgess.”

„To znamená, že ho na to nejdřív upozornil někdo z ERF.”

„Pravděpodobně.”

„Mezi Lucyinými spolupracovníky jsou lidé, kteří jí vzhledem k tomu, co se stalo na podzim, pořád nevěří.”

Neuhnul před mým pohledem. „S tím nic nenadělám, Kay. Musí se ospravedlnit sama. To za ni neuděláme. Nemůžeš to za ni udělat ani ty.”

„Nebudu za ni a pro ni nic dělat,” vyhrkla jsem. „Jen se dožaduju spravedlnosti. Lucy nikdo nesmí připisovat virus v CAIN. Ona ho tam nenasadila. Snaží se s tím něco udělat a upřímně řečeno, jestli se jí to nepodaří, nemyslím, že by to vyřešil někdo jiný. Celý systém bude znehodnocený.”

Pozvedl pohárek s kávou, rozmyslel si to a zase ho položil.

„A nevěřím, že ji umístili na střežené poschodí, protože se tu někdo domnívá, že zničila CAIN. Kdyby sis to opravdu myslel, tak bys ji prostě vyhodil. Rozhodně bys ji tu nedržet.”

„Není třeba hnát věci do krajnosti,” řekl, ale neošálil mě.

„Pověz mi pravdu.”

Přemýšlel, hledal východisko.

„Lucy jsi umístil na střežené poschodí ty, viď?” pokračovala jsem. „Žádný Burgess. A ne kvůli tornu, že podle výpisu byla v kritickou dobu v systému. To je moc chatrný důvod.”

„Pro některé lidi ne,” namítl. „Někteří mávají červeným praporkem a žádají mě, abych ji propustíl. Odmítl jsem. Bude ovšem sledována.”

„Chceš mi tvrdit, že tím virem je Lucy?” Připadalo mi to absurdní.

„Ne.” Sklonil se ke stolu. „Myslím, že virem je Gault.

A chci, aby nám ho Lucy pomohla vystopovat.” Zadívala jsem se na něho, jako by právě vytáhl pisto

li a vystřelil do vzduchu. „To ne!” zvolala jsem. „Poslyš, Kay…”

„Vyloučeno. Z toho ji vynech. Hernajs, není přece agentkou FBI!”

„Reaguješ nepřiměřeně…”

Nenechala jsem ho domluvit. „Proboha, je to pořád studentka! Profesionálně jí do toho nic…” Selhal mi hlas. „Já ji znám. Pokusí se s ním komunikovat. Copak nechápeš?” Spalovala jsem ho pohledem. „Ty ji neznáš, Bentone!”

„Myslím, že znám.”

„Nedovolím, abys ji takhle využíval!”

„Počkej, vysvětlím ti to.”

„Měl bys CAIN zablokovat,” vyhrkla jsem.

„To nemůžu. Gault zřejmě jinou užitečnou stopu nezanechá.” Odmlčel se, nespouštěla jsem z něho oči. „V sázce jsou lidské životy. On se zabíjením neskončil.”

„Právě proto si nepřeju, aby na něj Lucy i jen pomyslela!” rozkřikla jsem se na něho.

Wesley mlčel. Pohlédl k zavřeným dveřím, potom na mne. „Stejně už ji zná.”

„Moc toho o ní neví.”

„Těžko říct, co všechno o ní ví. Ale přinejmenším pravděpodobně ví, jak vypadá.”

„Cože?” Můj mozek odmítal myslet.

„Ano, a to od doby, kdy někdo ukradl tvoji zlatou kartu American Express,” vysvětloval. „Svěřila se ti Lucy?” „S čím?”

„S tím, co si uschovala do psacího stolu.” Když pochopil, že netuším, o čem mluví, ihned se zarazil. Věděla jsem, že váží, co mi prozradí a co ne.

„Co si uschovala?”

„Uschovala si do psacího stolu v ERF dopis — dopis od tebe. V obálce byla i ta kreditka.”

„O tom vím.”

„Dobře. Jenže v dopise byla i vaše společná fotografie s Lucy pořízená v Miami. Sedíte na zahradě za domem tvojí matky.”

Zavřela jsem na okamžik oči a zhluboka se nadechla, zatímco on nelítostně pokračoval.

„Gault taky ví, že tě nejvíc může ranit prostřednictvím Lucy. Aní já jsem nechtěl, aby se na ni zaměřil. Jenže on už si ji pravděpodobně vybral. Pronikl do světa, který je její doménou. Převzal otěže nad CAIN.”

„Tak proto jsi ji přestěhoval,” vydechla jsem.

Wesley mě pozoroval, zjevně se ode mne dožadoval pomoci. Věděla jsem, že to za jeho chladnou zdrženlivostí vře, a uvědomila jsem si, jak strašně bolestné bylo jeho rozhodnutí. Má přece taky děti.

„Přestěhoval jsi ji na střežené poschodí ke mně,” zašeptala jsem. „Obáváš se, že po ní Gault půjde.”

Stále nic neříkal.

„Chci, aby se vrátila na univerzitu, do Charlottesvillu. A to hned zítra.” Má rozhořčená slova však nevyjadřovala to nejniternější. Doopravdy jsem si přála, aby Lucy vůbec nepoznala můj svět, ale na to bylo pozdě.

„Nemůže nikam,” prohlásil jednoznačně. „Nemůže

ani bydlet u tebe v Richmondu. Upřímně řečeno, momentálně se nemůže zdržovat nikde jinde než tady. Protože pro ni není nikde bezpečnějšího místa.”

„Nemůže tu zůstat po zbytek života,” namítla jsem. „Dokud ho nedopadneme…”

„Třeba ho nedopadneme nikdy, Bentone!”

Zmučeně se na mne zadíval. „Pak vás obě nejspíš zařadíme do programu ochrany svědků.”

„Já se nevzdám své totožnosti. Svého života. Považuješ snad existenci v rámci takového programu za lepší než náhlou smrt?”

„Bylo by to nejlepší možné řešení,” řekl klidně, ale věděla jsem, že se mu v duchu vybavila ubodaná, rozstřílená, bezhlavá lidská těla.

Vstala jsem. „Co mám podniknout ohledně ukradené kreditky?” otázala jsem se otupěle.

„Zruš ji,” odpověděl. „Doufal jsem, že si vypomůžeme zkonfiskovanými penězi, které jsme získali rozbitím drogových gangů. Ale nepovolili mi to.” Zarazil se, když jsem nevěřícně zavrtěla hlavou. „Neběží to podle mého gusta. Ale znáš problémy s rozpočtem. Taky se s nimi potýkáš.”

„Panebože, myslela jsem, že ho chceš přes kartu vypátrat.”

„Tvoje kreditka nám prozradí, kde byl, ne kde právě je.”

„To je k nevíře.”

„Vyčítej to politikům.”

„Odmítám poslouchat řeči politiků o problémech rozpočtu!” zvolala jsem.

„FBI v současné době může sotva nakoupit munici pro cvičné střelby. Naše personální problémy dobře znáš. Momentálně pracuju sám na sto třiceti devíti případech. V minulém měsíci odešli dva z mých nejlepších lidí na odpočinek. Tenhle útvar má teď devět lidí. Devět.

Deset lidí, když započítám sebe, má pokrýt mimořádné případy v celých Spojených státech plus ty, které nám přihrají ze zahraničí. Zatraceně, tebe zaměstnáváme jen proto, že ti neplatíme.”

„Nedělám to pro peníze.”

„Zruš svoji kreditku,” řekl ztrápeně. „Na tvém místě bych to udělal okamžitě.”

Než jsem odešla, dlouho jsem se na něho dívala.

s i

Když yo ž je

b y jsem Lucy evrátila

u ž dě ol a svého aé sebou o přechodné-kondi č -

ni běh, osprchovala se a odešla pracovat do ERF. Večeře se dnes výjimečně podávala v kavárně.

„Vracím se ještě dneska do Richmondu,” sdělila jsem Lucy telefonicky.

„Myslela jsem, že přespíš,” řekla, její tón vyjadřoval zklamání.

„Přijede pro mě Marino,” vysvětlila jsem.

„Kdy?”

„Už je na cestě. Mohly bychom povečeřet, než odjedu.” „Bezva. Ráda bych, kdyby přišla i Janet.”

„Proč ne,” souhlasila jsem. „Marino by se mohl připojit. Brzy se objeví.”

Lucy mlčela.

„Co kdybychom se předtím sešly na chvilku samy dvě?” navrhla jsem.

„Myslíš tady?”

„Ano. Ale odvážím se toho, jen pokud mě provedeš všemi těmi skenery, dveřmi na heslo, rentgeny a zabráníš odpálení řízených střel naváděných teplem.”

„Prokonzultuju to s generální prokurátorkou. Ale hrozně řádí, když jí telefonuju domů.”

„Tak já běžím.”

Útvar technického výzkumu sídlil v budově ze skla a betonu připomínající tři obří hrachové lusky, obklopovaly ji stromy a na parkoviště před ní se nikdo nedostal, pokud nezastavil u strážní budky, vzdálené pouhých třicet metrů od jednoho ze vchodů do akademie. ERF byl jednou z nejutajovanějších organizačních jednotek FBI, zaměstnanci se museli prokázat biometrickým zámkům svými prsty, než je vpustily dovnitř dveře s výplní z plexiskla. Lucy na mne čekala venku. Bylo skoro osm hodin večer.

„Ahoj,” uvítala mě.

„Na parkovišti je nejmíň deset aut,” konstatovala jsem. „Tady se vždycky pracuje do tak pozdních hodin?”

„Lidí přicházejí a odcházejí ve dne v noci. S některými jsem se ještě vůbec nepotkala.” Prošli jsme rozlehlou halou s béžovým kobercem a zdmi, míjeli jsme zavřené dveře, za nimiž vědci a konstruktéři pracovali na projektech, o nichž nesměli mluvit. Měla jsem jen mlhavou potuchu o tom, co se tu vynalézá a sestrojuje, až na Lucyin výtvor — CAIN. Věděla jsem ovšem, že hlavním posláním útvaru je co nejdokonaleji technicky vybavit zvláštního agenta ke všem úkolům, s nimiž se může setkat — k pozorování, střelbě, slaňování z vrtulníku, řízení robota. Dostat se dovnitř by představovalo pro Gaulta stejně náročný výkon jako vyrazit si po areálu NASA nebo se potloukat po atomové elektrárně.

„Benton se mi zmínil o fotografii, co jsi měla ve stole,” řekla jsem Lucy, když jsme nastoupily do výtahu.

Vyjely jsme o dvě patra výš. „Gault stejně ví, jak vypadáš, jestli tě trápí tohle. Viděl tě už nejmíň dvakrát.”

„Nelíbí se mi, že teď možná ví, jak vypadáš ty,” řekla jsem úsečně.

„Předpokládáš, že má tu fotku.” Vstoupily jsme do

prostoru, který rozčleněním na kóje připomínal králíkárnu, každou vyplňovala pracovní stanice s tiskárnou a stohy papíru. CAIN se nalézal ve skleněné buňce s klimatizací, sestával z mnoha monitorů, modemů a kilometrů kabelů skrytých pod zvýšenou podlahou.

„Musím něco zkontrolovat,” řekla Lucy a předložila skeneru prsty, aby si odemkla dveře k CAIN.

Vešla jsem za ní do chladného ovzduší prostoupeného napětím z neviditelného elektronického dění, neuvěřitelně rychlého zpracovávání dat. Modemy červeně a zeleně blikaly, na obrazovce spřažené s videorekordérem vířil a kroutil se ze smyčky výrazný nápis CAIN, chvílemi vytvářel křivky podobné papilárním liniím na kůži prstů.

„Fotografie byla v obálce s platební kartou American Express, kterou si zřejmě přivlastnil,” řekla jsem. „Z toho logicky vyplývá, že má nejspíš obojí.”

„Mohla se dostat do rukou někomu jinému.” Soustředěně pozorovala modemy, odečetla časový údaj na monitoru a něco si poznamenala. „Záleží na tom, kdo se mi vlastně přehraboval ve stole.” Zpočátku jsme soudili, že do ERF tajně pronikla Carrie, a to sama, a odnesla si, co chtěla. Teď jsem si tím nebyla tak jista.

„Nemusela tam být jen Carrie,” řekla jsem.

Lucy ani nedutala.

„Nechce se mi věřit, že Gault odolal příležitosti se sem dostat. Myslím, že byl s ní.”

„Pro toho, koho hledají pro vraždu, by to bylo hrozně riskantní.”

„Hrozně riskantní je samotný pokus sem proniknout, Lucy, bez ohledu na všechno ostatní.”

Dál si něco poznamenávala, nápis CAIN na obrazovce vířil a měnil barvy, moderny blikaly. CAIN byl moderní umělou chobotnicí s chapadly, která propojují síly hájící zákon doma i v zahraničí, jeho hlavu tvořila

vyšší než širší schránka krémové barvy s řadou tlačítek a štěrbin. Chladný vzduch ševelil a skoro se mi zdálo, že CAIN rozumí tornu, o čem si povídáme.

„Co ještě mohlo zmizet z tvého pracoviště?” zeptala jsem se. „Ztratilo se ještě něco?”

Pozorovala blikající modem, ve tváři nechápavý výraz. Vzhlédla ke mně. „Musí to zprostředkovávat jeden z těchhle modemů.”

„Co z toho?” zeptala jsem se nechápavě.

Lucy seděla nad klávesnicí, Pukla do mezerníku a režim šetřící obrazovku zmizel. Přihlásila se do systému a začala psát příkazy pro UNIX, jimž jsem nerozuměla. Na obrazovku naskočilo menu správce systému, vzápětí se objevil kontrolní deník.

„Prohlížím deník pravidelně a zjišťuju objem zpráv zprostředkovaný modemy,” vysvětlovala a zároveň sledovala obrazovku. „Pokud osoba, která se nabourává do CAIN, není fyzicky přítomna v budově a pevně napojena na systém, musí využívat spojení modemem.”

„Jinak to ani nejde,” řekla jsem.

Zhluboka se nadechla. „Teoreticky se dá přijímací stanice pomocí Van Eckova záření použít jako převáděč klávesnicového vstupu. Ne tak dávno toho využívali agenti někdejšího Sovětského svazu.”

„Ale tím se ještě nedostaneš do systému,” namítla jsem.

„Můžeš tak získat hesla a další informace, které ti to umožní, pokud znáš čísla volby.”

„Copak ta se po narušení systému neměnila?”

„Samozřejmě. Změnila jsem všechno, co se dalo změnit, čísla volby od té luhy několikrát. Navíc modemy mají zpětnou vazbu. Vyvoláš CAIN a ten zpětně vyvolá tebe, aby se ujistil, že jsi oprávněný uživatel.” Pokoušela se o ni sklíčenost a hněv zároveň.

„Když naroubuješ virus do programu, nezmění se tím

velikost programu?” otázala jsem se ve snaze pomoci. „Nedalo by se tak zjistit, kde je virus?”

„Samozřejmě, změní to velikost souboru. Jenže program UNIX užívaný ke kontrolním součtům, takzvaný checksum, zanedbává přeplnění. Ten, kdo do programu virus nasadil, využil checksumu, aby byty viru zmizely.”

„Virus je tedy neviditelný.”

Ztrápeně přikývla, věděla jsem, že přemýšlí o Carrie. Pak Lucy vyťukala příkaz, aby zjistila, zda a které bezpečnostní složky právě komunikují v systému. New York, Charlotte a Richmond se činily a Lucy mi ukázala jejich modemy. Světla na nich jen tančila, telefonní linky přenášely data.

„Pojďme na tu večeři,” jemně jsem vyzvala Lucy. Psala další příkazy. „Nemám teď hlad.”

„Nesmíš se tím nechat pohltit, Lucy.”

„Ty mi něco vykládej.”

Uhodila hřebíček na hlavičku.

„Vyhlásili nám válku,” dodala. „Tohle je opravdová válka.”

„Carrie ji s tebou nevede.” Vyslovila jsem jméno že

ny, která patrně byla pro Lucy víc než kamarádkou.

„Na tom nezáleží, kdo ji vede.” Pokračovala v psaní. Záleželo na tom. Carrie Grethenová nevraždila a ne

zohavovala těla obětí. Zločiny páchal Temple Gault.

„Ztratilo se ti tehdy při narušení prostoru ERF ještě

něco?” zkusila jsem to znovu.

Zarazila se, vzhlédla ke mně a v očích se jí zablýsklo. „Ano, když to musíš vědět. Velká obálka z manilového papíru, kterou jsem nechtěla nechat na univerzitní koleji ani tady na ubytovně kvůli spolubydlícím a vůbec. Obsah byl ryze soukromý. Myslela jsem, že bude bezpečnější tady ve stole.”

„Co bylo v té velké obálce?”

„Dopisy, poznámky, různé věci. Některé od tebe, včet

ně dopisu s fotografií a kreditní kartou. Většina dopisů byla ale od ní.” Zrůžověla. „Pár taky od babičky.”

„Carrie ti posílala dopisy?” Nerozuměla jsem tornu. „Proč ti psala? Obě jste byly tady v Quantiku, tady jste se vlastně na podzim seznámily.”

„Trochu jsme se znaly už dřív.” Teď už Lucy vyloženě zčervenala.

„Jak to?” podivila jsem se.

„V létě jsme navázaly kontakty přes počítačový bulletin, Prodigy a podobně. Uchovávala jsem výtisky všech zpráv, které jsme si vyměnily.”

„Nenapomohla jsi tornu, aby s tebou pracovala v ERF?” Čím dál víc jsem žasla.

„FBI s ní zahájila přijímací řízení předtím, než jsme o sobě věděly,” odpověděla Lucy. „To ona mě přesvědčovala, abych se tu ucházela o stáž.”

Mlčela jsem jako zařezaná.

„Copak jsem to mohla vědět?” vyhrkla zkroušeně.

„Ne, nemohla. Ona si tě sem přivedla, Lucy. Potřebovala tě tu. Naplánovalo se to dávno předtím, než jste spolu navázaly kontakt přes Prodigy. Sčuchla se s Gaultem v tom obchodě se zpravodajskou technikou v severní Virginii a rozhodli, že se s tebou seznámí.”

V rozčilení se odvrátila.

„Proboha,” povzdechla jsem si. ,Zatáhli tě do toho.” Zadívala jsem se do prázdna, bylo mi nanic. „Nezáleželo jim jen na tvých schopnostech a na tom, co děláš. Šlo jim totiž o mě.”

„Nepokoušej se to obracet naruby a obviňovat sebe. Tohle u tebe nemám ráda.”

„Jsi moje neteř. Gault to pravděpodobně už nějakou dobu ví.”

„Získala jsem si určitou pověst ve světě výpočetní techniky.” Vyzývavě na mne pohlédla. „Lidi kolem počítačů mě znají. Všechno nemusí být jen kvůli tobě.”

„Ví Benton, jak a kdy ses seznámila s Carrie?” „Před časem jsem se mu s tím svěřila.”

,Proč jsi nic neřekla mně?”

„Nechtěla jsem. I tak mi z toho bylo dost blbě. Vnitřně se s tím vyrovnávám.” Vyhýbala se mým očím. „Svěřila jsem se panu Wesleymu, jak mi velela povinnost.”

„Ta velká obálka z manilového papíru se po narušení prostor ERF ztratila se vším všudy?”

„Ano.”

„Proč by o ni někdo stál?”

„Ona určitě,” řekla trpce. „Obsahovala to, co mi napsala.”

„Pokoušela se od té doby s tebou spojit?”

„Ne,” odsekla, jako by Carrie Grethenovou bytostně nenáviděla.

„Dobrá, pojďme se poohlédnout po Marinovi,” pronesla jsem pevným mateřským tónem.

Seděl v kavárně, objednala jsem si na zkoušku doporučenou zimu a Marino další pivo. Lucy se vydala pro Janet, což Marinovi a mně skýtalo pár minut k rozhovoru mezi čtyřma očima.

„Nechápu, jak můžeš pít takovou břečku,” ucedil a pohrdavě se zadíval na můj nápoj.

„Nevím, co to se mnou udělá, protože jsem to ještě nikdy nepila.” Usrkla jsem. Chutnalo to docela dobře a netajila jsem se tím. „Než něco odsoudíš, měl bys to ochutnat,” dodala jsem.

„Víš, že se tornu říká pivo teploušů? Abych věděl, že něco není pro mě, nemusím to vyzkoušet.”

„Jeden z hlavních rozdílů mezi námi je, Pete, že se vůbec netrápím tím, jestli si o mně lidi myslí, že jsem lesba.” „Pár lidí si myslí, že jsi.”

Bavila jsem se. „Ujišťuju tě, že tebe nikdo za buzíka nepovažuje,” řekla jsem. „Lidi si totiž myslí, že jsi na Co moc bigotní.”

Marino zívl, aniž si zakryl ústa. Kouřil a pil budweiser přímo z láhve. Měl temné kruhy pod očima, a přestože se zatím nesvěřoval s intimní sférou svého soužití s Molly, poznala jsem na něm, že prožívá období říje. Vypadalo to, že nespí a podává vrcholné výkony celé týdny.

„Jak se cítíš?” zeptala jsem se ho.

Položil láhev a rozhlédl se. V kavárně bylo rušno, noví agenti a policisté večeřeli, popíjeli pivo, někteří pokukovali po barvami sršícím televizoru.

„Jsem utahanej,” řekl a opravdu jako by byl na pokraji sil.

„Oceňuju, že jsi pro mě přijel.”

„Šťouchni do mě, kdybych za volantem usínal,” řekl. „Nebo můžeš řídit ty. V tom, čím se nalejváš, nebude zřejmě skoro žádný alkohol.”

„Dost na to, abych se stříkla. Nebudu řídit, a jestli jsi unavený, můžeme tu přespat”

Vstal a vydal se pro další pivo. Dívala jsem se za ním. S Marinem to dneska nebude zrovna lehké. Příchod bouřkové fronty jsem u něho předpověděla líp než meteorologové.

„Dostali jsme z New Yorku zprávu z laborky, která tě bude zajímat,” spustil, jakmile se znovu posadil. „Týká se Gaultových vlasů.”

„Těch, co se našly na kašně?”

„Jo. Vynechám vědecký podrobnosti, i když ty tě asi zajímají nejvíc, že? Ty si v tom nalistuj sama. Podstatný je, že v jeho vlasech se našly stopy po drogách. Prý šňupal, kouřil a vůbec požíval kokain, ta látka ve vlasech to dokazuje.”

„Ta látka se jmenuje cocaethylen,” upřesnila jsem.

„Tak nějak. Vlasy toho měl piný, od kořenů ke konečkům, takže fetoval už nějakou dobu.”

„Jak dlouho fetuje, to se nedá zas tak bezpečně určit.”

„Chlapík z laborky tvrdí, že si dopřával nejmíň pět měsíců.”

„Testování vlasů na drogy je sporné,” vysvětlovala jsem. „Nelze vyloučit, že pozitivní testy vlasů na kokain jsou důsledkem vnější kontaminace. Vlasy totiž vstřebají to, co se kouří v drogových doupatech, stejně jako cigaretový kouř. Ne vždycky se dá snadno rozlišit, jestli dotyčný kokain požil nebo jím jen nasákl.”

„Takže podle tebe se mohl vlastně i jen tak umazat,” uvažoval nahlas Marino.

„Ano, mohl. Ale taky to neznamená, že nepožíval kokain všemi možnými způsoby. Vlastně musel. Cocaethylen produkují játra.”

Marino si zamyšleně zapálil další cigaretu. „Co to jeho ustavičný barvení vlasů?”

„To taky mohlo ovlivnit výsledky testů,” připustila jsem. „Některá oxidační činidla mohou zničit určité drogy.”

„Oxidační činidla?”

„Například kysličník.”

„Takže ten mohl částečně zničit cocaethylen,” logicky odvodil Marino. „Třeba propadl drogám víc, než se zdá.”

„Třeba.”

„Někde musel drogy shánět.” Pohlédl stranou. „V New Yorku to není problém,” řekla jsem.

„Sakra, to není problém nikde.” Napjatě se na cosi

soustředil.

„Na co myslíš?” zeptala jsem se.

Zadíval se na mne. „Hned uslyšíš. Co se týče drog,

kolem Jimmyho Davily to nějak divně zavání.”

„Jak to? Znáš výsledky jeho toxikologických testů?” „Jsou negativní.” Odmlčel se. „Benny začal zpívat.

Podle něj Davi la s drogama kšeftoval.”

„Takový zdroj informací bych brala s rezervou,” na

mítla jsem. „Benny mi nepřipadá jako moc důvěryhodný svědek.”

„Souhlasím. Jenže některý lidi nasazují na Davilu, prý to byl špatný polda. Dokonce se šušká, že na něj chtějí hodit vraždu Jane.”

„Copak se zbláznili?” řekla jsem překvapeně. „To je naprostý nesmysl.”

„Vzpomínáš, jak Jane v paprscích luma-litu světélkovala ruka?”

„Ano.”

„To byly stopy po kokainu,” řekl.

„Co její toxikologické testy?”

„Negativní. Což mě udivuje.” Na Marina zjevně doléhal pocit marnosti. „A to ještě Benny vyrukoval s další novinkou, a to že mu ten batoh dal Davila.”

„Neutahuj si ze mě,” řekla jsem podrážděně.

„Jak mě slyšíš.”

„Ty vlasy z kašny přece nejsou Davilovy.”

„Nedokážeme, jak dlouho tam byly. A nevíme, že jsou Gaultovy,” upřesnil.

„Testy DNA potvrdí, že jsou Gaultovy,” řekla jsem s přesvědčením. „Kromě toho Davila měl u sebe dvě zbraně, třistaosmdesátku a osmatřicítku. Jane byla zastřelena glockem.”

Marino se sklonil nad stůl a opřel se o desku předloktím. „Poslyš, nejsem tu proto, abych se s tebou hádal, doktorko. Jen tě informuju, že věci nevypadají moc dobře. Politici v New Yorku si přejí, aby se případ rychle objasnil. A přišít zločin mrtvýmu je ten nejsnazší způsob, jak jim vyhovět. Co z toho plyne? Nasadí Davilovi psí hlavu a nikdo pro něj nezapláče. Komu na něm záleží?”

„A jaké vysvětlení se najde pro to, co se Davilovi stalo?”

„Soudní lékařka, ta Káča pitomá, co se dostavila

na místo činu, si pořád myslí, že nejspíš spáchal sebevraždu.”

Podívala jsem se na Marina, jako by mu přeskočilo. „Kopnul se snad sám do hlavy? A pak se střelil mezi oči?”

„Podle ní stál, zastřelil se vlastní bouchačkou, načež padl a praštil se o beton nebo co.”

„Podle vitálních reakcí na zranění dostal nejdřív ránu do hlavy,” ‘řekla jsem rozčileně. „A ať mi laskavě vysvětlí, jak to, že měl tak úhledně položený vlastní revolver na prsou.”

„Tohle není tvůj případ, Kay.” Marino se mi zadíval do očí. „Plácáme se na mělčině. Ty a já jsme tu jako hosti. Přizvali nás, ale nic víc.”

„Davila nespáchal sebevraždu,” řekla jsem. „A doktor Horowitz nedovolí, aby jeho úřad něco takového potvrdil.”

„Možná to nedovolí. Ale jiní možná prohlásí, že Davila byl křivák, co jel v drogách, a oddělal ho jiný dealer. Jane skončí v obyčejný truhle na hrnčířově poli mezi chudákama a lidma beze jména. Spadla klec. Central Park a podzemní dráha jsou zase bezpečný.”

Pomyslela jsem na commander Pennovou a zneklidněla jsem. Zeptala jsem se na ni Marina.

„Nevím, co s tím vším má společnýho,” řekl. „Debatoval jsem o tom s pár lidma, co do toho vidí. Je v dvojím ohni. Na jedny straně by nerada, aby se říkalo, že u nich slouží špatný policajti. Na druhý straně zase nechce, aby si veřejnost Myslela, že v podzemní dráze řádí mnohonásobný vrah.”

„Chápu,” přisvědčila jsem a uvědomila si, pod jak obrovským tlakem musí Frances Pennová být. Newyorská dopravní policie má za úkol zbavit podzemní dráhu zločinců, z městské pokladny se na to vydávají desítky milionů dolarů ročně.

„Tělo Jane navíc objevil v Central Parku ten všívej novinář,” pokračoval Marino. „A vyšívá na tom jako zjednanej, pižďuch jeden. Asi chce získat Nobelovu cenu.”

„S tím těžko uspěje.” Nervy mi jen hrály.

„Člověk nikdy neví,” řekl Marino, který často předpovídal, kdo se stane nositelem Nobelovy ceny. Podle něho jsem si ji už několikrát zasloužila já.

„Ráda bych věděla, jestli je Gault pořád v New Yorku,” řekla jsem.

Marino dopil druhé pivo a mrkl na hodinky. .,Kde je Lucy?” zeptal se.

„Shání Janet, pokud vím.”

„Jaká je ta Janet?”

Věděla jsem, co mu vrtá hlavou. „Je to hezké, milé děvče,” řekla jsem. „Chytré a zároveň dost plaché.” Mlčel.

„Moji neteř umístili na střežené poschodí, Pete.” Otočil se směrem k nálevnímu pultu, jako by se chtěl vydat pro další pivo. „Kdo? Benton?”

„Ano.”

„Kvůli těm zmatkům s počítačem?”

„Ano.”

„Chceš ještě tu svoji zimu?”

„Ne, děkuju. Poslyš, neměl by sís dávat další pivo, když budeš řídit. A protože jsi zřejmě přijel služebním autem, neměl sis dát ani to první.”

„Náhodou jsem přijel svým bourákem.”

Tím mě nepotěšil a dobře to věděl.

„Poslyš, uznávám svoji chybu, nemám všude airbagy a omlouvám se ti za to. Ale taxíky a nájemní limuzíny taky nemají airbagy.”

„Pete…”

„Koupím ti obří airbag. Budeš ho moct s sebou všude tahat jako osobní horkovzdušný balon.”

„Ten, kdo na podzim pronikl do ERF, ukradl Lucy písemnosti,” řekla jsem.

„Jaký písemnosti’?”

„Obálku z manilového papíru s osobní korespondencí.” Pověděla jsem mu o Prodigy a jak se Lucy a Carrie seznámily.

„Takže se znaly dřív, než nastoupily do Quantika?” otázal se.

„Ano. A Lucy si myslí, že zásuvku jejího psacího stolu vybrala Carrie.”

Marino se rozhlížel a nepřestával kroužit prázdnou láhví od piva po stole.

„Je Carrie přímo posedlá, nevidí nikoho jiného,” pokračovala jsem. „Dělá mi to starosti.”

„Kde je teď Carrie?” zeptal se.

„Nemám nejmenší ponětí,” odvětila jsem.

Protože se neprokázalo, že do ERF pronikla a odcizila majetek FBI ona, dostala sice okamžitou výpověď, ale nebyla trestně stíhána.

Marino chvíli přemýšlel. „Z ty mrchy by si Lucy neměla dělat vrásky. Víc bych se obával jeho.”

„Právě, trápí mě pomyšlení, co chystá on.”

„Myslíš, že má tu obálku?”

„Bohužel asi ano.” Na rameni mi spočinula ruka, otočila jsem se.

„Usadíme se tady, nebo někam vyrazíme?” zeptala se Lucy. Převlékla se do kalhot barvy khaki a džínové košile s vyšitým logem FBI. Na nohou měla šněrovací boty, boky jí obepínal široký opasek. Chyběla jen čepice a pistole.

Marina ihned zaujala Janet, jíž padla sportovní košile tak, že od ní nemohl odtrhnout oči. „Proberme tedy, co bylo v obálce,” pronesl směrem ke mně, ale dál bezmocně civěl na Janetino poprsí.

„Jsem pro, ale ne tady,” řekla jsem.

Marino ve svém „bouráku”, robustním modrém kombíku značky Ford, udržoval větší čistotu než ve služebním autě. Měl v něm výkonnou vysílačku a kontejner na zbraně, kromě cigaretových nedopalků, které vyplňovaly popelník, jsem nezaznamenala žádné odpadky. Seděla jsem vepředu, ze zpětného zrcátka visely osvěžovače vzduchu a prosycovaly tmu sílnou vůní borovic.

„Pověz mi, co všechno bylo v té obálce,” vyzval Marino Lucy, která seděla vzadu s kamarádkou.

„Detailní seznam jsem si nepořídila,” řekla Lucy, natáhla se dopředu a položila ruku na opěradlo mého sedadla.

Marino projel pomalu kolem strážního stanoviště, načež šlápl na plyn a bourák dal hlučně najevo, že ožil. „Mysli,” překřikl zvuky.

Janet něco tiše řekla Lucy, chvíli se o něčem přidušeně dohadovaly. Úzká silnice tonula ve tmě, na střelnicích panoval neobvyklý klid. Nikdy jsem nejela Marinovým soukromým autem a pochopila jsem, že symbolizuje jeho mužskou pýchu.

Lucy se rozpovídala. _Měla jsem tam dopisy od babičky, od tety Kay a e-maily z Prodigy.”

„Jinými slovy od Carrie,” konstatoval Marino. Zaváhala. „Ano.”

„Co ještě?”

„Blahopřání k narozkám.”

„Od koho?” zeptal se Marino.

„Od stejných lidí.”

„Od mámy ne?”

„Ne.”

„A od táty?”

„Po něm mi nezbylo vůbec nic.”

„Lucyin otec zemřel, když byla malá,” přípomněla jsem Marinovi.

„Když jsi psala Lucy, uváděla jsi zpáteční adresu?”

otázal se mě.

„Samosebou. Mám ji totiž předtištěnou na dopisních

papírech.”

„Tu na poštovní schránku?”

„Ne. Soukromou korespondenci mi doručují domů. Všechno ostatní do kanceláře.”

„Po čem vlastně pátráš?” zeptala se Lucy Marina poněkud rozmrzele.

„Hned uslyšíš.” Marino ujížděl temnou venkovskou krajinou. „Shrnu nejdřív, jaké informace zatím shromáždil tvůj zloděj. Ví, kde studuješ, kde bydlí v Richmondu tvoje teta Kay, kde bydlí tvoje babička na Floridě. Ví, jak vypadáš a kdy ses narodila. Z emailů taky ví, že ses přátelila s Carrie.” Pohlédl do zpětného zrcátka. „Minimálně tohle o tobě ten hnusák ví. Nečetl jsem tvoje dopisy, takže nevím, co o tobě ví navíc.”

„Většinu toho stejně věděla,” řekla Lucy rozčileně. „Věděla? Myslíš Carrie?” uhodil na ni zpříma Marino. Byl rozčilený.

Lucy mlčela.

Do ticha konejšivě promluvila Janet. „Musíš se sebrat, Lucy. Povznést se nad to.”

„Co ještě?” naléhal Marino na mou neteř. „Snaž se vzpomenout si i na poslední maličkost. Co ještě bylo v té obálce?”

„Pár autogramů a starých mincí. Krámy z dětství. Věci, které nemají cenu pro nikoho jiného, jen pro mě. Třeba mušlička, kterou jsem našla na pláži, když jsem byla jako malá s tetou Kay u moře.”

Chvíli přemýšlela. „A taky můj cestovní pas. Dokonce i písemnosti ze střední školy.”

Z jejího rozbolavělého tónu mě píchlo u srdce, jak ráda bych ji objala! Ale Lucy ve chvíli smutku od sebe všechny odstrkovala. Bojovala.

„Proč jsi proboha všechno schovávala v té obálce?” tlačil na ni Marino.

„Někam jsem to musela schovat,” odsekla. „Hernajs, jsou to moje památky, ne? Kdybych je nechala v Miami, máma by je nejspíš vyhodila do odpadků.”

„Co bylo v těch písemnostech ze střední školy, Lucy?” zeptala jsem se.

V autě nastalo ticho, vypiněné jen jemu vlastní řečí. Hluk motoru se zvyšoval a snižoval podle otáček, když jsme vjížděli do malého města Triangle, Marino přeřadil na nižší rychlost. V restauracích se svítilo, mnohými auty asi přijeli příslušníci námořní pěchoty.

„Teď to bude znít absurdně,” řekla Lucy. „Jedna z těch písemností byl referát na seminář o zabezpečení UNIX. Soustředila jsem se na hesla a na to, co se může stát, když uživatelé zvolí nevhodná hesla. Rozepsala jsem se o šifrování podprogramů v jazyku C…”

„O čem jsi pojednávala na dalších papírech?” přerušil ji Marino. „O neurochirurgii?”

„Jak jsi to uhodl?” opáčila klackovitě.

„Tak o čem?”

„O Williamu Wordsworthovi.”

Večeřeli jsme v hostinci Globe and Laurel, rozhlížela jsem se po skotských plédech, policejních odznacích a holbách na pivo nad pultem a přemýšlela o svém životě. Jezdívali jsme sem s Markem na dobré jídlo, jenže pak v Londýně vybuchla puma, právě když šel okolo. Kdysi jsme sem často zavítali i s Wesleym. Pak jsme se sblížili a už mezi lidi moc nechodíme.

Všichni jsme si dali francouzskou cibulačku a steak ze svíčkové. Janet se chovala pro ni typicky decentně, Marino po ní ustavičně pokukoval a snažil se ji vyprovokovat svými poznámkami. Lucy tím čím dál víc dráždil, mě spíš dost překvapil. Marino není žádný hlupák. Ví, co dělá. „Chtěla bych strávit víkend u tebe, teto Kay,” řekla

Lucy.

„V Richmondu?”

„Bydlíš tam přece, ne?” Vůbec se neusmívala. Zaváhala jsem. „Myslím, že bys měla zůstat, kde jsi.” „Nejsem ve vězení. Můžu si dělat, co chci.”

„Samozřejmě nejsi ve vězení,” řekla jsem klidně. „Promluvím s Bentonem, ano?”

Mlčela.

„Povězte mi, co soudíte o devítce sig,” oslovil Marino Janetino poprsí.

Směle se mu podívala do očí a prohlásila: „Mám radši Colt Python s patnácticentimetrovou hlavní. A vy?”

Večeře se dál zvrhávala a zpáteční cesta do akademie probíhala v napjatém tichu, rušeném jen Marinovými neúnavnými pokusy navázat s Janet dialog. Když obě s Lucy vystoupily, obrátila jsem se k němu a vypěnila jsem.

„Proboha, co to do tebe vjelo!?”

„Nechápu, o čem mluvíš.”

„Byl jsi nesnesitelný. Naprosto nesnesitelný a dobře víš, o čem mluvím.”

Rychle ujížděl tmou po J. Edgar Hoover Road směrem k nájezdu na dálnici a šátral po cigaretě.

„Janet tě už nebude chtít nikdy vidět,” pokračovala jsem. „A kdyby se ti vyhýbala i Lucy, nemůžu jí nic vyčítat. Taková hanba. Přitom jste se spolu docela pěkně spřátelili.”

„To, že jsem ji naučil střílet, neznamená, že jsme kámoši,” řekl. „Podle mě zůstala tím rozmazleným spratkem, co vždycky bývala, navíc je fikanější. Ale ponechám stranou, že takový typy nemám rád, nechápu ovšem, že souhlasíš s tím, co dělá.”

„Co máš na mysli?” otázala jsem se a všechno ve mně vřelo.

„Chodila někdy s nějakým klukem?” Poohlédl se po mně. „Vyšla si na normální rande?”

„Do jejího soukromého života ti nic není,” řekla jsem. „A už vůbec to nesouvisí s tím, jak ses choval dneska večer.”

„Teď kecáš. Kdyby se Lucy důvěrně nepřátelila s Carrie, pravděpodobně by nikdo nepronikl do ERF a Gault by si nepohrával s naším počítačem.”

„Uvažuješ naprosto scestně a hlavně nepodloženě,” ohradila jsem se proti jeho závěrům. „Carrie by spinila svoje poslání, i kdyby neobalamutila Lucy.”

Vyfoukl kouř pootevřeným oknem. „Dej na mě, teplouši zničí tuhle planetu.”

„Bůh ti pomoz, mluvíš jako moje sestra,” řekla jsem znechuceně.

„Měla bys Lucy poslat někam, kde by se otrkala. Pomoct jí.”

„Přestaň s tím, nebo se neznám, Pete. Mluví z tebe nevědomost. Hlásáš ohavnosti. Jestli má moje neteř radši ženy než muže, vysvětli mi laskavě, jak tě to ohrožuje.”

„Mě to neohrožuje ani v nejmenším. Ale je to nepřirozený.” Vyhodil nedopalek z okna, noc uhasila drobnou řízenou střelu. „Ale pozor, ne že bych neměl pochopení. To je známý fakt, že spousta ženských jede po ženských, protože nic lepšího nedovedou.”

„A tak. Není nad známá fakta.” Odmlčela jsem se. „Pověz, jakou vídíš perspektivu pro Lucy a Janet?”

„Doporučil jsem ti, abys jim pomohla, protože tady ještě je naděje. Snadno seženou chlapy. Zvlášť Janet s tím, jak je stavěná. Kdybych nebyl tolik vázanej, sám bych po ní možná vyjel.”

„Nech je na pokoji, Pete,” řekla jsem už dost otráveně. „Chováš se, že se zprotivíš kdekomu a ještě dostaneš za vyučenou. Šaškuješ, děláš ze sebe blázna. Žádná Janet na tomhle světě s tebou na rande nepůjde.”

„Její škoda. Kdyby získala zkušenost jaksepatří, možná by ji to napravilo. To, co spolu dělají ženský, nepovažuju za to pravý ořechový. Vůbec nechápou, o co se ochuzujou.”

Představa, že se Marino považuje za odborníka na to, co žena potřebuje v posteli, byla tak absurdní, že jsem se zapomněla zlobit. Rozesmála jsem se.

„Pečovat o Lucy beru tak trochu i jako svůj úkol,” pokračoval. „Jsem něco jako strejda, pochop, potíž je v tom, že nevyrůstala mezi chlapama. Její táta umřel. Ty jsi rozvedená. Nemá bratry a její matka spí každou chvíli s jiným cvokem.”

„V tomhle máš pravdu,” připustila jsem. „Lituju, že

Lucyin vývoj neovlivnil pozitivně mužský prvek.”

„Ujišťuje tě, že kdyby na ni působil, nezabuzla by.” „Kam na ty výrazy chodíš? Pochop, že se vlastně ne

ví, proč jsou lidi takoví, jací jsou.”

„Nepovídej.” Zadíval se na mne. „Nějaký vysvětlení musí existovat.”

„Především ode mě neuslyšíš, že se něco pokazilo. Sexuální orientace možná vyplývá z genetických předpokladů. A možná taky ne. Ale hlavně to není zas tak důležité.”

„Takže ti na tom nezáleží.”

Chvíli jsem přemýšlela. „Záleží, protože se s tím obtížněji žije.”

„Jen proto?” zapochyboval. „Copak bys nebyla radši, kdyby Lucy žila s chlapem?”

Opět jsem zaváhala. „V tomhle věku je pro ni důležitější, aby žila mezi dobrými lidmi.”

Chvíli řídil mlčky. Pak řekl: „Ten dnešní večer mě mrzí. Choval jsem se jako kretén.”

„Děkuju za omluvu.”

„Fakt je, že v mým osobním životě se to momentálně nějak zadrhlo. S Molly se nám báječně dařilo až do

minulýho týdne, kdy najednou zatelefonovala Doris.” Tolik mě to zase nepřekvapilo. Bývalí manželé a milenci se prostě občas vynořují.

„Vyčmuchala totiž Molly, mezulán Racky před ní zřejmě něco žbleptnul. Najednou se chce vrátit domů. A táhnout to se mnou dál.”

Když Doris Marina opustila, byl z toho úpině vyřízený. Sama jsem s léty dospěla k cynickému přesvědčení, že rozvrácené vztahy se nedají napravit a nesrostou tak snadno jako zlomené kosti. Marino si zapálil cigaretu, za námi se objevil nějaký vůz a rychle se přibližoval. Zavěsil se za nás, dálková světla se nám odrážela do očí.

„Molly to nepotěšilo,” lezlo z něho ztěžka. „Fakt je, že od tý doby to mezi námi nějak ochladlo, nepřispělo k tomu, že jsme spolu netrávili Vánoce. Navíc si myslím, že se chystá mi zanášet. Nejspíš se zakoukala do jednoho seržanta. To by jeden nevěřil. Seznámil jsem je na policejním plese.”

„To mě moc mrzí.” Pohlédla jsem mu do obličeje, vypadalo to, že se snad rozpláče. „Pořád miluješ Doris?” zeptala jsem se co nejohledupiněji.

„Kruci, já nevím! Ničemu nerozumím. Ženský jsou pro mě jiná planeta. Chápeš? Dneska večer to bylo zrovna tak. Vždycky všechno zkazím.”

„To není pravda. My dva se přátelíme léta. Docela to s námi umíš.”

„Jsi moje jediná kamarádka,” řekl. „Jenže ty jsi víc jako chlap.”

„No ne, děkuju.”

„Můžu s tebou mluvit jako s chlapem. Rozumíš tomu, co děláš. Nestala ses tím, čím jsi, protože jsi žena. Sakra!” Mrkl na zpětné zrcátko a seřídil ho, aby ho neoslňovalo. „Vypracovala ses navzdory tomu, že jsi žena.”

Znovu pohlédl ke zpětnému zrcátku. Otočila jsem se.

Auto se prakticky přilepilo na náš zadní nárazník, dálková světla oslepovala. Jeli jsme stodesítkou.

„To je divný,” řekl Marino. „Má spoustu prostoru na předjetí.”

Provoz na dálnici 1-95 byl slabý. Nic nenutilo řidiče, aby se na nás přilepil, pomyslela jsem na Lucyinu podzimní nehodu s mým mercedesem. Začalo to tím, že se jí taky přilepilo auto na zadní nárazník. Zapracovaly nervy, dostala jsem strach.

„Poznáš, co je to za auto?” zeptala jsem se.

„Nějaký sporťák. Možná starší kupé Honda, něco takovýho.”

Sáhl pod sako a vytáhl z pouzdra pistoli. Položil si ji na klín a sledoval zpětná zrcátka. Obrátila jsem se a zahlédla obrysy hlavy, pravděpodobně mužské. Řidič na nás strnule hleděl. „Tak dost,” zahřímal Marino. „Když se naseru, je zle.” Dupl na brzdu.

Auto kolem nás prolétlo se zuřivým vytrubováním. Byl to porsche, řídil ho muž černé pleti.

„Pořád máš na nárazníku tu nálepku s konfederační vlajkou?” otázala jsem se Marina. „Co se přímo rozzáří, když do ní perou světlomety?”

„Jo, mám.” Zastrčil pistoli zpátky do pouzdra.

„Uvaž, jestli bys ji neměl sundat, někdo to může brát jako jižanskou provokaci.”

Koncová světla porsche se vzdalovala. Vzpomněla jsem si na náčelníka Tuckera, který Marinovi vyhrožoval, že ho pošle do kursu o multikulturní společnosti. Marino by ho mohl navštěvovat doživotně, a nebyla jsem si jista, že by ho to změnilo.

„Zítra je čtvrtek,” řekl. „Musím se stavit v prvním revíru a zjistit, jestli si ještě někdo pamatuje, že pořád makám pro město.”

„Co se děje kolem šerifa Santy?”

„Příští týden ho čeká předběžný výslech.”

„Předpokládám, že sedí ve vazbě,” poznamenala jsem.

„Kdepak. Pustili ho na kauci. Kdy oficiálně povýšíš mezi porotce?”

„V pondělí.”

„Třeba ho dostaneš za mříže.”

„To nemůžu žádat,” namítla jsem. „Někdo se toho chytí, nafoukne to, a i kdyby ne, připadala bych si jako pokrytec. Mým úkolem je dbát na spravedlnost.”

„Myslíš, že bych se měl sejít s Doris?” Vjížděli jsme do Richmondu, před námi se rýsovala silueta centra.

Zadívala jsem se na něho z profilu, na jeho prořídlé vlasy, velké uši, tvář, pod jeho mohutnýma rukama se volant skoro ztrácel. Už zapomněl na to, jak žil předtím, než se oženíl. Z jeho manželství s Doris dávno vyprchala vášeň, plamen sexu zkomíral, kroužili po bezpečné, leč nudné oběžné dráze. Nejspíš se rozešli proto, že se báli společného stárnutí, usoudila jsem.

„Podle mě by ses s ní měl sejít,” vyjádřila jsem se po chvíli.

„Pak budu muset zajet do New Jersey.”

„Ne,” řekla jsem. _Odešla Doris. Měla by přijet ona sem.”

Ve Windsor Farms, kam jsme odbočili z Ca

ry Street, byla tma tmoucí, Marino nechtěl,

abych do svého domu vstoupila sama. Za

jel na cihlami dlážděnou příjezdovou cestu a civěl před

sebe na zavřená vrata garáže, ozářená světlomety.

„Máš dálkové ovládání?” zeptal se.

„V autě.”

„To je dost blbý, když auto stojí v garáži za zamčenými dveřmi.”

„Kdybys mě vysadil před domem, jak jsem tě žádala, odemkla bych domovní dveře.”

„Vyloučeno. Ke dveřím je to po chodníčku pro tebe samotnou dost daleko, Kay.” Pronesl to autoritativně, věděla jsem, že v takovém případě je s ním zbytečné polemizovat.

Podala jsem mu klíče. „Tak běž dovnitř hlavním vchodem a odemkni garáž. Počkám tady.”

Otevřel dveře. „Za sedadly je brokovnice.”

Sehnul se a ukázal mi černou velkorážnou brokovnici Benelli s piným zásobníkem na osm nábojů. Uvědomila jsem si, že název firmy italského výrobce vynikajících brokovnic, jméno Benelli, figurovalo na Gaultově falešném řidičském průkazu.

„Pojistka je tady,” řekl Marino a ukázal mi páčku. „Stačí ji uvolnit, natáhnout a pálit.”

„Pročpak jsi mi zatajil, že se tu schyluje k davovým výtržnostem?”

Vystoupil z auta, přibouchl dveře a zamkl mě. Stáhla jsem okno. „Asi bys měl znát kód mého alarmu,” křikla jsem za ním.

„Znám ho.” Vykročil po namrzlém trávníku. „Jsi přece napojená na centrální pult ochrany.”

„Jak to víš?” podivila jsem se.

„Mám své zpravodaje,” řekl, načež zmizel za živým plotem.

Za pár minut se začala vrata garáže zvedat, světlo uvnitř odhalovalo zahradní nářadí metodicky zavěšené na zdi, jízdní kolo, na němž málo jezdím, a mé auto. Při pohledu na nový mercedes jsem nemohla nepomyslet na ten, s nímž Lucy havarovala.

Můj předchozí, typ 500E, byl elegantní a rychlý vůz s motorem, na jehož vývoji se zčásti podílela automobilka Porsche. Propříště jsem chtěla něco většího. Pořídila jsem si černý Mercedes-Benz S500 jen o málo leh

čí než nákladní auto nebo traktor s přívěsem. Marino

u něj postával a tvářil se, jako by chtěl, abych si pospí

šila. Stiskla jsem houkačku, abych mu připomněla, že

mě ve voze zamkl.

„Proč mě lidi zamykají v autech?” řekla jsem, když mě pustil ven. „Odpoledne taxikář, teď zas ty.”

„Protože je nebezpečný pustit tě na svobodu. Rozhlídnu se po domě, než odjedu,” řekl.

„To není třeba.”

„Na nic jsem se neptal. Oznamuju ti, že omrknu tvůj barák.”

„Prosím. Posluž si.”

Šel se mnou dovnitř, zamířila jsem rovnou do obývacího pokoje a zapnula plynový krb. Nato jsem otevřela domovní dveře a posbírala poštu a několikery noviny, které si nestačili vzít sousedé. Pokud někdo pozoroval

v uplynulých dnech můj pěkný clům, pomyslel si, že jsem patrně odjela někam na Vánoce.

Když jsem se vrátila do obývacího pokoje, rozhlížela jsem se a pátrala po sebemenší změně v ustáleném pořádku. Vloupal se někdo dovnitř? Spočinuly něčí oči na věcech, které mě obklopují, s jakými temnými myšlenkami vstoupil neznámý do mého obydlí?

V sousedství bydleli nejbohatší lidé Richmondu, dřív tu bývaly problémy, převážně s romskými spoluobčany, kteří se tu potulovali a zavítali někdy bez pozvání do domu, i když v něm byli jeho obyvatelé. Těch jsem se neobávala, nenechávala jsem odemčené dveře a měla jsem trvale aktivovaný alarm. Bála jsem se úplně jiného druhu zločinců, kteří se nezajímali o mé hmotné statky, ale o to, kdo jsem a čím jsem. Poschovávala jsem po domě poměrně dost zbraní, abych je vždycky měla po ruce.

Posadila jsem se na pohovku, plameny třaslavě vykrajovaly ze stínu olejomalby na stěnách. Zařídila jsem si dům moderním evropským nábytkem a ve dne byl piný světla. Roztřídíla jsem poštu a sáhla po růžové obálce podobné těm, které jsem viděla už dřív. Takovou levnou obálku běžné velikosti s dopisním papírem lze koupit prakticky kdekoli. Podle poštovního razítka byl dopis odeslán 23. prosince z Charlottesvillu. Rozřízla jsem obálku skalpelem. Tak jako v ostatních případech byl dopis napsán černým inkoustem a charakteristickým rukopisem.

Vážená doktorko Scarpettová,

doufám, že prožijete velmi zvláštní Vánoce!

CAIN

Opatrně jsem odložila dopis na konferenční stolek. „Peter zavolala jsem.

Gault napsal dopis předtím, než zavraždil Jane. Pošta byla pomalá. Dostala jsem ho až teď.

„Peter Vstala jsem.

Zaslechla jsem, jak hlučně, rychle sbíhá ze schodů. Vtrhl do obývacího pokoje, bouchačku v ruce.

„Co je?” vyhrkl, ztěžka oddychoval a rozhlížel se. ,,Jsi v pořádku?”

Ukázala jsem na dopis. Jeho oči padly na růžovou obálku a list papíru.

„Kdo ti píše?”

„Podívej se.”

Usedl vedle mne, vzápětí vstal. „Nejdřív nastavím alarm.”

„Výborný nápad.”

Za okamžik se vrátil a opět se posadil. „Půjč mi pár propisek. Dík.”

Přidržel sí papír tak, aby si mohl přečíst text, aniž by zničil případné otisky prstů, což jsem měla před chvílí na paměti i já. Přelétl text, zkoumal rukopis, posléze známku a razítko na obálce.

„Dostala jsi něco takovýho prvně?” zeptal se. „Ne.”

„A tys mi to kliďánko zamlčela?” Obviňoval mě pohledem.

„Není to první dopis tohoto druhu, ale poprvé s podpisem CAIN,” upřesnila jsem.

„Jak se autor podepsal na ty ostatní?”

„Přišla jen dvě růžová psaníčka, obě nepodepsaná.” „Máš je?”

„Ne. Nepovažovala jsem ty dopisy za důležité. Podle poštovního razítka byly odeslány z Richmondu, text dost praštěný, nijak mě neznepokojoval. Dostávám často podivnou korespondenci.”

„Sem domů?”

„Hlavně do úřadu. Adresu domů zatím celkem úspěšně utajuju.”

„Štveš mě, Kay!” Marino vstal a začal přecházet po pokoji. „Nevadí ti, když dostáváš dopisy od neznámých osob až domů, když zdejší adresu tajíš?”

„Kde stojí můj dům, není zas takové tajemství. Víš, jak často žádáme média, aby nás nenatáčeli nebo nefotografovali v místě bydliště, ale jim to nevymluvíš.”

„Co stálo v těch dalších dopisech?”

„Byly stručné jako tenhle. V jednom se pisatel ptal, jak se mám a jestli pořád tak tvrdě makám. V tom druhém si vlastně posteskl, že mu chybím.”

„Že mu chybíš?”

Pátrala jsem v paměti. „Napsal něco v tom smyslu, že mě hrozně dlouho neviděl a rozhodně se musíme setkat.”

„Jsi přesvědčená, že to napsala jedna a ta samá osoba?” Zadíval se na růžový dopis na stole.

„Podle mě ano. Gault zřejmě zná moji adresu, jak správně předpokládáš.”

„Pravděpodobně tvoji chaloupku obcházel.” Zastavil se a pohlédl na mne. _Uvědomuješ si to?”

Neodpověděla jsem.

„Gault si byl obhlídnout, jak bydlíš, rozumíš?” Marino si prohrábl vlasy. „Chápeš, co říkám?” dožadoval se důrazně odpovědi.

„Hned ráno to dám do laboratoře,” prohlásila jsem vyhýbavě.

Zamyslela jsem se nad prvními dvěma dopisy. Byly odeslány z Richmondu, pokud je psal Gault, pak pravděpodobné byl i tady.

„Nemůžeš tu zůstat.”

„Laborka prozkoumá poštovní známku. Jestli ji olízl, zanechal na ní sliny. Provedou test DNA.”

„Nemůžeš tu zůstat, Kay,” naléhal.

„Ovšemže můžu.”

„Nemůžeš, dej na mě.”

„Musím, Pete,” trvala jsem na svém. „Tohle je můj domov.”

Zavrtěl hlavou. „Nesmíš. To nepřipadá v úvahu. Nebo se k tobě nastěhuju.”

Vážím si Marina, ale nesnesla bych pomyšlení, že se zabydlel v mém domě. Uměla jsem si živě představit, jak si otírá boty o mé orientální koberečky a zanechává kolečka od skleniček na nábytku z tisového a mahagonového dřeva. Sedával by u krbu, sledoval v televizi sportovní přenosy a popíjel budweiser přímo z plechovky.

„Brnknu hned teď Bentonovi,” rozhodl se. „Řekne ti to samý.” Zamířil k telefonu.

„Bentona z toho vynech, Pete,” požádala jsem.

Přešel ke krbu a usedl na pískovcovou dlažbu před ohništěm. Složil hlavu do dlaní, a když se na mne zadíval, vypadal vyčerpaně. Víš, jak by mi bylo, kdyby se ti něco stalo?”

„Nevalně,” hlesla jsem celá nesvé.

„Zabilo by mě to. Fakt, přísahám.”

„Nebuď sentimentální.”

„To je slovo z jiný komedie. Ale Gault bude muset nejdřív zatnout tipec mně, slyšíš?” Blýskl po mně očima.

Uhnula jsem před jeho pohledem. Cítila jsem, že se mi hrne krev do tváře.

„Pochop, že tě může oddělat jako každýho. Jako Eddieho, Susan, Jane, Jimmyho Davilu. Gault se na tebe zaměřil, sakra. Je to možná nejhorší zabiják v tomhle zasraným století.” Odmlčel se, pozoroval mě. „Posloucháš« vůbec?”

Pozvedla jsem k němu oči. „Ano, poslouchám. Slyším každé slovo.”

„Musíš odtud taky kvůli Lucy. Nemůže bydlet tady u tebe. A jestli se něco stane s tebou, co myslíš, že se pak stane s ní?”

Zavřela jsem oči. Milovala jsem svůj domov. Tolik jsem se na něj nadřela. Pilně jsem pracovala a snažila se vyniknout. To, co Wesley předvídal, je na spadnutí. Podřídit se ochrannému režimu je cena, kterou zaplatím za to, kým jsem a co jsem získala.

„Takže bych se měla někam přestěhovat a žít z úspor?” otázala jsem se. „Mám se všeho toho tady vzdát?” Rozhodila jsem rukama. .,Mám přiznat tornu netvorovi tolik moci?”

„Nesmíš ani odjet svým autem,” diktoval mi. „Musíš jet něčím, co k tobě nepatří. Jestli chceš, vezmi si můj bourák.”

„Hernajs, to ne,” uniklo mi bezděčně.

Marino se zatvářil dotčeně. „Půjčit někomu vlastní bourák je pro mě zásadní věc. Ještě nikomu jsem ho nesvěřil.” Vstal a podal mi kapesník.

„Já nebrečím,” řekla jsem.

„Ale budeš.”

„Ne, nebudu.”

„Chceš něco k pití?” zeptal se.

„Skotskou.” „Já bych si dal burbonku.”

„Ty nesmíš. Řídíš.”

„Houby řídím,” řekl a přistoupil k pojízdnému stolku. „Tábořím na tvojí pohovce.”

Krátce před půlnocí jsem přinesla polštář, přikrývku a ustlala mu. Mohl přespat v pokoji pro hosty, ale přál si zůstat právě tady u krbu seřízeného nyní na minimální plamen.

Odebrala jsem se nahoru do ložnice a četla si, dokud se mi nezačaly klížit oči. Byla jsem Marinovi vděčná, že zůstal v mém domě. Nepamatuju, kdy jsem se tolik bála. Zatím Gault vždycky provedl, co chtěl. Ještě nikdy nechyboval v žádném ďábelském díle, které si předsevzal. Jestli si usmyslel, že mě zabije, moc jsem nevěřila, že uniknu. Jestli má v úmyslu zabít Lucy, nedělala jsem si iluze, že sleví na důslednosti.

Toho druhého jsem se bála víc. Znala jsem jeho práci. Viděla jsem, co spáchal. Mohla bych nakreslit, jak a kde přesně vyrval zuby či vyřízl tkáň, podobu zlomenin a roztříštěných kostí. Pohlédla jsem na černou kovovou pistoli ráže devět milimetrů spočívající na nočním stolku a uvažovala jako vždycky o tomtéž. Stačím ji uchopit včas? Zachráním si život, zachráním někoho jiného? Rozhlédla jsem se po ložnici, zadívala se ke dveřím pracovny a přiznala si, že Marino má pravdu. Nemůžu tu zůstat sama.

V těchto úvahách mě zmohl spánek a zdál se mi děsivý sen. Postava v dlouhé černé říze a s obličejem bílým a nafouklým jako balon se na mne nanicovatě usmívala ze starožitného zrcadla. Ať jsem se pohnula kamkoli, postava mě sledovala, z jejího úsměvu mě čím dál víc mrazilo. Byla zároveň živá i mrtvá a bezpohlavní. Náhle jsem se probudila, budík ukazoval jednu hodinu po půlnoci. Naslouchala jsem ve tmě zvukům. Sešla jsem dolů, Marino zdravě chrápal.

Zašeptala jsem jeho jméno.

Rytmus chrápání se nezměnil.

Přiblížila jsem se a špitla: „Pete?”

Bleskově se posadil a překotně sáhl po své pistoli. „Proboha, nezastřel mě!”

„Cože?” Rozhlížel se, plamínky v krbu chabě osvětlovaly jeho bledou tvář. Uvědomil si, kde je, a odložil pistoli na stolek. „Takhle se ke mně nesmíš plížit.”

„Neplížila jsem se.”

Přisedla jsem k němu na pohovku. Uvědomila jsem si, že mám na sobě jen noční košili a on mě takhle ještě nikdy neviděl, ale teď na tom nezáleželo.

„Něco není v pořádku?” zeptal se.

Smutně jsem se zasmála. „V pořádku není snad skoro nic.”

Oči mu těkaly, vycítila jsem, že vede vnitřní boj. Dávno vím, že Marino se o mne zajímá, ale já ho nemůžu vyslyšet. Teď v noci byla situace choulostivější, nemohla jsem se obrnit laboratorním pláštěm, sálovým kompletem, kostýmem, tituly. Měla jsem na sobě jen dlouhou noční košili z jemného flanelu barvy písku. Bylo hodně po půlnoci a on spal v mém domě.

„Nemůžu spát,” řekla jsem.

„Já jsem spal docela dobře.” Ležel na zádech, dal si ruce pod hlavu a pozoroval mě.

„Příští týden mi přibudou povinnosti porotkyně.” Nic neříkal.

„Musím se vyjádřit před soudem k několika případům a řídit práci svého úřadu. Nemůžu se prostě sebrat a odjet z města.”

„S porotou nebude problém,” řekl. „Z toho tě vytáhneme, neboj.”

„To nechci.”

„Stejně bys s tím měla problémy. Obhájci tě v porotě nevidí rádi.”

Mlčela jsem.

„Docela dobře můžeš odjet. Soud bude zatím projednávat případy bez tvých expertiz. Vyraž třeba na pár týdnů do hor, zalyžuj si. Nebo si dáchni někde na západě.”

Čím víc mluvil, tím víc to ve mně vřelo.

„Musíš pochopitelně vystupovat po falešným jménem,” pokračoval. „A musí tě někdo hlídat. Nemůžeš si jen tak sama někde lyžovat nebo…”

„Tak moment,” rázně jsem ho přerušila. „Nikdo mi nepřidělí na ochranu agenta FBI nebo tajného poldu, to pust z hlavy. Tohle právo je tu od toho, aby se porušovalo. Většině lidí nepřidělí agenty nebo očka, dokud je neznásilní nebo nezabijí.”

„Taky si můžeš někoho najmout. Zároveň i jako řidiče, rozhodně nejezdi vlastním vozem.”

„Nikoho si nenajmu a pojedu sama svým autem.” Chvíli přemýšlel, civěl do klenutého stropu. „Jak dlouho toho novýho meďoura máš?”

„Ani ne dva měsíce.”

„Koupila jsi ho u McGeorge?” Tak se jmenoval značkový autosalon ve městě.

„Ano.”

„Promluvím s nimi, jestli by ti nemohli půjčit něco míň nápadnýho, než je ta tvoje obrovská černá nacistická kára.”

Ve stavu zuřivosti jsem vstala a dokráčela ke krbu.

„Čeho všeho se mám ještě vzdát?” otázala jsem se trp

ce a zírala do plamenů olizujících umělá polena. Marino neodpověděl.

„Nedopustím, aby se mnou naložil jako s Jane.” Přešla jsem do útoku. „Vypadá to, že si mě připravuje, aby pak se mnou zatočil jako s ní. Pokusí se mi vzít všechno, co mám. Včetně jména. Měla bych vystupovat pod Falešným jménem. Být nenápadná. A pod ochranou. Ale já odmítám žít tak, abych si nemohla nikam vyjet vlast

ním autem a nemohla nikomu říct, kde mě najde. Hotely a soukromé bezpečnostní agentury jsou velmi drahé.

Dejme tomu, že sáhnu do svých úspor. Jsem hlavní soudní lékařka státu Virginie, jenže nemůžu být prakticky pořád mimo svůj úřad. Guvernér mě zřejmě odvolá. Krůček za krůčkem budu ztrácet všechno, co mám a čím jsem. Kvůli němu.”

Marino nijak nereagoval, uvědomila jsem si, že spí, Slza se mi skutálela po tváři, přikryla jsem ho až k bradě a odešla nahoru do ložnice.

vRl

Ráno ton ívme čatuvtretmn an ao spma r jsem tděo zr doraz

z bi luadsoavmo ua

svého úřadu a chvíli v něm poseděla, dívala jsem se na omšelou omítku zadního traktu, popraskaný asfaltový povrch a pravidelná prohnutí řetězu mezi sloupky plůtku ohraničujícího parkovací plochu.

Za mnou se zvedal železniční viadukt a dálniční nadjezd, za nimi vedla pomyslná hranice centra metropole, prorostlé a sužované zločinem. Jmenování do významné funkce mi nezaručovalo malebné panorama, ale na tom mi teď vůbec nezáleželo. Postrádala jsem svůj úřad a spolupracovníky, to, nač jsem se dívala, mě uklidňovalo.

Vstoupila jsem do márnice a zastavila se v přijímací kanceláři, abych se informovala o nových případech. Na pitvu čekal sebevrah a osmdesátiletá žena, která zemřela doma na neléčenou rakovinu prsu. Včera odpoledne zahynula v autě při srážce s vlakem celá rodina, když jsem četla jména a data narození, bylo mi těžko u srdce. Rozhodla jsem se, že než se dostaví mí zástupci, provedu první ohledání, odemkla jsem dveře od lednice a pitevního sálu.

Tři pitevní stoly se zářivě leskly, dlaždicová podlaha se skvěla čistotou. Přehlédla jsem přihrádky s formuláři, pojízdné stolky s vyrovnanými nástroji a zkumavkami, regály s fotoaparáty a filmy. V šatně jsem zkontrolovala prádlo a laboratorní pláště, oblékla jsem si operační plášť a plastovou zástěru, vyšla jsem do chodby, obula si přezůvky, nasadila si na obličej roušku a hledí.

Natáhla jsem si rukavice, dokončila inspekci a vstoupila do lednice, abych se věnovala prvnímu případu. Těla spočívala v černých vacích na vozících, teplota vzduchu činila předepsaný jeden stupeň Celsia nad nulou, přestože jsme měli plný dům, dezodorant zajistil snesitelné ovzduší. Prohlížela jsem štítky na palcích u nohou, našla jsem ten správný a vymanévrovala s vozíkem.

Během celé příští hodiny se tu nikdo neobjeví, vážila jsem si ticha. Nezamkla jsem ani dveře pitevny, neboť bylo příliš časně na to, aby výtah na konci chodby nehlučně vyvážel do druhého patra vědce do kriminologické laboratoře. Nenašla jsem u těla žádnou dokumentaci a zašla jsem tedy znovu do přijímací kanceláře. Úmrtní list sebevraha jsem našla v jiné přihrádce, než měl být. Stálo na něm nesprávné datum, jako by nešťastník zemřel o dva dny dřív, většina kolonek zůstala nevyplněna. Z formuláře jsem se dověděla už jen jméno sebevraha a že tělo přivezl ve tři hodiny ráno Saulsův pohřební ústav, což se však vymykalo zvyklostem.

Můj úřad smluvně spolupracoval se třemi místními pohřebními ústavy, které zajišťovaly sběr a převoz mrtvých. Tuto službu poskytovaly dvacet čtyři hodiny denně a postaraly se o každý případ hodný pozornosti soudního lékaře ve střední Virginii. Nechápala jsem, proč sebevraha přivezl pohřební ústav, s nímž jsme neuzavřeli smlouvu, a proč se řidič při předání nepodepsal. Dráždilo mě to. Byla jsem pryč jen pár dní a systém se začínal drolit. Přešla jsem k telefonu a zavolala noční

mu strážnému, jemuž skončí směna až za půl hodiny. „Tady Scarpettová,” představila jsem se, když se nedbale ohlásil.

„Prosím, madam.”

„S kým mluvím?”

„U telefonu Evans.”

„Ve tři hodiny ráno sem přivezli údajného sebevraha, pane Evansi.”

„Ano, madam. Přijímal jsem ho.”

„Kdo ho přivezl?”

Chvíli bylo ticho. „Mhm, myslím, že Sauls.” „Sauls pro nás nejezdí.”

Opět nastalo ticho.

„Přijďte radši za mnou,” vyzvala jsem ho.

Zaváhal. „Do márnice?”

„Kam jinam, jsem, kde jsem.”

Začal se vykrucovat, ale rázně jsem jeho silný odpor zlomila. Mnozí z těch, co pracují v budově, se s existencí márnice nedokázali vyrovnat. Odmítají sek ní byť i jen přiblížit, proto jsem zaměstnávala strážné, ochotné aspoň strčit hlavu do lednice. Mnozí strážní i uklízecí čety u mne však dlouho nevydrželi.

Zatímco jsem čekala na strážného nebojsu jménem Evans, rozepnula jsem zip černého vaku. Hlavu oběti zakrýval černý plastový pytel na odpadky uvázaný kolem krku tkaničkou od bot. Mrtvý měl na sobě zakrvácené pyžamo, na ruce pak masivní zlatý náramek a hodinky značky Rolex. Z náprsní kapsičky kabátku pyžama cosi čouhalo, vypadalo to jako růžová obálka. Ustoupila jsem o krok, málem se mi podlomila kolena.

Vzápětí jsem se vrhla ke dveřím, přibouchla je, zajistila zástrčkami a horečně šátrala v kabelce po revolveru. Rtěnka a kartáč na vlasy zachřestily na podlaze. Pomyslela jsem na šatnu, kam se mohl schovat vetřelec, volila jsem telefonní číslo a ruce se mi třásly. Kdyby se teple oblékl, mohl se schovat i v lednici, napadlo mě a vybavila jsem si vozíky a černé vaky na nich. Pospíšila jsem k velkým ocelovým dveřím, popadla pákovou kliku, otočila jí do uzamykací polohy a čekala jsem, až Marino zareaguje na mou výzvu na pageru.

Telefon zazvonil za pět minut, právě když Evans váhavě zaklepal na zamčené dveře pitevny.

„Počkejte!” houkla jsem na něho. „Zůstaňte na místě!” Zvedla jsem telefon.

„To jsem já,” zahalasil Marino do telefonu.

„Honem sem přijeď,” vychrlila jsem na něho pokud možno zřetelně, v druhé ruce jsem pevně svírala svůj revolver.

„Co je?” zeptal se znepokojeně.

„Dělej?” křikla jsem.

Zavěsila jsem a obrátila se na tísňovou linku 911. Pak jsem zavolala na Evanse za dveřmi: „Jede sem policie!” „Policie?” Hlas mu přeskočil.

„Máme tu závažný problém.” Srdce mi div nevyskočilo z hrdla. „Běžte teď nahoru a čekejte v zasedačce, rozumíte?”

„Ano, madam. Už tam běžím.”

Podél poloviny zdi se táhl umakartový pult, vylezla jsem na něj a zaujala takovou pozici, abych měla na dosah telefon a viděla na všechny dveře. Držela jsem osmatřicítku Smith & Wesson a přála si, abych u sebe měla svůj browning nebo Marinovu brokovnici Benelli. Sledovala jsem koutkem oka černý vak na pojízdném lehátku, jako by se mohl pohnout.

Zazvonil telefotu, vyskočila jsem. Chopila jsem se sluchátka.

„Márnice.” Hlas se mi třásl.

Ticho.

„Haló?” řekla jsem hlasitěji.

Nikdo nepromluvil.

Zavěsila jsem a ustoupila od pultu, cloumal mnou hněv a rychle se měnil v zuřivost. Rozptýlila můj strach jako slunce mlhu. Odemkla jsem dvojí dveře vedoucí do chodby a vešla do přijímací kanceláře márnice. Na zdi nad telefonem zůstaly čtyři proužky lepicí pásky a růžky z listu papíru s vnitřním telefonním seznamem, který někdo urval. V seznamu bylo pochopitelně uvedeno číslo márnice a přímá linka do mé kanceláře v prvním. poschodí.

„Sakra!” zašeptala jsem. „Sakra, sakra, sakra!”

V příjmové hale se rozezněl bzučák a já jsem přemítala, s čím si ještě pohrávala nebo co odcizila vetřelcova ruka. Pomyslela jsem na svou kancelář o poschodí výš, vyšla jsem na chodbu a stiskla tlačítko na zdi. Vrata se skřípavě otevřela. Dovnitř vrazil Marino v uniformě, dva strážníci a detektiv. Prolétli kolem mne do pitevny, pouzdra s pistolemi rozepnutá. Běžela jsem za nimi a odložila svůj revolver na pult v přesvědčení, že teď už ho nebudu potřebovat.

„Co se tu krucinál děje?” zeptal se Marino a zaraženě spočinul očima na rozepnutém vaku s tělem.

Strážníci rychle prohlédli místnost a neshledali nic podezřelého. Pak se podívali na mne a na odložený revolver. „V čem je potíž, paní doktorko?” otázal se detektiv, jehož jsem neznala jménem.

Vysvětlila jsem jim, jak spolupracujeme s pohřebními ústavy. Vyslechli mě, aniž se jim v obličeji pohnul sval.

„A toho údajného sebevraha sem přivezli s něčím v kapsičce, vypadá to na dopis. Která policejní služebna nařídila převoz? Komu případ přísluší? V dokumentech taky není zmínka o zvláštních opatřeních.” Ukázala jsem na pytel na hlavě oběti převázaný tkaničkou od bot.

„Co se v dopise píše?” zeptal se detektiv, který měl na

sobě přepásaný tmavý kabátek, kovbojské holínky a na

ruce se mu zlatě leskly rolexky, připadaly mí ovšem spíš

jako zdařilá napodobenina drahých značkových hodinek.

„Ani jsem se ho nedotkla,” odpověděla jsem. „Považovala jsem za rozumné počkat, až se dostavíte.”

„Tak se na to mrkneme,” řekl.

Rukama v rukavicích jsem vytáhla obálku z kapsičky, snažila jsem se co nejméně dotýkat papíru. Spatřila jsem na obálce černým inkoustem úhledně napsané své jméno a adresu domů. Nechyběla poštovní známka. Přenesla jsem dopis k pultu, opatrně jsem rozřízla obálku skalpelem a rozložila list nyní už důvěrně známého a hrůzu nahánějícího růžového papíru. Stálo na něm:

HOLA! HOLA! HOLA! CAIN

„Kdo je CAIN?” zeptal se strážník, zatímco jsem rozvazovala tkaničku a stahovala pytel na odpadky z hlavy mrtvého muže.

„A do prdele!” ulevil si detektiv a ustoupil.

„Kristepane!” zvolal Marino.

Šerifa Santu někdo střelil mezi oči, kulka ráže devět milimetrů vylétla levým uchem. Vražednou zbraní byl podle vypáleného obrysu ústí hlavně očividně glock. Sedla jsem si na židli a rozhlížela se. Nikdo nevěděl, co si počít. Něco takového se ještě nestalo. Neslyšela jsem, že by někdy někde vrah dodal svou oběť do márnice.

„Nahoře čeká noční strážný,” řekla jsem, když jsem popadla dech.

,.Sloužil, když tohohle přivezli?” Marino si zapálil cigaretu, oči na stopkách.

„Prý ano.”

„Promluvím s ním,” řekl Marino, do jehož kompetence případ spadal, neboť patříme do prvního revíru.

Zadíval se na své podřízené. „Vy to prošťourejte tady i v příjmové hale. Nic nepřehlédněte. Vymyslete si nějakou báchorku pro zaměstnance, ale tak, aby to sem nepřilákalo média. Byl tady Gault. Možná tady pořád ještě někde je.” Pohlédl na hodinky, pak na mne. „Jak se jmenuje ten řízek nahoře?”

„Evans.”

„Znáš ho?”

„Jen letmo.”

„Pojď se mnou,” řekl.

„Zajistí někdo tyhle prostory?” obrátila jsem se na detektiva a dva strážníky.

„Já,” přihlásil se k úkolu strážník. „Ale neměla by se tu povalovat vaše bouchačka.”

Uložila jsem revolver do kabelky a chopila se jí. Marino uhasil cigaretu v popelníku, vyšli jsme do chodby a nastoupili do výtahu. Jen se zavřely dveře, ztratil kapitánský klid a zbrunátněl.

„To by jeden nevěřil!” Zadíval se na mne, oči metaly zuřivé blesky. „To není pravda, to přece nemůže být pravda!”

Dveře se otevřely a Marino vztekle rázoval chodbou. „Měl by čekat v zasedačce,” informovala jsem ho.

Minuli jsme mou kancelář, ani jsem do ní nenahlédla. Nebyl čas zkoumat, jestli ji navštívil Gault. Stačilo, aby nastoupil do výtahu nebo vyběhl po schodech, do kanceláře by se dostal snadno. Kdo by ve tři hodiny ráno kontroloval budovu?

Evans prkenně seděl v zasedací místnosti na židli asi uprostřed podlouhlého stolu. Z fotografií na zdech na mne hleděli bývalí šéfové, usedla jsem naproti strážnému, pod jehož patronací se mé pracoviště změnilo v místo činu. Evans byl starší muž černé pleti, který si potřeboval udržet práci. Měl na sobě stejnokroj v barvě khaki s hnědými patkami na kapsách, na boku mu spočíval revolver, pochybovala jsem však, že ví, co s ním.

„Uvědomujete si, co se stalo?” uhodil na něho Marino a přitáhl si židli.

„Ne, pane. Nic nevím.” Z očí mu koukal strach.

„Firma sem bez oprávnění přivezla případ.” Marino

vytáhl balíček cigaret. „V době, kdy jste sloužil.” Evans se zachmuřil. Vypadalo to, že opravdu netuší,

oč jde.

„Myslíte toho nebožtíka?”

„Poslyšte, noční služba je náročná,” vložila jsem se

do věci. „Všichni to víme. Ptáme se na ten případ sebe

vraždy. Mluvili jsme o něm spolu telefonicky…” Evans mě přerušil. „Jak jsem řekl, přijal jsem ho.” „V kolik hodin?” zeptal se Marino.

Zakoulel očima ke stropu. „Někdy kolem třetí hodiny ráno. Seděl jsem jako vždycky v kukani u hlavního vchodu, když přijel pohřebák.”

„Kam přijel?”

„Za budovu.”

„Když přijel za budovu, jak jste ho mohl vidět? Vaše místo je přece u hlavního vchodu, v přední části budovy,” tlačil na něho Marino.

„Já pohřebák neviděl,” odvětil strážný. „Ale ten chlap to oběhnul a objevil se za sklem. Vyšel jsem ven, zeptal se, co chce, prej že přivez případ.”

„Co dokumentace?” zeptala jsem se. „Nepředal vám žádné papíry’?”

„Říkal, že policie nestačila sepsat hlášení a nařídili mu, aby jel. Podle něj měli přivézt papíry pozdějc.”

„Rozumím,” řekla jsem.

„Povídal, že pohřebák parkuje vzadu,” pokračoval Evans. „Prej že se mu zaseklo kolečko na pojízdnejch nosítkách, tak že si s dovolením půjčí náš vozík.”

Potlačila jsem zlost. „Znáte toho řidiče?” zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou.

„Uměl byste ho popsat?” naléhala jsem.

Evans chvíli přemýšlel. „Teda, moc jsem si ho neprohlížel. Byl to běloch a taky měl bílý vlasy.”

„Bílé vlasy?”

„Ano, madam. To vím určitě.”

„Byl CO starší člověk?”

Evans se opět zachmuřil. „Ne, madam.”

„Jak byl oblečený?”

„Měl na sobě černý šaty s kravatou. Sama víte, jak se oblékají lidi od funusů.”

„Byl tlustý, hubený, vysoký, malý?”

„Hubeňour. Středně velkej.’

„Co se dělo dál?” ozval se Marino.

„Řekl jsem mu, ať předjede vzadu k příjmový hale, že ho pustím dovnitř. Prošel jsem jako vždycky budovou a otevřel mu. Vešel dovnitř, v hale stál zrovna jeden náš vozík. Tak ho popadnu!, odchrastil ven, naložil na něj mrtvolu a vkodrcal s ní dovnitř. Zapsali jsme ji a hotovo.” Evans zatěkal očima. „Uložil tělo do lednice a odfrčel.” Nepodíval se na nás.

Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila. Marino vyfoukl kouř.

„Povězte mi pravdu, pane Evansi,” vyzvala jsem vstřícně strážného.

Pohlédl na mne.

„Musíte nám přesně vylíčit, co se událo, když jste toho člověka pustil dovnitř,” řekla jsem. „Nic víc nechci. Ale pravdu.”

Evans se na mne zadíval a oči se mu orosily. „Nevím, co se událo, paní doktorko, ale bylo to špatně. Nezlobte se na mě, prosím vás. Já to tam dole v noci nemám rád. Lhal bych, kdybych tvrdil, že jo. Snažím se odvádět poctivou práci.”

„Tak s pravdou ven.” Vážila jsem slova. „Nic než pravdu.”

„Starám se o mámu.” Skoro plakal. „Nemá nikoho jinýho a srdíčko jí neslouží. Od tý doby, co mi zemřela žena, k ní denně chodím, nakupuju jí. Taky mám dceru, vychovává sama tři děti.”

„Pane Evansi, nepřijdete o práci, nepropustím vás,” ujistila jsem ho, byť by si to zasloužil.

Krátce se mi podíval do očí. „Děkuju, madam. Vám já věřím. Ale trápí mě, co tornu řeknou jiný lidi.”

„Pane Evansi…” Počkala jsem, až se na mne podívá. „Jinými lidmi se netrapte, záleží na tom, co řeknu já.”

Utřel si slzu. „Hrozně mě mrzí, co jsem provedl. Jestli jsem něco způsobil, ublížil někomu, nevím, co si teď počnu.”

„Vy jste nic nezpůsobil,” ucedil Marino. „To ten parchant s bílýma vlasama.”

„Povězte nám o něm,” požádala jsem Evanse. „Co přesně dělal, když jste ho pustil dovnitř?”

„Přihrkal dovnitř s nebožtíkem, jak jsem řekl, zastavil až v chodbě před lednicí. Musel jsem odemknout a požádal jsem ho, aby tělo zavezl dovnítř. To taky udělal. Pak jsem ho odvedl do přijímací kanceláře a ukázal mu, co má vypinit. Připomněl jsem mu, aby zapsal ujetý kilometry kvůli náhradě. Ale moc mě neposlouchal.”

„Doprovodil jste ho k zadnímu východu?” zeptala jsem se.

Evans si povzdechl. „Ne, madam. Nebudu vám lhát.”

„Tak co jste teda dělal?” vyhrkl netrpělivě Marino.

„Nechal jsem ho dole, aby vyplnil ty papíry. Zamknul jsem lednici, velký vrata do příjmový haly jsem po jeho odchodu nekontroloval, protože jsem je vůbec neotevřel. Nemohl totiž vject s autem do haly, protože tam stojí jedna z vašich dodávek.”

Na okamžik jsem se zamyslela. „Která?” zeptala jsem se.

„Ta modrá.”

„V hale nestojí žádná dodávka,” konstatoval Marino.

Evansovi poklesla čelist. „Ve tři ráno tam určitě stála. Viděl jsem ji tam zaparkovanou, když jsem držel postranní dveře, aby mohl projet s mrtvolou dovnitř.”

„Počkejte, s čím vlastně přijel muž s bílými vlasy?” otázala jsem se.

„S pohřebákem.”

Vytušila jsem, že si tím není jist. „Zahlédl jste to vozidlo aspoň na chvíli?”

Bezmocně si povzdechl. „Ne, nezahlídnul. Dal jsem na jeho slova, předpokládal jsem, že zaparkoval za zadním traktem u vrat do haly.”

„Takže když jste mu bzučákem otevřel dveře, nepodíval jste se ven, s čím přijel,” dedukovala jsem. Sklopil zrak na desku stolu.

„Parkovala dodávka v hale, když jste otevřel dveře? Než přivezl tělo dovnitř?”

Evans přemýšlel, tvářil se stále nešťastněji. „Safra,” pronesl opět se sklopenýma očima. „Nepamatuju se. Nevšímnul jsem si. Vyšel jsem jen na chodbu, zmáčknul knoflík bzučáku a stáhnul jsem se. Nerozhlížel jsem se.” Zarazil se. „Třeba tam vážně nic nestálo.”

„Takže hala tou dobou mohla být prázdná.” „Ano, madam. Možný to je.”

„A když jste mu potom držel dveře, aby projel dovnitř s tělem, to jste dodávku v hale neviděl?”

„Jo, to jsem si jí právě všimnul,” řekl. „Myslel jsem si, že patří tady ouřada. Vypadala jako zdejší dodávky. Tmavomodrá a žádný okna, jen vepředu.”

„Vraťme se k tornu, co bylo dál, když ten chlapík zavezl mrtvolu do lednice a vy jste ji zamkl,” řekl Marino.

„Myslel jsem, že až vypiní ty papíry, tak vypadne,” soukal ze sebe Evans. „Vrátil jsem se do svý kukaně u hlavního vchodu.”

„Dřív než ten chlap opustil márnici.” Evans svěsil hlavu.

„Máte vůbec ponětí, kdy asi odešel?” naléhal podrážděně Marino.

„Ne, pane,” špitl strážný. „Nemůžu přísahat ani na to, že odešel.”

Všichni mlčeli, jako by Gault mohl každým okamžikem vstoupit do místnosti. Marino poodsunul židli a zadíval se ke dveřím. První promluvil Evans. „Jestli to byla jeho dodávka, pak si vrata do haly otevřel a zavřel sám. Když jsem šel v pět hodin na obchůzku, byly rozhodně zavřený.”

„Nevyžaduje to důvtip konstruktéra raketoplánu,” pronesl nepříjemným tónem Marino. „Nakonec vyjel ven, vrátil se dovnitř, zmáčkl tlačítko, vrata se zavřela a on odešel postranními dveřmi.”

„Teď uvnitř každopádně dodávka není,” podotkla jsem.

„Parkují obě erární dodávky venku?” zajímalo Marina. „Parkovaly, když jsem přijela,” odpověděla jsem.

„Kdybyste toho šoféra viděl v řadě mezi jinými chla

py, poznal byste ho?” uhodil Marino na Evanse. Vyděšeně vzhlédl. „Co provedl?”

„Poznal byste ho?” zopakoval Marino dotaz.

„Myslím, že jo. Ano, pane. Určitě bych se pokusil.”

Vstala jsem a rychle vyšla do chodby. Ve dveřích do své kanceláře jsem se zastavila a rozhlížela se stejně pozorně, jako když jsem včera vstoupila do svého domu. Pátrala jsem po sebemenší změně — posunutém koberečku, přemístěném předmětu, jinak skloněném stínítku stolní lampy.

Na psacím stole se spořádaně navršily písemnosti, jež se dožadovaly mé pozornosti, když jsem zapnula počítač, oznámil mi, že mám elektronickou poštu. Příjmový koš byl piný korespondence, druhý pro poštu k odeslání zel prázdnotou. Mikroskop zakrýval poklop, protože

naposled jsem se do něj dívala před týdnem, když jsem se chystala na Vánoce do Miami.

Připadalo mi to neuvěřitelně dávno, šokovalo mě pomyšlení, že šerifa Santu zatkli na Štědrý večer a od té doby se toho na světě tolik změnilo. Gault bestiálně zavraždil ženu, kterou jsme pojmenovali Jane. Zastřelil mladého strážníka. Oddělal šerifa Santu a vetřel se do márnice. To všechno během pouhých čtyř dnů. Zkoumala jsem věci na psacím stole, a když jsem se sklonila k počítači, jako bych ucítila cizí pach nebo vstoupila do elektrického pole.

Nemusela jsem ťuknout do klávesnice, abych poznala, že se jí dotkl. Dívala jsem se, jak zeleně poblikává oznámení o příjmu elektronické pošty. Zkráceným příkazem jsem si vyžádala menu příchozích zpráv. Místo menu však naskočil na obrazovce šetřící režim. Na černém podkladě se zobrazil jasně červený nápis CAIN, z písmen jako by odkapávala krev. Vyrazila jsem znovu chodbou.

„Pojď, prosím tě, ke mně, Pete,” zavolala jsem ode dveří do zasedací místnosti.

Marino opustil Evanse a pospíšil se mnou do kanceláře. Ukázala jsem rukou k počítači. Marino strnule zíral na obrazovku. Bílá služební košile mu v podpaží zvlhla a ztmavla, cítila jsem jeho pot. Když se pohnul, tuhý černý kožený opasek zavrzal. Neustále na něm přeorganizovával nespočet zavěšených věcí, jako by pod vyklenutým břichem nosil veškeré své bohatství a životně důležité statky.

„Dá tohle velkou práci?” zeptal se a otřel si obličej ušpiněným kapesníkem.

„Ne, když znáš zaváděcí režim.”

„Sakra, jak se k němu dostal?”

„To mi taky dělá starosti,” řekla jsem a přemýšlela o uspokojivější odpovědi.

Vrátili jsme se do zasedací místnosti. Evans stál a otupěle civěl na fotografie na zdech.

„Bavil se s vámi ten člověk z pohřebního ústavu, pane Evansi?” zeptala jsem se.

Evans se lekl a otočil se. „Ne, madam. Teda moc ne.” „Moc ne?” zopakovala jsem zmateně.

„Ne, madam.”

„Jak jste se domlouvali na předání?”

„Řekl jen to, co nezbytně musel.” Odmlčel se. „Byl dost skoupej na slovo. A mluvil hodně tiše.” Evans si třel tvář. „Čím víc na něj myslím, tím mi připadá podivnější. Měl tmavý brejle. A abych se přiznal…” Zarazil se. „Nabyl jsem určitej dojem.”

„Jaký dojem?”

Evans po pauzičce pronesl: „Napadlo mě, že je možná homosexuál.”

„Pojďme se projít,” vyzvala jsem Marina.

Vyprovodili jsme Evanse z budovy a čekali, až zabočí za roh, protože jsem nechtěla, aby viděl, čím se budeme zabývat. Obě dodávky parkovaly na obvyklých místech nedaleko mého mercedesu. Aniž jsem se dotkla dveří nebo skla, podívala jsem se oknem u řidiče do kabiny dodávky stojící blíž k příjmové hale a naprosto jasně jsem spatřila, že na sloupku volantu chybí kryt a čouhají z něj dráty.

„Někdo nastartoval zkratem,” konstatovala jsem. Marino chňapl po své vysílačce.

„Tady osm set.”

„Osm set,” zopakoval dispečer.

„Deset-pět pro sedm set jedenáct.”

Dispečer zprostředkoval Marinovi spojení s detektivem uvnitř budovy, který měl krycí číslo 711, a Marino řekl: „Deset-dvacet-pět venku vzadu.”

„Deset-čtyři.”

Hned nato si vyžádal vysílačkou odtahové vozidlo.

Z dveří dodávky se musí sejmout otisky prstů. A potom dodávku proklepou zevnitř i zvenčí technici a pracovníci laboratoře. Detektiv 711 nedorazil na parkoviště za patnáct minut.

„Pálí mu to jako mokrej hadr,” postěžoval si Marino a obcházel dodávku s vysílačkou v ruce. „A nepřetrhne se, líná kůže. U nás mu říkají detektiv Šnek. Všechno mu moc dlouho trvá. Sráč jeden.” Podrážděně mrkl na hodinky. „Kde se fláká? Spláchnul se do hajzlíku?”

Stála jsem na asfaltové ploše, cloumala mnou nesnesitelná zima, nepřevlékla jsem se z pitevního kompletu a ani jsem si přes něj nevzala plášť. Několikrát jsem obešla dodávku a zoufale se ohlížela k postranním dveřím do zadního traktu. Uběhlo dalších pět minut a Marino požádal dispečera o spojení se strážníky v budově. Ohlásili se okamžitě.

„Kde je Jakes?” vyštěkl na ně v okamžiku, kdy vycházeli ze dveří.

„Šel na obhlídku,” odpověděl jeden ze strážníků.

„Volal jsem mu před dvaceti minutama, aby se sem

okamžitě dostavil. Myslel jsem, že je s jedním z vás.” „Ne, pane. Nejmíň půl hodiny o něm nevíme.” Marino se znovu pokusil spojit s detektivem 711, ale

ten se nehlásil. Do očí se mu vkradl strach.

„Možná je někde v budově, odkud nemůže navázat spojení,” napadlo strážníka a vzhlédl k oknům. Jeho kolegovi sklouzla ruka k pistoli a taky se rozhlédl.

Marino požádal vysílačkou o posily. Na parkoviště začali přijíždět zaměstnanci a hrnuli se do budovy. Vědci z kriminologické laboratoře s kufříky v ruce si vyhrnuli límce svrchníků a čelili syrovému, chladnému ránu, nás si nevšímali. Ostatně na policejní auta a jejich posádky si tu zvykli. Marino se ještě jednou pokusil navázat spojení s Jakesem. Neozval se.

„Kde jste ho viděli naposled?” zeptal se strážníků.

„Když nastupoval do výtahu.”

„Kde?”

„V prvním patře.”

Marino se obrátil na mne. „Mohl jet nahoru?”

„Ne,” řekla jsem. „Výtah nejede od prvního patra výš bez bezpečnostního klíče.”

„Nesjel tedy dolů do márnice?” Marino byl čím dál nervóznější.

„Dostal jsem se tam o několik minut později a neviděl jsem ho,” informoval strážník.

„A co krematorium?” napadlo mě. „Mohl sjet výtahem ještě níž.”

„Dobrá. Vy prohledejte márnici,” přikázal Marino strážníkům. „A držte se pořád spolu. Já se tady s doktorkou podívám do krematoria.”

V hale, vlevo od rampy, byl starý nákladní výtah, jehož šachta vedla do podzemí, kde se kdysi těla, věnovaná na vědecké účely, balzamovala, uchovávala a posléze, když studenti medicíny zcela vyčerpali možnosti se na nich poučit, se zpopelňovala. Jakes se tam možná vydal na obhlídku. Zmáčkla jsem přivolávač. Výtah za chřestění a skřípotu pomalu vyjel nahoru. Zatáhla jsem za rukojeť a otevřela těžké lakované dveře z dřevotřísky. Nastoupili jsme.

„Sakra, přestává se mi to líbit,” svěřil se mi Marino, a zatímco jsme klesali, otevřel pouzdro s pistolí.

Když výtah prudce zastavil a otevřela jsem dveře do mnou nejméně oblíbené části budovy, Marino se chopil pistole. Neměla jsem ráda tento mdle osvětlený prostor bez oken, byť jsem uznávala jeho důležitost. Poté co se odtud odstěhovala katedra anatomie lékařské fakulty Virginské univerzity, používali jsme pec k spalování biologicky nebezpečného odpadu. Sevřela jsem v ruce revolver. „Postupuj za mnou,” nařídil mi Marino a pozorně se rozhlížel.

V rozlehlém suterénním prostoru bylo ticho až na hukot pece za zavřenými dveřmi uprostřed protější zdi. Mlčky jsme prohlíželi vozíky, povalovaly se na nich prázdné transportní vaky na nebožtíky a modré kanystry od formalinu — dřív se jím pinily do podlahy zabudované vany, v nichž se uchovávala těla. Marino upíral zrak na kolejnice u stropu se zavěšenými masivními řetězy a háky, pomocí nichž se zvedala těžká víka van, když přijímaly nebo vydávaly mrtvé.

Blížili jsme se k balzamovně, Marino ztěžka oddychoval a vydatně se potil, ale zmužile vstoupil dovnitř. Nahlížel do opuštěných místností, šla jsem těsně za ním. Obrátil se ke mně a otřel si rukávem obličej.

„Tady musí být nejmíň třicet stupňů,” zamručel a sáhl k opasku po vysílačce.

Užasle jsem na něho civěla.

„Co je?” zeptal se.

„Pec by neměla pracovat na plný výkon,” řekla jsem a zadívala se na zavřené dveře do krematoria. Vykročila jsem k nim.

„Nenashromáždilo se dost odpadu a předpisy přísně zakazují cokoli spalovat bez dozoru,” vysvětlila jsem.

U dveří jsme slyšeli zvuky hodné inferna, které jako by začínalo hned za nimi. Sáhla jsem na kliku. Pálila. Marino se protáhl přede mne, škubl klikou a nohou pomalu otvíral dveře. Pistoli držel oběma rukama, připraven ke střelbě, jako by pec byla tou bestií, již musí zprovodit ze světa.

„Ježíšikriste,” zalapal po dechu.

Plameny šlehaly škvírami kolem monstrózních starých železných dveří, nasvěcovaly pozůstatky kostního popela zapečené pod nimi do podlahy. Poblíž stál vozík. Zvedla jsem dlouhou železnou tyč s hákem na konci a zasadila ji do prstence na dveřích pece.

„Ustup!” křikla jsem.

Zasáhl nás poryv obrovského vedra, monotónní hukot se změnil v burácení uragánu. Za čtvercovým Ústím bouřilo peklo, ohořívající tělo na pohyblivé plošině nebylo uvnitř dlouho. Šaty pohltil oheň, kožené kovbojské holínky na nohou detektiva Jakese ještě vzdorovaly. Kouřilo se z nich, zatímco plameny hladově stravovaly pokožku a vlasy. Přirazila jsem železné dveře.

Vyběhla jsem do balzamovny a popadla ručníky, Marino zvracel do plechové nádoby na popel. Obalila jsem si ruce, zadržela dech, proběhla jsem kolem pece a trhla páčkou, kterou se vypínal plyn. Plameny okamžitě zhasly, vrhla jsem se zpátky. Marino stále dávil, zmocnila jsem se jeho vysílačky.

„Zachraňte nás!” ječela jsem na dispečera. „Pomoc!”

ti op zbývající íclcaí předpokladu sptr dopoledne eěd vně? njos jsem ill edvěmao

věnovala ll a r -

případům vraždy, protiteroristický tým zatím pročesával budovu. Policie pátrala po zkratem nastartované modré dodávce. Zmizela, zatímco jsme hledali detektiva Jakese.

Rentgen prokázal, že inkasoval smrtící úder do prsou. Měl zpřelámaná žebra a hrudní kost, rozdrcenou aortu, v plicích jsem však nezjistila oxid uhelnatý, což dokazovalo, že když ho pachatel vydal ohni, už nedýchal.

Vypadalo to, že Gault opět využil svých karatistických schopností, otázkou zůstávalo, kde oběť napadl. Nedovedli jsme si rovněž vysvětlit, jak jeden člověk dokázal zvednout tělo na vozík. Jakes vážil přes devadesát kilogramů a měřil sto osmdesát centimetrů, Temple Brooks Gault nebyl žádný urostlý silák.

„Nechápu, jak to provedl,” uvažoval nahlas Marino.

„Já taky ne,” přidala jsem se.

„Možná Jakese namířenou zbraní donutil, aby vylezl na vozík.”

„Kdyby ležel, Gault by ho nemohl takhle kopnout.” „Třeba ho udeřil rukou.”

„Tohle byla pekelná rána.”

Marino se odmlčel. „Jeví se mi to tak, že nebyl sám.” „Taky se obávám,” přiznala jsem.

K poledni jsme se rozjeli do domu Lamonta Browna, známého rovněž jak šerif Santa, do tiché městské části Hampton Hills. Za Carry Street sídlil virginský Country Club, který odmítl přijmout Browna za člena.

„Šerifa zřejmě platí přece jen krapet líp než mě,” ironicky poznamenal Marino, když zaparkoval policejní auto.

„Vidíš jeho dům poprvé?” zeptala jsem se.

„Když jsem hlídkoval, párkrát jsem se motal kolem. Ale uvnitř jsem nikdy nebyl.”

V Hampton Hills zastiňoval les výstavná sídla i skromné domky. Jednopatrový zděný dům šerifa Browna s břidlicovou střechou zahrnoval rozměrnou garáž a krytý bazén. Jeho cadillac a Porsche 91 1 stále parkovaly na příjezdové cestě, za nimi se seřadilo několik policejních vozidel. Zadívala jsem se na porsche. Byl tmavozelený, starší, ale dobře udržovaný.

„Myslíš, že ho můžeme vyloučit?” zeptala jsem se Marina.

„Je to přitažený za vlasy,” odvětil.

„Pamatuješ si poznávací značku?”

„Ne. Do prdele práce.”

„Mohl to být on,” pokračovala jsem v úvahách a myslela na muže černé pleti, který se za nás včera v noci na dálnici zavěsil.

„Já fakt nevím.” Marino vystoupil z auta.

„Znal tvůj bourák?” „Kdyby chtěl, jistě by si zjistil, čím jezdím.”

„Jestli tě poznal, chtěl tě možná vyděs i t.” Kráčeli jsme po chodníčku. „Nic víc, nic míň.”

„Co já vím.”

„Anebo někoho prostě podráždila tvoje rasistická nálepka na nárazníku. Náhoda je blbec. Co ještě víme o šerifovi?”

„Rozvedl se, děti mu odrostly.”

Pohledný richmondský strážník v dokonale padnoucí tmavomodré uniformě otevřel domovní dveře, vstoupili jsme do jakési minidvorany obložené tvrdým dřevem.

„Je tu Neils Vander?” oslovila jsem ho.

„Zatím ne. Výletníci jsou nahoře,” řekl strážník s poukazem na výjezdovou identifikační skupinu, zodpovědnou za shromáždění důkazů.

„Chci tu jasovou výbojku,” požádala jsem.

„Ano, madam.”

Marino mluvil stroze, příliš dlouho vedl oddělení vražd, aby trpělivě snášel nedostatečnou flexibilitu jiných. „Potřebujeme tu posilu. Až chytí novináři vítr, nastane tu cirkus. Ať stojí v ulici víc aut a rozšiřte uzavřený prostor. Vymezovací pásy posuňte až k začátku příjezdové cesty. Na ni nevjede, kdo tu nemá co dělat, nikdo se tam nebude promenovat. Vzadu natáhněte pásy až za zahradou. Považujte celý tohle zasraný panství za místo činu.”

„Rozkaz, kapitáne.” Strážník se chopil vysílačky.

Policie tu pracovala už hodiny. Celkem rychle zjistili, že pachatel zastřelil Lamonta Browna v ložnici v jeho posteli. Stoupala jsem za Marinem po úzkém schodišti pokrytém strojově vyrobeným čínským běhounem, hlasy nás směrovaly chodbou ke správným dveřím. V ložnici otáflované sukovitým borovicovým dřevem, zařízené a vyzdobené tak trochu jako pokoj v borde

lu, se činili dva detektivové. Šerif si potrpěl na hnědočervenou a zlatou barvu, střapce, samet a zrcadla na stropě.

Marino se rozhlížel, ale k prostředí se nevyjádřil. O majiteli domu si utvořil úsudek už dávno. Přistoupila jsem k rozlehlé posteli.

„Upravovalo se tady něco?” zeptala jsem se jednoho z přítomných detektivů, zatímco jsme si s Marinem natahovali rukavice.

„V podstatě ne. Všechno jsme vyfotografovali a podívali se pod přikrývku. Ale to, co vidíte, odpovídá původnímu stavu.”

„Byly domovní dveře zavřené, když jste přijeli?” zeptal se Marino.

„Ano. Vešli jsme dovnitř zadem, museli jsme rozbít sklo ve dveřích.”

„Takže jste nezjistili stopy po násilném vniknutí?”

„Ne. Dole v obývacím pokoji jsme našli na zrcadle kokainovou šmouhu. Ale ta už tam možná nějakou dobu byla.”

„Co ještě jste našli?”

„Mírně zakrvácený bílý hedvábný kapesník,” odpověděl detektiv oblečený do tvídu, žvýkačku v ústech. „Ležel tamhle na podlaze, asi metr od postele. Vypadá to, že tkanička, která stahovala pytel na odpadky na Brownově hlavě, pochází z tenisek, které jsou v téhle skříni.” Odkašlal si. „Slyšel jsem o Jakesovi.”

„Dopadl moc zle.” Marino si skrytě zoufal.

„Nebyl naživu, když…”

„Ne. Měl rozdrcený hrudník.”

Detektiv přestal žvýkat.

„Našli jste zbraň?” zeptala jsem se a zkoumala očima postel.

„Ne. Ale rozhodně vylučujeme sebevraždu.”

„Rozhodně,” přisvědčil druhý detektiv. „Spáchat se

bevraždu a odvézt se do márnice by představovalo dost náročný výkon.”

Polštář nasákl rudohnědou krví, která zasychala, na okraji skvrn se vydělovalo sérum. Krev stékala po straně matrace, ale na podlaze jsem žádnou neviděla. Vybavila jsem si střelnou ránu na Brownově čele. V průměru měřila míň než centimetr, okraj byl spálený, rozervaný a roztříštěný. V ráně jsem objevila stopy po kouři a saze, v tkáni, kosti a tvrdé pleně vyhořelý a nevyhořelý střelný prach. Střela byla vypálena za přímého doteku hlavně s čelem oběti, tělo neneslo známky jiných zranění, která by svědčila o obranném gestu, natož boji.

„Podle mě ležel na zádech, když ho pachatel zastřelil,” řekla jsem Marinovi. „Skoro se zdá, že spal.”

Marino přešel k posteli. „Hm, vrah by těžko přitiskl bouchačku mezi oči někomu v bdělém stavu, napadený by určitě reagoval.”

,Po reakci ani stopa. Rána je přesně uprostřed čela. Hlaveň pistole se dotýkala pokožky, ale oběť se ani nepohnula.”

„Možná byl v bezvědomí,” usoudil Marino.

„V krvi měl přes dvě promile alkoholu. Mohl být mimo, ale nemusel. Ať to tu prosvítí luma-litem, poohlédneme se, jestli se nenajde krve i jinde,” řekla jsem. „Podle všeho ale putovalo tělo z postele přímo do transportního vaku.” Ukázala jsem Marinovi krev po straně matrace. „Kdyby se vynášelo až ven, po domě by byla spousta krve.”

„Ovšem.”

Přecházeli jsme ložnicí a rozhlíželi se. Marino otevíral jednu po druhé zásuvky, které už předtím policisté prohledali. Šerif Brown holdoval pornografii. Zejména si oblíbil snímky žen v ponižujících situacích, zejména spoutané a podrobované násilí. V pracovně jsme obje

vili dvě police a v nich brokovnice, kulovnice i útočné zbraně.

Těžko určit, kolik jednoručních střelných zbraní a krabiček s municí zmizelo ze skříně pod nimi, protože jsme neznali původní stav. Zbylo tu několik devíti a desetimilimetrových pistolí a revolverů a Magnum .44 a .357. Šerif Brown si pořídil řadu pouzder, rezervních zásobníků, pout a kevlarovou vestu.

„Ctižádostivě se rozmáchnu],” poznamenal Marino. „Musel udržovat styky s významnými lidmi ve Washingtonu, New Yorku, možná i v Miami.”

„Možná v téhle skříni přechovával drogy,” napadlo mě. „Třeba Gault vůbec nepásl po zbraních.”

„Nemluvil bych o osamělém Gaultovi,” poznamenal Marino ve chvíli, kdy se na schodech ozvaly kroky. „Myslíš, že by si Gault poradil sám s tělem a transportním vakem? Kolik Brown vážil?”

„Skoro sto kilogramů,” odvětila jsem. V chodbě se objevil Neils Vander s výbojkou luma-lite. Následoval ho jeho asistent s fotoaparáty, videokamerou a dalším vybavením.

Vander měl na sobě neúměrně velký laboratorní plášť, na rukou bílé bavlněné rukavice, což groteskně neladilo s jeho vlněnými kalhotami a sněhulemi. Kdykoli jsme se setkali, zpočátku se zdálo, že mě nepoznává, aspoň se tak na mne díval. Byl to trochu praštěný vědec, plešatý jako žárovka, vždycky někam spěchal a vždycky měl pravdu. Oblíbila jsem si ho jako málokoho ze spolupracovníků.

„Kde chcete, abych si rozbil stan?” zeptal se všech a nikoho.

„V ložnici,” řekla jsem. „A potom v pracovně.”

Vrátili jsme se do šerifovy ložnice a vyčkávali, až Van-der mávne kouzelnou hůlkou. Zhasnout, nasadit brýle a skrytá krev zasvětélkuje. Jenže nic se nedělo, začalo to až po několika minutách. Vander nastavil luma-lite na plný výkon, takže přístroj vysílal ostré blesky, a pročesával jimi ložnici. Na zdi, vysoko nad prádelníkem, zasvětélkoval jakýsi malý, nepravidelný měsíček. Vander přistoupil blíž a zkoumal ho.

„Rozsviťte někdo prosím,” požádal posléze.

V pokoji se rozsvítilo normální osvětlení, sňali jsme tónované brýle. Vander stál na špičkách a upřeně se díval na suk.

„Co tam sakra vidíte?” otázal se Marino.

„To je zajímavé,” řekl Vander, jehož málokdy něco vzrušilo. „Něco je na druhé straně.”

„Na druhé straně čeho?” Marino k němu přešel, zaklonil hlavu a zamračil se. „Nic nevidím.”

„Ale ano. Něco tam je,” trval na svém Vander. „Taky se tady v tom místě někdo dotýkal obložení a měl na rukou zbytky nějaké látky.”

,Třeba drogy?” tipla jsem si.

„Mohla by to být droga.”

Všichni jsme se vpíjeli očima do táflování, které neosvětleno luma-litem ničím zvláštním neupoutávalo. Ale když jsem si přitáhla židli a vylezla na ni, pochopila jsem, o čem Vander mluví. Uprostřed suku byla malá, dokonale kulatá dírka. Někdo ji vyvrtal. Za zdí byla šerifova pracovna, ihned jsme se vydali ji prozkoumat.

„To je divné,” utrousil Marino, když jsme vycházeli z ložnice.

Vander se nenechal strhnout dobrodružstvím, dokončil v ložnici, co začal, kdežto já a Marino jsme vešli do pracovny a zamířili rovnou ke zdi tam, kde jsme předpokládali na druhé straně suk. Zakrývala ji spotřební elektronika zabudovaná ve skříňové sestavě, kterou jsme již prohlédli. Marino odsunul televizor, vyložil knihy z palice nad ním, ale nikde nic.

„Hm,” broukl si a studoval skříňky s elektronikou.

„Zajímalo by mě, proč ten krám stojí nějakých patnáct centimetrů od zdi.”

„Mě taky,” řekla jsem. „Pojďme s tím pohnout.”

Odtáhli jsme skříňovou sestavu. Přímo proti dírce v suku byla instalována malá videokamera se širokoúhlým objektivem. Stála na úzké římse, kabel od ní vedl do jedné ze skříněk a zapínala se dálkovým ovládáním, které jako by patřilo k televizoru. Banálním pokus-ničením jsme zjistili, že kamera je z Brownovy ložnice zcela neviditelná. Ledaže by člověk přiložil oko přímo k dírce v suku a kamera právě běžela, což by signalizovala červená doutnavka.

„Možná si párkrát šňupnul koks a chystal se s někým píchat,” spekuloval Marino. „A aby si přišel na svý i jindy, šel se podívat dírkou, jestli kamera běží.”

„Možná,” připustila jsem. „Nepodíváme se na kazety?”

„Tady bych nerad.”

„Tolik na to zas netlačím. Ostatně z tak mrňavé kamery toho nejspíš moc neuvidíme.”

„Vezmu to ke zpravodajcům, jen co tu skončíme.”

Na místě činu už nám nezbývalo mnoho práce. Van-der ve skříni se zbraněmi objevil rezidua nějaké látky, ale stopy krve se nikde jinde v domě nevyskytovaly. Brownovy sousedy na obou stranách izolovaly od jeho sídla stromy, neslyšeli ani neviděli pozdě v noci či k ránu nic podezřelého.

„Zavez mě, prosím tě, k mému autu,” požádala jsem Marina, když jsme vyrazili směrem k centru.

Marino se na mne podezřívavě podíval. „Pojedeš někam?”

„Do Petersburgu.”

„Co tam, sakra?” podivil se.

„Musím si promluvit s dávným přítelem o vysokých botách.”

Dálnice 1-95 směrem na jih od Richmondu mě vždycky skličovala, tentokrát hustému provozu dominovaly kamiony a na řadě míst komplikovaly situaci stavební práce. Dokonce i továrna Philip Morris s reklamou ve tvaru krabičky cigaret velikosti výškové budovy mě stresovala, zvlášť mě znervózňovala vůně čerstvého tabáku. Zoufale mi chybělo kouření, hlavně za volantem, když jsem jela sama a v den jako ten dnešní. Hlavou se mi honily znepokojivé myšlenky, neustále jsem ve zpětných zrcátkách vyhlížela tmavomodrou dodávku.

Vítr povlával větvemi stromů a čeřil vodu v močálech, poletoval sníh. Když jsem se blížila k Fort Lee, spatřila jsem kasárna a skladiště postavené v místech, kde násep připomínal společný hrob vojáků vzniklý v nejkrutějších hodinách národní existence. Když jsem pomyslela na virginské močály, lesy a bezejmenné mrtvé, připadala mi ta válka velmi blízká. Neminul rok, abych nezkoumala staré knoflíky, kosti a střely, kterých se ujmou laboratoře. Dotýkala jsem se občas stop a podob dávného násilí, ale to, co mi přihrávala do rukou současnost, bylo jiné. Přesvědčila jsem se, že zlo se proměnilo a s ním i jeho extrémní projevy.

Muzeum vševojskové výstroje a materiálního zabezpečení americké armády se nachází ve Fort Lee hned za vojenskou nemocnicí. Jela jsem pomalu kolem kanceláří a učeben umístěných v řadě bílých buněk, míjela jsem hloučky mladých mužů a žen v maskáčích nebo sportovním oblečení. Mířila jsem ke zděné budově s modrou střechou, sloupořadím v průčelí a heraldickým znakem sestávajícím z orla, zkřížených mečů a klíče, který se skvěl vlevo u hlavního vchodu. Zaparkovala jsem a vešla dovnitř, hledala jsem Johna Grubera.

Muzeum sídlila v jedné z budov zásobovacího sboru, který od dob Americké revoluce zajišťuje základní životní potřeby armády. Sbor oblékal a krmil armádu, pečo

val o veškeré pozemské blaho vojenských jednotek, kdysi dodával jízdě ostruhy a sedla, vybavil rovněž jeep generála Pattona sirénou a megafonem. Muzeum jsem dobře znala, protože zásobovací sbor zodpovídal i za sběr, identifikaci a pohřbení zahynuvších vojáků. Ve Fort Lee byla také ústřední evidence vojenských hrobů a její pracovníci pravidelně navštěvovali můj úřad.

Prošla jsem expozicí polních uniforem, náčiní na vaření a jídelních misek, ukázkou zákopové linie z druhé světové války s pytli písku a granáty. Zastavila jsem se u uniforem z občanské války, věděla jsem, že jsou původní, jen jsem zvažovala, jestli látku natrhl šrapnel nebo zapracoval čas. Přemýšlela jsem o mužích, kteří uniformy nosíli.

„Paní doktorka Scarpettová?”

Otočila jsem se.

„Á, doktor Gruber, zrovna vás hledám,” řekla jsem potěšena shledáním. „Povězte mi něco o těchhle píšťalách.” Ukázala jsem do vitríny plné hudebních nástrojů.

„To jsou obyčejné píšťaly z občanské války,” řekl. „Hudba byla pro armádu velmi důležitá. Tyhle píšťaly se používaly k ohlašování času.”

Doktor Gruber, starší muž chundelatých šedivých vlasů a obličeje jakoby vytesaného z žuly, byl kurátorem muzea. S oblibou nosil vyboulené kalhoty a motýlka. Obracel se na mne, pokud předmět z některé z válek mohl blíže objasnit smrt vojáka, já jsem ho vyhledávala, když se u mrtvého našel předmět vojenského původu. Stačil mu letmý pohled, aby identifikoval jakoukoli přezku, knoflík nebo bajonet.

„Přivezla jste mi to, nač bych se měl podívat?” Pokývl k mému kufříku.

„Pár fotografií, o kterých jsem se zmínila.”

„Pojďme do kanceláře. Pokud se tu ovšem nechcete porozhlédnout.” Usmál se jako upejpavý dědeček, který ho voří o svých vnoučatech. „Máme zajímavou expozici Pouštní bouře věnovanou válce v Perském zálivu. Vystavujeme taky slavnostní uniformu generála Eisenhowera. Když jste tu byla posledně, tak tu nic z toho ještě nebylo.”

„Omluvte mě, pane doktore, podívám se příště.” Nic jsem nepředstírala, vyčetl z mé tváře, jak mi je.

Stiskl mi paži a vyvedl mě z prostorů pro veřejnost na dvůr, kde stál starý obytný přívěs natřený vojensky na zeleno.

„Patřil Eisehowerovi,” řekl doktor Gruber. „Svého času v něm bydlel, což nebylo nijak nepohodlné, pokud ho ovšem nenavštívil Churchill. Kvůli doutníkům, to si jistě umíte představit.”

Přešli jsme do uličky, sníh padal hustěji. Do očí mi stouply slzy, vybavila jsem si píšťaly ve vitríně a pomyslela na ženu, kterou jsme pojmenovali Jane. Uvažovala jsem, jestli tady někdy byl Gault. Měl rád muzea, zvlášť ta, jejichž expozice nějak souvisely s násilím. Kráčeli jsme po chodníku k nízkému domu s krémovou fasádou, v němž jsem už pobývala. Za druhé světové války tam byla vojenská benzinová čerpací stanice. Nyní dům sloužil jako depozitář a archiv muzea.

Doktor Gruber odemkl dveře a vstoupili jsme do místnosti zapiněné stoly a figurínami oblečenými do historických uniforem. Na stolech ležela dokumentace nezbytná ke katalogizaci přírůstků. Z místnosti se vcházelo do prostorného depozitáře, kde se udržovala nižší teplota, řady velkých kovových skříní vytvářely uličky, tady se skladovaly uniformy, padáky, náčiní na vaření a jídelní misky, dalekohledy, brýle. To, co nás zajímalo, obsahovaly velké dřevěné skříně u zdi.

„Můžu se podívat na to, co jste přivezla?” zeptal se doktor Gruber a rozsvítil. „Promiňte, je tu zima, ale jinak to nejde.”

Otevřela jsem kufřík, vytáhla obálku a z ní několik

černobílých fotografií rozměru osmnáct krát dvacet čtyři centimetry zachycujících šlépěje z Central Parku. Hlavně jsem se chtěla dovědět něco víc o těch, jež jsme připisovali Gaultovi. Podala jsem snímky doktorovi Gruberovi, ten s nimi přešel blíž ke světlu.

„Nejsou bohužel příliš zřetelné, protože otisky zanechali dotyční ve sněhu,” vysvětlovala jsem. „Měly by být kontrastnější.”

„Fotografie se docela podařily. Velmi dobře se orientuju. Tohle byla určitě vojenská bota, emblém mě ovšem fascinuje.”

Podívala jsem se, kam ukazoval, uprostřed otisku podpatku se rýsoval kroužek s jakýmsi ostnem na jedné straně.

„Pak tu máme tuhle část podrážky s kosočtvercovým vzorem a dvě jamky, vidíte? Ty mohly sloužit k upnutí kovových násadců pro lezení na stromy.” Vrátil mi fotografie. „Je mi to velmi povědomé.”

Přešel ke skříni, otevřel dvojité dveře a na policích se objevily řady vojenských bot. Jedny po druhých obracel a prohlížel podrážky. Pak otevřel druhou skříň a pokračoval. Jako jednu z posledních vylovil vysokou botu s horní částí svršku ze zelené plachtoviny, spodní z hnědé kůže a s dvěma koženými řemínky a přezkou na utažení nad kotníkem. Otočil ji podrážkou vzhůru.

„Mohl bych se znovu podívat na ty fotografie?”

Podržela jsem je vedle boty. Podrážka z černé gumy měla složité a členité vzorování. Byly na ní gumové kolíky, děrování, vinovkovité výstupky a zrnité plošky. Z oválu pod bříšky prstů vystupoval kosočtvercový vzor, po jeho stranách dvě jamky, tak dobře patrné na fotografii. Na podpatku se rýsoval věneček se stuhou, který se podobal kroužku s ostnem chabě viditelnému ve sněhu a také otisku na Davilově hlavě, do níž strážníka, jak jsme předpokládali, kopl Gault.

„Co mi o té botě povíte?” vyzvala jsem s nadějí v hlase doktora Grubera.

Otáčel botu hned tak, hned onak, pečlivě ji zkoumal. „Pochází z období druhé světové války a testovala se přímo tady ve Fort Lee, počítalo se s jejím zařazením do výstroje vojsk bojujících v džungli. Hodně se tu pracovalo právě na vzorování podrážek, všechno se namístě odzkoušelo.”

„Druhá světová válka je dávno za námi,” řekla jsem. „Copak by někdo takové boty dodnes uchovával? A daly by se ještě nosit?”

„Jistojistě. Tyhle věci vydrží věčnost. V některých obchodech, které profitují na výprodeji nadbytečných armádních zásob, byste je možná ještě dneska koupila. Leckde v rodinách je střeží jako relikvii.”

Vrátil botu do přepiněné skříně, kde bude asi opět nadlouho zapomenuta. Vyšli jsme z domu, doktor Gruber zamykal a já jsem stála na zasněženém chodníku. Vzhlédla jsem k nebi ztěžklému šedými mraky, všimla jsem si, že auta se po vozovce pohybují pomaleji. Řidiči zapnuli světlomety, přestože byl ještě den. Věděla jsem sice, jaké má Gault boty, ale pochybovala jsem, zda to bude k něčemu dobré.

„Můžu vás pozvat na kávu, milá Kay?” otázal se doktor Gruber a v tu chvíli uklouzl. Včas jsem ho zachytila. „Propána, to bude zase zle,” zalamentoval. „Podle předpovědi má napadnout až patnáct centimetrů sněhu.”

„Musím se ještě vrátit k sobě do úřadu,” řekla jsem a stále ho podpírala za předloktí. „Nevím, jak bych vám poděkovala.”

Pohladil mě po ruce.

„Popíšu vám jednoho muže, popřemýšlejte prosím, jestli jste ho tu někdy neviděl.”

Pozorně poslouchal a já jsem mu líčila, jak vypadá Gault, který tak často mění barvu vlasů. Upozornila jsem

na jeho ostře řezaný profil a světlemodré uhrančivé oči. Zmínila jsem se o jeho podivné zálibě ve vojenském oblečení a jím inspirované módě, o tom, že v New Yorku ho viděli svědkové v již zmíněných vysokých botách a dlouhém černém koženém plášti.

„Hm, takové typy se tu objevují,” řekl a zamířil k zadním dveřím muzea. „Ale konkrétní osobu si nevybavuju.”

Sníh přimrzal ke střeše Eisenhowerova pojízdného domova. Vlasy a ruce mi zvlhly, záblo mě do nohou. „Bylo by obtížné vyhledat v evidenci určité jméno?” zeptala jsem se. „Potřebovala bych vědět, jestli Peyton Gault někdy nesloužil v zásobovacím sboru.”

Doktor Gruber zaváhal. „Předpokládáte patrně, že vojančil.”

„Tvrdit to nemůžu. Ale domnívám se, že je dost starý na to, aby za druhé světové války vstoupil do armády. Můžu vám k jeho osobě říct už jen to, že žil tehdy v Albany ve státě Georgia a na svých plantážích pěstoval pekanové ořechy.”

„Údaje z vojenské evidence se sdělují výhradně příbuzným nebo tomu, kdo se prokáže pinou mocí zástupce. A i kdybyste se odvolala až k Ludvíku Svatému, musel bych vám s politováním sdělit, že část záznamů, přesně řečeno materiály pod písmeny A až J, zničil požár na počátku osmdesátých let.”

„To je rána,” vydechla jsem sklíčeně.

Znovu zaváhal. „V muzeu jsme si vytvořili pomocí počítače vlastní seznam veteránů.”

Vzedmula se ve mně naděje.

„Veterán může získat kopii svých záznamů, když daruje muzeu dvacet dolarů,” dodal doktor Gruber.

„Co když chce získat záznam někdo jiný?”

„To nelze.”

„Pane doktore, prosím!” Odhrnula jsem si z čela vlhké vlasy. „Souvisí to s člověkem, který brutálně zavraž dil nejmíň devět lidí. A zavraždí další, jestli ho konečně nezastavíme.”

Zadíval se na padající sníh. „Proč se, proboha, bavíme na tohle téma tady venku, milá Kay? Ještě chytíme zápal plic. Předpokládám, že Peyton Gault je otcem té kreatury.”

Políbila jsem ho na tvář. „Máte číslo mého pageru,” řekla jsem a vykročila ke svému autu.

Ujížděla jsem sněhovou vichřicí a v rádiu nepřetržitě referovali o vraždě v márnici. Když jsem se blížila ke svému úřadu, spatřila jsem budovu v obležení aut televizních zpravodajských štábů a novinářů, horečně jsem přemýšlela, co podniknu. Potřebovala jsem se dostat dovnitř.

„Jděte do háje,” zamumlala jsem pro sebe a vjela na parkoviště.

Jen jsem vystoupila ze svého černého mercedesu, vrhl se ke mně hrozen novinářů. Energicky jsem vyrazila, oči upřené před sebe, olizovaly mě blesky fotoaparátů. Mikrofony proti mně trčely ze všech úhlů. Lidé vykřikovali mé jméno, rychle jsem odemkla postranní dveře a přibouchla je za sebou. Osaměla jsem v tichu haly, uvědomila jsem si, že všichni zaměstnanci pravděpodobně vzhledem k počasí odjeli dřív domů.

Uvažovala jsem správně, pitevna byla zamčená, a když jsem vyjela výtahem do poschodí, našla jsem opuštěné kanceláře svých zástupců, odešli všichni úředníci a sekretářky. Byla jsem v prvním patře úpině sama a trochu jsem se bála. Když jsem vstoupila do své kanceláře a uviděla na monitoru počítače krvácet nápis CAIN, bylo mi ještě hůř.

„Trhni si nohou,” řekla jsem nahlas. „Nikdo tu není. Není důvod se bát.”

Usedla jsem k psacímu stolu a položila svou osmatřicítku tak, abych ji měla na dosah.

„Co se stalo, stalo se,” pokračovala jsem. „Musíš se

ovládat. Vyrovnat se s okolnostmi.” Zhluboka jsem se nadechla.

Užasla jsem, že mluvím nahlas sama k sobě. Neměla jsem to ve zvyku a zneklidňovalo mě to i tehdy, když jsem začala namlouvat do diktafonu zprávu o ranních případech. Srdce, játra a plíce mrtvých policistů byly normální. Arterie byly normální. Jejich kosti, mozek a postava byly normálně vyvinuté.

„V mezích normálu,” říkala jsem do diktafonu. „V mezích normálu.” Opakovala jsem to pořád dokola.

Jedině to, co na nich Gault spáchal, nebylo normální, protože není normální pachatel. Pro něho neexistují žádné meze.

Ve čtvrt na pět jsem zavolala do American Express, Brent ještě naštěstí pracoval.

„Měl byste vyrazit dřív domů,” řekla jsem. „Sjízdnost silnic se valem horší.”

„Mám range rover.”

„Lidi z Richmondu neumějí jezdit na sněhu.”

„Co máte na srdci, paní doktorko?” zeptal se Brent, mladý schopný muž, který mi v minulosti pomohl řešit řadu problémů.

„Potřebuju, abyste zkontroloval můj účet k platební kartě. Šlo by to ještě teď?”

Váhal.

„Musím vědět o všech platbách, a to hned, nemůžu čekat na výpis.”

„Vznikl nějaký problém?”

„Ano,” přiznala jsem. „Ale nemůžu vás do něj zasvěcovat. Potřebuju v tuhle chvíli to, oč jsem požádala.” „Nezavěšujte.”

Zaslechla jsem klikání myší.

„Tak. Dostal jsem se k vašemu účtu. Mimochodem, platnost vaší karty vyprší v únoru.”

„Doufám, že ji nebudu muset zrušit dřív.”

„Od října je tu velmi málo plateb,” řekl. „Vlastně skoro žádné.”

„Zajímají mě hlavně platby v posledních týdnech.”

„Vidím tu pět položek od dvanáctého do jedenadvacátého prosince. Všechny platby inkasovala jakási firma Scaletta. Chcete znát částky?”

„Kolik tak zhruba činila jedna platba?”

„Okamžik, už to vidím, vždycky je to kolem osmdesáti dolarů. Není Scaletta restaurace?”

„Pokračujte.”

„Jedu dál.” Zarazil se. „Poslední platby se uskutečnily v Richmondu.”

„Kdy?” Zvýšil se mi puls.

„V pátek dvaadvacátého jsou tu dvě platby.”

To bylo dva dny předtím, než jsem s Marinem rozvážela přikrývky chudým a šerif Santa zastřelil Anthonyho Jonese. Otřásla jsem se při pomyšlení, že tehdy byl Gault nejspíš ve městě.

„Co to bylo v Richmondu za platby?” zeptala jsem se Brenta.

„Dvě stě čtyřicet tři dolary v galerii v Shockhoe Slip.” „V galerii?” podivila jsem se. „Myslíte ve výtvarné galerii?”

Shockhoe Slíp se nachází prakticky za rohem mého úřadu. Nechtělo se mi věřit, že by byl Gault tak bezostyšný a použil tam mou kreditní kartu. Většina obchodníků v okolí mě znala.

„Ano, ve výtvarné galerii.” Sdělil mi k názvu i adresu. „Nepoznáte, co se za tu částku koupilo?”

Chvíli bylo ticho. „Paní doktorko, opravdu vám s tím problémem nemůžu nějak pomoct?”

„Právě mi pomáháte. Ohromně mi pomáháte.”

„Tak ještě okamžik. Ne, platba není nijak specífikována. Je mi líto.” Zaznělo to, jako by byl zklamaný víc než já.

„A ta druhá platba?”

„Ve prospěch USAir. Pět set čtrnáct dolarů za letenku. Zpáteční na lince New York, La Guardia — Richmond.”

„Dá se zjistit datum?”

„Jen kdy byla provedena zmíněná transakce. Datum a čas odletu vám sdělí v aeroliniích. Řeknu vám ještě číslo letenky.”

Požádala jsem ho, aby se mi ihned ozval, kdyby banka zaznamenala další platby. Mrkla jsem na hodiny a zalístovala v telefonním seznamu. Vyťukala jsem číslo galerie, telefon dlouho vyzváněl, zavěsila jsem.

Zavolala jsem na USAir a sdělila číslo letenky, které mi nadiktoval Brent. Gault díky mé kreditní kartě American Express odletěl v pátek 22. prosince v 7.00 z La Guardia. Vrátil se téhož dne linkou s odletem v I8.50. Informace mě ohromila. Byl v Richmondu celý den. Co celou tu dobu dělal kromě toho, že navštívil výtvarnou galerii?

„To mě podržte,” zamumlala jsem a přemýšlela o zákonech státu New York. Napadlo mě, jestli si sem Gault nepřijel koupit zbraň, a znovu jsem zatelefonovala do aerolinií.

„Promiňte, to je Rita?” otázala jsem se poté, co jsem se představila.

„Ano.”

„Před chvilkou jsme spolu mluvily. Doktorka Scarpettová, vzpomínáte si?”

„Ano, madam. Přejete si?”

„Jde mi o letenku, o níž jsme právě hovořily. Dá se zjistit, jestli si cestující odbavil nějaká zavazadla?”

„Vydržte prosím.” Klávesy rychle ťukaly. „Ano, madam. Při zpátečním letu na La Guardia.”

„Ale ne při odletu z La Guardia.”

„Ne. Před odletem z La Guardia do Richmondu si cestující neodbavil žádná zavazadla.”

Gault si odpykával trest ve věznici, která donedávna byla v provozu v Richmondu. Těžko říct, s kým vším se tu seznámil, ale kdyby si chtěl koupit pistoli Glock níže devět milimetrů, určitě by ji tu získal. Zločinci z New Yorku sem obvykle jezdí nakupovat zbraně. Gault možná ukryl glock v zavazadle, nechal si ho odbavit, a druhého dne ve večerních hodinách zastřelil Jane.

To ovšem předpokládalo předem uvážený úmysl, což dosud nepatřilo k jeho způsobům. Všichni jsme se domnívali, že se Gault s Jane náhodně seznámil a vzápětí se rozhodl, že ji zavraždí tak jako v předchozích případech.

Uvařila jsem si hrnek čaje a snažila se věcně uvažovat. V Seattlu bylo teprve krátce po poledni, sáhla jsem do poličky pro telefonní seznam Národního sdružení soudních lékařů. Zalistovala jsem v něm a vyhledala jméno a účastnické číslo hlavního soudního lékaře v Seattlu.

„Dobrý den, doktore Menendezi. Tady doktorka Kay Scarpettová z Richmondu,” řekla jsem, když volaného sehnali k telefonu. „No ne, srdečně zdravím, paní kolegyně,” řekl překvapeně. „Přeju veselé Vánoce.”

„Děkuju. Promiňte, že vás obtěžuju, ale potřebuju vaši pomoc.”

Zaváhal. „Něco se stalo? Podle hlasu vás něco trápí.”

„Jsem ve velmi těžké situaci. Tady na východě řádí mnohonásobný vrah.” Zhluboka jsem se nadechla. „Znovu udeřil a jeho obětí se stala neznámá mladá žena s mnoha zlatými fóliovými výplněmi chrupu.”

„To je opravdu dost nezvyklé,” řekl zamyšleně. „Ale tady působí řada zubních lékařů, kteří takto zuby dodnes ošetřují.”

„Právě proto vám volám. Potřebovala bych s někým promluvit. Možná s prezidentem jejich organizace.”

„Pokusím se telefonicky navázat nějaké kontakty, ano?”

„Nejradši bych, kdybyste se pokusil zjistit, jestli se nějak neprezentují v počítačové síti. Je to patrně malá a výlučná společnost. Třeba se s nimi dá komunikovat emailem, možná využívají vývěskovou službu. Něco jako Prodigy. Kdo ví? Musím co nejdřív získat nezbytné informace.”

„Uložím okamžitě několika podřízeným, aby se tím zabývali,” přislíbil. „Jak se s vámi nejsnáz spojím?”

Sdělila jsem mu veškerá čísla a zavěsila jsem. Zamyslela jsem se nad Gaultem a zmizelou tmavomodrou dodávkou. Uvažovala jsem, kde si opatřil transportní vak na těla, do něhož uložil šerifa Browna, a pochopila jsem. Každá dodávka je vybavena jedním novým rezervním vakem. Nejdřív se objevil tady a ukradl dodávku. Pak odjel do Brownova domu. Opět jsem nahlédla do telefonního seznamu, jestli uvádí číslo a adresu šerifovy soukromé rezidence. Nebylo tam.

Zavolala jsem na informace a požádala o účastnické číslo Lamonta Browna. Operátorka mi je ochotně sdělila, hned jsem číslo vyťukala a čekala, co se bude dít.

„Nemůžu vzít telefon, protože právě rozvážím na saních dár…,” hlaholil v piné síle šerifův hlas ze záznamníku. „Hola! Hola! Hola! Veselééé Vááánoce!”

Krajně vynervovaná jsem vstala a vydala se na dámskou toaletu, revolver v ruce. Kráčela jsem svým úřadem ozbrojená, neboť Gault toto místo, kde jsem se dosud cítila bezpečně, zničil. Zastavila jsem se v chodbě a rozhlížela se. Šedá podlaha byla navoskovaná a vyleštěná, zdi svítily bělobou. Pozorně jsem naslouchala. Už jednou se sem dostal. Může sem proniknout znovu.

Zmocnil se mě strach, když jsem si myla ruce, třásly se mi. Potila jsem se a ztěžka oddychovala. Rychle jsem přešla na opačný konec chodby a vyhlédla z okna. Viděla jsem svůj zasněžený vůz a jen jednu dodávku. Po dru hé se slehla zem. Vrátila jsem se do kanceláře a pokračovala v namlouvání zprávy.

Někde zazvonil telefon, trhla jsem sebou. Židle zavrzala, vyplašeně jsem vyskočila. Když jsem zaslechla, že se na chodbě otevřely dveře výtahu, chopila jsem se revolveru a znehybněla, pozorovala dveře a srdce mi div nevyskočilo z hrudi. Ozvaly se rychlé, energické kroky, jak se přibližovaly, zvuk sílil. Pozvedla jsem revolver, oběma rukama sevřela pogumovanou pažbu.

Vešla Lucy.

„Ježíšmarjá,” vykřikla jsem, prst na spoušti. „Lucy, panebože!” Položila jsem revolver na psací stůl. „Co tady děláš? Proč jsi nezatelefonovala? A jak ses dostala dovnitř?”

Udiveně zírala na mne a na osmatřicítku. „Přivezla mě sem Janet a mám přece klíč. Kdysi jsi mi dala klíč od budovy. Telefonovala jsem ti, ale tys tu nebyla.”

„Kdy jsi volala?” Zatočila se mi hlava.

„Před pár hodinama. Málem jsi mě zastřelila.”

„Ne.” Snažila jsem se nabrat vzduch do plic. „Prosím tě, jak bych tě mohla zastřelit!”

„Neměla jsi prst na lučíku, jak to má správně být, ale na spoušti. Ještě že jsi u sebe neměla browning nebo něco, co spustí, jen se toho dotkneš prstem.”

„Přestaň,” zašeptala jsem, rozbolelo mě na prsou. „Venku nasněžilo přes pět centimetrů, teto Kay.” Lucy znejistěle stála u dveří. Měla na sobě kovbojské

kalhoty a kozačky a zimní bundu.

Srdce mi sevřela železná ruka, lapala jsem po dechu. Seděla jsem bez hnutí, dívala se na neteř a tuhly mi obličejové svaly.

„Janet čeká na parkovišti,” řekla.

„Vzadu jsou novináři.”

„Žádných novinářů jsem si nevšimla. Stojíme ovšem na placeném parkovišti přes ulici.”

„Tam se občas přepadává,” řekla jsem. „Na parkovišti se už i střílelo. Asi před čtyřmi měsíci.”

Lucy pozorovala mou tvář. A hned nato mé ruce, když jsem ukládala revolver do kabelky.

„Ty se třeseš,” konstatovala znepokojeně. ,Jsi bledá jako papír, teto Kay.” Přistoupila k psacímu stolu. „Odvezu tě domů.”

Bodalo mě na prsou, bezděčně jsem si tam přitiskla ruku.

„Nemůžu.” Špatně se mi mluvilo.

Bolest zesílila, stěží jsem popadala dech.

Lucy se snažila mí pomoci, abych vstala, ale zmáhala mě slabost. Ruce mi strnuly, prsty se zkroutily, naklonila jsem se na židli a zavřela oči, celou mě polil ledový pot. Zrychleně, mělce jsem dýchala.

Lucy propadla panice.

Mlhavě jsem si uvědomovala, že něco křičí do telefonu. Pokoušela jsem se jí sdělit, že to nic není, ať mi podá kabelku, ale nevydala jsem hlásku. Věděla jsem, co se děje, ale nemohla jsem jí to říct. Pak mi otírala obličej hadříkem namočeným ve studené vodě. Masírovala mi šíji a konejšila mě, zakalenýma očima jsem civěla na vlastní ruce v klíně, zaklesnuté do sebe jako pařáty. Věděla jsem, co se stane, ale byla jsem příliš vyčerpaná, abych s tím bojovala.

„Zavolej doktorce Zennerové,” podařilo se mi ze sebe vyrazit, zatímco bodavá bolest pod hrudní kostí znovu zaútočila. „Ať tam za námi přijede.”

„Kam?” Vyděšená Lucy mi opět otírala tvář. „Ať přijede na kliniku.”

„Zase bude dobře,” ujistila mě.

Nic jsem neřekla.

„Neboj se.”

Nemohla jsem natáhnout ruce, třásla jsem se zimnicí. „Mám tě ráda, tetičko,” zajíkavě vyhrkla Lucy.

Klinika při lékařské fakultě Virginské uni

verzity před nedávnem zachránila mé nete

ři život, žádná nemocnice široko daleko nedokázala lépe pomoci těžce zraněným vybojovat jejich životní zápas. Přepravili ji sem vrtulníkem, poté co havarovala s mým autem, a kdyby zdejší traumatologické oddělení nedokázalo málem zázraky, určitě by v jejím případě poškození mozku nezůstalo bez trvalých následků. Byl ajsem na jednotce intenzivní péče kliníky mnohokrát, do dnešního večera však nikdy jako pacientka.

V půl desáté jsem pokojně odpočívala v malém jednolůžkovém pokoji ve třetím poschodí nemocnice. Marino a Janet postávali na chodbě, Lucy seděla u mé postele a držela mě za ruku.

„Stalo se ještě něco s CAIN?” zeptala jsem se.

„Teď na to nemysli,” nařídila mi. „Potřebuješ klid, aby ses zotavila.”

„Pro uklidnění mi už něco dali. Jsem úplně klidná.” „Jsi lazar,” řekla.

„Nejsem.”

„Málem jsi dostala infarkt.”

„Měla jsem svalové křeče a trpěla hyperventilací,” upřesnila jsem. „Vím přesně. co mi bylo. Viděla jsem kardiogram. Nepostihlo mě nic, co by nespravil papírový pytel přes hlavu a horká lázeň.”

„Stejně tě odtud nepustí, dokud se neujistí, že ti nehrozí další křeče. A s bolestmi na prsou si nezahrávej.”

„Srdce mám v pořádku. Když jim to řeknu, propustí mě.”

„Jsi neposlušná pacientka.”

„Taková bývá většina lékařů,” kontrovala jsem.

Lucy se zarytě dívala do zdi. Od chvíle, kdy vstoupila do pokoje, se nechovala moc vlídně. Nevěděla jsem, proč se hněvá.

„Na co myslíš?” zeptala jsem se.

„Právě se jedná o ustavení koordinační skupiny případu,” řekla. „Mluvili o tom na chodbě.”

„Kdo o tom jedná?”

„Nejvyšší šéfové policie. Marino v jednom kuse odbíhá k telefonnímu automatu, mluvil taky s Bentonem Wesleym.”

„Kde je?” zeptala jsem se.

„Wesley, nebo Marino?”

„Benton.”

„Jede sem.”

„Ví, že jsem tady?”

Lucy se na mne zadívala. Bylo zbytečné jí něco namlouvat. „Už je na cestě,” dodala, právě když vstoupila vysoká žena krátkých prošedivělých vlasů a pronikavých očí.

„Tys tomu dala, Kay,” pozdravila mě doktorka Anna Zennerová, sklonila se ke mně a objala mě. „Abych nakonec chodila navštěvovat pacienty do domu.”

„Tohle nemůžeš považovat na návštěvu pacienta v jeho domě,” namítla jsem. „Ležím v nemocnici. Pamatuješ si na Lucy?”

„Samozřejmě.” Doktorka Zennerová se na mou neteř vstřícně usmála.

„Budu na chodbě,” řekla Lucy.

„Zapomínáš, že nejezdím do centra, když nemusím,” vedla svou doktorka Zennerová. „Zvlášť když sněží.”

„Děkuju, Anno. Vím, že nenavštěvuješ pacienty doma, nejezdíš za nimi po nemocnicích a vůbec,” řekla jsem s upřímnou radostí, když Lucy za sebou zavřela dveře. „Jsem ráda, že jsi tady.”

Doktorka Zennerová se posadila k lůžku. Okamžitě

jsem vycítila její energii, opanovala pokoj, aniž se sebemíň snažila. Na ženu, která se přehoupla přes sedmdesátku, byla pozoruhodně fit, patřila mezi nejušlechtilejší lidi, jaké jsem znala.

„Co jsi vyváděla?” zeptala se s německým akcentem, který čas příliš neobrousil.

„Bojím se, že mě to vážně začíná ničit,” řekla jsem. „Ta série případů.”

Přikývla. „Pořád o tom slyším. Stačí jen pustit si televizi nebo vzít do ruky noviny.”

„Málem jsem dneska večer zastřelila Lucy.” Zadívala jsem se jí do očí.

„Jak k tomu došlo?”

Pověděla jsem jí to.

„Ale nevystřelila jsi po ní?”

„Moc nechybělo.”

„Vyšla rána?”

„Ne,” řekla jsem.

„Tak netvrď, že moc nechybělo.”

„Kdyby se to stalo, byla by to moje smrt.” Zavřela jsem oči, zalily se mi slzami.

„Tvoje smrt by taky byla, kdyby chodbou přišel někdo jiný. Ten, koho se důvodně bojíš, víš, koho myslím. Reagovala jsi, jak jsi nejlíp mohla.”

Zhluboka, rozechvěle jsem se nadechla.

„Výsledek není tak špatný. Lucy je v pořádku, zdravá a krásná.”

Brečela jsem jako už hodně dlouho ne, tvář v dlaních. Doktorka Zennerová mě chlácholivě hladila po zádech, vytahovala z krabičky jeden za druhým papírové kapesníky, ale nic mi nevymlouvala. Nechala mě vyplakat se z deprese.

„Hrozně se stydím,” vypravila jsem nakonec ze sebe mezi vzlyky.

„Nemáš se zač stydět,” řekla. „Někdy tomu musíš dát

volný průchod. Jenže ty to neděláš, přitom dobře vím, co kolem sebe vídáš.”

„Moje máma vážně stůně a já jsem se nedostala do Miami, abych ji navštívila. Už hezky dlouho.” Nedokázala jsem se uklidnit. „Ve svém úřadu jsem skoro cizí. Nemůžu bydlet ve vlastním domě ani nikde jinde bez osobní ochrany.”

„Všimla jsem si před pokojem několika policistů.” Otevřela jsem oči a podívala se na ni. „Psychicky se rozkládá a ztrácí zábrany,” řekla jsem.

Její oči se upnuly do mých.

„A to je dobře. Víc si troufá, podstupuje větší riziko. Tak si počínal v posledním období Bundy.”

Doktorka Zennerová mi poskytla to, co tak báječně uměla. Naslouchala mi.

Pokračovala jsem. „Čím míň ovládá svá nutkání, tím větší pravděpodobnost, že udělá chybu a dostaneme ho.”

„Taky se domnívám, že už dospěl do nejnebezpečnější fáze, tedy vzhledem k sobě samotnému,” přisvědčila. „Nezná meze. Zavraždil dokonce Santa Clause.”

„Zavraždil šerifa, který si jednou v roce hraje na San-ta Clause. A tenhle šerif zabředl až po uši do drog. Možná ty dva spojovaly právě ony.”

„Pověz mi něco o sobě.”

Uhnula jsem před jejíma očima a opět jsem se zhluboka nadechla. Přinejmenším jsem se uklidnila. Anna byla jedním z mála lidí na světě, v jejíž společnosti jsem nemusela být ve střehu. Nezapřela v sobě psychiatra. Znala jsem ji od doby, kdy jsem se přestěhovala do Richmondu, pomohla mi vyrovnat se s rozchodem s Markem a posléze s jeho smrtí. Měla srdce a ruce muzikanta.

„Selhávají i moje regulační mechanismy, ztrácím zábrany a přestávám se ovládat,” přiznala jsem bezmocně.

„U něho je to typická dekompenzace, o tobě potřebuju vědět víc.”

„Přerostlo mi to přes hlavu.” Pohlédla jsem na ni. „Proto mám na sobě tuhle noční košili a ležím tady. Proto jsem málem zastřelila svoji neteř. Proto tady před dveřmi stojí lidé, kterým působím starosti. Jiní zase hlídkují na ulici, střeží můj dům, starají se. Jsem vlastně všem na obtíž.”

„Občas musíme povolat osobní stráž.”

„Nechci žádnou osobní stráž,” řekla jsem podrážděně. „Ať mi dají všichni pokoj.”

„Aleale. Já si myslím, že potřebuješ celou armádu. Nikdo s tím člověkem nemůže bojovat sám.”

„Tvůj obor je psychiatrie,” řekla jsem. „Proč ho nepodrobíš psychické resekci?”

„Neumím léčit poruchy charakteru,” prohlásila. „Je to pochopitelně osobnost sociopatická.”

Přešla k oknu, odhrnula záclonu a vyhlédla ven. „Pořád sněží. Věřila bys tornu? Možná tu s tebou dneska večer zůstanu. Za ta léta jsem měla pacienty, kteří jako by ani nebyli z tohoto světa, musela jsem se co nejrychleji vymanit z jejich vlivu.

Velmi podobné je to se zločinci, kteří se stali legendami. Navštěvují ordinace zubařů, psychiatrů, kadeřnictví, aníž víme, co jsou zač. Nemůžeme nic jiného než je přijmout jako kohokoli. V Německu jsem kdysi rok léčila muže, než jsem pochopila, že utopil ve vaně tři ženy.

Měl na to jednoduchou fintu. Naléval je vínem a zlákal je ke společné koupeli. Šimral je na chodidlech, najednou je popadl za kotníky a trhnul. Když ti někdo drží nohy nahoře, tak se z velké vany nedostaneš.” Odmlčela se. „Nejsem soudní psychiatr.”

„Já vím.”

„Mohla jsem být,” pokračovala doktorka Zennerová. „Mnohokrát jsem o tom uvažovala. To taky víš?”

„Ne.”

„Povím ti, proč jsem zavrhla možnost se takhle spe

cializovat. Nemohla bych trávit tolik času se zrůdami. Je dost zlé setkávat se s oběťmi tak jako ty a jiní. Ale kdybych vysedávala v jedné místnosti s Gaulty tohoto světa, otrávilo by to moji duši.” Zarazila se. „K něčemu hroznému se ti přiznám.”

Obrátila se a zadívala se na mne.

„Ani za mák mě nezajímá, proč to dělají,” řekla a její oči metaly blesky. „Podle mého by všichni měli viset.”

„Ne že bych nesouhlasila,” přikývla jsem.

„Ale to neznamená, že se v něm instinktivně neorientuju. Přesně řečeno svým ženským instinktem.”

„V Gaultovi?”

„Ano. Znáš mého kocoura Chestera, ne?”

„Ovšem. Neviděla jsem většího macka.”

Neusmála se. „Vydává se na lov myší. Hraje si s nimi až k smrti. Je to opravdový sadista. Nakonec je zakousne, a co udělá? Přitáhne je do domu. Přinese mi je na postel a položí na polštář. Obdaruje mě.”

„Co z toho vyplývá, Anno?” Opět mě zamrazilo. ,.Toho člověka k tobě váže silný zvrácený vztah. Při-naší ti jako mateřské bytosti to, co zabije.”

„Tohle se vymyká mému chápání,” řekla jsem.

„Myslím, že ho vzrušuje získávání tvé pozornosti. Chce tě ohromit. Když někoho zavraždí, obdaruje tě tím. Ví, že jeho činy budeš velmi pečlivě zkoumat, luštit každý jeho tah, podobně jako matka prohlíží kresbičky, které dítě přinese ze školy. Gault totiž považuje své ďábelské dílo za umění.”

Pomyslela jsem na platbu v galerii ve Shockhoe Slip. Jaký výtvarný skvost si asi Gault koupil?

„Ví, že budeš analyzovat jeho jednání a pořád na něj myslet, Kay.”

„Z tvých slov vyplývá, že jsem ty vraždy možná zavinila já, Anno.”

„Nesmysl. Jestli budeš takhle uvažovat, tak tě chci vidět ve své ordinaci. Pravidelně.”

„Hrozí mi velké nebezpečí?”

„Moc nerada bych se mýlila.” Na chvíli se zamyslela. „Chápu, jak se na to dívají ostatní. Proto se kolem tebe pohybuje tolik policistů.”

„Co z toho všeho vyvozuješ ty?”

„Nedomnívám se, že ti od něho hrozí velké nebezpečí fyzického napadení. Momentálně ne. Ale hrozí všem kolem tebe. Pokouší se tě vtáhnout do vlastní reality.”

„Vysvětli mi to prosím.”

„Nemá nikoho. A rád by, abys neměla nikoho ani ty.” „Nemá nikoho kvůli tomu, co provádí,” řekla jsem rozzlobeně.

„Schematícky řečeno, každou vraždou se stává osamělejším. A ty v poslední době svým způsobem taky. Do jisté míry to funguje. Chápeš?”

Přešla ke mně, položila mi ruku na čelo.

„Nevím.”

„Nemáš horečku,” konstatovala.

„Šerif Brown mě nenáviděl.”

„Vidíš, další dárek. Gault tě tím chtěl potěšit. Usmrtil myš a dopravil ti ji až do márnice.”

Z pomyšlení na to se mi udělalo zle.

Vytáhla z kapsy saka stetoskop a zavěsila si ho na krk. Odhrnula mi noční košili a s vážnou tváří poslouchala srdce a plíce.

„Dýchej zhluboka prosím.” Přiložila mi stetoskop na záda. „Ještě.”

Změřila mi krevní tlak a prohmatala krk. Byl to vzácný typ starosvětského lékaře. Anna Zennerová léčila celého člověka, ne jen psychiku.

„Máš nízký tlak,” upozornila mě.

„To není novinka.”

„Co ti tu dávají?”

„Ativan.”

Gumová manžeta mlaskla, když mi ji sňala z paže. „Ativan je dobrý lék. Nemá vedlejší účinky na respirační nebo kardiovaskulární systém. Prospěje ti. Napíšu ti recept.”

„Ne.”

„Něco proti úzkostným stavům potřebuješ.”

„Léky nejsou přesně to, co mi teď pomůže, Anno.” Pohladila mě po ruce. „Regulační mechanismy ti ne

selhávají.”

Vstala a oblékla si kabát.

„Prokázala bys mi laskavost, Anno?” požádala jsem. „Co je s tvým domkem v Hilton Head?”

Usmála se. „Pořád je to nejlepší lék na úzkostné stavy, jaký znám. Neříkala jsem ti to už mnohokrát?”

„Tentokrát asi poslechnu. Možná budu muset zajet poblíž a ráda bych měla co nejvíc soukromí.”

Doktorka Zennerová vytáhla z kabelky svazek klíčů a jeden oddělila. Rychle něco napsala na čistý tiskopis receptu a položila ho s klíčem na noční stolek.

„Takhle se to zjednoduší,” řekla. „Nechám ti tu klíč a tuhle pomůcku. Když se ti zachce tam odjet uprostřed noci, nemusíš mě shánět.”

„Jsi hodná. Doufám, že nebudu potřebovat přístřeší dlouho.”

„Měla bys tam pobýt. Je to skromný domek v Palmetto Dunes nedaleko Hyattu, přímo na pobřeží oceánu. Já se tam v dohledné době nechystám, nic by tě nemělo rušit. Vlastně tam můžeš vystupovat jako doktorka Zennerová.” Uchichtla se. „Nikdo mě tam totiž nezná.”

„Doktorka Zennerová,” pronesla jsem zadumaně. „Stává se ze mě Němka.”

„Vždycky jsi působila tak trochu jako Němka.” Otevřela dveře. „Ale nic si z toho nedělej, mě to taky netrápí.”

Když odešla, seděla jsem chvíli zpříma na posteli, piná energie a ve střehu. Pak jsem vstala a z koupelny jsem zaslechla, že se otevřely dveře mého pokoje. Vrátila jsem se v očekávání, že je to Lucy. Namísto toho stál v pokoji Paul Tucker. Překvapilo mě to natolik, že jsem ani nezrozpačitěla, přestože jsem před ním stála naboso v noční košili, která stěží zakrývala to nejnutnější.

Uhnul očima, ulehla jsem a přitáhla si přikrývku až ke krku.

„Promiňte. Kapitán Marino řekl, že můžu dál,” omlouval se náčelník richmondské policie, ale očividně ho nijak nemrzelo, v jaké chvíli vstoupil.

„Měl mě upozornit,” prohlásila jsem a dívala se mu do očí.

„Známe přece oba kapitána Marina a jeho manýry. Dovolíte?” Pokývl směrem k židli.

„Prosím. Jsem vnímavé obecenstvo.”

„Když jste tak vnímavá, jistě vám neuniklo, že vás hlídá polovina mého policejního sboru.” Tvářil se přísně. Bedlivě jsem ho pozorovala.

„Jsem podrobně informován o tom, co se stalo poránu u vás v márnici.” Oči mu jiskřily hněvem. „Hrozí vám vážné nebezpečí, doktorko Scarpettová. Přicházím proto, abych vás požádal o rozumný přístup k věci. Berte laskavě situaci vážně.”

„Z čeho usuzujete, že ji vážně neberu?” otázala jsem se pobouřeně.

„Prosím, tak od začátku. Neměla jste se odpoledne vracet do úřadu. Obětí vraždy se stali dva ochránci zákona, jeden za vaší přítomnosti v budově.”

„Neměla jsem na vybranou, musela jsem se vrátit, plukovníku Tuckere. Kdo myslíte, že ty ochránce zákona pitval?”

Mlčel. Pak se zeptal. „Myslíte, že Gault opustil město?”

„Ne,”

„Proč?”

„Nevím proč, ale podle mě neodjel.”

„Jak se cítíte?”

Zřejmě něco sledoval, ale co, to jsem netušila. „Dobře. Dokonce tak, že až odejdete, obléknu se a vypadnu odtud,” odpověděla jsem.

Otevřel ústa, ale nic neřekl.

Chvíli jsem ho pozorovala. Měl na sobě tmavomodré tepláky FBI, patrně památku na nějaký kurs pořádaný Národní akademií, a prvotřídní kožené běžecké boty do terénu. Napadlo mě, že právě sportoval, když ho vyrozuměli, co je se mnou. Náhle jsem si uvědomila, že jsme sousedé. Bydlí s manželkou ve Windsor Farms jen pár bloků ode mne.

„Marino mi nařídil, abych opustila svůj dům,” pravila jsem téměř jako žalující strana. „S vaším vědomím?” „Ano.”

„Nevnuknul jste mu náhodou takovou myšlenku?” „Proč si myslíte, že Marina vodím za ručičku?” zeptal se klidně.

„Jsme sousedé. Pravděpodobně denně jezdíte kolem mého domu.”

„Ne. Ale vím, kde bydlíte, Kay.”

„Neříkejte mi prosím Kay.”

„Kdybych byl běloch, směl bych vám říkat Kay?” otázal se nenuceně.

„Ne, nesměl.”

Nezdálo se, že se urazil. Věděl, že mu nedůvěřuji. Věděl taky, že se ho trochu bojím, ostatně to se momentálně týkalo většiny lidí. Podléhala jsem stihomamu.

Vstal. „Váš dům střežíme týdny, paní doktorko.” Mlčky se na mne díval.

„Proč?”

„Kvůli šerifu Brownovi.” „Jak to myslíte?” V ústech mi vyschlo.

„Tvořil významný článek v rafinované distribuční síti drog působící od New Yorku po Miami. Patřili k ní někteří vaši pacienti. Přinejmenším jich bylo osm, pokud zatím víme.”

„Ano, střílelo se tu kvůli drogám.”

Pokýval hlavou a zamyšleně pohlédl k oknu. „Brown vás nenáviděl.”

„To bylo zřejmé. Nechápala jsem ovšem důvod.”

„Dělala jste až moc dobře svoji práci. Několik jeho kamarádíčků se kvůli vám dostalo nadlouho za mříže.” Odkašlal si. „Důvodně jsem se obávali, že naplánoval vaši vraždu.”

Ohromeně jsem na něho zírala. „Cože? Z jakého důvodu, proboha?”

„Právě proto, že jste leckoho vyhmátla.”

„Hrozilo to bezprostředně?”

„Brown už nabídl jisté osobě peníze, museli jsme to brát velmi vážně,” řekl Tucker.

Sáhla jsem po sklenici vody.

„Bylo to začátkem měsíce, před třemi týdny.” Bloudil očima po místnosti.

„Koho najal?” zeptala jsem se.

„Anthonyho Donese.” Tucker se na mne zadíval. Můj úžas rostl a to, co mi sdělil, mě ochromilo. „Na Štědrý večer neměl být zastřelen Anthony Jones,

ale vy.”

Nezmohla jsem se na slovo.

„To, že se neplánovaně zastavilo ve Whitcomb Cour-tu a navštívil se tamní byt, patřilo ke scénáři, jehož vrcholným bodem bylo vás zlikvidovat. Ale když šerif vyšel z kuchyně na dvůr, nepohodl se s Jonesem. Co se stalo, víte. Teď je mrtvý i šerif. Upřímně řečeno, měla jste kliku.”

„Plukovníku Tuckere…”

Přistoupil k lůžku.

„Věděl jste o tom, dřív než se to seběhlo?”

„Ptáte se, jestli jsem jasnovidec’?” Zachmuřil se. „Dobře víte, nač se ptám.”

„Dávali jsme na vás pozor. Ale nic víc, plán vyšel najevo až o Štědrém večeru, kdy jste měla být zavražděna. Kdybychom tohle věděli, nepřipustil bych, abyste jela nadělovat přikrývky.”

Zadíval se na podlahu, chvíli přemýšlel, pak řekl: „Cítíte se natolik dobře, aby vás odtud mohli propustit?” „Ano.”

„Kde dneska přespíte?”

„Doma.”

Zavrtěl hlavou. „Vyloučeno. A nedoporučuju ani místní hotely.”

„Marino slíbil, že zůstane a pohlídá mě.”

„Pak si na vaši bezpečnost vsadím,” pravil ironicky a otevřel dveře. „Tak se tedy oblékněte, paní doktorko. Uspořádáme poradu.”

Když jsem zanedlouho vyšla z nemocničního pokoje, upíralo se na mne několikero očí a dostalo se mi jen několika slov. Lucy a Janet postávaly s Marinem, Paul Tucker v zimní bundě se držel stranou.

„Pojedete se mnou, doktorko Scarpettová.” Pokývl na Marina. „Vezměte mladé dámy a držte se nás.”

Vykročili jsme naleštěnou bílou chodbou k výtahům a sjeli dolů. Hemžilo se to tu strážníky, a když jsme vyšli z prosklených ďveří budovy, tři nás doprovázeli k autům. Marino a náčelník parkovali na vyhrazených místech pro policii. Sotva jsem spatřila Tuckerův soukromý vůz, znovu mě píchlo na prsou. Čekal na něho černý Porsche 911, ne sice nový, ale vzorně udržovaný.

Marino se na jeho auto rovněž zvídavě zadíval. Mlčky odemkl svůj Crown Victoria.

„Nejel jste včera v noci na jih po I-95?” zeptala jsem se Tuckera, jen jsme nastoupili do auta.

Zapnul si bezpečnostní pás a nastartoval. „Proč se na to ptáte?” Neznělo to obranářsky, ale zvědavě.

„Jela jsem domů z Quantika a podobné auto se na nás nalepilo.”

„Na nás znamená na koho?”

„Řídil Marino.”

„A tak.” Vyrazil z parkoviště a zamířil k hlavnímu stanu policie. „Odvážel vás tedy Velký drak.”

„Takže jste to byl vy,” řekla jsem, stěrače odhrnovaly sníh.

Vozovka byla kluzká, a když Tucker zpomalil před semafory, auto se smýklo.

„Zahlédl jsem na nárazníku nálepku s konfederační vlajkou,” vysvětlil. „Chtěl jsem dát najevo, že se mi to pranic nelíbí.”

„To auto patří Marinovi.”

„Nezáleží mi na tom, komu patří.”

Pohlédla jsem na něho.

„Kapitán si to zasloužil.” Uchechtl se.

„Jednáte vždycky tak agresivně? To je nejlepší způsob, jak se stát živým terčem ostré střelby.”

„Jednomu to prostě nedá.”

„Nedoporučuju jezdit v těsném závěsu a provokovat bílého konzervatívce jižanského ražení.”

„Bílý konzervativec jižanského ražení — to zní hodně kulantně.”

„Stejně se ho to týká jen zčásti,” řekla jsem.

„Jste inteligentní, vzdělaná žena, paní doktorko. Nechápu, co na něm vidíte.”

„Je na něm co vidět i obdivovat, když si člověk všímá.”

„Je to rasista. Šovinista, chorobně se bojí lidí jiného

rodu. Nesetkal jsem se s větším ignorantem, kéž bych se s ním jako s podřízeným nemusel trápit.”

„Nevěří ničemu a nikomu,” řekla jsem. „Je cynik a věřte, že ne bezdůvodně.”

Tucker ani nehlesl.

„Neznáte ho,” dodala jsem.

„Ani ho nechci znát. A docela rád bych, aby odtud zmizel.”

„Nedělejte nic tak nedomyšleného, prosím vás,” řekla jsem naléhavě. „Dopustil byste se velkého omylu.”

„V politickém smyslu je to děs,” prohlásil Tucker. „Neměl stanout v čele prvního revíru.”

„Tak ho přeřaďte zpátky k tajné policii, svěřte mu zase oddělení vražd. Tam bude nejvíc na svém místě.”

Tucker mlčky řídil. Nehodlal evidentně dál debatovat o Marinovi.

„Proč jste mě neinformovali, že mě chce někdo zabít?” zeptala jsem se, slova z vlastních úst mi zněla divně, pořád jsem se úpině nevyrovnala s jejich významem. „Proč jste mi neoznámil, že mě hlídáte?”

„Považoval jsem to tak za nejlepší.”

„Měl jste mi to říct.”

Pohlédl do zpětného zrcátka, aby se ujistil, že Marino jede stále za námi, a odbočil k hlavnímu stanu richmondské policie.

„Domníval jsem se, že kdybych vám prozradil, co všechno jsme zjistili, hrozilo by vám ještě větší nebezpečí. Bál jsem se, že byste možná…” Zarazil se. „Možná byste reagovala agresivně nebo propadla panice. Nechtěl jsem, aby se nějak podstatněji změnilo vaše chování. A pokud byste se bránila na vlastní pěst, jen by to zkomplikovalo situaci.”

„V takovém případě nemáte právo na tajnůstkaření,” ohradila jsem se.

Strnule hleděl před sebe. „Nezáleží mi na tom, co si

o tom myslíte, paní doktorko. Záleží mi na jediném —abych vám zachránil život.”

Vjezd na policejní parkoviště střežili dva policisté s opakovacími brokovnicemi, jejich uniformy se proti sněhu černaly. Tucker zastavil a stáhl okno.

„Co služba?” zeptal se.

Seržant nehnul brvou, puška mířila ke hvězdám. ,Všude klid, pane.”

„Buďte pozorní, mládenci.”

„Ano, pane. Rozkaz.”

Tucker zavřel okno a rozjel se. Zaparkoval vlevo od dvojitých prosklených dveří, jimiž se vstupovalo do vestibulu a odtud do střežených prostor rozsáhlého betonového komplexu, jemuž velel. Všimla jsem si, že na parkovišti není mnoho hlídkových vozů ani neoznačených služebních aut. Napadlo mě, že strážníci si musí vzhledem k namrzající vozovce určitě poradit s vyšším počtem nehod, a všichni ostatní pátrají po Gaultovi. Z hlediska strážců zákona povýšil. Stal se vrahem policisty.

„Máte podobné auto jako šerif Brown,” utrousila jsem a odepnula si bezpečnostní pás.

„Tím taky veškerá podobnost končí,” pravil Tucker a vystoupil.

K jeho kanceláři jsme kráčeli dlouhou jednotvárnou chodbou, minuli jsme oddělení vražd a ještě několikery dveře, než jsme byli na místě. Náčelníkovo velitelské stanoviště bylo překvapivě prosté, nábytek masivní, ale účelný. Chyběly vyumělkované lampy a zdobné koberečky, na zdech nevisely fotografie náčelníka ve společnosti politiků a slavných osobností. Neviděla jsem žádné diplomy a osvědčení, jež by prozrazovaly, co vystudoval a zač byl vyznamenán.

Tucker mrkl na hodinky a uvedl nás do malé přilehlé zasedací místnosti bez oken a s tmavomodrým kober

cern, vybavené kulatým stolem, osmi židlemi, televizorem a videorekordérem.

„A co Lucy a Janet?” zeptala jsem se a očekávala, že je náčelník z porady vyloučí.

„Informoval jsem se o nich,” řekl a uvelebil se na otáčecí židli, jako by se chystal sledovat v televizi Super Bowl. „Jsou agentkami.”

„Já nejsem agentka,” zdvořile ho opravila Lucy. Zadíval se na ni. „Vytvořila jste CAIN.”

„Ne úpině sama.”

„CAIN v tom hraje poměrně významnou roli, takže můžete zůstat.”

„Richmondská policie je on-line.” Vydržela čelit jeho pohledu. „Vy jste vlastně byli on-line první.”

Otočili jsme se, když se otevřely dveře a vstoupil Benton Wesley v manšestrových kalhotách a svetru. Obličej měl jakoby pomačkaný, vypadal vyčerpaně jako člověk, jemuž se zoufale nedostává spánku.

„Předpokládám, že všechny znáte, Bentone,” řekl Tucker, jako by se s Wesleym znal kdovíjak dlouho.

„Ano.” Wesley, náhle pin činorodosti, se posadil. „Zpozdil jsem se, odvádíte dobrou práci.”

Tucker se zatvářil zmateně.

„Zastavily mě dvě kontroly.”

„A tak.” Wesley náčelníka zjevně potěšil. „Všichni lidé jsou v terénu. Počasí nám nesmírně nahrává.” Nežertoval.

„Lidi se kvůli sněžení drží doma,” vysvětloval Marino Lucy a Janet. „Čím míň lidí je venku, tím líp pro nás.”

„Jestli ovšem někam nezalezl i Gault,” namítla Lucy. „Někde musí být,” řekl Marino. „Ten hnusák tady nemá víkendovou chatu.”

„O jeho zdejším zázemí nic nevíme,” ozval se Wesley. „Může tu někoho mít.”

„Kam podle vašeho názoru mohl odjet, poté co ráno opustil márnici?” zeptal se Tucker Wesleyho.

„Nemyslím, že opustil tuto oblast.”

„Proč?” otázal se Tucker.

Wesley se na mne podíval. „Podle mě nám chce být nablízku.”

„A co jeho rodiče?” vyptával se dál Tucker.

„Usadili se u Beaufortu v Jižní Karolíně, nedávno koupili na ostrově velkou pekanovou plantáž. Ale tam se Gault nevydá.”

„Neměli bychom nic vylučovat,” podotkl Tucker. „Léta se nestýká s rodinou.”

„Třeba se styky úpině nepřerušily. Musí odněkud dostávat peníze.”

„Ano,” přisvědčil Wesley. „Možná mu dávají peníze, aby se ho zbavili. Rodiče musí řešit dilema. Když mu nepomůžou, hrozí jim, že se při hrne domů. Když mu pomůžou, bude se potulovat světem a zabíjet lidi.”

„Jeho rodiče se údajně chovají jako spořádaní občané,” ironicky poznamenal Tucker.

„Ať tak či onak, rozhodně nám nepomůžou,” řekl Wesley. ,,Zkoušeli jsme to. Co ještě jste tady v Richmondu podnikli?”

„Všechno, co je v našich silách,” odvětil Tucker. „Ten šílenec vraždí policajty.”

„Nemyslím, že policisté jsou jeho hlavní cíl,” věcně prohlásil Wesley. „Policisté ho vlastně nezajímají.”

„Vystřelil první, teď budeme střílet my,” vybuchl rozhořčeně Tucker.

Wesley si ho změřil očima.

„Hlídkové vozy obsazené dvěma strážníky jsou v terénu,” pokračoval Tucker. „Střežíme parkoviště, kontrolujeme provoz. Všichni policisté mají Gaultovu fotografii, rozdáme je po obchodech a všech místech otevřených pro veřejnost.”

„Čemu věnujete zvýšenou pozornost?”

„Pochopitelně místům, kde by se mohl pohybovat. Ta sledujeme zvlášť pečlivě.” Pohlédl na mne. „Včetně vašeho a mého domu. A úřadu hlavního soudního lékaře.” Obrátil se na Wesleyho. „Pokud víte o dalších místech, kam by mohl zamířit, povězte mi o nich.”

„Moc možností nemá,” uvažoval Wesley. „Osvojil si zvlášť ošklivý zvyk, vraždí svoje přátele.” Pohlédl stranou. „Co vrtulníky a hlídkové letouny státní policie?”

„Jsou připraveny, vzlétnou, jakmile přestane sněžit,” odpověděl Tucker.

„Nechápu, jak mohl tak snadno uniknout,” promluvila Janet, která by asi po celou svou profesionální kariéru nejraději kladla podobné otázky. „Nevypadá přece normálně. Proč si ho lidé nevšimli?”

„Je nesmírně chytrý,” řekla jsem.

Tucker se obrátil na Marina. „Máte ten pás?” „Ano, pane, ale nejsem si jist…” Zmlkl.

„Čím si nejste jist, kapitáne?” Tucker povytáhl bradu. „Nejsem si jist, jestli je to podívaná pro ně,” řekl a pohodil hlavou směrem k Janet a Lucy.

„Pusťte to, kapitáne!” úsečně přikázal náčelník: Marino vložil kazetu do videorekordéru a zhasl světlo.

„Záznam trvá asi hodinu a půl,” pravil do ticha, zatímco na obrazovce televizoru naskakovaly číslice a čáry. „Můžu si zapálit?”

„Nemůžete,” odsekl v odpověď Tucker. „Tohle jsme našli ve videokameře v domě šerifa Browna. Sám jsem to ještě neviděl.”

Záznam se rozjel.

„Takže tohle je ložnice Lamonta Browna v prvním patře,” komentoval Marino. Postel, kterou jsem dneska už viděla, byla vzorně ustlaná, podle zvuku místností někdo přecházel.

„Tady nejspíš zkoušel, jestli kamera funguje,” řekl Marino. „Při této příležitosti vznikla možná ta bílá šmouha na zdi. Tak. Hned poskočíme.”

Stiskl tlačítko PAUSE a civěl’ jsme na rozmazaný obraz prázdné ložnice.

„Víme, jestli měl Brown v sobě kokain?” otázal se ve tmě náčelník.

„Tak brzy se nedalo zjistit, jestli v jeho těle byl kokain, a vůbec analyzovat metabolity,” odpověděla jsem. „Zatím víme jen to, jak na tom byl s alkoholem.”

„Zdá se, že včera večer kameru zapnul, po chvíli vypnul a zase zapnul,” vysvětloval Marino. „Vidíte, že časový údaj v záznamu se liší. Nejdřív naskočil se včerejším datem čas deset nula šest, pak deset dvacet.”

„Nepochybně někoho čekal,” poznamenal Tucker.

„Nebo už tam návštěva byla. Třeba si dole právě dopřávali kokain. Popojedem.” Marino stiskl tlačítko PLAY. „Tady začíná vlastní produkce.”

V Tuckerově potemnělé zasedací místnosti zavládlo naprosté ticho, ozývalo se jen povrzávání postele a sténání spíš bolestivé než vášnivé. Šerif Brown ležel nahý na zádech. Sledovali jsme zezadu Templea Gaulta, který na sobě neměl nic jiného než chirurgické rukavice, jak se k němu blíží. Na posteli poblíž ležely černé šaty. Marino ani nedutal. Viděla jsem z profilu Lucy a Janet. Z jejich tváří se nedalo nic vyčíst, Tucker se tvářil klidně. Wesley vedle mne chladně zkoumal dění na obrazovce.

Gault byl nezdravě bledý, zřetelně se mu rýsovaly obratle a žebra. Očividně pohubí a jeho svalstvo ochablo, pomyslela jsem na kokain v jeho vlasech, nyní bílých, když se natočil bokem, spatřila jsem jeho naběhlá prsa.

Mé oči bezděky zalétly přes stůl k Lucy, která jakoby zkameněla.

Uvědomila jsem si, že se na mne divá Marino, zatím

co Carrie Grethenová se usilovně snažila poskytnout rozkoš svému klientovi. Ale nejspíš tomu bránily drogy, ať dělala, co chtěla, šerif Brown ne a ne se vzmužit, aby si užil radovánek, za něž zaplatí nejvyšší cenu. Lucy statečně upírala oči na televizní obrazovku. Otřeseně zírala, jak její někdejší milenka oplzle střídá polohy na břichatém a zfetovaném muži.

Finále se dalo předvídat. Carrie vytáhne bouchačku a zastřelí ho. Ale nestalo se tak. Po osmnácti minutách se ozvaly v Brownově ložnici kroky a opět vstoupil její komplic. Temple Gault měl na sobě černý oblek a stále tytéž rukavice. Zjevně netušil, že každé jeho mrknutí a polknutí sleduje kamera. Zastavil se u nohou postele a pozoroval muže. Brown měl zavřené oči. Nepoznala jsem, jestli je při vědomí.

„Čas běží,” řekl Gault netrpělivě.

Jeho uhrančivé modré oči jako by propalovaly obrazovku. Hleděly přímo na nás do zasedací místnosti. Ještě si nepřebarvil vlasy. Byly stále mrkvově červené a dlouhé, sčesal si je z čela dozadu a za uši. Rozepnul si sako a vytáhl pistoli Glock ráže devět milimetrů. Nonšalantně postoupil k čelu postele.

Carrie se dívala, jak Gault přikládá hlaveň pistole šerifovi mezi oči. Přitiskla si ruce na uši. Sevřel se mi žaludek a zaťala jsem pěsti, když Gault stiskl spoušť. Pistole zpětným rázem nadskočila a ucouvla, jako by se zděsila toho, co právě provedla. Ochromeně jsme seděli, dokud sebou šerif v agonii nepřestal škubat a zmítat se. Carrie z něho slezla.

„Posral jsem to,” utrousil Gault a prohlížel si sako. „Postříkal jsem se.”

Vytáhla kapesník z náprsní kapsičky jeho saka a otřela mu krk a klopy.

„Nebude to vidět. Dobře že ses oblékl do černého.”

„Vezmi si něco na sebe,” nařídil jí, jakoby znechucen

její nahotou. Hlas mu pubertálně přeskakoval, nemluvil ani moc nahlas.

Přešel k nohám postele a sebral černé šaty.

„Co s jeho hodinkami?” Zadívala se na postel. „Jsou to rolexky. Originál a zlaté, chlapečku. Stejně jako náramek.”

„Obleč se!” vyštěkl Gault.

„Nechci se umazat,” řekla.

Pohodila kapesník na podlahu, kde ho potom policie našla.

„Přines tašky!” přikázal.

Zdálo se, že neví, co si počít s oblečením, odložil je tedy na prádelník, ale vzhledem k úhlu záběru kamery jsme ho skoro neviděli. Carrie se vrátila s taškami.

Společnými silami opatrně a zjevně cílevědomě nadzvedli Brownovo tělo do polohy, která umožňovala s ním snáz manipulovat. Nejdřív ho z důvodů pro mne nepochopitelných oblékli do pyžama. Krev stékala na kabátek, Gault přetáhl přes šerifovu hlavu pytel na odpadky a zavázal ho u krku tkaničkou z tenisek, které objevil ve skříni.

Přenesli tělo z postele k černému transportnímu vaku na podlaze, Gault držel Browna v podpaží, Carrie za kotníky nohou. Uložili ho do vaku a zatáhli zip. Viděli jsme, jak Lamonta Browna odnášejí, a slyšeli jsme je na schodech. O něco později se Carrie vrátila, sebrala oblečení a odešla. Ložnice zůstala opuštěná.

„Nemůžeme si přát lepší důkaz,” řekl rozjitřený Tucker. „Pocházejí ty rukavice z márnice?”

„Pravděpodobně z dodávky, kterou Gault ukradl,” odpověděla jsem. „K vybavení každé dodávky patří krabice s rukavicemi.”

„To ještě není všechno,” upozornil Marino.

Převíjel pás rychloposuvem, dokud náhle do ložnice nevstoupila postava. Marino pomalu posouval pás zpět a postava z místnosti vycouvala.

„Podívejte, co se dělo přesně za hodinu a jedenáct minut,” vyzval nás Marino. Stiskl tlačítko PLAY.

Carrie Grethenová vešla do ložnice oblečená stejně jako Gault. Nebýt jejích bílých vlasů, asi bych si myslela, že je to on.

„Cože? Oblékla si jeho šatstvo?” užasle se otázal Paul Tucker.

„Jeho šatstvo ne,” řekla jsem. „Má na sobě podobný oblek jako on, ale ne Gaultův.”

„Jak to víte?” podivil se Tucker.

„V kapsičce je kapesník. Utřela Gaultovi krev kapesníkem z jeho obleku. A vzpomeňte si, jeho sako nemá patky na kapsách, kdežto její ano.”

„Ano, správně,” potvrdil Marino.

Carrie se rozhlížela po ložnici, věnovala pozornost podlaze, posteli, jako by něco ztratila. Chovala se nervózně a podrážděně, zjevně nastávala deprese po požití kokainu. Rozhlížela se asi minutu a odešla.

„To bych rád věděl, co tohle mělo znamenat,” zamumlal Tucker.

„Strpení,” adresoval Marino všem přítomným.

Převíjel pás, až se znovu vynořila Carrie. Dala se opět do hledání, mračila se, stáhla z postele přikrývky, podívala se pod zkrvavený polštář. Lezla po čtyřech po podlaze a pátrala pod postelí. Chrlila ze sebe nadávky, oči jí těkaly sem tam.

„Pospěš si!” vyzval ji odkudsi mimo ložnici Gaultův hlas.

Zadívala se do zrcadla na prádelníku a upravila si vlasy. Na okamžik pohlédla zblízka přímo do kamery, užasla jsem nad tím, jak zchátrala. Považovala jsem ji za krásnou, působila svěžím dojmem, měla dokonalou postavu a hebké dlouhé kaštanové vlasy. Žena před námi byla vychrtlá, skelné oči a nepoddajné bílé vlasy proměnu dokládaly nejpádněji. Zapnula si sako a odešla.

„Co z toho vyvozujete?” zeptal se Tucker Marina. „Nejsem z toho moudrý. Viděl jsem to dobře desetkrát, a nerozumím tomu.”

„Něco tam ztratila,” soudil Wesley. „To je podle mě zřejmé.”

„Možná provedla poslední kontrolu,” řekl Marino. „Aby se ujistili, že nic nepřehlédli.”

„Například videokameru,” poznamenal sarkasticky Tucker.

„Čerta se starala, jestli něco nepřehlédli,” řekl Wesley. „Nechala na podlaze Gaultův zkrvavený kapesník.”

„Ale oba přece měli rukavice,” připomněl Marino. „Podle mě byli krajně opatrní.”

„Ukradli v domě nějaké peníze?” zeptal se Wesley.

„Ano, nevíme ovšem kolik,” odvětil Marino. „Brownovu náprsní tašku vybílili. Pravděpodobně zmizely některé zbraně, drogy, hotovost.”

„Počkejte,” zasáhla jsem. „Co ta obálka?”

„Jaká obálka?” zeptal se Tucker.

„Nedali mu ji do kapsy. Sledovali jsme, jak ho oblékali, uložili do vaku, uzavřeli ho, ale po obálce ani vidu ani slechu. Vrať to,” vyzvala jsem Marina. „Přetoč to k té situaci, ať si ověříme, jestli se nemýlím.”

Marino převinul pás a přehrál pasáž, kdy Carrie a Gault připravovali tělo na cestu. Zatáhli zip na vaku s Brownem, ale růžová obálka, kterou jsem našla v náprsní kapsičce jeho kabátku od pyžama nikde. Pomyslela jsem na ostatní dopisy, které jsem dostala, a na problémy, které měla Lucy s CAIN. Na obálce byla moje adresa a autor listu ji opatřil známkou, jako by mi chtěl dopis poslat poštou.

„Možná Carrie hledala právě tohle.” řekla jsem. „Třeba mi dopisy posílala ona. A chtěla mi poslat poštou i ten poslední, což vysvětluje, že na něm byla napsána adresa a nalepena známka. Jenže aniž o tom

věděla, Gault zastrčil obálku do kapsy Brownova pyžama.”

„Proč by to dělal?” zeptal se Wesley.

„Možná si uvědomil, že to víc zapůsobí,” odpověděla jsem. „Objevím dopis v márnici a okamžitě budu vědět, že Brown byl zavražděn a stojí za tím Gault.”

„To by ale znamenalo, že CAIN si nepřivlastnil Gault. Z toho totiž vyplývá, že CAIN se zmocnila Carrie Grethenová,” uvažoval Marino.

Promluvila Lucy. „Ani jeden z nich si nemůže přivlastnit nebo se zmocnit CAIN. Jsou to jen špioni.”

Na okamžik jsme všichni oněměli.

„Carrie patrně dál pomáhala Gaultovi vstupovat do počítače FBI, ” řekla jsem. „Tvoří tým. Ale myslím, že dopis, který mi napsala, sebral bez jejího vědomí. Podle mě hledala právě tu obálku.”

„Proč by ji hledala v Brownově ložnici?” podivil se Tucker. „Svědčí něco o tom, že měla dopis u sebe?”

„Ovšem,” řekla jsem. „Svlékla si v ložnici šaty. Třeba ho měla v kapse. Pete, pusť ještě jednou to, jak Gault sbírá z postele černé oblečení.”

Marino přehrál požadovanou část záznamu, a ačkoli jsme přímo neviděli, že by Gault bral z kapsy dopis, ověřili jsme si, že se chvíli obíral Carrieiným oblečením. Rozhodně ho v tu chvíli mohl sebrat. A později strčit Brownovi do kapsy, ať v dodávce nebo v márnici.

„Vážně si myslíš, že ti dopisy posílala ona?” otázal se Marino skepticky.

„Je to pravděpodobné.”

„Ale proč?” Tucker tápal. „Proč by to dělala ona, paní doktorko? Vy se s ní znáte?”

,Ne,” řekla jsem. „Respektive jsme se letmo seznámily, ale naše jediné setkání se rychle dramaticky vyhrotilo. Fakt je, že takové dopisování Gaultovi neodpovídá. To není jeho styl.”

„Chce tě zničit,” pronesl Wesley věcně. „Chce zničit vás obě, Lucy a tebe.”

„Proč?” ozvala se Janet.

„Protože Carrie Grethenová je psychopatka,” řekl Wesley. „Ona a Gault jsou dokonalá dvojice, něco jako jednovaječná dvojčata. Zajímavé je, že se teď i stejné oblékají. Podobají se sobě i navenek.”

„Nechápu, proč se zabýval tím dopisem,” řekl Tucker. „Mohl požádat Carrie, aby udělala, co chtěl, a ne jednat za jejími zády.”

„To se vysvětlí, až pochopíme, jak Gault uvažuje,” pravil Wesley.

„Rád bych se toho dopídil co nejdřív.”

„Nevím, proč sebral ten dopis.”

„O něčem to přece svědčí.”

„Zajisté,” přisvědčil Wesley.

„O čem?” naléhal Tucker.

„Svědčí to o tom, že ona považuje jejich spojení za pevný, důvěrný vztah. Myslí si, že mu může věřit, ale mýlí se. Z toho vyplývá, že ji nakonec zabije, pokud na to bude mít čas,” řekl Wesley, načež Marino rozsvítil.

Všichni mhouřili oči. Podívala jsem se na Lucy, nic neříkala, věděla jsem však, že si určitě vytrpěla své. Nasadila si dioptrické brýle, které potřebuje jen při práci s počítačem.

„Rozhodně pracují jako sehraný tým,” poznamenal Marino.

Opět se ozvala Janet. „Kdo šéfuje?”

„Gault,” řekl Marino. „On je ten, kdo vládne bouchačkou, kdežto ona se stará o předehru.”

Tucker se odsunul i s židlí od stolu. „Nějak se s Brownem museli seznámit. Neobjevili se přece v jeho domě zničeho nic.”

„Poznal by Gaulta?” zeptala se Lucy.

„Možná ne,” řekl Wesley.

„Uvažuju o tom, nakolik se s ním stýkali — nebo aspoň ona, třeba se na něj obrátila, aby opatřila drogy.”

„Jeho telefonní číslo není uvedeno v seznamu, ale není tajné,” řekla jsem.

„Na záznamníku se nenašly žádné výmluvné vzkazy,” dopinil Marino.

„Rád bych věděl, ak navázali kontakt,” naléhal Tucker. „Jak se s ním ti dva seznámili?”

„Podle mého názoru v tom budou drogy,” pokusil se o logické vysvětlení Wesley. „Anebo se Gault zajímal o šerifa kvůli doktorce Scarpettové. Brown zastřelil na Štědrý večer člověka a média to omílala donekonečna. Nebylo tajemstvím, že u toho byla doktorka Scarpettová, ale každopádně by se dostala na lavici svědků. Dokonce mohla zasednout i v porotě, ironií osudu ji právě Brown jmenoval porotkyní.”

Vzpomněla jsem si, jak mi Anna Zennerová vysvětlovala, že mě Gault vlastně zvráceně obdarovává.

„To všechno Gault samozřejmě mohl vědět,” řekl Tucker.

„Snadno,” připustil Wesley. „Jestli někdy vypátráme, kde žije, zjistíme možná i to, že mu tam chodily poštou richmondské noviny.”

Tucker chvíli přemýšlel a díval se přitom na mne. „Kdo tedy zavraždil strážníka v New Yorku? Ta žena s bílými vlasy’?”

„Ne,” odpověděla jsem. „Nedokázala by ho tak kopnout. Ledaže je nositelkou černého pásu v karate.”

„Vydali se tehdy v noci do tunelu spolu?” uvažoval Tucker.

„Nevím, že by ho provázela,” odvětila jsem. „Byla jste tam.”

„Ano: Viděla jsem jednu osobu.”

„Osobu s bílými, nebo červenými vlasy?” Zamyslela jsem se nad nasvícenou postavou pod klen

bou tunelu. Vybavila jsem si dlouhý tmavý plášť a bledý obličej. Ale vlasy jsem neviděla.

„Domnívám se, že tu noc byl v podzemí Gault,” řekla jsem. „Nemůžu to dokázat, ale nic nenasvědčuje, že měl komplice, když zavraždil Jane.”

„Jakou Jane?” podivil se Tucker.

„Tak jsme pojmenovali ženu, kterou zavraždil v Central Parku,” vysvětlil Marino.

„Z toho ale vyplývá, že se spikl s Carrie Grethenovou k páchání násilných trestných činů až po návratu z New Yorku do Virginie,” pokoušel se Tucker poskládat z fragmentů celek.

„Bezpečné to nevíme,” řekl Wesley. „Nepohybujeme se na půdě exaktní vědy, Paule. Zvlášť když se zabýváme pachateli násilných trestných činů, ejichž mozek rozežírají drogy. Čím hůř se vyrovnávají s vnějšími vlivy, tím fantaskněji jednají.”

Náčelník policie se naklonil nad stůl a provrtával Wesleyho očima. „Vysvětlete mi laskavě, co jste z toho všeho vykoumal.”

„Ti dva se stýkali delší dobu,” řekl Wesley. „Pravděpodobně se seznámili v jednom obchodě se zpravodajskou technikou v severní Virginii. Společně se pak nabourali do CAIN a stále do systému zasahují. Teď se zdá, že jejich spojení dozrálo na kvalitativně novou úroveň.”

„Jo, Bonnie a Clyde se našli.”

Ujížděli jsme ke mně domů ulicemi, na

ck

nichž prakticky ustal provaz. V

i p iy p .pozdní nop

ci se všude rozhostil klid, sníh pokrýval zemi jako vata a pohlcoval zvuky. Stromy se černě rýsovaly ve všudypřítomné bílé, mlha rozostřila tvář měsíce.

Chtěla jsem se ještě projít, ale Wesley mi to rozmluvil.

„Je pozdě a prožila jsi den piný otřesů,” řekl, když zaparkoval za Marinovým autem před mým domem a dál jsme seděli v jeho BMW. „Neměla by ses tady jen tak courat.”

„Můžeš se projít se mnou.” Byla jsem velmi unavená a rozcitlivělá, nechtěla jsem, aby mě opustil.

„Ani ty, ani já bychom se tu neměli courat,” prohlásil, když Marino, Janet a Lucy zmizeli v mém domě. „Běž domů, potřebuješ se vyspat”

„Co budeš dělat ty?”

„Bydlím v hotelu.”

„Kde?” zeptala jsem se, jako bych snad měla právo to vědět.

„V Linden Row. V centru. Jdi spát, Kay, prosím.” Zmlkl , upřeně se díval čelním sklem. „Rád bych pro tebe udělal víc, ale nejde to.”

„Vím, že to nejde, a taky tě o to nežádám. Pochopitelně nemůžeš udělat víc, než bych udělala já, kdybys potřeboval povzbudit. Proto se ve mně všechno vzpírá, abych tě milovala. Strašně se mi to příčí. Nenávidím se za to, že tě potřebuju. Jako teď.” Sváděla jsem vnitřní boj. „Hernajs!”

Objal mě a osušil mi slzy. Pohladil mě po vlasech a vroucně, láskypině mi tiskl ruce. „Vezmu tě k sobě do centra, jestli si to opravdu přeješ.”

Věděl, že to nechci, protože to není možné. „Ne,” povzdechla jsem si zhluboka. „Ne, Bentone.”

Vystoupila jsem z auta a nabrala hrst sněhu. Vykročila jsem ke dveřím do domu a třela si jím obličej. Nechtěla jsem, aby někdo věděl, že jsem si ve tmě kvůli Bentonovi Wesleymu poplakala.

Neodjel, dokud jsem se v domě nezabarikádovala s Marinem, Janet a Lucy. Tucker rozhodl, že se mi dostane nepřetržité ochrany, teď se jí právě ujal Marino.

Nehodlal v žádném případě svěřit naši bezpečnost strážníkům, kteří budou někde v okolí vysedávat v hlídkovém voze nebo dodávce. A cvičil nás jako jednotku Zelených baretů nebo partyzánů.

„Vím, že Lucy umí střílet,” řekl, když jsme se shromáždili v kuchyni. „A vy to určitě dokážete taky, Janet, vždyť brzy absolvujete akademii.”

„Uměla jsem střílet, dřív než jsem slyšela o akademii,” prohlásila tiše a nevzrušeně.

„Kay?”

Nahlédla jsem do ledničky.

„Můžu připravit těstoviny zakapané olivovým olejem s parmezánem a cibulkou. Jestli někdo chce, posloužím sýrovými sendviči. A když mi poskytnete čas k rozmrazení, mám tu le piccagge col gesto di ricotta nebo tortellini verdi. Když ukuchtím obojí, bude toho pro nás čtyři dost.”

Nikdo nejevil zájem.

Tolik jsem se chtěla věnovat nějaké normální lidské činnosti.

„Omlouvám se, dlouho jsem nebyla nakupovat,” pronesla jsem na pokraji zoufalství.

„Musím se mrknout do tvého trezoru, Kay,” oznámil mi Marino.

„Taky tu mám briošky.”

„Počkej. Vyhládlo někomu?” zeptal se Marino. Nikdo se nepřihlásil. Zavřela jsem mrazničku. Trezor se zbraněmi byl v garáži.

„Pojďme,” vyzvala jsem Marina.

Šel se mnou, otevřela jsem trezor.

„Povíš mi, k čemu se chystáš?” otázala jsem se.

„Vyzbrojím nás,” prohlásil, vybral všechny jednoruč

ní střelné zbraně a zkontroloval zásoby munice. „Sakra,

ty jsi vykoupila půl skladu Green Top.”

Green Top je velká prodejna zbraní oblastního význa

mu, které neslouží zločinu, ale normálním občanům, vyznavačům střeleckého sportu a osobní bezpečnosti. Připomněla jsem to Marinovi, byť jsem nemohla popřít, že podle běžných měřítek vlastním příliš mnoho zbraní a munice.

„Netušil jsem, co všechno tu máš,” divil se Marino, který se vnořil horní polovinou těla do mého velkého a těžkého trezoru. „Krucinál, kdy sis to všechno opatřila? Tohle jsem s tebou nenakoupil.”

„Tu a tam si něco koupím sama,” řekla jsem úsečně. „Věř mi nebo ne, ale dokážu si sama nakoupit nejen potraviny a oblečení, ale i zbraně. Jsem děsně utahaná, Pete. Zavřeme krám.”

„Kde máš pušky?”

„Proč?”

„Co máš za pruty?”

„Remingtonky. Marine Magnum. 870 Express Security.”

„To stačí.”

„Nezajímá tě, kolik skladuju plastické trhaviny?” ušklíbla jsem se. „Co kdybych třeba obsluhovala granátomet?”

Vytáhl pistoli Glock ráže devět milimetrů. „Tak ty máš dokonce těžké kusy.”

„Použila jsem ji jen na kryté střelnici při přezkoušení,” řekla jsem. „Z většiny zbraní jsem vystřelila jen tam. Mám k tomu různá povolení a osvědčení. Lezeš mi na nervy. Prohledáš mi i prádelník?”

Marino si zastrčil glock do zadní kapsy kalhot. „Uvidíme. Určitě ti čmajznu Smith and Wesson ráže devět milimetrů z nerez oceli a trofejní Colt. Janet si oblíbila kolty.”

Uzavřela jsem trezor a rozčileně nastavila heslo. Vrátila jsem se s Marinem do domu a odebrala se do ložnice, nechtěla jsem přihlížet tomu, jak bude rozdávat zbra ně a střelivo. Nemohla jsem se vyrovnat s pomyšlením,

že Lucy dole zkoumá brokovnici, přemítala jsem, jestli Gaulta vůbec něco vy vede z konceptu nebo zastraší. Málem jsem dospěla k závěru, že je živoucím ztělesněním smrti a žádná nám známá zbraň ho nezastaví.

Zhasla jsem a přešla k oknu. Stála jsem, můj dech zamlžoval sklo, dívala jsem se do noci prosvětlené sněhem. Přemýšlela jsem, kolikrát jsem na delší dobu odjela z Richmondu a probudila se do stejně tichého a bílého světa. Několikrát sníh metropoli paralyzoval a nemohla jsem do práce. Vzpomínala jsem, jak se sousedé rozjařeně brodili sněhem a koulovali se. Vybavily se mi sáňkující se děti.

Otřela jsem zamlžené sklo a zesmutněla, že se nemohu s nikým podělit o své pocity. Naproti přes ulici hořely vánoční svíčky ve všech domech, v každém domě, jen ne u mne. Rozzářená ulice však byla opuštěná. Kolem neprojelo jediné auto. Věděla jsem, že Marino probdí se svou ženskou protiteroristickou jednotkou větší část noci. Dočkají se zklamání. Gault sem nepřijde. Napověděl mi to instinkt, vůči němu čím dál zjitřenější. Anna se v něm pravděpodobně nemýlí.

V posteli jsem si četla, dokud mě nepřemohl spánek, probudila jsem se v pět hodin. Tiše jsem sestupovala dolů a uvažovala, jestli mě potká takové štěstí, že zemřu ve vlastním domě střelou z pušky. Ale dveře do pokoje pro hosty byly zavřené a Marino chrápal na pohovce. Proklouzla jsem do garáže a vycouvala s mercedesem. Na sypkém prašanu se mi to snadno podařilo. Cítila jsem se volná jako pták a rozletěla jsem se.

Jela jsem rychle po Cary Street a radovala se z toho, když mi ustřelila záď vozu. Přeřadila jsem na nižší rychlost a dosmýkala se na parkoviště International S afeway. Velkoprodejna potravin měla vždycky otevřeno, nakoupila jsem pomerančový džus, smetanový sýr, slaninu

a vejce. Měla jsem kloubouk a nikdo mi nevěnoval sebemenší pozornost.

K autu jsem se vracela šťastná jako už týdny ne. Celou cestu domů jsem si prozpěvovala s autorádiem, a kdykoli to situace bezpečně umožňovala, projížděla jsem zatáčky kontrolovaným smykem. Zajela jsem do garáže, kam přispěchal Marino s černou brokovnicí Benelli.

„Co to kruci vyvádíš!” rozkřikl se, když jsem zavřela vrata garáže.

„Zajela jsem nakoupit.” Má euforie pohasínala.

„Prokristapána! To je k nevíře, co si dovoluješ ječel na mne.

„Nepleteš si mě s někým?” vybuchla jsem. „Copak jsem Patty Hearstová? Hrozí mi snad únos? Nechceš mě zamknout do skříně?”

„Mazej domů!” Marino byl rozčilený na nejvyšší míru.

Chladně jsem si ho měřila očima. „Tohle je můj dům. Ne tvůj. Nepatří Tuckerovi. Ani Bentonovi. Zatraceně, je to můj dům! A já půjdu dovnitř, až se mi zachce.”

„Výborně. A taky si v něm můžeš umřít jako kdekoli jinde.”

Šla jsem s ním do kuchyně. Mrskla jsem s reklamní taškou na stůl a vykládala z ní věci, jen to praštělo. Rozklepla jsem vejce do mísy a vyhodila skořápky do koše. Plynovým zapalovačem jsem zapálila hořák na sporáku a vervně rozšlehávala vejce s cibulkou a strouhaným sýrem na omelety. Uvařila jsem kávu a zaklela jsem, že jsem zapomněla koupit nízkotučnou smetanu. Umně jsem poskládala papírové ručníky, protože mi došly ubrousky.

„Mohl bys prostřít v obýváku a zapálit krb,” řekla jsem a mlela pepř do napěněných vajec.

„V krbu hoří od včerejška.”

„Probudily se Lucy a Janet?” Začínala jsem se opět cítit líp.

„Nemám potuchy.”

Nalila jsem na pánev trochu olivového oleje. „Tak jim zaťukej na dveře.”

„Třeba už nespí, ale nerad bych rušil,” řekl.

„Panebože, Marino!” Obrátila jsem se a podrážděně po něm blýskla očima.

Usedli jsme k snídani v půl osmé a četli svorně navlhlé noviny.

„Co budeš dneska dělat?” zeptala se mě Lucy, jako bychom byli na dovolené, třeba v nějakém kouzelném alpském zimním středisku.

Oblékla se do svého oblíbeného domácího oděvu a seděla na čalouněné stoličce u krbu. Na podlaze vedle ní ležel poniklovaný sedmiraný remington.

„Musím něco vytelefonovat a taky zařídit po městě.” Marino měl na sobě modré džíny a tričko. Srkal kávu a podezíravě mě pozoroval.

Podívala jsem se mu do očí. „Vyrazím do centra.” Neodpověděl. „Benton už odjel?” Tváře mi hořely.

„Zkoušel jsem mu brnknout, ale už se v hotelu odhlásil.” Marino mrkl na hodinky. „Asi před dvěma hodinama, kolem šestý.”

„Když říkám, že vyrazím do centra, míním tím do svého úřadu,” pronesla jsem klidně.

„Měla bys vyrazit do Quantika a zabydlet se na nějaký čas na střeženém patře. Vážně. Aspoň na víkend.”

„Dobře,” souhlasila jsem pramálo ochotně. „Ale až tu vyřídím pár věcí.”

„Vezmi s sebou Lucy a Janet.”

Lucy vyhlížela ven roztahovacími skleněnými dveřmi a Janet stále četla noviny.

„Ne, zůstanou tady až do odjezdu do Quantika.” „To není nejlepší nápad.”

„Pete, jestli nejsem zatčená z mně neznámého důvodu, do půl hodiny odjíždím do svého úřadu. A to sami.”

Janet si položila noviny na kolena a řekla Marinovi: „Rozhodovat o cizím životě se musí s citem.”

„Tohle je otázka bezpečnosti,” odbyl ji Marino. Výraz v Janetině tváři se nezměnil. „Ne, není. To je záležitost vašeho mužského přístupu.”

Očividně Marina zmátla.

„Zkrátka to s tím ochranářstvím přeháníte,” prohlásila klidně. „A chcete všem šéfovat a všechno řídit.”

Nezdálo se, že by Marina rozlítila, mluvila vlídným tónem. „Vezmete si to snad na triko vy?”

„Doktorka Scarpettová se o sebe umí postarat,” řekla Janet. „Ale v noci by v tomhle domě neměla být sama.”

„Gault sem nepřijde,” vložila jsem se do debaty.

Janet vstala a protáhla se. „On možná ne, ale Carrie ano.”

Lucy se odvrátila od skleněných dveří. Ranní slunce oslepovalo, voda odkapávala z rampouchů.

„Proč s tebou nemůžu jet do úřadu?” chtěla vědět Lucy.

„Neměla bys tam co dělat. Nudila by ses.”

„Můžu pracovat na počítači.”

Nakonec jsem Lucy a Janet vzala s sebou a nechala je v kanceláři s Fieldingem, svým zástupcem. K jedenácté hodině sníh v Shockhhoe Slip rozbředl a město se přece jen probouzelo k životu. V nepromokavých kozačkách a dlouhé bundě jsem čekala na chodníku, abych přešla Franklin Street. Silničáři sypali vozovku solí a provoz v pátek před Silvestrem byl sporadický.

Jamesova galerie se nalézala v nejvyšším patře někdejšího skladiště tabáku nedaleko butiku Laura Ashley a prodejny audio video. Vešla jsem do budovy postranním vchodem, pokračovala širokou šerou chodbou a nastoupila do mrňavého výtahu schopného pojmout jen tři osoby mého vzrůstu a objemu. Stiskla jsem tlačítko druhého patra a zakrátko se otevřely dveře do jiné spoře osvětlené chodby, na jejímž koncí se rýsovaly prosklené dveře s názvem „Galerie” vyvedeným černým kaligrafickým písmem.

James otevřel svou galerii krátce poté, co se přestěhoval do Richmondu z New Yorku. Koupila jsem si u něho signovaný dřevoryt a sošku ptáka, lité a broušené sklo do jídelny jsem si vybrala rovněž v jeho galerii. Asi před rokem jsem přestala galerii navštěvovat, neboť tam jeden místní výtvarník prezentoval údajně na mou počest coby artefakt nevhodné hedvábné laboratorní pláště. Fototiskem dosáhl toho, že vypadaly jakoby potřísněné krví, vyskytovaly se na nich motivy kostí, reprodukce fragmentů fotografií z míst činu a detailních záběrů obětí. Když jsem Jamese požádala, aby je nevystavoval a neprodával, objednal další várku.

Spatřila jsem ho u vitríny, jak aranžuje na podložce jakési náramky. Když jsem zazvonila, vzhlédl. Zavrtěl hlavou a nehlasně vyslovil pouze rty, že je zavřeno. Sňala jsem klobouk, sluneční brýle a zaklepala na skleněnou tabuli. Tupě na mne civěl, dokud jsem nevytáhla průkazku a neukázala mu svůj odznak.

Když mě poznal, zarazil se a zrozpačitěl. James, který trval na tom, aby ho lidé oslovovali jako Jamese, neboť jeho křestní jméno znělo Elmer, přišel ke dveřím. Pohlédl mi zblízka do tváře, a když otočil klíčem v zámku, zachřestily plechové zvonky nad horní hranou dveří.

„No tohle, co se děje?” podivil se a pustil mě dovnitř.

„Musím s vámi mluvit,” řekla jsem a rozepnula zip na bundě.

„Laboratorní pláště jsem doprodal.”

„To ráda slyším.”

„Mě to taky těší,” řekl nasládle. „Lidi se o ně před Vánoci málem prali. Ty pitomé laboratorní pláště se prodávaly jako vhodné dárky nejlíp ze všeho zboží v galerii. Uvažujeme o kolekci potištěných hedvábných sálových

kalhot, haleny, operačního pláště a zástěry ve stylu kompletu, v jakém pitváte.”

„Mě tím neurážíte,” řekla jsem. „Urážíte mrtvé. Nikdy nebudete v mojí kůži, ale určitě jednou zemřete. Popřemýšlejte o tom.”

„S vámi je potíž, chybí vám smysl pro humor.”

„Nepřišla jsem s vámi debatovat o tom, jaké se mnou máte potíže,” pronesla jsem klidně.

Vysoký čiperný muž krátkých prošedivělých vlasů s knírkem se specializoval na miniaturní obrázky, bronzové plastiky, moderní design exkluzivního nábytku, neobvyklé šperky a kinetické umění. Pochopitelně mu jako obchodníkovi nic nebylo cizí, nekladl si zábrany v úctě k čemukoli a v míře bizarnosti. K zákazníkům se choval tak, aby považovali za štěstí, že utratili peníze v jeho galerii. Pochybovala jsem, že je James někdy k někomu upřímný.

„Co to tady vyvádíte?” zeptal se. „Dověděl jsem se, co se stalo za rohem ve vašem úřadu.”

„Není divu, těžko se o tom někdo nedověděl,” řekla jsem.

„Vážně jednoho poldu někdo strčil do…”

Zpražila jsem ho pohledem.

Stáhl se za pult, dívala jsem se, jak přivazuje malé cenovky ke zlatým a stříbrným náramkům pojednaným jako hadi, ouškovité otvíráky na víčku plechovek s nápoji, ustřižené copy a manžety s knoflíčky.

„Zvláštní věcičky, viďte?” usmál se.

„Dost výlučné.”

„Tenhle mám nejradši.” Vybral z náramků řetízek z růžového zlata složený z článků s motivem pěstí zaklesnutých do předloktí.

„Před svátky platil někdo u vás v galerii mojí kreďitní kartou,” řekla jsem.

„Ano. Váš pan syn.” Uložil náramek na podložku.

„Kdo?”

Vzhlédl ke mně. „Váš syn. Křestním jménem Kirk, jestli se nemýlím.”

„Nemám syna,” prohlásila jsem. „Nemám žádné děti. A před několika měsíci někdo ukradl moji zlatou kartu American Express.”

„Taková všivárna, proč jste jí hned nezrušila?” skoro mi vynadal James.

„O tom, že mi ji někdo odcizil, jsem se dověděla teprve nedávno. Ale nepřišla jsem si sem postěžovat. Potřebuju, abyste mi vylíčil, jak to přesně proběhlo.”

James si přitáhl vysokou stoličku a posadil se. Žiďli mi nenabídl. „Přišel v pátek před Vánoci. Kolem čtvrté odpoledne.”

„Byl to opravdu muž?”

James mě stihl zničujícím pohledem. „Poznám ten jemný rozdíl. Ano. Byl to muž.”

„Popsal byste ho?”

„Asi stopětasedmdesát centimetrů vysoký, velmi štíhlý, výrazný profil. Trochu propadlé tváře. Podle mého názoru dost nevšední chlapík.”

„Jaké měl vlasy?”

„Nesundal z hlavy baseballovou čepici, takže jsem je moc neviděl. Ale nabyl jsem dojmu, že byly příšerně červené. Střapaté a zrzavočervené. Nechápu, že mu nějaký kadeřník tak zhonil přeliv, mohl ho klidně žalovat pro nedbalost.”

„Všiml jste si očí?”

„Měl tónované brýle. Něco jako Armani.” Zatvářil se pobaveně. „Překvapilo mě, že máte takového syna. Představoval bych si vašeho kluka ve stejnokroji barvy khaki a s úzkou kravatou, zkrátka jako studenta Massachusettského vysokého učení technického…”

„Nepřišla jsem s vámi žertovat, Jamesi,” rázně jsem ho přerušila.

Náhle se zachmuřil a vyvalil oči, neboť ‘pochopil. „Marjápanno! Snad to nebyl ten chlap, co jsem o něm četl? Ten… Matko boží! Tak on byl v mojí galerii?”

Nechala jsem ho, aby si odpověděl sám.

James málem propadl extázi. „Uvědomujete si, co z toho plyne?” vysypal ze sebe. „Až se lidi dozvědí, že tu nakupoval?”

Mlčela jsem.

„Pohádkově to rozhýbe kšeft. Budou se sem sjíždět lidi ze všech stran. Cestovní kanceláře zařadí moji galerii na trasu pamětihodností.”

„To ano. Určitě je to skvělá reklama. Magoři z široka

daleka tu budou stát ve frontě. Budou osahávat vaše vzác

né obrázky, sošky, tapisérie a donekonečna se vyptávat.

A vůbec nic si nekoupí.” Nezmohl se na slovo.

„Co děla], když vstoupil dovnitř?” otázala jsem se. „Rozhlížel se. Řekl, že shání na poslední chvíli dárek.” „Jak mluvil?”

„Poměrně tiše. Měl výš posazený hlas. Zeptal jsem se, komu je dárek určen, odpověděl, že matce. Prý je lékařkou. Tak jsem mu ukázal brož, kterou nakonec koupil. Inspirovanou Aeskulapovou holí. Dva hadi z bílého zlata se vinou po holi ze žlutého zlata. Hadi mají rubl-nové oči. Je to ručně vyrobený, velmi efektní šperk.”

„A on ho koupil za skoro dvě stě padesát dolarů?”

„Ano.” Zkoumal mě, podepřel si prstem bradu. „Dokonale by se k vám hodila. Ta brož vystihuje vaši profesi. Nechtěla byste, aby vám ji ten šperkař vyrobil?”

„Co následovalo, když brož koupil?”

„Zeptal jsem se, jestli mám dárek zabalit, ale odmítl. Vytáhl platební kartu. Povídám: ,Vida, jak je ten svět malý. Vaše paní matka pracuje tady za rohem.’ Nijak na to nereagoval. Ještě jsem se zeptal, jestli přijel domů na Vánoce, na to se jen usmál.”

„Moc tedy nemluvil,” shrnula jsem.

„Pak už vůbec ne. To by spíš vymámil z jalové krávy tele. Nechoval se moc srdečně. Ale byI zdvořilý.”

„Pamatujete si, co měl na sobě?”

„Dlouhý černý kožený plášť. Nerozepnul si ho, takže oblečení pod ním jsem neviděl. Celkově působil tak trochu militantním dojmem.”

„Co obuv?”

„Myslím, že měl vysoké boty.”

„Všiml jste si na něm ještě něčeho zvláštního?” Chvíli přemýšlel, díval se za mne ke dveřím. „Když

se mě teď ptáte, tak si vybavuju, že měl na prstech jiz

vičky. Jako by se kdysi popálil.”

„Jak na tom byl s hygienou?” zeptala jsem se, neboť čím závislejší narkoman, tím méně dbá na čistotu oblečení i těla.

„Připadal mi čistotný. Ale nestál jsem u něho zase tak blízko.”

„Nekoupil už nic jiného?”

„Bohužel ne.”

Elmer James opřel loket o vitrínu a mnul si tvář. Povzdechl si. „Nechápu, jak mě našel.”

Vykročila jsem, vyhýbala se na ulici jezírkům v rozbředlém sněhu, zatímco bezohlední řidiči břečku rozstřikovali. Jeden mě ohodil. Došla jsem do svého úřadu, Janet sledovala v knihovně instruktážní videokazetu o pitvě, Lucy se věnovala počítači. Nechala jsem je být a vydala se do márnice za kolegy.

Fielding pitval u prvního stolu mladou ženu, kterou našli mrtvou ve sněhu pod oknem ložnice. Pokožku měla zrůžovělou, z krve byl cítit alkohol. Na pravé paži měla sádrový obvaz popsaný vzkazy, bylo na něm i několik podpisů.

„Jak to vypadá?” zeptala jsem se.

„Měla necelé dvě promile alkoholu v krvi,” odpově

děl a zkoumal aortu. „Takže jím se neotrávila. Myslím, že smrt nastala v důsledku podchlazení.”

„Za jakých okolností?” Nemohla jsem si pomoci, ale vzpomněla jsem si na Jane.

„Vyrazila s přáteli popíjet, a když ji přivezli k jedenácté v noci domů, hodně hustě sněžilo. Vysadili ji před domem a nečekali, až vejde dovnitř. Podle policie jí upadly klíče do sněhu a byla tak namazaná, že je nenašla.”

Odložil aortu do nádoby s formalinem. „Tak se pokusila vlézt do domu oknem a rozbila sklo sádrou.”

Zvedl mozek z misky vah. „Nepodařilo se jí to. Okno bylo poměrně vysoko a jedinou zdravou rukou se k němu nevytáhla. Ztratila vědomí a nakonec zmrzla.”

„Není nad dobré přátele,” řekla jsem a přešla dál.

Doktorka Andersonová, nová patoložka, fotografovala jedenadevadesátiletou ženu se zlomeninou kyčle. Našla jsem na nedalekém psacím stole průvodní dokumentaci a nahlédla do ní.

„Chystáte se pitvat?” zeptala jsem se.

„Ano,” odpověděla doktorka Andersonová.

„Proč?”

Přerušila práci a zadívala se na mne skrz ochranné hledí. Zaznamenala jsem v jejích očích záchvěv strachu. „Ta fraktura je dva týdny stará. Soudní lékař v Albemarle se domnívá, že smrt mohly způsobit komplikace spojené s tím nešťastným zraněním.”

„Za jakých okolností zemřela?”

„Stěžovala si na pleurální efuzi a dušnost.”

„Mezi tím a frakturou kyčle nevidím přímou souvislost,” řekla jsem.

Doktorka Andersonová se opřela rukama v rukavicích o okraj ocelového pitevního stolu.

„Povolal ji k sobě Bůh,” řekla jsem. „Nechte ji být. To není případ pro soudní pitvu.”

„Paní doktorko!” Fielding překřikoval kvílení elekt

rické pily. „Víte, že se ve čtvrtek koná schůze transplantační rady?”

„To zrovna zasednu mezi porotce.” Obrátila jsem se

na doktorku Andersonovou. „Jdete ve čtvrtek k soudu?” „Ano, nebere to konce. Posílají mi obsílky, přestože

přijali moje svědectví.”

„Požádejte Rose, ať to vyřídí. Jestli vás uvolní a nebudeme tu mít pino, zúčastněte se s doktorem Fieldingem jednání transplantační rady.”

Přehlédla jsem pojízdné stolky a police na zdi, zajímalo mě, jestli nezmizely další krabice rukavic. Ale zdálo se, že Gault sebral jen to, co se našlo v dodávce. Přemýšlela jsem, co mohl hledat v mé kanceláři, a dolehly na mne chmury.

Odebrala jsem se tedy k sobě, cestou jsem s nikým nepromluvila, a otevřela skříňku pod mikroskopem. Schovala jsem dozadu pouzdro se soupravou velmi kvalitních kuchyňských nožů, které mi Lucy darovala k Vánocům. Byl to německý výrobek z ušlechtilé nerezavějící oceli s hladkými lehkými střenkami. Souprava mimořádně ostrých nožů stála dost peněz. Odsunula jsem kartonovou krabici s podložními sklíčky, časopisy, žárovky do mikroskopu, baterie a balíky kancelářského papíru. Nože zmizely.

Rose právě v předpokoji mé kanceláře telefonovala, přešla jsem tam a stála nad jejím psacím stolem.

„Ale už jste přece její svědectví přijali,” říkala do telefonu. „Jestliže jste přijali svědectví v písemné formě, proč ji obesíláte, aby se dostavila na přelíčení a svědčila znovu…”

Pohlédla na mne a obrátila oči v sloup. Rose byla v letech, ale nepolevovala v bdělosti a neztrácela energii. Ať v třeskuté zimě či v parném létě, vždycky byla na svém místě, v jádru dobrotivá jako sestra Simplicie z Hugových Bídníků.

„Ano, ano. Tak jsme se přece jen hnuli z místa.” Něco si poznamenala na lísteček. „Doktorka Andersonová vám bude nesmírně vděčná. Ovšem. Děkuji. Přeji hezký den.”

Má sekretářka zavěsila a zadívala se na mne. „Býváte pryč víc, než je zdrávo.”

„To mi povídejte,” vzdychla jsem.

„Dejte si pozor. Jednoho dne budu sloužit někomu jinému, i když se nehnu ze židle.”

Byla jsem na žertování příliš unavena. „Ani bych vám to nevyčítala.”

Zadívala se na mne jako bystrá matka, která ihned pozná, jestli jsem se opíjela, tahala se s muži či potají kouřila. „Co máte na srdci, paní doktorko?”

„Neviděla jste moji soupravu nožů?”

Netušila, o čem mluvím.

„Tu, co mi dala Lucy. Tři dranžírovací nože různé velikosti v plastovém pouzdře.”

Tvář jí prozářilo poznání. „Ale ano. Už si vzpomínám. Uschovala jste nože do skříňky.”

„Nejsou tam.”

„To je rána. Snad v tom nemají prsty uklízečky. Kdy jste je viděla naposled?”

„Pravděpodobně tehdy, když mi je Lucy dala, to znamená těsně před Vánocemi, nechtěla je s sebou vozit do Miami. Ukazovala jsem vám je, vzpomínáte si? A pak jsem je uložila v kanceláři do skříňky.”

Rose se zamračila. „Vím, co si asi myslíte. Brrr.” Otřásla se. „To je hrůzná představa.”

Přitáhla jsem si židli a posadila se. „Když pomyslím na to, že dělá něco takového mými…”

„Na to nesmíte myslet,” přerušila mě. „Vy přece nemůžete za to, co dělá.”

Uhnula jsem očima.

„Dělá mi starost Jennifer,” svěřila se má sekretářka.

Jennifer byla jedna z administrativních pracovnic. Zodpovídala za třídění fotografií a zaváděla nové případy do naší databáze.

„Prodělala nervový šok.”

„Z posledních událostí, předpokládám,” řekla jsem.

Rose přikývla. „Proplakala dneska skoro půl dne na umývárně. Jako by nebylo dost příšerné, co se stalo, ještě se šíří fámy. Ji to ovšem sebralo nejvíc. Pokoušela jsem se s ní promluvit. Bojím se, že dá výpověď.” Ukázala myší na příslušnou ikonu WordPerfektu a klikla. „Vytisknu vám pitevní zprávy, abyste je přehlédla.”

„Už jste obě opsala?”

„Přijela jsem časně ráno. Mám totiž čtyřkol ku.” „Popovídám si s Jennifer,” řekla jsem.

Šla jsem dlouhou chodbou a nakoukla postupně do všech místností.

Lucy hypnotizovala obrazovka monitoru, nerušila jsem ji. V další kanceláři Tamara spojovala telefonický hovor, dvě další linky vyzváněly a jedna nešťastně poblikávala, volající poslušně vyčkával, až se dovolá. O dveře dál Cleta pořizovala fotokopie a Jo zaváděla na terminálu do databáze úmrtní listy.

Dokráčela jsem na konec chodby a otevřela dveře k dámským toaletám. Jennifer si nad jedním umyvadlem omývala studenou vodou obličej.

„Ach!” vyjekla, když mě spatřila v zrcadle. „Dobrý den, paní doktorko,” pozdravila nervózně a rozpačitě.

Byla to obyčejná mladá žena domáckého typu, která bude po celý život bojovat s kaloriemi a oblečením, jež by jejich nadměrný příjem zakrylo. Měla opuchlé oči, předkus a rozčepýřené vlasy. Příliš nápadně se líčila, dokonce neslevila ani teď, kdy už jí na tom nemuselo tolik záležet.

„Posaďte se prosím,” vyzvala jsem ji vlídně a pokynula k červené plastové židli.

„Promiňte,” vypravila ze sebe. „Vím, že se dneska nechovám vhodně.”

Přisunula jsem si další židli a sedla si, abych nad ní nečněla.

„Jste rozrušená,” řekla jsem.

Kousla se do dolního rtu, aby se jí přestal chvět, do očí jí vhrkly slzy.

„Co pro vás můžu udělat?” nabídla jsem jí pomocnou ruku.

Zavrtěla hlavou a rozvzlykala se.

„Nedokážu to zastavit,” mumlala. „Nemůžu přestat brečet. Stačí, aby někdo pošoupnut židli na podlaze, a já vyskočím.” Osušila si oči papírovým ručníkem, ruce se jí třásly. „Já se asi zblázním!”

„Odkdy vám je takhle?”

Vysmrkala se. „Od včerejška. Po tom, jak se tu objevil šerif a našli jste toho policajta. Slyšela jsem, co se dělo dole. Prej mu už hořely boty.”

„Vzpomínáte si, Jennifer, na ten leták o posttraumatické stresové poruše, který jsem rozeslala na pracoviště?” „Ano, madam.”

„V zařízení, jako je naše, se před ní musíme mít všichni na pozoru. Každý z nás. I já se s tím potýkám.”

„Vy taky?” Otevřela ústa dokořán.

„Samozřejmě. Potýkám se s tím možná nejvíc ze všech.”

„Myslela jsem si, že jste na leccos zvyklá.”

„Bůh nedopusť, abychom si zvykli a stali se otrlými.”

„Takže vám taky…” Ztišila hlas, jako bychom si povídaly o sexu. „Vám je taky někdy jako zrovna teď mně?” Zavrtěla hlavou. „To se mi nechce věřit.”

„Ovšem, někdy bývám skoro na dně.”

Oči se ji opět zalily slzami, zhluboka si vydechla. „Moc se mi ulevilo, opravdu. Víte, když jsem byla malá, táta mi pořád nadával, že jsem hloupá a tlustá. Ani

mě nenapadlo, že někdo jako vy se cítí stejně jako já.”

„Nikdo vám neměl předhazovat něco takového,” řekla jsem konejšivě. „Jste sympatické děvče, Jennifer, a všichni jsme moc rádi, že tu pracujete.”

„Děkuju,” zašeptala a sklopila oči.

Vstala jsem. „Zapíchněte to tady, jeďte domů a užijte si hezký víkend. Co vy na to?”

Dál se vpíjela očima do podlahy. „Myslím, že jsem ho viděla,” špitla a kousla se do dolního rtu.

„Koho?”

„Toho člověka.” Zadívala se mi do očí. „Když ukazovali v televizi ty fotografie, nemohla jsem tomu uvěřit. Uvažuju, jestli jsem se o tom někomu zmínila.”

„Kde jste ho viděla?”

„V Ploužárně.”

„V tom pověstném baru?”

Přikývla.

„Kdy to bylo?”

„V úterý.”

Upřeně jsem ji pozorovala. „Tohle úterý? Den po Vánocích?”

Tu noc byl ovšem Gault v New Yorku. Viděla jsem ho v tunelu podzemní dráhy, nebo jsem si to aspoň ne bezdůvodně myslela.

„Ano, madam,” přisvědčila Jennifer. „Asi kolem desátý. Zrovna jsem tancovala s Tommym.”

Nevěděla jsem, kdo je Tommy.

„Odněkud se vynořil a choval se nejdřív zakřiknutě. Nemohla jsem si ho nevšimnout kvůli těm bílým vlasům. Nikdy jsem neviděla muže jeho věku s úpině bílýma vlasama. Měl na sobě perfektní černý oblek a pod ním černý tričko. Pamatuju si to. Pomyslela jsem si, že není zdejší. Hádala jsem, že přijel z nějakýho velkýho města, z Los Angeles a podobně.”

„Tančil s někým?”

„Ano, madam, tancoval s jednou holkou, možná se dvěma. Pozval je na skleničku. A pak zmizel.”

„Odešel sám?”

„Myslím, že s ním odešla jedna z těch dvou.”

„Znáte ji?” zeptala jsem se s, obavou. Doufala jsem, ať to byl kdokoli, že žije.

„Ne-, neznám,” odpověděla Jennifer. „Teď si uvědomuju, že tancoval jen s tou jednou. Tancoval s ní třikrát, když spolu odcházeli z parketu, drželi se za ruce.”

„Zkuste ji popsat,” vybídla jsem ji.

„Byla to černoška. Na sobě měla červený minišatičky, moc jí slušely. S výstřihem kdovíkam a fakt hodně krátký. Vzpomínám si ještě na její rudou rtěnku a spoustu tenkých copánků s těma mrkacíma světýlkama.” Ztichla.

„Víte jistě, že odešli z baru spolu?” zeptala jsem se.

„Skoro jistě. Neviděla jsem už pak ani ji, ani jeho, a to

jsme tam vydrželi s Tommym do dvou hodin.”

„Ohlaste se kapitánu Marinovi a zopakujte mu, co jste

mi právě řekla,” požádala jsem ji.

Jennifer vstala ze židle, rázem si připadala důležitá. „Hned to udělám.”

Vrátila jsem se do kanceláře a Rose mi oznámila: „Máte zavolat doktoru Gruberovi.”

Vyťukala jsem číslo muzea vševojskové výstroje, ale zrovna byl někde mimo. Za dvě hodiny mi zatelefonoval sám.

„Nasněžilo vám v Petersburgu hodně?” zeptala jsem se vstřícně.

„Ale, rozbředlo to a všude je sajrajt.”

„Co je nového?”

„Něco jsem pro vás zjistil,” pravil doktor Gruber. „A mám z toho dost divný pocit.”

Vyčkávala jsem. Protože nepokračoval, zeptala jsem se: „Z čeho máte divný pocit?”

„Prošel jsem databázi a hledal požadovaná jména. Možná jsem to neměl dělat.” Opět se odmlčel.

„Pátráme přece po mnohonásobném vrahovi, pane doktore.”

„Nikdy nesloužil v armádě.”

„Myslíte jeho otec?” otázala jsem se zklamaně.

„Ani jeden z nich,” upřesnil doktor Gruber. „Temple ani Peyton Gault.”

„Hm, takže vysoké boty pravďěpodobně pocházejí z armádního výprodeje.”

„Možná ale měl strýce.”

„Kdo?”

„Temple Gault. Taková úvaha se nabízí. V počítači jsem objevil Gaulta, ale s křestním jménem Luther. Luther Gault. Sloužil za druhé světové války v zásobovacím sboru.” Odmlčel se. „Dokonce hodně pobýval právě tady, ve Fort Lee.”

Na jméno Luther Gault jsem dosud nenarazila. „Žije ještě?” zajímalo mě.

„Zemřel před pěti lety v Seattlu.”

„Na základě čeho soudíte, že ten člověk by mohl být strýc Templea Gaulta?” otázala jsem se. „Seattle je na druhé straně států než Georgie, odkud Gaultovi pocházejí.”

„Ve prospěch mluví jediné — příjmení a pobyt ve Fort Lee.”

„Domníváte se, že ty vysoké boty do džungle kdysi patřily jemu?”

„Pocházejí z doby druhé světové války a testovaly se tady ve Fort Lee, kde Luther Gault pobyl po větší část své aktivní služby. Tehdy se běžně dávaly zdejším vojákům i důstojníkům boty a jiné součásti výstroje, aby je vyzkoušeli, než jími vybaví chlapce v přední linii.”

„Co dělal Luther Gault, když dosloužil?”

„Od chvíle, kdy skončil v armádě, o něm nemám žádné informace až na to, že zemřel ve věku sedmdesáti osmi let.” Nadechl se. „Ale asi vás bude zajímat, že se mu v uniformě zalíbilo. Odešel na odpočinek v hodnosti generálmajora.”

„Vy jste se předtím s jeho jménem nikdy nesetkal?”

„To nemůžu tvrdit.” Zarazil se. „Armáda archivuje jistě jeho osobní tlustospis, získat k němu přístup by snad pro vás neměl být problém.”

„Dá se sehnat jeho fotografie?”

„Jednu mám v počítači — běžný příležitostný snímek.” „Odfaxoval byste mi ho?”

Zaváhal. „Ano.”

Zavěsila jsem, Rose přinesla včerejší pitevní zprávy. Přehlédla jsem je a opravovala, čekala jsem, až cinkne fax. Stalo se a v mé kanceláři se zhmotnil černobílý snímek Luthera Gaulta. Pyšně se vypínal ve slavnostní uniformě patrně se zlatým lemováním, knoflíky, saténovými klopami a lampasy. Podoba tu byla. Temple Gault měl jeho uhrančivé oči.

Zatelefonovala jsem Wesleymu.

„Temple Gault měl zřejmě v Seattlu strýce,” oznámila jsem mu. „Dotáhl to v armádě na generálmajora.”

„Jak jsi to zjistila?”

Jeho chlad se mi nelíbil. „Na tom nezáleží. Musíme o něm splašit veškeré dostupné informace.”

Wesley si zachovával odstup. „Proč to považuješ za podstatné?”

Dopálil mě. „Když usilujeme o dopadení takového netvora, může být podstatné kdeco. Protože nemáme nic kloudného, musíme prověřit všechno.”

„Ovšem, ovšem. To nebude problém, ale momentálně se tím nezabývejme. Nech to plavat.” Zavěsil.

Ohromeně jsem seděla, srdce se mi bolestně sevřelo. Patrně byl někdo v tu chvíli v jeho kanceláři. Wesley mi ještě nikdy nezavěsil. Moje vztahovačnost se rozhořela ještě víc, když jsem zašla za Lucy.

„Ahoj,” prohodila, jen jsem se objevila ve dveřích. Spatřila mě na obrazovce jako v zrcadle.

„Vyrazíme,” řekla jsem.

„Proč? Copak nesněží?”

„Ne. Svítí slunce.”

„Fajn. Jsem tu skoro hotová.” Za řeči koncertovala na klávesnici.

„Musíte se s Janet vrátit do Quantika.”

„Ty teď musíš především zavolat babičce,” prohlásila. „Má pocit, že ji zanedbáváš.”

„Zanedbávám a moc mě to mrzí,” přiznala jsem. Lucy se obrátila a zadívala se na mne, právě když pípl můj pager.

„Kde je Janet?” zeptala jsem se.

„Myslím, že někde dole.”

Stiskla jsem tlačítko a na displeji naskočilo Marinovo soukromé telefonní číslo. „Tak to tu dodělej a sejdeme se za chvíli v hale.”

Vrátila jsem se do své kanceláře a tentokrát za sebou zavřela dveře. Když jsem se dovolala Marinovi, mluvil, jako by požil amfetamin.

„Upláchly nám,” vyhrkl.

„Kdo?”

,Zjistili jsme, kam se uchýlily. Do motelu Hacienda na dálnici US 1, což je feťácký doupě kousek od kšeftu, kde kupuješ svoje bouchačky a munici. Ta děvka tam odvezla svoji přítelkyni.”

„Jakou přítelkyni?” Pořád jsem nechápala, o čem mluví. Pak jsem si vzpomněla na slova Jennifer. „A tak. Tu ženu, co Carrie sbalila v Ploužárně.”

„Jo.” Marino mluvil vzrušeně, jako by se dovolal na tísňovou linku. „Jmenuje se Apollonia a…”

„Žije?” přerušila jsem ho.

„Ale jo. Carrie ji vzala do motelu a tam se rozšouply.” „Kdo řídil?”

„Apollonia.”

„Nestála na parkovišti motelu márniční tmavomodrá dodávka?”

„Když jsme před chvílí vtrhli do toho pajzlu, tak už ne. V pokoji po nich nezbylo památky. Jako by tam nikdy nebyly.”

„Potom tedy nejen tohle úterý nebyla Carrie v New Yorku,” dedukovala jsem.

„Ne. Muchlovala se tady a Gault zatím oddělal v pod. zemce Jimmyho Davilu. Podle inýho mu připravila skrýš a pravděpodobně ho tam i dopravila.”

„Pochybuju, že z New Yorku do Richmondu letěl,” řekla jsem „je to moc riskantní.”

„Podle mýho letěl ve středu do Washingtonu….” „Ve středu jsem letěla do Washingtonu já, Pete.” „Jasně. Možná jste cestovali stejným letadlem.” „Neviděla jsem ho.”

„To nemůžeš tvrdit. Ale jestli jste letěli stejným letadlem, na to vem jed, že on viděl tebe.”

Vzpomněla jsem si, jak jsem vycházela z příletové haly a nasedla do starého otlučeného taxíku, kde se nedala otevřít okna ani dveře. Jestlipak mě Gault pozoroval?

„Má Carrie auto?”

„Ano, saaba s odnímatelnou střechou. Jenže s ním teď určitě nejezdí.”

„Nechápu, proč sbalila tu Apollonii,” uvažovala jsem nahlas. „Jak jsi ji objevil’?”

„Snadno. Ploužárna je její pracoviště. Nevím, co všechno prodává, ale cigarety to rozhodně nejsou.”

„A hernajs!”

„Předpokládám, že obě jedou v kokainu,” řekl Marino. „Asi tě bude zajímat, že Apollonia se dobře znala s šerifem Brownem. Dá se říct, že to spolu táhli.”

„Myslíš, že Apollonia má dokonce něco společného s jeho vraždou?”

„Bez debaty. Nejspíš k němu Gaulta a Carrie uvedla. Čím dál víc se kloním k tomu, že na šerifa uhodili v krajní nouzi. Podle mě se Carrie zeptala Apollonie, kde by sehnala koks, a padlo Brownovo jméno. Carrie vyrozuměla Gaulta a ten zimprovizoval jedno ze svých přízračných představení.”

„Zní to logicky,” připustila jsem. „Věděla Apollonia, že Carrie je žena?”

„Ano. Ale nevadilo ji to.”

„Hernajs, byli jsme tak blízko.”

„Jo. Nejde mi do hlavy, jak se všem podařilo proklouznout tak hustou sítí. Kromě Národní gardy po nich pátraly všechny bezpečnostní složky. V permanenci bylo devět vrtulníků. Ale cejtím v kostech, že už frnkli někam-úplně jinam.”

„Před chvílí jsem volala Bentonovi a zavěsil mi.” „Opravdu? Snad se neškorpíte?”

„Něco se šeredně sype, Pete. Hádám, že někdo byl u něho v kanceláři a on nechtěl, aby ta osoba věděla, že telefonuje se mnou.”

„Třeba tam byla jeho manželka.”

„Vezu teď do Quantika Lucy a Janet.”

„Přespíš tam’?”

„Podle okolností.”

„Rád bych, kdybys jezdila autem co nejmíň. Kdyby tě někdo stopoval, nezastavuj. Na znamení světlem, sirénou, na nic nereaguj. Za žádných okolností nezastavuj, jedině hlídkovému policejnímu vozu.” Jeho lekce neskončila. „A remingtonku vez na předním sedadle.”

„Je mi jasné, že Gault se zabíjením jen tak neskončí.”

Marino u telefonu oněměl.

„Když navštívil moji kancelář, ukradl dranžírovací nože.”

„Víš určitě, že to nebyl nikdo z uklízecí služby? S takovými noži by se dobře kuckala a porcovala ryba.”

„Vím, že kradl Gault.”

Do Quantika jsme dorazily krátce po třetí

hodině odpoledne, pokusila jsem se spojit

s Wesleym, ale nezastihla jsem ho. Necha

la jsem mu vzkaz, že mě najde v ERF, chtěla jsem tam

pobýt pár hodin s neteří.

Inženýři a vědci už útvar opustili, protože začínal silvestrovsko-novoroční víkend, osaměly jsme a mohly pracovat v klidu.

„Můžu rozeslat e-maily do všech koutů,” prohlásila Lucy, která se usadila za psacím stolem. Pohlédla na hodinky. „Co takhle pustit něco do světa a sledovat, kdo se chytí?”

„Zkusím nejdřív znovu hlavního soudního lékaře ze Seattlu.”

Vytáhla jsem útržek papíru s jeho telefonním číslem a zavolala mu. Dověděla jsem se, že nebude celý den k zastižení.

„Moc na mi tom záleží, abych s ním mluvila,” vysvětlovala jsem službě pro nepřítomné. „Nemohla bych mu brnknout domů?”

„Nejsem oprávněna něco takového zprostředkovat. Když mi dáte svoje číslo, až zavolá ohledně zanechaných vzkazů…”

„To nejde,” přerušila jsem ženu a doléhala na mne malomyslnost. „Nejsem na čísle, které by mohl volat.” Sdělila jsem jí, kdo jsem, a zkusila to jinak: „Dám vám číslo svého pageru. Ať se mi na ně laskavě ohlásí a já mu zavolám.”

Nic se nedělo. Celou hodinu pager nepípl.

„Asi to nepochopila jako naléhavou výzvu,” řekla Lucy a křižovala CAIN.

„Našla jsi nějaké podivné zprávy?” zeptala jsem se.

„Ne. Je pátek odpoledne a spousta lidí už ctí sváteční víkend. Odeslala bych něco přes Prodigy a čekala na reakci.”

Usedla jsem vedle ní.

„Jak se jmenuje ten spolek?”

„Americká akademie zlatých fóliových výplní.” „A nejvíc členů působí ve státě Washington?”

„Ano. Ale neuškodí, když do toho zahrneš celé západ

ní pobřeží.”

„Takhle do toho zahrnu celé Spojené státy,” pravila, napsala Prodigy, požádala o obsluhu a uvedla heslo. „Nejlepší cestou je elektronická pošta.” Otevřela skokové okno. „Co chceš, abych odeslala?” Zadívala se na mne.

„Šlo by to takhle? Všem členům Americké akademie zlatých fóliových Soudní patoložka naléhavě potřebuje vaši pomoc. K tomu připojíme informace, jak nás kontaktovat.”

„Dobře. Uvedu zdejší schránku a tvoji v Richmondu.” Pokračovala v psaní. „Odpověď může přijít za chvíli. Třeba si s tebou bude chtít dopisovat řada zubařů.”

Ťukla do klávesnice, jako by uzavřela hudební větu codou, a odsunula se i s židlí. „Tak. Hotovo. Zatímco spolu mluvíme, každý účastník Prodigy dostane informaci, že má ve schránce emailu novou zprávu. Doufejme, že někdo si právě hraje s počítačem a pomůže nám.”

Ještě než to dořekla, obrazovka počítače náhle zčernala a prýštila na ni světlezelená písmena. Začala pracovat tiskárna.

„To je rychlost,” pronesla jsem zamyšleně.

Ale Lucy vyskočila ze židle. Rozběhla se k míst

nosti, kterou obýval CAIN, a přiložila na skener prsty, aby se dostala dovnitř. Skleněné dveře zřetelně cvakly a odemkly se, proklouzla jsem za ní. Totéž písmo zaplňovalo obrazovku systému, Lucy popadla z psacího stolu malé béžové dálkové ovládáni a stiskla tlačítko. Pohlédla na své hodinky Breitling a spustila stopky.

„Dělej, dělej, dělej!” povzbuzovala odesilatele.

Seděla před CAIN a zírala na obrazovku, kterou zaplňovala zpráva. Byla stručná a neustále se opakovala. Zněla:

ZPRÁVA PQ43 76301 00I732 ZAČÁTEK odesilatel: CAIN

adresát: VŠICHNI POLDOVÉ

JESTLIŽE KAIN ZABIL SVÉHO BRATRA, CO MYSLÍŠ, ŽE UDĚLÁ TOBĚ? JESTLIŽE SE V MÁRNICI OZVE TVŮJ PAGER, VOLÁ SÁM JEŽÍŠ.

ZPRÁVA PQ43 7630I 001732 KONEC

Zadívala jsem se na police s modemy vyplňující celou jednu stěnu, kontrolky blikaly. Ačkoli nejsem počítačový odborník, souvztažnost mezi jejich činností a tím, co se zjevovalo na obrazovce, mi nějak nehrála. Rozhlížela jsem se a všimla si pod psacím stolem telefonní svírky. Šňůra, která k ní vedla, mizela pod vyvýšenou podlahou, což mi připadalo podivné.

Proč by měl být přístroj zapojený do telefonní svírky napájen odněkud pod podlahou? Telefony spočívaly na psacích stolech. Modemy na policích. Přiklekla jsem a nadzvedla panel, který pokrýval třetinu podlahy místnosti, v níž byl instalován CAIN.

„Co to vyvádíš?” zvolala Lucy, která nedokázala odtrhnout oči od obrazovky.

Modem pod panelem vypadal jako hlavolam ve tvaru krychle, kontrolky na něm rychle blikaly.

„A je to v pytli!” rozčílila se Lucy.

Vzhlédla jsem k ní. Mrkla na hodinky a něco si zapsala. Dění na obrazovce ustala. Kontrolky na modemech pohasly.

„Provedla jsem něco?” zeptala jsem se s obavou.

„Ten parchant!” Bouchla pěstí do stolu, až nadskoči

la klávesnice. „Skoro jsem ho měla. Ještě jednou a po

padnu ho za prdel!”

Vstala jsem. „Nerozpojila jsem nic, doufám.”

„Ne. Zase hovno! Odhlásil se. Těsně předtím, než

jsem ho dostala.” Civěla na monitor, jako by měla zno

vu začít naskakovat zelená písmena.

„To byl Gault?”

„Vetřelec v CAIN.” Dlouze si povzdechla a pohlédla dolů na obnažená střeva výtvoru, který pojmenovala po prvním vrahovi na světě. „Tak jsi to našla,” řekla uznale. „To je slušný výkon.”

„Takhle se sem nabourával,” řekla jsem.

„Ano. Je to tak nasnadě, že si toho nikdo nevšiml.” „Ale ty sis toho všimla.”

„Ne hned.”

„Než Carrie na podzim odešla, stačila to napíchnout,” řekla jsem.

Lucy přikývla. „Jako každý jsem hledala něco technicky vymakaného. Tohle mě šokuje jednoduchosti. Ukryla tu svůj vlastní modem a napojila ho na číslo prakticky nepoužívané diagnostické linky.”

„Jak dlouho o tom víš?”

„Od doby, kdy začaly docházet ty podivné zprávy.”

„Takže ty sis s ním zahrávala,” řekla jsem rozhořče

ně. „Uvědomuješ si, jak je taková hra nebezpečná?” Pustila se do psaní. „Zkusil to čtyřikrát. Panebože, by

la jsem tak blízko.”

„Nejdřív sis myslela, že to dělá Carrie,” došlo mi. „Nainstalovala to, ale do systému nezasahovala.” „Jak to víš?”

„Pronásleduje toho vetřelce ve dne v noci. Počíná si dost neobratně.” Poprvé po několika měsících vyslovila jméno své někdejší přítelkyně. „Vím, jak Carrie uvažuje. A Gault je natolik narcisis ta, že by nikomu jinému nedovolil, aby se vydával za CAIN.”

„Dostala jsem dopis, pravděpodobně od Carrie, podepsaný CAIN,” svěřila jsem se jí.

„Vsadím se, že ho odeslala bez Gaultova vědomí. A vsadím se, že pokud by to zjistil, ani tu malou radost by jí víckrát nedopřál.”

Pomyslela jsem na růžovou obálku, kterou podle našeho předpokladu Gault sebral Carrie v domě šerifa Browna. Tím, že ji Gault zastrčil do kabátku zakrváceného pyžama, znovunastolil své dominantní postavení. Gault Carrie využívá v tom smyslu, že vždycky čeká v autě, aby v případě potřeby pomohla odnést mrtvé tělo nebo ponižujícím způsobem posloužila sexem.

„Co se právě stalo?” zeptala jsem se.

Lucy odpověděla, aniž na mne pohlédla. „Objevila jsem virus a nasadila do systému vlastní. Kdykoli odešle zprávu kterémukoli terminálu připojenému na CAIN, na jeho obrazovku v odpověď naskočí moje zpráva — jako bych mu vyťala políček. Obdrží výzvu Opakujte prosím. Takže zprávu odešle znovu. Poprvé jsem to zařídila tak, aby mu systémová ikona po dvou pokusech signalizovala úspěšné provedení příkazu a myslel si, že zprávu odeslal.

Když příště odesílal zprávu, dělo se totéž, jen jsem ho donutila k jednomu opakování navíc. Vtip je v tom, abychom ho udrželi v systému co možná nejdéle a mohli ho lokalizovat.”

„Za koho teď mluvíš v množném čísle?”

Lucy zvedla malé béžové dálkové ovládání, s nímž manipulovala hned po vstupu do místnosti. „To je moje poplachové zařízení,” vysvětlovala. „Signál dostává po rádiové frekvenci přímo zásahová jednotka.”

„Wesley o tom ukrytém modemu jistě věděl od chvíle, kdy jsi ho odhalila.”

„Ano.”

„Vysvětlila bys mi něco?”

„Ovšem.” Pohlédla mi do očí.

„I když Gault nebo Carrie využívali skrytého modemu a znali číslo diagnostické linky, jak si poradili s tvým heslem? Jak se on nebo ona mohli přihlašovat jako superuživatelé? A copak ti UNIX na požádání neprozradí, jestli se nepřipojil nějaký další uživatel nebo zařízení?”

„Carrie naprogramovala virus, který zachytil moje uživatelské jméno a heslo, kdykoli jsem je změnila. Dešifrovala je a poslala Gaultovi emailem. Pak se mohl připojit stejně jako já, ale virus ho nenechal se připojit, pokud jsem nebyla připojená já.”

„Takže se za tebe schovával.”

„Jako stín. Využíval moje zařízení. Moje uživatelské jméno a heslo. Pochopila jsem, co se děje, když jsem se jednou dotázal a Kdo tam? a moje uživatelské jméno naskočilo dvakrát.”

„CAIN si přece zpětně ověřuje uživatelovo oprávnění, proč se tedy na telefonním účtu ERF neobjevilo Gaultovo číslo?”

„I to zařídil virus. Instruoval systém, aby zpětné dotazy účtoval na kreditní kartu AT&T. Proto se neobjevily na účtě FBI. Nabíhaly na účet Gaultova otce.”

„Jeden žasne,” poznamenala jsem.

„Gault zřejmě znal PIN kód otcovy telefonní karty.” „Ví, že toho syn zneužívá?”

Zazvonil telefon. Lucy se ohlásila.

„Ano, pane,” řekla. „Já vím. Byli jsme blízko. Samozřejmě vám okamžitě pošlu výtisky.” Zavěsila.

„Pochybuju, že mu to někdo oznámil,” odpověděla mi vzápětí.

„A nikdo odtud Peytona Gaulta nevyrozuměl.” „Ne. Teď volal Wesley.”

„Musím s ním mluvit,” řekla jsem. „Odnesu mu ty výtisky, jestli mi je svěříš.”

Lucy už zase sledovala monitor. Obrazovku mezitím vyplnil šetřicí program, zářící trojúhelníky vířily a prostupovaly se, jako by geometrické obrazce propadly erotickému třeštění.

„Předej mu to,” řekla a napsala Prodigy. „Než půjdeš… Vida, máš ve schránce novou poštu.”

„Kolik jí je?” Přešla jsem k ní.

„Uf. Zatím jen jedna zpráva.” Otevřela schránku. Text zněl: Co jsou zlaté fóliové výplně?

„Takových ohlasů budeme mít asi spoustu,” vzdychla Lucy.

Když jsem vešla do haly akademie, v recepci sloužila Sally, ubytovala mě bez zbytečných formalit. Vydala jsem se dlouhou okrovou chodbou, minula poštovní úřad a vstoupila do čistírny zbraní. Zamilovala jsem si vůni zbrojního oleje a nikdy mi nezevšední.

Osamělý muž v pracovní uniformě profukoval stlačeným vzduchem hlaveň pušky. Černé stoly v dlouhých řadách byly prázdné a dokonale čisté, pomyslela jsem, kolik mužů a žen tudy prošlo za léta výcviku, vybavila jsem si samu sebe v době, kdy jsem u stolu čistila střelnou zbraň. Pozorovala jsem, jako noví agenti přicházejí a odcházejí. Viděla jsem, jak běhají, posilují, zápasí a střílejí. Učila jsem je, byli mi blízcí.

Přivolala jsem výtah, nastoupila a sjela do suterénu. Několik kriminálních psychologů ještě pracovalo, a když jsem je míjela, pokývli na pozdrav. Wesleyho sekretářka měla dovolenou, prošla jsem kolem jejího psacího stolu a zaklepala na zavřené dveře. Zaslechla jsem Wesleyho hlas. Slyšela jsem, jak odstrčil židli, dokráčel ke dveřím a otevřel je.

„Ahoj,” vydechl překvapeně.

„Tady ti Lucy posílá výtisky toho, co jsi chtěl.” Předala jsem mu papíry.

„Děkuju. Pojď prosím dál.” Nasadil si brýle na čtení a přelétl zprávy, které odeslal Gault.

Byl bez saka, bílá košile se kolem šlí upletených z kožených pásků nakrabatila. Wesley se potil a potřeboval se oholit.

„Spadl ses ještě?” zeptala jsem se.

„Nikdy se nevážím.” Pohlédl na mne přes obroučky brýlí a posadil se k psacímu stolu.

„Nevypadáš dobře.”

„Ztrácí zábrany, psychicky se rozkládá,” řekl. „To je vidět z téhle zprávy. Dekompenzace pokračuje, je čím dál lehkomyslnější a bezostyšnější. Troufám si tvrdit, že než skončí víkend, zjistíme, kde je.”

„Co dál?” Moc mě nepřesvědčil.

„Zasáhne zvláštní jednotka.”

„Chápu,” řekla jsem suše. „Slaní z vrtulníků a vyhodí do povětří třeba celý dům.”

Wesley se na mne znovu zadíval. Odložil papíry na desku stolu. „Cloumá s tebou hněv,” řekl.

„Ano, Bentone. Ale nehněvám se na celý svět, jen na tebe.”

„Proč?”

„Žádala jsem tě, abys do téhle záležitosti netahal LUcy.”

„Neměli jsme na vybranou.”

„Vždycky je několik možností. Ať si říká kdo chce co chce.”

„Co se týče vystopování Gaulta, je momentálně opravdu naší jedinou nadějí.” Odmlčel se a upřeně se na mne díval. „Má svoji hlavu.”

„Ano, ovšem. V tom to je. Lucy neumí vypnout. Ne vždycky si uvědomuje, kde jsou meze.”

„Neženeme ji do ničeho, co by ji vystavovalo nadměrnému riziku,” řekl.

„Riziko už podstupuje dávno.”

„Musíš ji nechat dozrát, Kay.”

Zírala jsem na něho.

„Na jaře ukončí univerzitní studium. Je to dospělá žena,” pokračoval.

„Nepřeju si, aby se sem vrátila,” řekla jsem.

Pousmál se, ale z očí mu čišela únava a smutek. „Doufám, že se sem vrátí. Potřebujeme agenty, jako je ona a Janet. Potřebujeme všechny schopné lidi.”

„Tají mi spoustu věcí. Jako byste se vy dva spikli proti mně a já tonu v temnotách. Už tak je dost zlé, že…” Zarazila jsem se.

Wesley se mi zadíval do očí. „To nemá nic společného s naším vztahem, Kay.”

„Pevně doufám.”

„Chtěla bys vědět všechno, co Lucy dělá,” řekl. „Samozřejmě.”

„Svěřuješ se jí se vším, co se týká případu, na kterém pracuješ?”

„Ovšemže ne.”

„Tak vidíš.”

„Proč jsi mi zavěsil?”

„Volala jsi ve velmi nevhodnou chvíli.”

„Nezavěšoval jsi mi bez ohledu na to, jestli volám či nevolám nevhod.”

Sňal brýle a pečlivě je složil. Přitáhl si hrnek s kávou, nahlédl do něj a zjistil, že je prázdný. Držel ho oběma rukama.

„Měl jsem v kanceláři návštěvu a nechtěl jsem, aby dotyčná osoba věděla, že mi telefonuješ.”

„Kdo tu byl?” otázala jsem se.

„Někdo z Pentagonu. Jméno neprozradím.”

„Z Pentagonu?” opáčila jsem nechápavě.

Mlčel.

„Proč ti záleželo na tom, aby někdo z Pentagonu nevěděl, že ti volám?”

„Vypadá to, že jsi zadělala na problém,” pronesl Wesley klidně a odložil hrnek na kávu. „Ometat se kolem Fort Lee není. rozumné.”

Užasla jsem.

„Tvůj přítel doktor Gruber asi dostane padáka. Radím ti, aby ses na něho už neobracela.”

„To všechno vzniklo kvůli generálu Gaultovi?” otázala jsem se.

„Ano, kvůli generálu Gaultovi.”

„Přece nemůžou ublížit doktoru Gruberovi!” zaprotestovala jsem.

„Bohužel můžou,” řekl Wesley. „Doktor Gruber neoprávněně zkoumal vojenskou databázi. Předal ti tajné informace.”

„Tajné informace?” Povytáhla jsem obočí. „To je absurdní. Dostala jsem stránečku běžných údajů, které za dvacet dolarů může získat každý návštěvník muzea. Nemámila jsem z nikoho přísně tajný spis Pentagonu.”

„K tornu, abys získala přístup k osobním materiálům, nestačí zaplatit dvacet dolarů, ledaže by to byly tvoje vlastní materiály anebo té někdo vybavil pinou mocí zástupce.”

„Mluvíme o mnohonásobném vrahovi, Bentone. Ztratili všichni rozum? Copak někomu vážně záleží na nechráněném počítačovém souboru?”

„Armádě ano.”

„Ohrozili jsme snad národní bezpečnost?”

Wesley neodpověděl.

Protože se nijak nevyjádřil ani po chvíli, řekla jsem: „Dobrá. Pěstujte si malá tajemství, vy pašáci. Mně se z vašeho tajnůstkaření zvedá žaludek. Mým jediným cílem je zabránit tomu, aby umírali další lidé. Co je vaším cílem, tím si už nejsem tak jistá.” Můj pohled nelítostně zraňoval.

„Neblázni!” okřikl mě Wesley. „Podívej, někdy se mi chce hulit tak, jak nehulí ani Marino.” Zlostně odfrkl. „Pro naše pátrání není generál Gault důležitý. Nezatahujme ho do toho.”

„Cokoli se dozvíme o rodině Templea Gaulta, může být důležité. Nechce se mi věřit, že si to neuvědomuješ. informace o zázemí člověka jsou zásadní pro pochopení charakteru, psychiky a předvídání jeho chování.”

„Dej na mě, generál Gault do téhle hry nepatří.”

„Proč?`

si úctu.”

„Proboha, Bentone!” Naklonila jsem se dopředu. „Gault možná zavraždil dva lidi ve strýcových vysokých botách do džungle. Jak se bude armádním špičkám líbit, až to rozmáznou v časopise Time nebo v Newsweeku?”

„Nevyhrožuj.”

„Musím. A nezůstanu jen u výhrůžek, jestli se nepodnikne správná věc. Pověz mi o tom generálovi. Vím, že synovec zdědil jeho oči. A taky že se generál natřásal jako páv, rád se nechával fotografovat ve vyšperkované slavnostní uniformě, jakou nosil už snad jen Eisehower.”

„Možná občas podlehl ješitnosti, ale podle všeho to byl vynikající muž,” řekl Wesley.

„Byl to Gaultův strýc? Přiznáváš to?”

Wesley zaváhal. „Luther Gault byl strýcem Templea Gaulta.”

„Pověz mi o něm něco.”

„Narodil se v Albany a vojenskou akademii absolvo

val v roce 1942. O dva roky později, už v hodnosti kapitána, se přesunul se svou divizí k břehům Francie a stal se hrdinou bitvy o vylodění v Normandii. Získal medaili Za statečnost a byl povýšen. Po válce ho převeleli k zásobovacímu sboru do Fort Lee a pověřili vedením pracoviště pro vývoj uniforem.”

„Pak ty vysoké boty byly jeho,” řekla jsem. „Velmi pravděpodobně ano.”

„Byl vysoký?”

„Podle toho, co vím, byl generál Gault stejně vysoký jako dnes jeho synovec.”

Vybavila jsem si fotografii generála ve slavnostní uniformě. Byl štíhlý, ale nijak zvlášť vysoký. Navzdory ostře řezané tváři a upřenému pohledu uhrančivých očí nevypadal nelaskavě.

„Luther Gault bojoval taky v Koreji,” pokračoval Wesley. „Pentagon ho vyslal do štábu armády, po čase se vrátil do Fort Lee jako zástupce velitele. Vojenskou kariéru zakončil ve velitelském sboru našich sil ve Vietnamu.”

„Na penzi se usadil v Seattlu?”

„Přestěhoval se tam s manželkou.”

„Měli děti?”

„Dva kluky.”

„Jak vycházel generál se svým bratrem?”

„Těžko říct. Generál nežije a jeho bratr s námi odmítá komunikovat.”

„Takže nevíme, jak Gault získal strýcovy boty.”

„Udělení medaile Za statečnost a postavení jejích

nositelů upravuje zákon, Kay. Je to výlučná společnost.

Armáda jim zajišťuje zvláštní status a chrání je.” „Proto ty tajnosti?”

„Armáda netouží po tom, aby se svět dověděl, že generálmajor a nositel medaile Za statečnost je strýcem jednoho z nejnechvalněji proslulých psychopatů v zemi. Pentagon opravdu nestojí o to, aby vešlo ve známost, že

tento vrah, jak jsi ostatně podotkla, možná ukopal k smrti několik lidí v botách generála Gaulta.”

Vstala jsem. „Mám po krk chlapeckých rituálů na ochranu cti. Mám po krk mužské sounáležitosti a tajností. Nejsme děti a nehrajeme si na kovboje a indiány, nejsme nezletilí uličníci, co válčí se svými protějšky ze sousedstv i.” Vyschl° mi v ústech. „Myslela jsem, že nad tohle ses dávno povznesl.”

Vstal v okamžiku, kdy pípl můj pager. „Vykládáš si to špatně,” řekl.

Pohlédla jsem na displej. Podle směrového čísla se hlásil někdo ze Seattlu, aniž jsem se dovolila Wesleyho, použila jsem jeho telefon.

„Zdravím vás,” pravil mně neznámý hlas.

„Tohle číslo mi právě naskočilo na pager,” řekla jsem zmateně.

„Na žádný pager jsem se nehlásil. Odkud voláte?” „Z Virginie.” Užuž bych zavěsila.

„Zrovna jsem volal Virginii. Okamžik. Neposlali jste zprávu prostřednictvím Prodigy?”

„A tak! Spojil jste se s Lucy?”

„S LUCYTALK?”

„Ano.”

„Právě teď jsme si mezi sebou poslali e-maily. Odpovídám na výzvu ohledně zlatých fóliových vyplní. Jsem zubní lékař, působím v Seattlu a jsem členem Americké akademie zlatých fóliových vyplní. Vy jste ta soudní patoložka?”

„Ano. Děkuju, že jste se ozval. Snažím se identifikovat mrtvou mladou ženu s mnoha kohesivními tónovými výpiněmi.”

„Popište mi je podrobněji.”

Vylíčila jsem mu, jak má Jane ošetřený chrup, a zmínila defekt na předních zubech. „Asi to byla muzikantka,” dodala jsem. „Možná hrála na saxofon.”

„Vím o ženě odsud, které to dost odpovídá.” „Žila v Seattlu?”

„Ano. Všichni z naší akademie o ní vědí vzhledem k mimořádnosti toho, co má v ústech. Její zlaté fóliové výpině a anomálie chrupu se prezentovaly s pomocí diapozitivů na řadě našich konferencí.”

„Znáte její jméno?”

„Bohužel. Nebyla mojí pacientkou. Ale mám dojem, že bývala profesionální hráčkou na nějaký dechový nástroj, než ji potkala jakási strašná nehoda. V té době začaly její problémy s chrupem.”

„Ta žena měla značně poškozenou zubní dřeň,” řekla jsem. „Pravděpodobně následkem příliš intenzivního čištění zubů.”

„Ano, to se shoduje. Ta zdejší žena taky.”

„To ovšem nevypadá na to, že by se toulala jako bezdomovkyně.”

„Těžko. Ledaže takové nákladné ošetření zubů někdo zaplatil.”

„Žena, která zemřela v New Yorku, žila na ulici,” řekla jsem.

„Ježíšmarjá, to zní smutně. Ať je to jak chce, ta zdejší osoba se o sebe nedokázala zcela samostatně postarat.”

„Jak se prosím jmenujete?”

„Jay Bennett.”

„Nevzpomínáte si, pane doktore, na nějaká fakta uvedená při prezentaci chrupu té ženy?”

Následovalo delší ticho. „Ale ano. I když jen mlhavě.” Opět zaváhal. „Ta žena byla spřízněna s někým významným. Možná předtím, než se ocitla na ulici, právě u toho člověka žila.”

Nadiktovala jsem mu nezbytné informace, aby se se mnou mohl opět spojit. Zavěsila jsem a setkala se s pohledem Wesleyho očí.

„Myslím, že Jane je Gaultova sestra,” řekla jsem. „Cože?” Opravdu to jím otřáslo.

„Myslím, že Temple Gault zavraždil svoji sestru,” zopakovala jsem. „Potvrď mi, prosím tě, že jsi to nevěděl.” Nemohl se vzpamatovat z ohromení.

„Musím ověřit její totožnost,” řekla jsem, tentokrát bez emocí.

„Podaří se to podle záznamů stomatologa?”

„Pokud se najdou. A budou u nich rentgenové snímky. A nepostaví se mi do cesty armáda.”

„Armáda o ní neví.” Odmlčel se, na okamžik se mu v očích zaleskly slzy. Pohlédl stranou. „Dneska nám odeslal zprávu o tom, co CAIN provedl.”

„Ano,” přisvědčila jsem. „Sdělil nám, že CAIN zabil svého bratra. Podle toho, jak Gaulta a ji v New Yorku popsali, vypadali spíš jako dva muži než žena a muž.” Odmlčela jsem se. „Měl i jiné sourozence?”

„Jen sestru. Víme, že žila na západním pobřeží, ale místo pobytu se nám nepodařilo zjistit. Zřejmě neměla řidičský průkaz, nikde ji neevidují jako jeho držitelku. Upřímně řečeno nemáme ani jistotu, že je naživu.”

„Není,” řekla jsem.

Trhl sebou a uhnul očima.

„Neměla nikde domov, aspoň v posledních letech,” pokračovala jsem a pomyslela na její žalostný majetek a podvyživené tělo. „Žila na ulici. A zdatně přežívala, dokud ji nenašel vlastní bratr.” .

Wesley vypadal zničeně a hlas mu drhl v hrdle. „Jak může někdo něco takového udělat?”

Ovinula jsem ho pažemi. Nezáleželo mi na tom, jestli někdo vstoupí. Objala jsem ho jako přítele.

„Bentone,” řekla jsem. „Jeď domů.” 17 Strávila jsem silvestrovsko-novoroční víkend v Quantiku, a přestože Prodigy nabízelo e-mail za emailem, nedařilo se potvrdit identitu Jane.

Její zubní lékař loni odešel na odpočinek a veškeré

rentgenové snímky recyklovali kvůli stříbru. To, že nezůstaly žádné filmy, mě hrozně zklamalo, neboť by nám ukázaly staré zlomeniny, konfiguraci dutin, anomálie kostí, což by značně přispělo k identifikaci. Když jsem se jejího zubního lékaře, nyní ‘žijícího na penzi v Los Angeles, zeptala na zdravotní kartu, reagoval vyhýbavě.

„Uschoval jste si dokumentaci, ne?” zeptala jsem se ho zpříma v úterý odpoledne.

„Mám v garáži milion krabic.”

„Milion sotva.”

„Tak hodně.”

„Prosím vás! Mluvíme o ženě, kterou nemůžeme identifikovat. Každá lidská bytost má právo, aby byla pohřbena pod svým jménem.”

„Dobře, podívám se.”

Hned poté jsem Marinovi sdělila do telefonu: „Musíme provést test DNA nebo vizuální identifikaci.”

„Nojonojo,” pronesl posměšně. „A jak to chceš provést? Předložíš Gaultovi fotografii a zeptáš se, jestli žena, kterou oddělal, vypadá jako jeho sestra?”

„Domnívám se, že zubař ji využíval. Znám něco podobného z dřívějška.”

„O čem to mluvíš?”

„Někteří lékaři si tak přilepšují. Zaznamenají do karty a vykáží i ta ošetření, která neprovedli, aby získali peníze z federálního nemocničního pojištění nebo od pojišťoven.”

„Jenže na ní je vidět děsná spousta ošetření.”

„Mohl jich vykázat ještě mnohem víc. Dej na mě. Například dvakrát tolik zlatých tónových výpiní. To by pro něho znamenalo tisíce dolarů. Zubař mohl tvrdit, že udělal, co neudělal. Ona byla po úrazu psychicky postižená, žila u postaršího strýce. Co mohli zjistit?”

„Nenávidím tyhle šejdíře.”

„Kdybych se dostala k jeho dokumentaci, oznámila bych to. Proto nám ji nevydá. A pravděpodobně už ani neexistuje.”

„V osm hodin ráno máš shromáždění porotců,” upozornil mě Marino. „Volala mi to Rose.”

„To abych odsud vyrazila hodně časně.”

„Jed rovnou k sobě domů, zastavím se pro tebe.” „Pojedu rovnou k soudu.”

„Ne, to nesmíš. Teď se nesmíš pohybovat v centru sama.”

„Víme, že Gault není v Richmondu,” namítla jsem. „Vrátil se tam, co se obvykle skrývá, do bytu nebo pokoje, kde má svůj počítač.”

„Náčelník Tucker nezrušil rozkaz k zajištění tvoji bezpečnosti, Kay.”

„Mně nemůže nic rozkazovat. Rozhodně ne, kde poobědvám.”

„Ale může. Stačí, když na tebe navěsí pár poldů. Buďto se nějak vyrovnáš se situací, nebo se jim pokusíš frnknout. A jestli se mu zachce ti přikázat, kde poobědváš, nezaváhá.”

Na druhý den ráno jsem zatelefonovala do newyorského úřadu hlavního soudního lékaře a zanechala doktoru Horowitzovi vzkaz, aby nařídil provést ze vzorku Janeiny krve analýzu DNA. Nato mě doma vyzvedl Marino, sousedé zvědavě postávali za okny anebo u reprezentativních domovních dveří, kam si vyšli pro doručené noviny. V ulici parkovaly tři hlídkové vozy, na příjezdové cestě Marinův neoznačený služební fond. Windsor Farms se probouzelo, lidé odjížděli do práce a sledovali, jak mě doprovázejí policisté. Dokonalé trávníky odpočívaly pod namrzlým bílým sněhem a nebe bylo téměř blankytné.

Přijela jsem k budově soudu jako mnohokrát, ale strážný u detekčního rámu u hlavního vchodu nechápal, proč vcházím právě tudy.

„Dobré ráno, doktorko Scarpettová,” řekl a široce se usmál. „To je sněhu, viďte? Nepřipadá vám, že žijeme jako na barevné pohlednici z horského zimního střediska? Á, pan kapitán, přeju hezký den.”

Prošla jsem detekčním rámem. Přispěchala strážná a prohledala mě, její kolega, milovník sněhu, zapátral v mé tašce. Sestoupili jsme s Marinem do místnosti s oranžovým kobercem a řadami židlí, jen tu a tam obsazenými. Usedli jsme vzadu a naslouchali, jak lidé šustí papíry, kašlou, posmrkávají a někteří dokonce chrápou. Muž v koženém saku, z něhož mu čouhal podolek košile, listoval časopisem, zatímco jiný v kašmírovém svetru četl knihu. Za dveřmi hučel vysavač. Trkl do dveří oranžové místnosti a vzdálil se.

Včetně Marina jsem v této příšerně fádní síni měla kolem sebe tři uniformované policisty. Se značným zpožděním, v osm hodin padesát minut, vystoupila na pódium úřednice pověřená péčí o porotu a podala nám základní informace.

„Upozorňuji vás na dvě změny,” pravila a dívala se přímo na mne. „Šerif na záznamu, který uvidíte, už není šerifem.”

„Protože už není mezi živými,” zašeptal mi do ucha Marino.

„A odměna za činnost v porotě ve výši třiceti dolarů, o níž se hovoří na záznamu,” pokračovala úřednice, „zůstala na původní výši, činí tedy dvacet dolarů.”

„Šikulové,” opět mi zašeptal do ucha Marino. „Nepotřebuješ půjčit prachy?”

Sledovali jsme instruktážní video, dověděla jsem se, jak důležitou občanskou povinnost jsem na sebe vzala a jakým se těším výsadám. Šerif Brown mi v závěru záznamu děkoval, že jsem se ujala tohoto významného úkolu. Oznámil mi, že jsem byla vyvolena, abych rozhodovala o osudu jiných lidí, a ukázal na počítač, který mě vybral.

„Jména porotců povolaných k jednotlivým případům jsou pak losována,” přednášel s úsměvem. „Náš právní systém se opírá o pečlivé posuzování důkazů. Nyní tedy závisí na nás.”

Sdělil nám telefonní číslo, na něž mu můžeme volat, a připomněl všem, že šálek kávy stojí dvacet pět centů, ať si připravíme drobné.

Po videoprojekci ke mně přistoupila porotní úřednice, hezká žena černé pleti.

„Vy jste policistka?” zašeptala.

„Ne,” odpověděla jsem a představila se jí, zatímco si prohlížela Marina a dva strážníky.

„Musím se vám omluvit,” šeptala dál. „Neměla jste tu být. Měla jste zavolat a informovat nás. Nechápu, proč tu vůbec jste.”

Ostatní povolaní civěli. Většina na nás civěla od chvíle, kdy jsme vstoupili, vyjasňovalo se proč. Nevyznali se v systému soudní moci a mě obklopovala policie. Navíc ke mně přistoupila porotní úřednice. Pro ně jsem byla obžalovaná. Pravděpodobně nevěděli, že obžalované nevodí do místnosti, kde si vyvolení porotci čtou časopisy.

K polednímu jsem odešla a přemýšlela, jestli mě někdy povolají do poroty. Marino mě vyložil před hlavním vchodem mého úřadu, odebrala jsem se do své kanceláře. Znovu jsem zatelefonovala do New Yorku a zastihla doktora Horowitze.

„Včera ji pohřbili,” řekl mi o Jane.

Padl na mne velký smutek. „Myslela jsem, že s tím obvykle čekáte déle.”

„Deset dní. Což jsme dodrželi. Víte, jaké máme problémy s kapacitou márnice.”

„Můžeme ji identifikovat pomocí analýzy DNA,” navrhla jsem.

„Proč ne podle chrupu?”

Vysvětlila jsem mu, v čem spočívá problém.

„To je opravdu hanebnost.” Doktor Horowitz se odmlčel, a když znovu promluvil, znělo to poněkud váhavě. „Je mi to moc a moc trapné, ale měli jsme tu neuvěřitelný chaos.” Opět zmlkl. „Kéž bychom ji nebyli pohřbili. Ale stalo se.”

„Co se stalo?”

„To nikdo pořádně neví. Tak jako v podobných případech jsme uchovávali na filtračním papíru vzorek krve pro případnou analýzu DNA. A v nádobě samozřejmě i části všech hlavních orgánů. Jenže vzorek krve se ztratil a nádobu někdo zřejmě nedopatřením vyhodil.”

„To snad není pravda!” vybuchla jsem.

Doktor Horowitz mlčel.

„A co tkáň v parafínových blocích pro histologickou analýzu?” Když všechno selže, je to poslední záchrana.

„Pokud je jasná příčina smrti, tkáň neuchováváme,” odpověděl.

Nezmohla jsem se na slovo. Buď doktor Horowitz řídí otřesně rozklížený ústav, anebo nedopatření nejsou nedopatřeními. Vždycky jsem považovala tamějšího hlavního soudního lékaře za úzkostlivě svědomitého člověka. Asi jsem se mýlila. Vím, jak to v New Yorku chodí. Politici se vměšují i do záležitostí márnice.

„Musíme ji exhumovat,” prohlásila jsem. „Nevidím jiné řešení. Balzamovali jste ji?”

„Těla určená na Hart Island balzamujeme zcela výjimečně.” Na zmíněném ostrově v East River se nalézá

hrnčířovo pole, hřbitov bezejmenných. „Podle identifikačního čísla lze určit místo, kde je pochována, exhumovat ji a přepravit lodí zpět k nám. Můžeme to zařídit. To je bohužel všechno, co se dá dělat. Asi to potrvá pár dní.”

„Co se vlastně děje, pane doktore?” otázala jsem se.

Hlas mu nezakolísal, ale čišelo z něj zklamání: „Nemám nejmenší tušení.”

Seděla jsem za psacím stolem a snažila se ujasnit si, co dál. Čím víc jsem přemýšlela, tím míň jsem chápala smysl dění. Proč armádě vadí identifikace Jane? Jestli byla neteří generála Gaulta a armáda se dozvěděla, že neznámá mrtvá je pravděpodobně ona, člověk by si myslel, že ji budou chtít identifikovat a důstojně pohřbít.

Rose stanula ve dveřích mezi předpokojem a mou kanceláří. „Paní doktorko, volá Brent z American Express.”

Přepojila mi hovor.

„Zachytil jsem další platbu,” hlásil Brent.

„Povídejte.” Nedýchala jsem napětím.

„Ze včerejška. Platil v podniku Fino v New Yorku. Zjistil jsem, že je to na Východní třicáté šesté ulici. Jde o částku 104,13 dolaru.”

Fino je restaurace s vynikající severoitalskou kuchyní. Mí předkové pocházejí ze severní Itálie a Gault se vydával za Itala ze severu pod jménem Benelli. Zavolala jsem Wesleymu, ale nebyl v kanceláři. Pokoušela jsem se dovolat Lucy, ale nebyla v ERF ani na pokoji. Jediného Marina jsem mohla vyrozumět, že Gault je zase v New Yorku.

„Rozehrává další partii,” znechuceně zabručel. „Ví, že sleduješ jeho platby, Kay. Chce, abys věděla o všem, co dělá.”

„Asi ano.”

„Nebudeme ho honit přes American Express. Měla bys kartu zrušit.”

Nemohla jsem. Karta byla totéž co modem pod po

dlahou, o němž Lucy věděla. Obé vedlo jako tenká vlákna ke Gaultovi. Hrál si s námi, ale jednoho dne to přežene. Třeba pod vlivem kokainu jeho nestoudnost překročí meze a dopustí se omylu.

„Tou kartou jsi snadno zranitelná, Kay,” vedl dál svou Marino. „Musíš se s ní rozloučit.”

Gault možná chce, abych ho našla, pomyslela jsem si. Každou platbou mi posílá signál. Prozrazuje mi na sebe čím dál víc. Vím, co rád jí a že nepije červené víno. Vím, jaké kouří cigarety, jak se obléká a co nosí na nohou.

„Posloucháš mě vůbec?” vyrušil mě z úvah Marino. Od počátku předpokládáme, že vojenské boty do džungle byly Gaultovy.

„Ty boty patřily jeho sestře,” oznámila jsem mu. „Co to vykládáš?” obořil se na mne Marino.

„Dostala je před lety od strýce a Gault jí je sebral.” „Kdy? Snad ne na sněhu v Cherry Hill?”

„Nevím kdy. Možná dokonce krátce předtím, než zemřela. Třeba v přírodovědném muzeu. Mají zhruba stejně velkou nohu. Možná si je tam vyměnili. Pochybuju ovšem, že mu je předala ochotně. Protože tyhle vojenské vysoké boty jsou dobré do sněhu. Rozhodně se jí v nich chodilo venku líp než v těch, co jsme našli v Bennyho krámech.”

Marino po chvíli ticha řekl: „Proč by jí bral boty?” „Z prostého důvodu,” odpověděla jsem. „Protože je chtěl.”

Odpoledne jsem odjela na richmondské letiště s diplomatickým kufříkem a pohotovostní taškou obsahující nejnutnější vybavení na krátkou cestu. Neobrátila jsem se na cestovní kancelář, nechtěla jsem, aby někdo věděl, kam se chystám. U přepážky USAir jsem si koupila letenku do Hilton Head v Jižní Karolíně.

„Prý je tam velmi hezky,” prohodila družná mladá že

na ve stejnokroji letecké společnosti. „Hodně lidí tam jezdí hrát golf a tenis.” Odbavila mou tašku.

„Označte ji prosím štítkem.” Ztišila jsem hlas. „Uvnitř je střelná zbraň.”

Přikývla a označila tašku ostře oranžovým štítkem, upozorňujícím, že obsahuje nenabitou střelnou zbraň.

„Přepravíme ji v zavazadlovém prostoru,” řekla žena. „Dá se taška uzamknout?”

Uzamkla jsem očko zipu a sledovala, jak tašku unáší dopravní pás. Podala mi letenku a já jsem zamířila nahoru k východu, u něhož se shromáždil početný dav lidí, nepříliš šťastných, že se vracejí po svátcích domů nebo do práce.

Připadalo mi, že let do Charlotte trvá déle než hodinu, neboť mi dvakrát pípl pager, ale nemohla jsem použít mobilní telefon. Listovala jsem ve Wall Street Journalu a Washington Postu, zatímco mé myšlenky se proplétaly brankami zrádné slalomové tratě. Přemítala jsem, co řeknu rodičům Templea Gaulta a zavražděné ženy, kterou jsme pojmenovali Jane.

Nevěděla jsem, jestli mě vůbec Gaultovi přijmou, protože jsem se předem neohlásila. Jejich telefon a adresu jsem nenašla v seznamu. Doufala jsem, že dům nedaleko Beaufortu, kde se usadili, snadno najdu. Plantáž Li-ve Oaks patří k nejstarším v Jižní Karolíně a místní lidé jistě vědí o manželském páru, který ji koupil, poté co jejich usedlost v Albany zničila povodeň.

Na letišti v Charlotte jsem měla dostatek času, abych se ozvala volajícím. V obou případech to byla Rose, která se mnou chtěla probrat navržené termíny, kdy bych měla jako svědkyně vypovídat u soudu.

„Taky vás sháněla Lucy,” řekla.

„Zná přece číslo mého pageru,” podivila jsem se.

„Pro jistotu jsem se na to přeptala,” řekla sekretářka. „Prohlásila, že to zkusí později.”

„Nevíte, odkud telefonovala?”

„Ne. Přepokládám, že z Quantika.”

Neměla jsem čas na dlouhé vyptávání, neboť do haly D to bylo pěšky poměrně daleko a letadlo do Hilton Head startovalo za čtvrt hodiny. Absolvovala jsem cestu v poklusu a stačila si koupit neslaný nemastný preclík. Popadla jsem na pultu několik polštářků hořčice a odnášela si na palubu od snídaně své první denní jídlo. Obchodník, který seděl vedle mne, civěl na mou svačinu, jako bych jí na sebe prozradila, že jsem prostá žena z domácnosti, která letí poprvé letadlem.

Když jsme vzlétli, pustila jsem se do preclíku s hořčicí a objednala si skotskou s ledem.

„Nemohl byste mi rozměnit dvacet dolarů?” požádala jsem souseda, neboť jsem zaslechla, že stevardka si postěžovala na nedostatek drobných.

Vytáhl náprsní tašku a rozevřel ji jako já list New York Times. Podal mi jednu deseti a dvě pětidolarovky, objednala jsem a zaplatila drink i pro něho. „Půjčka za oplátku,” řekla jsem.

„To je moc příjemná odměna,” řekl typicky jižanským sirupovitým tónem. „Cestujete asi z New Yorku, že?” „Ano,” zalhala jsem.

„Nejedete náhodou do Hilton Head na výroční konferenci Jihokarolínského sdružení výrobců potravinářských polotovarů? Koná se v Hyattu.”

„Ne. Jedu na výroční konferenci sdružení pohřebních ústavů,” zalhala jsem opět. „Koná se v Holiday Inn.”

„A tak.” Definitivně zmlkl.

Plochu letiště v Hilton Head zaplňovala z velké části soukromá letadla včetně komfortních tryskáčů patřících boháčům, kteří se zabydleli na ostrově. Terminál však připomínal spíš větší chatrč, zavazadla nám vyložili na dřevěnou rampu. Bylo chladno, po nebi se převalovala

temná mračna, cestující pospíchali k autům a mikrobusům, tu a tam někdo zanadával.

„Do hajzlu, to jsou pecky!” zvolal můj bývalý soused. Vlekl golfové hole, když vtom blesk rozčísl nebe a ohlušivě zahřmělo, jako by vypukla válka.

Pronajala jsem si stříbrný lincoln a uvelebila se v něm na parkovišti před hotelem. Déšť bubnoval do střechy, neviděla jsem čelním sklem na konec kapoty. Studovala jsem mapu, kterou mi dali v půjčovně Hertz. Domek Anny Zennerové se nacházel v Palemetto Dunes, nedaleko od Hayttu, kam měl namířeno můj soused z letadla. Marně jsem se pokoušela zjistit, jestli jeho auto nestojí ještě na parkovišti, ale nejspíš i s golfovými holemi dávno zmizel.

Déšť slábl, vyrazila jsem od letiště po William Hilton Parkway, která mě dovedla na Queens Folly Road. Trochu jsem bloudila, ale po chvíli jsem domek našla. Očekávala jsem něco skromnějšího. Annino útočiště nepřipomínalo ani vzdáleně chatu. Bylo to krásné venkovské sídlo ze dřeva a skla. Odstavila jsem auto na zahradě plné trpasličích palem a s několika bahenními duby porostlými lišejníkem. Když jsem stoupala po schodech k verandě, ze stromu seskočila veverka. Přihopkala blíž a postavila se na zadní, čumáček jí vibroval, jako by mi toho chtěla spoustu vypovědět.

„Panička tě určitě krmí, viď?” řekla jsem a vytáhla klíč.

Veverka dál stála na zadních a jako by proti něčemu protestovala.

„Nemám s sebou vůbec nic, ani drobek z preclíku,” vykládala jsem. „Vážně mě to moc mrzí.” Přihopsala blíž. „Ale kdybys měla vzteklinu, musela bych tě chtě-nechtě zastřelit.”

Vstoupila jsem dovnitř, poněkud rozčarovaná, že tu není alarm.

To je nemilé, konstatovala jsem v duchu, ale nehodlala jsem se stěhovat.

Zamkla jsem za sebou a zajistila dveře zástrčkou. Nikdo neví, že jsem tady. Nemělo by se nic stát. Anna jezdí do Hilton Head léta a neshledala nutným pořídit si bezpečnostní systém. Gault je v New Yorku a určitě mě nesledoval. Vešla jsem do prostorného obývacího pokoje se stěnami z neopracovaného dřeva a okny od podlahy ke stropu. Palubovou podlahu pokrývaly pestrobarevné indiánské koberečky, mahagonový nábytek oživovalo světlé čalounění.

Procházela jsem místnostmi, zmáhal mě hlad, hladinu oceánu jako by polil roztaveným olovem, od severu se valila hradba temných mračen. Od domu vedl přes písečné přesypy dlóuhý dřevěný chodníček, došla jsem s kávou až na jeho konec. Pozorovala jsem, jak se lidé procházejí, jezdí na kolech, tu a tam se někdo věnoval kondičnímu běhu. Písek byl hrubý, šedivý, ve vzduchu se formovaly letky hnědých pelikánů, jako by se chystaly k útoku na nepřátelskou říši ryb anebo do boje s počasím.

Hráči golfu odpalovali míčky do oceánu, kde se vynořovala a lapala po nich sviňucha, vítr vytrhl malému chlapci plastový surf, hnal ho po pláži a majitel za ním utíkal jako pominutý. Sledovala jsem tento skoro půlkilometrový závod, až se surf přenesl přes nízký keř, odrazil se od písečného přesypu a přeskočil plot zahrady. Honem jsem se rozběhla a chytila ho, dřív než vítr mohl surf odnést dál, rychlonohý chlapec se zastavil a váhavě přešlapoval, navzájem jsme se měřili očima.

Nebylo mu víc než osm devět let, na sobě měl džíny a tričko. Po pláži za chlapcem v marné snaze ho dostihnout utíkala jeho matka.

„Vrátila byste mi prosím můj surf?” požádal a upřeně hleděl do písku.

„Co kdybychom ho spolu odnesli mamince?” navrhla jsem vstřícně. „V tomhle větru ho stěží sám udržíš.”

„Ne, děkuju, já to zvládnu,” nesměle zamumlal a natáhl ruce.

Stála jsem na Annině dřevěném chodníčku a připadala si odmrštěná, dívala jsem se, jak chlapec bojuje s větrem. Konečně se mu podařilo udržet surf před sebou jako žehlicí prkno a plahočil se s ním po vlhkém písku. Dívala jsem se za ním a jeho matkou, dokud se nestali tečkami na obzoru a nezmizeli. Uvažovala jsem, kam asi šli. Do hotelu, nebo do vlastního domu? Kde tady přebývají malí chlapci a jejich matky za bouřlivých nocí?

V dětství jsem neužila jediné prázdniny mimo domov, protože jsme neměli peníze, a teď zase nemám děti. Pomyslela jsem na Wesleyho a chtěla mu zavolat, ale zaposlouchala jsem se do hlučného příboje, dorážejícího na pobřeží. Hvězdy vykukovaly ze zřasených mraků, vítr nesl lidské hlasy, ale nerozuměla jsem slovo. Bylo to stejné, jako bych naslouchala skřehotání žab nebo křiku ptáků. Odnesla jsem prázdný šálek od kávy do domu a strach ze mne spadl.

Napadlo mě, že v domě pravděpodobně nebude nic k jídlu, přitom jsem za celý den nesnědla nic víc než preclík v letadle.

„Děkuju, Anno,” pronesla jsem nahlas, když jsem objevila konzervu s nízkokalorickou stravou.

Ohřála jsem si na plynovém sporáku krůtí maso se zeleninou a usnula na pohovce, Browning u ruky. Byla jsem příliš unavená, aby se mi něco zdálo. Vstala jsem s východem slunce a cíl této mise mi připadal neskutečný, dokud jsem se neprobrala obsahem kufříku a nezamyslela se nad ním. Bylo časně na to, abych vyrazila, oblékla jsem si tedy džíny a svetr a šla se projít.

Zvlhlý písek byl vyhlazený a pevný, sluneční paprsky jiskřily na hladině jako bílé zlato. Ptáci zdobili hluč ný příboj svým zpěvem. Ti brodiví přecházeli a hledali kraby a červy, rackové plachtili ve větru a vrány lelkovaly na břehu jako lupiči v černých kápích u obchodní stezky.

Venku se procházeli v zatím ještě mírném slunci starší lidé, sála jsem do plic mořský vzduch, až mě celou prostupoval. Dýchalo se mi lehce. Pookřávala jsem úsměvy cizích lidí, drželi se na procházce za ruce a já jsem opětovala jejich zamávání. Milenci se objímali a osamělí lidé popíjeli kávu na dřevěných chodníčcích a rozhlíželi se po hladině oceánu.

Po návratu do Annina domu jsem si opekla pečivo, které jsem objevila v mrazničce, a dlouho jsem se sprchovala. Nato jsem si oblékla dlouhé kalhoty a černý blejzr. Sbalila jsem si věci a zamkla dům, jako bych se neměla vrátit. Netušila jsem, že mě někdo pozoruje, až když se znovu objevila veverka.

„No ne, zase ty,” řekla jsem a odemkla auto. Stála na zadních nohou a peskovala mě.

„Podívej, Anna mi dovolila, abych tu bydlela. Jsem její dobrá přítelkyně.”

Mrskala vousisky, ukázala mi bílé bříško.

„Věřím, že máš problémy, ale já ti neumím pomoct.” Uložila jsem zavazadla na zadní sedadlo. „Anna je psychiatr. Já ne.”

Otevřela jsem přední dveře. Přihopkala o kousek blíž. Nevydržela jsem, sáhla do kufříku a vylovila pytlík burských oříšků z letadla. Když jsem couvala po příjezdové cestě ve stínu stromů, stála na zadních a zuřivě chroupala. Pozorovala, jak odjíždím. Jela jsem na západ krajinou hustě porostlou svěžími travinami, plavuní a rákosem. Rybníky protkávaly ostrůvky lotosů a leknínů, ve vzduchu kroužili jestřábi. Směrem do vnitrozemí přibývalo chudších lidí, vyjma majitelů větších usedlostí. Kolem úzkých silnic se shlukovaly trvale zaparkované

obytné přívěsy a automobily stále ještě ozdobené vánočním osvětlením, tu a tam bylo vidět bílý kostelík. Směrem k Beaufortu jsem minula několik autoservisů, malých motelů na jinak pustých parcelách a holičství s konfederační vlajkou nad vchodem. Dvakrát jsem zastavila, abych nahlédla do mapy.

Na St. Helena Islandu jsem předjela traktor, který rozvířil mračna prachu, a rozhlížela jsem se po místě, kde bych se přeptala na další cestu. Projela jsem kolem opuštěné stavby z tvárnic, někdejší tržnice. Podél silnice lemované dubovým stromořadím a políčky se strašáky se vynořovaly farmářské chalupy, konzervárna rajčat, pohřební ústav. Zastavila jsem až na Tripp Islandu, kde jsem chtěla poobědvat. Našla jsem restauraci Gullah House, kde se mě ujala rozložitá žena černočerné pleti. Volné vzdušné šaty tropických barev jí velmi slušely, když se domlouvala s číšníkem, jejich řeč zněla melo-dicky a prokládalo ji mnoho mně neznámých slov. Dialekt Gullah je směsí západoindické a alžbětinské angličtiny. Je to jazyk někdejších otroků.

Čekala jsem u dřevěného stolu na ledový čaj a sužovalo mě pomyšlení, že mi asi nikdo ze zaměstnanců restaurace neporadí, kde najdu Gaultovy.

„Jaké máte přání, zlatíčko?” Číšnice mi přinesla skleněný džbánek piný čaje s ledovými kostkami a plátky citronu.

Ukázala jsem na jídelním lístku na Biddy een de Fiel, protože jsem to nedokázala vyslovit. Překlad sliboval grilovaná kuřecí prsíčka s růžičkovou kapustou.

„Nechcete jako malý předkrm rajský salát nebo humří koktejl?”

Při řeči sledovala, co se děje v restauraci.

„Ne, děkuju.”

Pevně odhodlána přesvědčit hosta, že by se neměl spokojit s dietním obědem, ukázala mi dole na jídelníčku místní název pokrmu a vysvětlovala: „Dneska máme taky čerstvé smažené garnáty. Pravá pochoutka pro jazýček, člověk zapomene na všechny starosti.”

Pohlédla jsem na ni. „Pak tedy ochutnám menší porci.”

„Takže to máme kuřátko jako hlavní a garnátka jako vedlejší chod.”

„Ano,” vydechla jsem rezignovaně.

Oběd se podával v loudavém tempu, když jsem platila účet, byla skoro jedna hodina po poledni. Rozložitá žena ve volných šatech pestrých tropických barev, usoudila jsem, že patrně provozní manažerka podniku, rozmlouvala na parkovišti s jinou ženou černé pleti, která přijela s mikrobusem. Na jeho dveřích stál nápis Gullah Tours.

„Promiňte prosím,” oslovila jsem manažerku.

Zadívala se na mne podezíravýma, ne však nepřátelskýma očima, jakoby odlitýma ze sopečného skla. „Přejete si okružní jízdu?” zeptala se.

„Potřebuju spíš poradit kudy kam,” řekla jsem. „Nevíte, kde bych našla plantáž Live Oaks?”

„Ta není na trase okružní jízdy. Nějakou dobu už ne.” „Takže se tam nedostanu?” vyptávala jsem se. Manažerka se na mne zpříma, nedůvěřivě podívala.

„Přistěhovali se tam noví majitelé, nepřejí si, aby jim

tam cestovní kanceláře vozily turisty, chápete?”

„Chápu,” řekla jsem. „Ale já se tam potřebuju dostat.

Nechci tam jet s cestovkou. Žádám jen o radu.”

Zdálo se mi, že můj dialekt se tě druhé manažerce —

bezpochyby majitelce Gullah Tours — moc nelíbí.

„Co kdybych zaplatila okružní jízdu a váš řidič mě

mikrobusem zavedl k Live Oaks?”

Plácly jsme si. Zaplatila jsem dvacet dolarů a vyrazili jsme. Nebylo to daleko, mikrobus brzy zpomalil, paže v pestrobarevném rukávu se vysunula z okna a uka

zovala na plantáž pekanových stromů za úhledným bílým plotem. Brána byla otevřená a na konci dlouhé, téměř kilometrové nezpevněné příjezdové cesty se bělal dům se starodávnou měděnou střechou. Nikde nebyla tabulka se jménem majitele ani místním označením Li-ve Oaks.

Odbočila jsem na příjezdovou cestu a snažila se dohlédnout dál mezi starými pekanovými stromy, z nichž už sklidili úrodu. Projela jsem kolem rybníka místy porostlého okřehkem, po jehož břehu si vykračovala modrá volavka. Nikoho jsem nezahlédla, ale když jsem se přiblížila k nádhernému domu z doby před občanskou válkou, parkovalo tam osobní auto a malý skříňový nákladní automobil. Za ním stála stará stodola s plechovou střechou a silo zbudované z hlínobetonu. Obloha se zatáhla a můj blejzr profukoval. Vyšla jsem po strmém schodišti ke krytému vchodu a zazvonila.

Z výrazu ve tváři muže, který stanul přede mnou, bylo zřejmé, že brána na začátku příjezdové cesty neměla být otevřena.

„Tohle je soukromý pozemek,” prohlásil rezolutně.

Jestliže je Temple Gault jeho syn, neshledala jsem žádnou podobu. Tento muž šedivých vlasů a oválného ošlehaného obličeje byl vysoký a šlachovitý. Měl na sobě sportovní košili, khaki kalhoty a tenkou šedou bundu s kapucí.

„Hledám pana Peytona Gaulta,” řekla jsem, pohlédla mu do očí a sevřela kufřík.

„Bránu zapomněli zavřít. Neviděla jste ceduli s nápisem Nevstupovat? Dal jsem je připevnit na všechny sloupky. Co chcete Peytonu Gaultovi?”

„To, co chci Peytonu Gaultovi, můžu sdělit jen jemu,” řekla jsem.

Pečlivě mě zkoumal, v očích mu hrála nerozhodnost. „Nejste čistě náhodou novinářka?”

„Ne, čistě náhodou nejsem. Jsem hlavní soudní lékařkou státu Virginie.” Podala jsem mu navštívenku.

Opřel se o dveřní rám, jako by se mu udělalo nevolno. „Dobrý Bože, smiluj se nad námi,” zamumlal. „Proč nám nedáte pokoj?”

Nedovedla jsem si představit osobní trest, který ho stihl za to, co zplodil, protože někde v koutku srdce stále svého syna miloval.

„Prosím vás o rozhovor, pane Gaulte,” řekla jsem.

Tiskl palce a ukazováčky rukou do koutků očí, aby zaplašil pláč. Na opáleném čele se prohloubily vrásky a sluneční paprsky, které náhle pronikly mraky, odhalily naježené strniště.

„Nepřivádí mě sem zvědavost,” pokračovala jsem. „Nepřijela jsem shánět materiál pro exkluzívní článek. Prosím.”

„Od samotného narození s ním nebylo něco v pořádku,” řekl Peyton Gault a osušil si oči.

„Vím, že je to pro vás strašné. Prožíváte nezměrné hrůzy. Chápu vás.”

„To nemůže pochopit nikdo.”

„Pokusila bych se o to, když dovolíte.”

„Probírat se tím nepřispěje k ničemu dobrému.”

„K něčemu přece,” řekla jsem. „Jsem tady, abych udělala to nejsprávnější.”

Nejistě na mne pohlédl. „Kdo vás posílá?”

„Nikdo. Přicházím z vlastní vůle.”

„Jak jste nás našla?”

„Zeptala jsem se na cestu,” odpověděla jsem a vysvětlila mu kde.

„V tom sáčku vám asi není moc teplo.”

„Ujde to.”

„Dobrá, pojďme na molo,” vyzval mě.

Jeho přístav se zařízl do bažin, které se rozkládaly široko daleko, na obzoru se rýsovaly Barrier Islands s ma

jákem. Opřeli jsme se o zábradlí, pozorovali jsme, jak se v tmavém bahně pohybují krabi. Tu a tam se zaleskla ústřice.

„Za občanské války tady pracovalo na dvě stě padesát otroků,” řekl, jako bychom si vyšli přátelsky poklábosit. „Než odjedete, zastavte se v kapli Smíření. Je to jen hliněná stavba uprostřed hřbitůvku obehnaného rezatým plotem.”

Naslouchala jsem.

„Hroby jsou pochopitelně od nepaměti vykradeny. Kapli postavili někdy kolem roku 1740.”

Mlčela jsem.

Povzdechl si, zadíval se na oceán.

„Chtěla bych vám ukázat pár fotografií,” řekla jsem tiše.

„Vypadá to, že ta povodeň byl trest za něco, co jsem provedl,” pronesl opět rozcitlívěle. „Narodil jsem se na plantážích v Albany.” Pohlédl na mne. „Rodinné sídlo skoro dvě století odolalo válkám i povětrnosti. Pak se strhla ta bouře a hladina Flint River stoupla o sedm metrů.

Státní a vojenská policie postavily všude hráze. Voda zatopila dům naší rodiny až po střechu, o zničených stromech nemluvě. Ne že bychom byli závislí na nejbližší úrodě, abychom měli co do úst. Ale nějaký čas jsme žili jako bezdomovci uprostřed asi tří set lidí.”

„Váš syn záplavy nezpůsobil,” řekla jsem laskavě. „Ani on nedokáže způsobit přírodní katastrofu.”

„Přestěhovali bychom se tak jako tak. Neustále tam jezdily davy lidí, všichni chtěli vidět, kde vyrůstal. Rachael to nervově ničilo.”

„Rachael je vaše žena?”

Přikývl.

„A co vaše dcera?”

„To je další smutný příběh. Když bylo Jayne jedenáct, museli jsme ji poslat na západ.”

„Jakže se jmenovala?”

„Rachael. Tedy Rachael, druhým jménem Jayne psáno s y. Možná to nevíte, Temple a Jayne jsou dvojčata.” „To jsem netušila,” řekla jsem.

„On na ni odjakživa žárlil. Choval se hrozně, často ji doháněl k šílenství. Bývali to malí zlatovlasí andílkové, radost pohledět, jenže se to kazilo až ke dni, kdy ji Temple chtěl rozmáčknout jako štěnici. Byl krutý.” Zmlkl.

Kolem prolétl ukřičený racek, armáda krabů dorážela na trsy travin.

Payton Gault si prohrábl vlasy a opřel o zábradlí nohu. „Pochopil jsem, že se děje něco krajně neblahého, když jim bylo pět let a Jayne dostala štěňátko. Takového roztomilého voříška.” Odmlčel se. „A najednou štěňátko zmizelo,” hlas se mu zadrhl. „V noci se Jayne probudila a našla ho v posteli mrtvé. Temple ho zřejmě uškrtil.”

„Zmínil jste se, že Jayne pak žila na západním pobřeží,” připomněla jsem mu.

„Rachael a já jsme nevěděli, jak to jinak vyřešit. Bylo jen otázkou času, kdy ji zabije, což se mu později málem podařilo, aspoň si myslím. Měl jsem bratra v Seattlu. Jmenoval se Luther.”

„Ano, byl generálem,” přitakala jsem.

Dál se díval před sebe. „Vy a vůbec veřejnost toho o nás víte opravdu hodně. Temple se o to dokonale postaral. Nejspíš si o tom brzy přečtu knížku nebo uvidím film.” Bouchl pěstí do zábradlí.

„Jayne tedy dál žila u vašeho bratra a jeho manželky?”

„Ano, a Temple zůstal s námi v Albany. Věřte mi, že kdybych ho mohl poslat někam na druhý konec světa a mít doma ji, tak to udělám. Bylo to roztomilé, citlivé dítě. Hodná holčička, jako z pohádky.” Slzy mu stékaly po tvářích. „Hrála dobře na piano a na saxofon, Luther si ji zamiloval jako vlastní. Sám měl syny.

S ohledem na problémy, které nás svazovaly, se všechno nad očekávání dařilo. Jezdívali jsme s Rachael do Seattlu několikrát ročně. Pro mě to bylo těžké a jí to málem zlomilo srdce. Pak jsme se dopustili strašného omylu.”

Zmlkl, a než mohl znovu promluvit, několikrát si odkašlal. „Jayne naléhala, že by chtěla přijet na léto domů. Blížily se jí pětadvacáté narozeniny a přála si je oslavit se všemi. A tak Jayne, Luther a jeho žena Sara přiletěli ze Seattlu do Albany. Zdálo se, že Templea to v nejmenším nevyvedlo z konceptu, vzpomínám si…”

Odkašlal si. „Myslel jsem si, že se všechno spraví. Že konečně překonal svoji posedlost. Oslava narozenin probíhala velkolepě, Jayne si chtěla vyjít na procházku s naším starým ohařem Tesákem. Přála si, abychom se společně vyfotografovali, tak jsme pořídili několik snímků pod pekanovými stromy. Pak jsme se všichni kromě ní a Templea vrátili do domu. Temple přišel před večeří, zeptal jsem se ho: ,Kde je tvoje sestra?’

‚Říkala, že sí vyjede na koni,’ odpověděl.

Čekali jsme a čekali, ale Jayne se nevracela. Tak jsme se s Lutherem vydali ji hledat. Ve stáji jsme našli osedlaného koně, přecházel sem tam, a ona ležela na zemi v tratolišti krve.”

Otíral si tváře hřbetem rukou, neumím popsat lítost, kterou jsem pocítila k tomuto muži a jeho ubohé dceři Jayne. Strachovala jsem se mu oznámit, že jeho příběh se uzavřel.

„Lékař se domníval, že ji pokopal kůň, ale já jsem se nezbavil podezření.” Snažil se ovládnout. „Myslel jsem, že Luther kluka zabije. Nedostal totiž medaili Za statečnost proto, že mu slušela slavnostní uniforma. Jakmile se zdravotní stav Jayne zlepšil natolik, že mohla opustit nemocnici, Luther ji odvezl k sobě domů. Ale odnesla si trvalé následky.”

„Pane Gaulte, máte nějaké zprávy o tom, kde vaše dcera pobývala v poslední době?”

„Když Luther zemřel, před čtyřmi pěti lety se posta

vila na vlastní nohy. Obvykle se nám ozvala přáním k na

rozeninám, k Vánocům, při různých příležitostech.”

„Ozvala se vám o letošních Vánocích?” zeptala jsem se. „Netelefonovala přímo na Boží hod vánoční, ale o tý

den dva dřív.” Usilovně přemýšlel, ve tváři nepřítomný

výraz.

„Kde byla?”

„Volala z New Yorku.”

„Víte, co tam dělala, pane Gaulte?”

„Nikdy jsem nevěděl, co dělá. Podle mě se jen tak potulovala a po pravdě řečeno telefonovala, hlavně když potřebovala peníze.” Upřeně hleděl na sněhobílou rajku, která stála na vyvráceném pařezu.

„Když telefonovala z New Yorku, žádala vás o peníze?” ptala jsem se dál.

„Nebude vám vadit, když si zakouřím?”

„Ovšemže ne.”

Vylovil z náprsní kapsičky u košile balíček meritek a pokoušel se zapálit si ve větru cigaretu. Otáčel se hned tak, hned onak, nakonec jsem přiložila pootevřené dlaně na jeho ruce a přidržela je. Celý se třásl.

„Povězte mi o těch penězích,” řekla jsem. „O kolik vás požádala a jak jste jí je poslali?”

„Tohle u nás zařizuje Rachael,” odvětil po chvíli.

„Poukázala je vaše paní telegraficky? Poslala šek?”

„Nevíte, jak na tom byla moje dcera. S inkasováním šeku by měla problémy. Rachael jí posílá peníze telegraficky pravidelně. Jayne totiž neustále bere léky, aby ji nepostihl epileptický záchvat. To je následek poranění hlavy.”

„Kam jí posílala peníze v poslední době?” zeptala jsem se.

„Na úřad Western Union. Rachael ví, na který.” „Co váš syn? Udržujete s ním styky?”

Tvář mu zkameněla. „Ani v nejmenší míře.” „Nepokoušel se přijet domů?”

„Nikdy.”

„Sem taky ne? Ví, že teď žijete tady?”

„Nehodlám se s Templem stýkat jinak než pomocí dvouhlavňové brokovnice.” Na tvářích se mu ostře rýsovaly čelistní svaly. „A za mák mi nezáleží na tom, že je můj syn.”

„Víte, že k telefonování využívá vaší karty AT&T?” Peyton Gault se narovnal a oklepal popel, který se rozplynul ve větru. „Vyloučeno.”

„Účty za telefon platí vaše žena?”

„Ano, tyhle věci má na starosti ona.”

„A tak.”

Odhodil nedopalek cigarety do bahna a hned k ní zamířil krab.

„Jayne je mrtvá, viďte?” řekl. „Jste koronerka, a proto jste sem přijela.”

„Ano, pane Gaulte. Upřímnou soustrast.”

„Když jste se představila, hned jsem to tušil. Moje holčička je ta žena, kterou Temple zavraždil v Central Parku.”

„Ano, proto jsem tady,” přiznala jsem. „Ale potřebuju vaši pomoc, abych dokázala, že je to vaše dcera.”

Podíval se mi do očí a já jsem pocítila nesmírnou úlevu. Hrdě se napřímil. „Nepřeju si, aby ležela v nějakém Bohem zapomenutém hrobě s ubožáky, madam. Chci, aby byla tady s Rachael a se mnou. Konečně s námi může být, protože on už jí víc nemůže ublížit.”

Vykročili jsme po molu.

„Aspoň v tom vám mohu pomoci,” řekla jsem, zatímco vítr pročesával trávu a čechral nám vlasy. „Potřebuju jen pár kapek vaší krve.”

Než župozornil,l snleu v s t vstoupili Ipei l jeho edhoo domu,

, P Peyton t on s e Gn eaduol t

kázala zcela vyrovnat se skutečností. Vysvětlil mi co nejdelikátněji, že Rachael Gaultová nikdy nevzala na vědomí pravý stav věcí, a to katastrofální úděl svých potomků.

„To neznamená, že blouzní,” vysvětloval tichým hlasem, když jsme stoupali do schodů ke krytému vchodu. „Prostě jen odmítá přijmout to, co je, jestli víte, jak to myslím.”

„Možná byste se chtěl podívat na některé fotografie,” řekla jsem.

„Jayne?” Opět vypadal strhaně.

„Ano, a taky šlápot.”

„Šlápot?” Prohrábl si vlasy prsty se svrasklou kůží. „Nevzpomínáte si, jestli měla vysoké vojenské boty do džungle?” zeptala jsem se.

„Ne.” Pomalu zavrtěl hlavou. „Ale Luther měl takových věcí spoustu.”

„Víte, jakou měl velikost bot?”

„Měl nohu menší než já. Myslím, že nosil sedmapůlky nebo osmičky.”

„Nevěnoval nějaké vysoké boty Templeovi?”

„Ani za nic,” odpověděl bryskně. „Luther by leda Templeovi. okovanou botou nakopal prdel.”

„Vojenské boty možná patřily Jayne.”

„Možná. Jí a Lutherovi pravděpodobně padla stejná velikost. Jayne byla vysoká. Vlastně stejně vysoká jako Temple. I to mohlo zčásti přispět k problémům.”

Peyton Gault by stál venku ve větru a mluvil celý den.

Nechtěl, abych otevřela svůj kufřík, protože věděl, co obsahuje.

„Nemusíte to podstupovat. Nemusíte se dívat na nic,” řekla jsem. „Stačí porovnat DNA.”

„Pokud to z vašeho hlediska nehraje roli, požádám radši Rachael.” Když sáhl na kliku dveří, v očích se mu zablýsklo.

Impozantní vstupní prostor domu Gaultových zářil bělobou, zdi jako by zasadil do světlešedého rámu. Z vysokého stropu visel starodávný kovový lustr, vznosné točité schodiště ústilo v prvním patře. Obývacímu pokoji dominovaly anglické starožitnosti, orientální koberečky a pozoruhodné olejomalby, portréty předků. Rachael Gaultová seděla na strohé pohovce, na klíně vyšívání. Klenutým dveřním otvorem jsem zahlédla, že vyšívané dečky zdobí židle v jídelně.

„Rachael?” Peyton Gault před ní stanul jako ostýchavý mládenec s kloboukem v ruce. „Máme návštěvu.”

Ještě několikrát protáhla jehlu tkaninou. „To je ale milé.” Usmála se a odložila práci.

Rachael Gaultová bývala krasavicí bledé pleti, světlemodrých očí a blond vlasů. Fascinovalo mě, kolik si Jayne a Temple odnesli z podoby své matky a strýce, nespekulovala jsem, připsala jsem to Mendelovým zákonům dědičnosti, principu štěpných poměrů a z nich vyplývající genetické šanci.

Gault mi pokynul ke křeslu s vysokým opěradlem a usedl na pohovku.

„Jaké je dneska venku počasí?” otázala se Rachael Gaultová, její ochablý úsměv se podobal synovu, zaujala mě jižansky protáhlá intonace. „Nevím, jestli mám ještě nějakou zlatorůžovou přízi.” Zpříma se na mne zadívala. „Promiňte, nevím, jak se jmenujete. Peytone, nebuď přece nevychovaný. Představ mě své nové přítelkyni.”

„Rachael,” zkusil to Gault znovu. Ruce složil na kolena, svěsil hlavu. „To je lékařka z Virginie.”

„Opravdu?” Její pěstěné ruce klesly na vyšívací plátno v klíně.

„Plní taky úlohu koronerky.” Pohlédl na manželku. „Drahá, Jayne je mrtvá.”

Hbité prsty paní Gaultové se znovu pustily do vyšívání. „Představte si, měli jsme před domem skoro sto let starou magnolii, a na jaře nám ji spálil blesk. Neuvěřitelné, viďte?” Jehla jí kmitala v ruce. „Bývají tu hrozné bouřky. Jak je tomu u vás? Kde vlastně žijete?”

„Bydlím v Richmondu,” odpověděla jsem.

„Ach, ovšem ľ’ Pohyb jehly se ještě zrychlil. „Pochopte, měli jsme velké štěstí, že tu za války všechno nelehlo popelem. Váš pradědeček se v boji určitě vyznamenal, že?”

„Jsem původem Italka a narodila jsem se v Miami,” upřesnila jsem.

„O, tam bývají hrozná vedra.”

Gault bezmocně seděl na pohovce. Hleděl do prázdna. „Viděla jsem Jayne v New Yorku, paní Gaultová,” řekla jsem.

„No ne!” Zdálo se, že jsem ji opravdu potěšila. „Povězte mi o ní všechno.” Ruce jí poletovaly jako kolibříci.

„Když jsem ji viděla, byla hrozně hubená a vyholila si vlasy.”

„S vlasy nebyla nikdy spokojená. Když je nosila nakrátko, vypadala jako Temple. Jsou dvojčata a lidé si je pletli, často ji považovali za kluka. Proto později měla vždycky dlouhé vlasy, překvapuje mě, když říkáte, že si je vyholila.”

„Mluvila jste v poslední době se svým synem?” otázala jsem se.

„Nevolá tak často, jak by se slušelo, rošťák. Ale ví, že může.”

„Pár týdnů před Vánoci telefonovala Jayne,” řekla jsem.

Mlčela a vyšívala.

„Nezmínila se, že se setkala s bratrem?”

Nevydala hlásku.

„Napadlo mě to, protože byl tou dobou taky v New Yorku.”

„Kladla jsem mu na srdce, že by měl sestru navštívit a popřát jí veselé Vánoce,” řekla paní Gaultová a manžel sebou trhl.

„Poslala jste jí peníze?” pokračovala jsem.

Vzhlédla ke mně. „Teď ovšem zabíháte poněkud víc do soukromí.”

„Ano, milostivá paní. Občas musím nahlédnout do soukromí.” Navlékla do jehly světlemodrou přízi. „Lékaři vstupují do soukromí lidí.” Zkusila jsem to z jiné stránky. „Patří to k naší práci.”

Zasmála se. „Lékaři jsou všeteční. Asi proto k nim nerada chodím. Myslí si, že všechno vyléčí magneziovým mlékem. To už můžu rovnou pít bílou barvu. Peytone? Přinesl bys mi vodu s trochou ledu? A nabídni něco našemu hostovi.”

„Děkuju, není třeba,” řekla jsem tiše, když váhavě vstal a vyšel z pokoje.

„To od vás bylo velmi rozumné, že jste poslala dceři peníze,” řekla jsem. „Povězte mi, jak se to dá v tak velkém a rušném velkoměstě spolehlivě zařídit.”

„Jako vždycky jsem využila služby Western Union a poukázala je telegraficky.”

„Kam přesně jste je poslala?”

„Do New Yorku, za Jayne.”

„Kam v New Yorku, paní Gaultová? A poslala jste je tam víckrát, nebo jen jednou?”

„Do jedné lékárny. Jayne musí brát pravidelně medicínu a kupuje ji tam.”

„Ano, vím o tom, proti epileptickým záchvatům. Difenylhydantoin.”

„Podle Jayne to není moc pěkná část města.” Vyšila pár stehů. „Jmenuje se to Houston. Ale vyslovuje se to jinak než to město v Texasu.”

„Houston, a dál?” naléhala jsem.

„Jak dál, nevím, co ode mě chcete.” Znervózněla. „Potřebuju vědět adresu.”

„Proboha proč’?”

„Protože tam možná šla vaše dcera těsně předtím, než zemřela.”

Vyšívala rychleji, rty se jí zúžily.

„Prosím vás, pomozte mi, paní Gaultová!”

„Hodně jezdí autobusem. Povídala, že když sedí v autobusu, Amerika kolem ní plyne jako ve filmu.”

„Určitě nechcete, aby zemřel někdo další.”

Tiskla k sobě oční víčka.

„Prosím!”

„Uléhám k spánku.”

„Cože?” vyhrkla jsem užasle.

„Rachael!” Gault se vrátil do pokoje. „Není žádný led. Nevím, co se stalo.”

„Uléhám k spánku,” zopakovala.

Tázavě jsem se zadívala na manžela.

„Uléhám k spánku, Bože můj, duši mou čistou opatruj,” pronesl a pozoroval ji. „Když byly děti malé, patřilo to každý večer k modlitbě. Tak jsi to myslela, drahá?”

„To byla zkušební otázka Western Union,” řekla.

„Protože Jayne neměla čím prokázat totožnost, ovšem.” Pochopila jsem. „Musela zodpovědět zkušební otázku, aby si mohla vybrat peníze a vyzvednout lék na předpis.”

„Ano. Tak jsme to praktikovali. Celá léta.”

„S Templem taky?”

„Ano, taky.”

Gault si třel tvář. „Rachael, jemu jsi přece neposílala peníze. Nevykládej mi, že…”

„Byly to moje peníze. Mám vlastní peníze od rodičů stejně jako ty.” Pustila se opět do vyšívání, natáčela plátno hned tak, hned onak.

„Paní Gaultová, věděl Temple, že Jayne od vás dostává peníze?”

„Pochopitelně. Je to její bratr. Prý jí je taky někdy vyzvedl, protože na tom nebyla zdravotně dobře. Potom, co ji shodil ten kůň. Nemyslelo jí to tak jasně jako Templeovi. Jemu jsem taky trochu přilepšovala.”

„Jak často jste poukazovala peníze?” vyptávala jsem se dál.

Uvázala přízi na uzel a těkala kolem očima, jako by něco ztratila.

„Paní Gaultová, neopustím váš dům, dokud mi neodpovíte, ledaže mě vyhodíte.”

„Po Lutherově smrti nebylo nikoho, kdo by se o Jayne postaral, sem se nechtěla vrátit,” řekla. „Jayne taky nechtěla žít pod zámkem v těch domovech. Takže mi vždycky oznámila, kde se bude zdržovat, a já jsem jí podle možností pomohla.”

„S tím ses mi nesvěřila.” Manžela její slova očividně zdrtila.

„Jak dlouho pobývala v New Yorku?” zeptala jsem se.

„Od prvního prosince. Posílala jsem jí peníze pravidelně po troškách. Jednou padesát, jindy sto dolarů. Něco jsem jí poslala tuhle sobotu, jako obvykle. Proto vím, že je v pořádku. Zodpověděla zkušební otázku. Takže si pro peníze přišla.”

Jak dlouho si Temple Gault přivlastňoval peníze určené jeho ubohé sestře? Bytostně jsem jím opovrhovala, až mě to samotnou děsilo.

„Ve Filadelfii se jí nelíbilo,” pokračovala paní Gaultová, mluvila rychleji. „Tam se zdržovala předtím, než se vydala do New Yorku. Do města bratrské lásky. Někdo jí tam ukradl nástroj. Přímo z ruky.”

„Plechovou píšťalu?” upřesnila jsem.

„Saxofon. Můj otec hrával na housle.”

Peyton Gault na ni civěl tak jako já.

„Ukradli jí zkrátka její saxofon. Bože můj, nevím, kde se všude potloukala. Drahý? Vzpomínáš si, jak sem přijela na svoje narozeniny a vyšla si pod pekanové stromy se psem?” Její ruce znehybněly.

„To bylo v Albany. Teď žijeme jinde.”

Zavřela oči. „Ó, bylo jí pětadvacet, a žádný muž ji nepolíbil.” Rozesmála se. „Vzpomínám, jak nádherně hrála na piano, když zpívala ,Happy Birthday`, přehlušila by orchestr. Pak ji Temple odvedl do stáje. Šla by s ním kamkoli. Nechápu proč. Temple ovšem umí okouzlit.”

Od řas se jí odpoutala slza.

„Vyjela si na tom zpropadeném koni Prissovi a nikdy se nevrátila.” Následovaly další slzy. „Ach, Peytone, od té doby jsem svoji holčičku neviděla.”

Roztřeseným hlasem řekl: „Temple ji zabil, Rachael. Takhle to nejde dál.”

Vrátila jsem se do Hilton Head a navečer jsem odletěla do Charlotte. Odtud jsem pokračovala do Richmondu a na letišti nasedla do svého auta. Nejela jsem však domů. Uvědomovala jsem si nebezpečí z prodlení a to. ve mně živilo plamen. Nedařilo se mi dovolat se Wesleymu a Lucy se mi taky neozývala.

Bylo téměř devět hodin večer, když jsem po úzké silnici lemované stromořadím projížděla kolem dělostřelecké střelnice a přilehlých baráků tonoucích v černočerné tmě. Utahaná a ukodrcaná jsem dávala pozor na směrové tabule a případného srnce přebíhajícího vozovku, ve zpětném zrcátku jsem navíc spatřila blikající modré světlo. Snažila jsem se zjistit, kdo jede za mnou. Ne

dařilo se mi to, ale věděla jsem, že to není hlídkový vůz, protože ten kromě signálních reflektorů před maskou chladiče mívá ještě světelnou rampu na střeše.

Pokračovala jsem v jízdě. Přemýšlela jsem o případech, které skončily na mém pitevním stole, kdy osamělá žena zastavila na znamení někoho, koho považovala za policistu. Mnohokrát jsem varovala Lucy, aby nikdy, za žádnou cenu nezastavovala neoznačeným vozům, zvlášť ne v noci. Auto mě evidentně sledovalo, ale ujížděla jsem až ke střeženému vjezdu do akademie.

Neoznačený vůz zastavil těsně za mnou a v mžiku stál u mých dveří uniformovaný příslušník vojenské policie s namířenou pistolí. Srdce se mi málem zastavilo.

„Vystupte a ruce vzhůru!” přikázal.

Seděla jsem a ani se nepohnula.

Ustoupil a zaznamenala jsem, že na něho strážný něco křikl. Nato se vynořil ze své budky a vojenský policista mi zaťukal na sklo. Stáhla jsem okno, on svěsil pistoli, ale nespouštěl ze mne oči. Nevypadal starší devatenácti let.

„Musíte vystoupit, madam.” Mluvila z něho zlost, protože se ocitl v trapné situaci.

„Jistě, pokud zastrčíte zbraň do pouzdra a uhnete mi,” kontrovala jsem a strážný akademie se stáhl. „V odkládací přihrádce mezi předními sedadly mám pistoli. To jen aby vás to nezaskočilo.”

„Jste vládní zmocněnec?” zeptal se a prohlížel si můj mercedes.

Pod nosem měl knírek, který se spíš podobal zbytkům lepidla po odtržení náplasti. Vařila se ve mně krev. Uvědomila jsem si, že se musí vojácky předvést, protože zpovzdálí přihlížel strážný akademie. Vystoupila jsem z auta, modré světlo nám rytmicky olizovalo tváře.

„Vypadám jako vládní zmocněnec?” Spalovala jsem ho očima.

„Ano.”

„Ale nejsem.”

„Jste od FBI?”

„Ne.”

Byl čím dál nejistější. „Tak co jste zač, madam?” „Soudní patoložka.”

„Kdo je vaším nadřízeným?”

„Nemám nadřízeného.”

„Každý musí mít někoho nad sebou, madam.”

„Mým jediným nadřízeným je guvernér státu Virginie.”

„Předložte mi řidičský průkaz,” požádal.

„Až mi sdělíte, čeho jsem se dopustila.”

„Jela jste sedmdesátkou v úseku, kde je povolena padesátka. A pokoušela jste se uniknout.”

„Jedou snad lidé, kteří chtějí uniknout vojenské policii, rovnou ke strážní budce u areálu FBI?”

„Chci vidět řidičský průkaz.”

„Dovolte, proč myslíte, že jsem nezastavila za tmy na téhle zapadlé silnici?”

„To opravdu nevím, madam.”

„Policisté v neoznačených autech málokdy stopují řidiče, ale psychopati tak činí poměrně často.”

Světlemodrá pulsovala na jeho dojemně mladé tváři. Pravděpodobně nevěděl, kdo jsou to psychopati.

„Kdyby nás ještě někdy svedla podobná nešťastná náhoda, znovu vašemu neoznačenému chevroletu nezastavím, rozumíte?” řekla jsem.

Od akademie se přihnalo auto a zastavilo v protisměru u strážní budky.

„Málem jste způsobil neštěstí,” vychrlila jsem v ráži na mladého policistu, dveře druhého auta se přibouchly. „Tasil jste svoji devítimilimetrovou stříkačku a mířil s ní na mě. Copak vám u námořní pěchoty nevysvětlili, co je to zbytečné násilí?”

„Kay?” V pulsující tmě se objevil Benton Wesley.

Uvědomila jsem si, že strážný mu patrně zavolal, ale nechápala jsem, proč je tu Wesley v tuto hodinu. Z domova nepřijel. Bydlí skoro až ve Fredericksburgu.

„Dobrý večer,” odměřeně pozdravil mladého vojenského policistu.

Odebrali se stranou, neslyšela jsem, o čem spolu mluví. Ale vojenský policista krátce nato přešel ke svému malému fádnímu autu. Modré blikání ustalo a odjel.

„Děkuju,” prohodil Wesley ke strážnému. „Pojeď za mnou,” vyzval mě.

Nezavedl mě na parkoviště:které obvykle využívám, ale na vyhrazená místa za Jeffersonovou budovou. Nestálo tam jiné auto, jen Marinův robustní kombík. Vystoupila jsem.

„Co se děje?” otázala jsem se, od úst se mi v mrazíku kouřilo.

„Marino je tady.” Wesley měl na sobě tmavý svetr a tmavé dlouhé kalhoty, vycítila jsem, že se něco stalo. „Kde je Lucy?” vyhrkla jsem.

Neodpověděl, vložil bezpečnostní kartu do škvíry zámku a otevřel zadní vchod.

„Musíme si promluvit,” řekl.

„Ne.” Věděla jsem, co to znamená. „Ničí mě tyhle starosti.”

„Nejsem tvůj nepřítel, Kay.”

„Někdy to tak vypadá.”

Šli jsme rychle, nezdržovali jsme se ani čekáním na výtah.

„Promiň,” řekl. „Miluju tě a nevím, co si počít.”

„Já vím.” Zamávalo to mnou. „I já tě miluju a nevím, co si počít. Kéž by mi někdo poradil. Ale tohle nechci, Bentone. Chci, aby to bylo jako dřív, takhle to už dál nejde.”

Chvíli mlčel.

„Lucy vyhmátla vetřelce v CAIN,” řekl konečně. „Zburcovali jsme zásahovou jednotku.”

„Takže je tady,” vydechla jsem úlevou.

„Je v New Yorku. Letíme za ní.” Podíval se na hodinky. „Ničemu nerozumím,” řekla jsem, zatímco jsme sbíhali po schodech.

Svižně jsme kráčeli dlouhou chodbou, za dveřmi kanceláří tu trávili čas vyjednávači, pokud ovšem někde nepřemlouvali teroristy, aby propustili rukojmí a opustili budovy či unesená letadla.

„Nechápu, proč je v New Yorku,” naléhala jsem celá vynervovaná. „Co tam pohledává?”

Vstoupili jsme do Bentonovy kanceláře, kde se právě Marino probíral pohotovostním příručním zavazadlem. Taška s rozepnutým zipem ležela na koberci, vedle ní holicí strojek a tři nabité zásobníky pro jeho Sig Sauer. Něco hledal a vzhlédl ke mně.

„Věřil bys tomu? Zapomněl jsem žiletky,” adresoval Wesley mu.

„V New Yorku je mají taky,” řekl Wesley bez náznaku úsměvu.

„Byla jsem v Jižní Karolíně,” oznámila jsem. „Mluvila jsem s Gaultovými.”

Marino se přestal vrtat v tašce a vykulil na mne oči. Wesley nehybně seděl za psacím stolem.

„Doufám, že nevědí, kde jejich syn momentálně pobývá,” podotkl nepříliš potěšeně.

„Nezdá se, že by to tušili.” Zvědavě jsem se na něho zadívala.

„A možná na tom nezáleží.” Promnul si oči. „Jen bych nerad, aby ho někdo varoval.”

„Tak ho Lucy přece jen zdržela v CAIN dost dlouho na to, aby ho vystopovala,” hádala jsem.

Marino vstal a posadil se na židli. „Ten grázl má bejvák hned u Central Parku.”

„Kde?” otázala jsem se.

„V Dakotě.”

Pomyslela jsem na Štědrý večer, kdy jsme byli u kašny v Cherry Hifi. Gault nás mohl pozorovat. Mohl viděl z okna pokoje naše světla.

„Na to, aby bydlel v Dakotě, nemá dost peněz.”

„Nezapomeň na jeho falešnou totožnost,” podotkl

Marino. „Vydává se přece za Itala jménem Benelli.” „Obývá jeho byt?”

„Ano,” přisvědčil Wesley. „Benelli je očividně budoucím šťastným dědicem rozsáhlého rodinného majetku. Správa domu se domnívá, že současný obyvatel — Gault — je jeho italský příbuzný. Tam se pochopitelně moc nevyptávají, co je kdo zač, a on umí napodobit cizí akcent. K dokonalé pohodě přispívá to, že nájemné neplatí Benelli, ale jeho otec ve Veroně.”

„Proč nevtrhnete do Dakoty a Gaulta nezatknete?” osopila jsem se na oba. „Proč tam nevyšlete zásahovou jednotku?”

„Šlo by to, ale je to moc riskantní,” krotil mě Wesley. „Nevedeme válku, Kay. Nechceme oběti na životech a musíme se řídit zákonem. V Dakotě žijí lidé a ty nesmíme ohrozit. Nevíme, kde je Benelli. Může být v bytě.”

„Jo, v plastovým pytli a lodním kufru,” dopinil s úšklebkem Marino.

„Víme, kde Gault pobývá, a máme dům pod dohledem. Ale Manhattan není to pravé místo, které bych si vybral k dopadení toho mizery. Je tam zatraceně moc lidí. Kdyby došlo k přestřelce, bez ohledu na to, jaký je kdo mistr, ji může někdo koupit. Někdo úpině nevinný. Žena, muž, dítě, někdo, kdo vyrazil na procházku v nevhodnou dobu.”

„Chápu a souhlasím,” řekla jsem. „Zdržuje se teď Gault v bytě? A kde je Carrie?”

„Nikdo je spolu neviděl a nic nenasvědčuje tomu, že Carrie cestuje s ním,” odpověděl mi Wesley.

„Rozhodně neplatil za její letenku mojí kreditní kartou,” řekla jsem.

„Bezpečně víme, že Gault pobýval v bytě dneska večer v osm hodin,” informoval mě Wesley. „Tehdy se přihlásil do systému a Lucy ho načapala.”

„Hm, Lucy ho načapala.” Dívala jsem se podezíravě na oba muže. „Načapala ho tady odtud, a teď je pryč? Zařadili jste ji do zásahové jednotky?”

Představila jsem si Lucy v černé pracovní uniformě a vysokých botách, jak nastupuje do letadla na vojenské základně Andrews. A ještě bizarněji mezi špičkovými piloty vrtulníků, odstřelovači a odborníky na výbušniny. Můj děs se stupňoval.

Wesley mi pohlédl do očí. „Lucy je v New Yorku už několik dní. Pracuje na počítači dopravní policie. Tam se jí ho podařilo vyhmátnout.”

„Proč nepracovala tady, kde si může na CAIN přímo sáhnout? Pochop, Bentone, nechci, aby byla Lucy v New Yorku. Nechci ani, aby pobývala ve stejném státě jako Temple Gault.”

„Dopravní policie v New Yorku disponuje mimořádně vyvinutým systémem,” řekl.

„Mají zkrátka to, co nám tu chybí,” vložil se do debaty Marino.

„Například?”

„Například elektronické plány celého podzemí.” Marino se ke mně naklonil, předloktím se opřel o kolena. Chápal, jak mi asi je. Vyčetla jsem mu to z očí. „Myslíme si, že díky tomu se Gault v podzemí dokonale vyzná.”

„Podle nás Carrie Grethenová umožnila Gaultovi, aby se přes CAIN propracoval do počítače dopravní policie. Stáhl si plány podzemní dráhy, takže se pohybuje pod

městem tunely s jistotou, může si tam opatřovat drogy a páchat zločiny. Získal podrobné plány sítě tunelů, stanic, můstků, lávek a záchranných průlezů.”

„Jakých záchranných průlezů?” zeptala jsem se.

„Podzemní dráha má nouzové východy, které vedou z tunelů na povrch pro případ, že by vlak z nějakého důvodu zůstal stát mezi stanicemi. Pokud by hrozilo nebezpečí, cestující se jimi mohou dostat z podzemí. Central Park jich má spoustu.”

Wesley vstal a přešel ke svému kufříku. Otevřel ho a vyňal tlustou roli bílého papíru. Stáhl gumový pásek a rozvinul plány newyorské podzemní dráhy, zachycující všechny trasy a stavby, nástupiště, návěstidla i rozmístění odpadkových košů. Rozložené plány o rozměru dva krát dva metry pokryly podlahu skoro celé kanceláře. Fascinovaně jsem si je prohlížela.

„Poslala nám je commander Pennová?” napadlo mě.

„Ano,” odpověděl Wesley. „A to, co mají v počítači, je ještě přesnější. Například,” dřepl si, ukazoval a druhou rukou si přidržoval kravatu, aby nepřekážela pohledu, „v březnu roku 1979 byly přemístěny turnikety ve stanici Stodesátá ulice u vstupu z Lennox Avenue a ze Stodvanácté ulice. Každá taková změna se dnes ihned uloží do počítače dopravní policie.”

„Promítnou se změny okamžitě do elektronických map?” otázala jsem se.

„Ovšem.” Rozvinul jiný plán, tentokrát stanice Osmdesátá první ulice/Přírodovědné muzeum. „Podle našeho názoru právě tenhle plán posloužil Gaultovi a nejvíc ho na něm zaujalo tohle.” Poklepal prstem na místo, kde byl zakreslen nouzový východ velmi blízko Cherry Hill.

„Pokud tedy Gault uvažoval nad tímto plánem,” pokračoval Wesley, „pravděpodobně si vybral právě tento nouzový východ, umožňoval by mu dostat se do Central Parku a po vraždě odtud zase zmizet. Když opustil s bu

doucí obětí muzeum, mohli se vydat tunely, nikým neviděni dojít pod park a vystoupit na povrch poblíž kašny, kde hodlal vystavit její tělo. Ale z tohoto tři měsíce starého výtisku se nemohl dovědět, že den před vraždou údržbáři uzavřeli poklop tohoto záchranného průlezu kvůli nadcházející opravě únikové cesty. Proto zřejmě Gault a jeho oběť vstoupili do parku poblíž Ramble. Otisky podrážek, které se našly u tamního nouzového východu, jsou totožné s těmi z Cherry Hill.”

„Pak si tedy musíme ujasnit, jak mohl vědět, že východ v Cherry Hill je uzavřen,” uvažoval Marino.

„Třeba se na něj šel předem podívat,” navrhla jsem řešení.

„Zvenčí by to nezjistil, protože dveře se otevírají a zajišťují zevnitř,” řekl Marino.

„Možná tam došel tunelem, a tak zjistil, že dveře jsou uzavřeny,” namítla jsem, protože jsem vytušila, kam tato úvaha směřuje, a vůbec se mi to nelíbilo.

„Možné to je,” konstatoval v zájmu objektivity Wesley. „Ale dopravní strážnici tunely často procházejí. Hlídkují na nástupištích a ve stanicích, a žádný si nepamatuje, že by Gaulta viděl. Podle mého názoru, když si usmyslel, že se někam vydá podzemím, nejdřív prozkoumal trasu pomocí toho, co mu nabídl počítač.”

„Jaká je v tomhle úloha Lucy?” zeptala jsem se.

„Zmanipulovat ho,” odpověděl Marino.

„Nejsem počítačový expert,” řekl Wesley, „ale pochopil jsem, že až se přihlásí do systému, aby prostudoval elektronickou mapu, uvidí takovou, kterou Lucy pozměnila.”

„Pozměnili k jakému účelu?”

„Doufáme, že to vyjde a chytíme ho do pasti jako krysu.”

„Myslela jsem, že to vyřeší zásahová jednotka.” „Připravujeme se na všechny alternativy.”

„Navrhuju ještě jiné řešení, uvažte ho,” řekla jsem.

„Když Gault potřebuje peníze, chodí do lékárny v Houston Street.”

Zírali na mne, jako by mi přeskočilo.

„Tam poukazuje jeho matka telegraficky peníze Templeově sestře Jayne…”

„Tak moment,” přerušil mě Marino.

Ale pokračovala jsem. „Pokoušela jsem se vám dovolat už dřív a oznámit vám to. Vím, že Temple vybírá peníze, které paní Gaultová dál posílá po smrti Jayne. Někdo převzetí potvrzuje. Ta osoba zná zkušební otázku.”

„Zadrž,” vypálil Marino. „Zadrž sakra aspoň na chvíli. Tvrdíš, že ten parchant zavraždil vlastní sestru?”

„Ano,” odpověděla jsem. „Byla jeho dvojče.”

„Ježíšikriste. A mně se nic neřekne.” Zadíval se ob-žalobně na Wesleyho.

„Přihnal ses dvě minuty předtím, než zatkli Kay,” ohradil se Wesley.

„Nikdo mě nezatknul,” řekla jsem. „Její druhé jméno zní Jayne, psáno s y,” dodala jsem a pověděla jim všechno o své návštěvě.

„To zásadně mění situaci,” uzavřel Wesley a spojil se s New Yorkem.

Když se odtrhl od telefonu, bylo téměř jedenáct hodin. Vstal, chopil se kufříku, tašky a vysílačky, která dosud ležela na stole. Marino se taky zvedl ze židle.

„Tady tři, volám sedmnáct,” ohlásil se Wesley do vysílačky.

„Tady sedmnáct.”

„Jedeme za vámi.”

„Rozumím.”

„Poletím s tebou,” oznámila jsem věcně Wesleymu. Pohlédl na mne. Nebyla jsem na původním seznamu cestujících.

„Dobře.” Přikývl. „Jdeme.” 19 Operaci jsme probírali ve vzduchu, zatímco pilot směřoval k Manhattanu. Newyorská služebna FBI nasadí tajné agenty do lé

kárny na rohu Houston Street a Druhé avenue, agenti z Atlanty pohlídají plantáž Live Oaks. To, co jsme domlouvali prostřednictvím hlasem aktivovaných mikrofonů, se ihned začínalo uskutečňovat.

Pokud paní Gaultová dodrží obvyklý řád, poukáže peníze zítra. Jelikož Gault neví, že jsem vyrozuměla rodiče o smrti dcery, předpokládá, že peníze přijdou tak jako jindy.

„Doufejme, že si do lékárny nepřijede pro peníze taxíkem,” ozval se ve sluchátkách Wesleyho hlas, zatímco jsem vyhlížela do naprosté tmy.

„Kdepak,” ujistil ho Marino. „Silně pochybuju. Ví, že ho nehledá snad jen anglická královna.”

„Potřebujeme ho dostat do podzemí.”

„Dole mi to připadá riskantní,” namítla jsem a pomyslela na Davilu. „Není tam světlo. Tunely neustále projíždějí vlaky, nebezpečí hrozí i od třetí, napájecí koleje.”

„Já vím,” přiznal Wesley. „Jenže on je povahou terorista. Nezáleží mu na tom, koho zabije. Nemůžeme si dovolit přestřelku za bílého dne na Manhattanu.”

Jeho obava byla pochopitelná.

„Jak ho přinutíš, aby do lékárny přicestoval tunely?” zeptala jsem se.

„Přitopíme pod kotlem, ale tak, abychom ho nevyplašili.”

„Jak?”

„Zítra se koná každoroční Pochod proti zločinu.”

„To sedí,” řekla jsem ironicky. „Prochází Bowery?”

„Ano. Trasa se může mírně pozměnit, aby to vzali po Houston Street a Druhé avenue.”

„Stačí pouze rozmístit dopravní kužely,” zahalasil Marino.

„Dopravní policie může poslat elektronickou poštou vyrozumění policejní stanici v Bowery, že tehdy a tehdy projde jejich městskou částí pochod. Gault přes počítač zjistí, že dav se bude pohybovat v příslušné oblasti právě v době, kde si tam má vyzvednout peníze. Dozví se, že stanice podzemky na Druhé avenue bude přechodně uzavřena.”

Jaderná elektrárna v Delaware žhnula, připomínala obrovské topné těleso rozněcované prouděním chladného vzduchu.

„Tudíž si uvědomí, že nebude vhodné pohybovat se ulicemi.”

„Právě. U takové parády asistují policajti.”

„Jen aby se nerozhodl, že si pro prachy nepůjde,” zaváhal Marino.

„Přijde si pro ně,” pravil Wesley, jako by to jistojistě věděl.

„Ovšem,” potvrdila jsem. „Je závislý na cracku. Návyk na drogu je silnější než sebevětší strach.”

„Myslíte, že zavraždil sestru pro peníze?” napadlo Marina.

,.Ne,” odpověděl Wesley. „Ale drobné částky, které jí matka posílala, se mu hodily. Nakonec svoji sestru připravil o všechno.”

„O všechno ne,” řekla jsem. ,,Nepoddala se zlu jako on. Byla lepší než on, to jediné jí Gault nemohl vzít.”

„Přijíždíme do New Yorku se zbraněmi,” zahučel do sluchátek Marino.

„Mám pistoli v tašce, zapomněla jsem,” řekla jsem. „Hned ráno to vyřídím na policejním prezidiu.”

„Aby nebylo pozdě,” poznamenal Marino.

Přistáli jsme na heliportu na řece Hudson poblíž mateřské letadlové lodi Intrepid, vyzdobené stále ještě vánočními světelnými girlandami. Očekával nás hlídkový vůz dopravní policie. Vzpomněla jsem si na náš nedávný přílet sem_ a mé první setkání s commander Pennovou. Vybavila se mi krev ve sněhu, která patřila Jayne, tehdy jsem ještě neznala zdrcující pravdu o její existenci.

Ubytovali jsme se opět v Newyorském atletickém klubu.

„Který pokoj má Lucy?” zeptala jsem se Wesleyho, když jsme se zapisovali pod dohledem starého muže, který vypadal, jako by pracoval celý život jen v deprimujících nočních hodinách.

„Nebydlí tady.” Podal mi klíč.

Poodstoupili jsme od recepce.

„Tak mi pověz, kde je,” naléhala jsem.

Marino zívl. „Zašantročili jsme ji do jednoho zapadáčku v Garment District.”

„Uvalili jsme na ni něco jako ochrannou vazbu.” Wesley se pousmál, dveře výtahu se otevřely. „Pečuje o ni commander Pennová.”

Na pokoji jsem si svlékla svršky a rozvěsila je ve sprše. Napařila jsem oblečení stejně jako poslední dvě noci a rozhodla se, že je vyhodím, jen co budu mít možnost převléct se do něčeho jiného. Spala jsem pod několika přikrývkami při otevřeném okně.

Vstala jsem v šest hodin, předběhla jsem natažený budík. Osprchovala jsem se a objednala si na pokoj kávu a pečivo.

V sedm zatelefonoval Wesley a zanedlouho stanu! s Marinem u mých dveří. Sešli jsme do vestibulu a nastoupili do policejního auta. V kufříku jsem měla svůj browning a doufala, že Wesley pro nás získá co nejdřív zvláštní povolení, rozhodně jsem nechtěla porušit záko

ny státu New York o nošení zbraní. Pomyslela jsem na Bernharda Goetze.

„Provedeme to takhle,” instruoval nás Wesley, když jsme se blížili k dolnímu cípu Manhattanu. „Já strávím celé dopoledne na telefonu. Ty se vydej do ulic se strážníky dopravní policie, Pete. Dej zatracený pozor, ať dopravní kužely stojí přesně tam, co mají stát.”

„Jako by se stalo.”

„Kay, ty zůstaneš s commander Pennovou a Lucy. Budou v přímém kontaktu s agenty v Jižní Karolíně a tady v lékárně.” Wesley mrkl na hodinky. „Agenti v Jižní Karolíně dorazí k plantáži za hodinu.”

„Doufejme, že to Gaultovi nepokazí,” zasýčkoval Marino, který s sebou vezl brokovnici.

Wesley na mne tázavě pohlédl.

„Když jsem odjížděla, Gaultovi jevili ochotu ke spolupráci,” řekla jsem. „Nemohli bychom poukázat peníze jménem paní Gaultové a ji z toho vynechat?”

„Jistě,” připustil Wesley. „Ale čím míň pozornosti vzbudíme, tím líp. Paní Gaultová žije u malého města. Kdyby naši agenti telegraficky poukázali peníze, může se to provalit.”

„Vážně myslíš, že by se to Gault dověděl?” zapochybovala jsem.

„Kdyby se zaměstnanec Western Union v Beaufortu zmínil o něčem nestandardním kolegovi v New Yorku, nemáme jistotu, že se to nedonese až ke Gaultovi a nepoplaší ho to. Nesmíme zmařit tuhle jedinečnou šanci, čím míň lidí se do toho zaplete, tím líp.”

„Rozumím.”

„Je ještě jeden důvod, proč by ses měla držet commander Pennové,” pokračoval Wesley. „Kdyby se paní Gaultová začala jakkoli cukat a ohrožovala akci, musíš s ní promluvit a přivést ji k rozumu.”

„Gault se nejspíš dostaví do lékárny tak jako tak,” řekl Marino. „To, že nepřišly peníze, by se stejně dověděl až u pultu, pokud by nás paní matinka vyšplouchla.”

„Nevíme, co podnikne,” upozornil Wesley. „Možná si předem telefonicky ověří, jak vypadá situace.”

„Paní Gaultová musí peníze poukázat,” souhl as i la jsem. „Nesmí se odchýlit od scénáře. I když je to pro ni těžké.”

„Ovšem, je to její syn,” přisvědčil Wesley.

„Jak to proběhne?” zajímala jsem se.

„Zařídili jsme to tak, že průvod vyjde ve dvě hodiny, což je přibližně doba, kdy paní Gaultová v minulosti poukazovala peníze. Zásahová jednotka bude připravena na klíčových místech, někteří její členové půjdou v průvodu. Do akce se zapojí další agenti a tajní policisté. Zaujmou postavení převážně v podzemní dráze a u nouzových východů.”

„A co v lékárně?”

Wesley nabral dech. „Samozřejmě tam bude několik agentů. Ale nechceme Gaulta dopadnout v prodejních prostorách nebo někde poblíž. Mohl by začít bezhlavě střílet. Pokud by něco takového hrozilo, smí být jen jediná oběť na životě.”

„Nemohlo by mě potkat větší štěstí než oddělat ho,” prohlásil Marino. „Pak bych šel klidně do penze.”

„Musíme ho bezpodmínečně dostat do podzemí,” zdůraznil Wesley. „Nevíme, jak je v současné době vyzbrojen. Nevíme, kolik lidí by mohl zneškodnit jako karatista. Existuje spousta neznámých. Ale pevně věřím, že je těžce závislý na kokainu a rychle dekompenzuje. Ztrácí zábrany, ničeho se nebojí. Proto je taky tak nebezpečný.”

„Kam jedeme’?” zeptala jsem se a pozorovala pochmurné budovy, venku poprchávalo. Nebyl to příznivý den pro výroční průvod.

„Pennová zřídila kontrolní stanoviště v Bleecker Street, poblíž houstonské lékárny, ale bezpečně na

distanc,” vysvětloval Wesley. „Její tým ho vybudoval v noci, instaloval tam počítač a všechno potřebné. Lucy už tam je.”

„Předpokládáni, že stanoviště je v některé stanici podzemní dráhy.”

„Ano, madam,” odpověděl policista za volantem. „V méně významné stanici, která je v provozu jen ve všední dny. O víkendu tam vlaky nestavějí, takže by tam měl být klid. Dopravní policie tam má detašované minipracoviště okrsku pro Bowery.”

Zastavil u schodiště vedoucího do stanice. Chodníky a ulice se hemžily lidmi s deštníky nebo novinami nad hlavou.

„Jděte dolů a vlevo od turniketů uvidíte dřevěné dveře. Hned vedle je okénko informací,” nasměroval nás policista.

Chopil se mikrofonu. „Tady jedna-jedenáct.” „Jedná jedenáct mluvte,” ozval se dispečer.

„Deset-pět pro tři.”

Dispečer navázal spojení s týmem číslo tři, poznala jsem hlas commander Pennové. Věděla, že jsme dorazili. Wesley, Marino a já jsme opatrně sestupovali po kluzkých schodech, déšť zesílil. Dlaždicová podlaha ve stanici byla vlhká a špinavá, ale nikde živá duše. Podmaňovala si mě úzkost.

Wesley zaklepal na dřevěné dveře vedle okénka informací. Otevřel je detektiv Maier, s nímž jsem se poprvé setkala v márnici po Davilově smrti, a uvedl nás do prostor, které se proměnily v kontrolní stanoviště operace. Na dlouhém pultu stály monitory uzavřeného televizního okruhu, má neteř seděla u stolu, na němž spočívaly telefony, vysílačka a počítače.

Frances Pennová v černém svetru a kalhotách policejních sil, jimž velela, mi šla v ústrety a srdečně mi stiskla ruku.

„Jsem moc ráda, že jste přijela, Kay,” řekla, přímo sršela nervní energií.

Lucyinu pozornost zcela pohltila čtveřice monitorů vedle sebe. Každá obrazovka nabízela podrobný plán jiné části podzemní dráhy.

„Musím do řídicího štábu,” oznámil Wesley commander Pennové. „Marino bude v terénu s vašimi lidmi, jak jsme se domluvili.”

Přikývla.

„Nechám vám tu doktorku Scarpettovou.”

„Výborně.”

„Kde přesně akce vyvrcholí?” vyzvídala jsem.

„Brzy uzavřeme stanici Druhá avenue, která je hned u lékárny,” informovala mě commander Pennová. „Zablokujeme vchod dopravními kužely a zábranami. Nemůžeme riskovat konfrontaci v davu lidí. Očekáváme, že přijde tunelem od severu a nebo jím bude chtít odejít, velmi pravděpodobně ho zláká právě uzavřená stanice Druhá avenue.” Zarazila se a pohlédla k Lucy. „Nejlepší bude, když vám to neteř ukáže na obrazovce.”

„Předpokládáte tedy, že ho dopadnete někde v té stanici,” řekla jsem.

„Pevně v to doufáme,” potvrdil Wesley. „Naši muži budou číhat ve tmě. Zásahová jednotka obsadí všechna důležitá místa. Dopadnout ho stranou od lidí je pro nás zákon.”

„Pochopitelně,” přisvědčila jsem.

Maier si nás upřeně prohlížel. „Jak jste zjistili, že ta žena z parku je jeho sestra?” Soustředil pozornost jen na mne.

Stručně jsem shrnula fakta a dodala: „Ověříme to testem DNA.”

„Prý nebude co testovat,” podotkl. „Slyšel jsem, že se z márnice ztratila krev a vůbec co se dalo.”

„Jak to víte?” zpražila jsem ho pohledem.

„Znám pár mládenců, co spolupracují s patologii. Detektivy z oddělení pohřešovaných osob newyorské policie.”

„Podaří se nám ji bezpečně identifikovat,” prohlásila jsem pevně a nespouštěla z něj oči.

„Podle mě to dopadne hanebně, jestli se to potvrdí.” Commander Pennová pozorně naslouchala. Vycítila jsem, že obě dospíváme k témuž závěru.

„Proč to říkáte?” zeptala se.

Maier se rozohnil. „Protože v tomhle smradlavým veleměstě funguje zvlášť zasmrádlej systém. Sbalíme tu teď toho šílence, no a co? Obžalují ho z vraždy tý ženy, protože není dostatek důkazů, aby ho usvědčili z vraždy Jimmyho Davily. Přitom ve státě New York nemáme trest smrti. A případ ještě ztratí na závažnosti, když nikdo nebude vědět, kdo ta žena je, a zůstane bezejmenná.”

„Zní to, jako byste si přál, aby případ ztratil na závažnosti,” vložil se do debaty Wesley.

„Jo. Zní to tak, protože přesně to si přeju.”

Marino na něho civěl, ale z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. „Ten syčák odprásknul Davilu jeho služebním revolverem,” řekl. „Za to by si Gault zasloužil, aby ho usmažili.”

„Zlatý slova, zasloužil.” Maierovi poskakovaly čelistní svaly. „Oddělal poldu. Zatraceně dobrýho poldu, jenže tady se kolem toho nadělá akorát spousta keců, když někdo zahyne ve službě. Lidi, politici, ministerstvo vnitra — všichni spekulují. Každý sleduje svý zájmy. Všichni do jednoho. Podle našeho mínění by bylo lepší, kdyby Gotika soudili ve Virginii, a ne tady.”

Znovu se na mne zadíval. Pochopila jsem, co se stalo s biologickými vzorky. Detektiv Maier požádal kamarády, kteří mají přístup do márnice, aby mu z úcty k zavražděnému kolegovi prokázali laskavost. Ačkoli to, co provedli, bylo velmi zlé, ani jsem jim to moc nevyčítala.

„Ve Virginii, kde Gault spáchal další vraždy, máte elektrický křeslo,” pokračoval rozčileně Maier. „A tady doktorka prej drží rekord v tom, kolik pachatelů usvědčila z úmyslný vraždy. Jenže když toho parchanta budou soudit v New Yorku, tady pravděpodobně svědčit nebudete, co?”

„Nevím,” hlesla jsem.

„Prosím. Ona neví. To znamená, že na to můžem zapomenout.” Rozhlížel se po všech, jako by hájil svůj případ a předem odmítal protiargumenty. „Toho gaunera požeňte před soud ve Virginii a sejměte ho, jestli ho tu ovšem dřív neodkrouhne někdo z nás.”

„Detektive Maiere, musím s vámi mluvit mezi čtyřma očima,” řekla chladně commander Pennová. „Pojďte se mnou.”

Odešli dveřmi v zadní části podzemní místnosti. Pennová ho odvolá z akce, protože se stěží ovládá. Postaví ho mimo službu a oznámí, co se stalo, vnitřní inspekci.

„Vyrazíme,” řekl Wesley.

„Jo, jdeme,” přidal se Marino. „Příště nás uvidíte až v televizi.” Pokynul k monitorům na kontrolním stanovišti.

Odložila jsem kabát a rukavice a chtěla aspoň pár slov promluvit s Lucy, když se otevřely dveře v pozadí a vyšel z nich Maier. Kráčel rychle, hněvivě přímo ke mně.

„Udělejte to pro Jimba,” řekl rozcitlivěle. „Nedopusťte, aby si ten grázl foukal.”

Na krku mu naběhly žíly, pohlédl ke stropu. „Promiňte.” Zamžikal, aby zapudil slzy, a neschopen slova prudce otevřel dveře a odešel.

„Lucy?” hlesla jsem, když jsme osaměly. Psala a usilovně se soustředila.

„Ahoj,” adresovala mi přes rameno.

Přešla jsem k ní a políbila ji na temeno.

„Posaď se,” řekla, aniž odtrhla oči od své práce.

Zadívala jsem se na monitory. Plány zachycovaly rošt ulic, šipky označovaly trasy vlaků směřujících na Manhattan z Brooklynu, Bronxu a Queensu, symboly školy a zdravotnická zařízení. Všechno bylo očíslováno. Usedla jsem vedle ní, vytáhla z kufříku brýle a nasadila si je, když vtom se objevila commander Pennová, tvář zachmuřenou.

„Nebylo to zrovna veselé,” poznamenala, stanula za námi, pistole na jejím opasku se takřka dotýkala mého ucha.

„Co jsou tyhle blikající značky, co vypadají jako žebříčky?” zeptala jsem se a ukázala na obrazovce některé z nich.

,Nouzové východy,” odvětila commander Pennová. „Povíte mi, k čemu se chystáte?” požádala jsem.

„Vysvětlete to, Lucy,” řekla Pennová.

„Něco namouduši děsně jednoduchého,” řekla Lucy, ale právě těmto slovům nebylo radno věřit. „Gault se pravděpodobně dívá na tytéž plány co my. Tak mu ukážu to, co chci, aby viděl.”

Zaťukala na klávesnici, přede mnou naskočil plán jiné části podzemní dráhy se všemi symboly a dlouhými liniemi tras. Prsty se dotkly pár kláves a červeně na sebe upozornily záchranné průlezy.

„Domníváme se, že půjde tudy,” řekla. „Z toho logicky vyplývá, že do podzemí pronikne někde tady.”

Lucy ukázala na levou část obrazovky přímo před sebou. Tohle je stanice Přírodovědné muzeum. Jak vidíš, u Haydenova planetária jsou hned tři nouzové východy a další u Beresford Apartments. Taky by mohl sestoupit do tunelu o něco jižněji u Kenilworth Apartments a odtud se ve chvíli, kdy mu přijede vlak, dostat na příslušné nástupiště.

Na těchhle plánech jsem nic nezměnila. Důležitější je zmást ho na druhém konci, až se dostane do Bowery.”

Rychle zaťukala na klávesy a na všech monitorech se objevily jiné plány. Mohla si detaily přiblížit, zvětšit a pozměnit, jako by si hrála se stavebnicí. Uprostřed obrazovky před ní světélkoval symbol nouzového východu ve čtverečku.

„Myslíme si, že tohle je jeho hadí průlez,” řekla Lucy. „Nouzový východ v místech, kde Třetí a Čtvrtá avenue ústí do Bowery.” Ukázala prstem. „Tady za palácem Cooper Union.”

„Předpokládáme, že používal a chce použít tento východ, zjistili jsme, že se s ním manipulovalo,” navázala commander Pennová. „Někdo mezi poklop a rám zastrčil pruh hliníkové fólie, aby měl k východu přístup i shora. K lékárně je to odtud nejblíž. Vyleze na zastrčeném místě za palácem a projde vlastně uličkou mezi kontejnery na odpadky. Dostane se tam i zpátky, kdy se mu zachce, a ani za bílého dne nehrozí, že by si ho někdo všiml.”

„A ještě něco,” dodala Lucy. „Na Cooper Square je známý obchod hudebními nástroji a hudebninami Carl Fischer.”

„Ano, a někteří zaměstnanci si na Jayne pamatují,” řekla commander Pennová. „Párkrát tam zašla a prohlížela si zboží. Během prosince.”

„Mluvil s ní někdo?” zeptala jsem se a ta představa mě rozesmutněla.

„Pamatují si jen, že se zajímala o notové záznamy jazzových témat. Nevíme, co tam Gaultovy táhlo, ale možná měli k těm místům hlubší vztah, než si myslíme.”

„Ten východ jsme prostě zrušili,” řekla Lucy. „Policie ho zneprůchodnila a hotovo.”

Přeběhla prsty po klávesnici. Symbol přestal světélkovat a vedle naskočil nápis Neprůchodný.

„To je přece pro zátah na něj vhodné místo,” svěřila jsem se se svým míněním. „Proč ho nechcete dopadnout za palácem Cooper Union?”

„Opět proto, že je to blízko frekventované oblasti, a kdyby se Gaultovi podařilo zalézt zpátky do tunelu, těžko bychom ho ve střevech Bowery hledali,” vysvětlovala commander Pennová. „Pronásledovat ho by bylo nebezpečné a mohl by pláchnout. Obávám se, že se tu vyzná přece jen líp než my.”

„Dobrá, jak si to tedy představujete dál?” ustoupila jsem.

„Když nebude moct použít svůj oblíbený nouzový východ, má dvě možnosti. Buďto vyleze dalším nouzovým východem směrem na sever. Anebo projde tunelem až na nástupiště stanice Druhá avenue. Ale nepředpokládáme, že by použil další nouzový východ, to by musel urazit na povrchu delší vzdálenost. A ví, že u výročního průvodu bude asistovat spousta policistů. Proto se bude držet v tunelu, jak to jen půjde.”

„Je to perfektně vymyšlené,” ujišťovala mě Lucy. „Ví, že stanice je přechodně uzavřena. Nikdo ho neuvidí, když vyjde z tunelu. A je blízko lékárny, prakticky u dveří. Převezme peníze a vrátí se stejnou cestou zpátky.”

„Možná ano, možná ne,” namítla jsem.

„Ví o tom výročním pochodu,” řekla Lucy neoblomně. „Právě tak o tom, že stanice Druhá avenue je dočasně uzavřena. A ví, že nouzový východ, který si připravil, není průchodný. Zkrátka ví všechno, co chceme, aby věděl.”

„Nechápu, kde se v tobě bere ta jistota,” řekla jsem skepticky.

„Zařídila jsem to tak, že v okamžiku, kdy si otevře tyhle soubory, o tom dostanu echo. Dozvím se, odkud a kdy to udělal.” V očích se jí sebevědomě zablýsklo.

„Nemůžeš si ho splést s někým jiným?”

„Pojistila jsem to tak, že záměna je vyloučena.”

„Máme tu ještě jednu významnou pomůcku, Kay,” dopinila commander Pennová. „Tamhle.” Ukázala k řa dě monitorů uzavřeného televizního okruhu na dlouhém pultu. „Předveďte, Lucy, co umíme.” Lucy zadala příkaz, televizory ožily a každá obrazovka nabízela pohled na jinou stanici podzemní dráhy. Viděla jsem, jak jimi proudí lidé, zavřené deštníky v podpaží, poznala jsem reklamní nákupní tašky z Bloomingdale’s, Dean & De Luca a Deli na Druhé avenue.

„Přestalo pršet,” konstatovala jsem.

„Teď dávej pozor,” upozornila mě Lucy.

Zasypala počítač příkazy a sesynchronizovala televizní okruh s elektronicky zpracovanými plány. Záběry kamer odpovídaly zvolenému plánu a naopak.

„Vlastně si můžu počínat tak trochu jako letecká dispečerka,” vysvětlovala. „Pro případ, že by Gault udělal něco nečekaného, budu vysílačkou v neustálém spojení s policisty a federálními agenty.”

„Kdyby se nám, bože chraň, vysmekl a unikl až tady do těch tunelů,” commander Pennová ukazovala na plánu na obrazovce, „pak Lucy vyrozumí vysílačkou policisty, že třeba prchá k dřevěnému zátarasu. Nebo po kolejích expresní tratě, chodbou, blíží se k nástupišti, hradlu, nouzovému východu atakdále.”

„To jsou opatření pro případ, že by upláchl a museli jsme ho pronásledovat peklem, v němž zabil Davilu,” řekla jsem. „Ale co pro případ, že by se stalo to nejhorší?”

Frances Pennová se na mne zadívala. „Představujete si pod tím nejhorším něco určitého?”

„Modlím se, aby zůstalo jen u neurčité obavy,” řekla jsem.

„Dopravní policie má navíc dotykový obrazovkový telefonický systém,” pokračovala Lucy v demonstraci alternativ. „Pokud jsou čísla uložena v počítači, dovoláš se snadno a rychle, kam chceš. A dokonale je vyřešena distribuce signálu tísňové linky 91 1. Když někdo volá z účastnické stanice na povrchu zemském, hovor se smě

roje na newyorskou policii, volání z podzemní dráhy na dopravní policii.”

„Kdy uzavřete stanici Druhá avenue?” položila jsem poslední otázku a vstala ze židle.

Commander Pennová pohlédla na hodinky. „Za necelou hodinu.”

„Vlaky budou jezdit dál?”

„Samozřejmě,” odpověděla. „Jen nebudou ve stanici stavět.”

33’, Pochod proti zločinu začal přesně ve sta—

novenou hodinu, účastnilo se ho na pat-

-…46’ náct skupin reprezentujících různé církve

a pestrá směs mužů, žen a dětí, kteří chtěli vyburcovat z letargie spoluobčany. Počasí se zhoršilo, ledový vítr rozháněl padající sníh, mnoho lidí se uchýlilo do taxíků nebo podzemní dráhy, na procházky byla zima.

Ve čtvrt na tři jsme Lucy, commander Pennová a já na kontrolním stanovišti věnovaly veškerou pozornost monitorům, televize a vysílačka byly v permanenci. Wesley seděl v jednom z aut, která byla v ERF přelakována tak, aby vypadala jako žluté taxíky, a vybavena vysílačkami, skenery a různými zpravodajskými prostředky. Marino se pohyboval v ulicích s dopravními policisty a agenty FBI. Zásahová jednotka rozdělila síly mezi Dakotu, okolí lékárny a Bleecker Street. Nevěděly jsme přesně, kde se kdo právě nachází, protože nikdo nestál na místě, zatímco my jsme se z místa nehnuly.

„Proč se nikdo nehlásí?” zeptala se Lucy, znělo to spíš jako výtka.

,Zatím se neobjevil,” řekla commander Pennová, navzdory narůstající mu napětí neztrácela klid.

„Pochod už urazil kus cesty,” podotkla jsem.

„Teď je na Lafayette Street a míří k nám,” upřesnila commander Pennová.

Ona a Lucy měly náhlavní sluchátka s mikrofonem, radiostanice spočívající na stole umožňovala, aby souběžně pracovaly na různých frekvencích.

„Dobře, dobře,” zamumlala commander Pennová a napřímila se. „Máme ho! U nástupiště číslo sedm!” křikla na Lucy, její prsty se v mžiku přehnaly přes klávesnici. „Právě přichází po lávce. Vstoupil do tunelu pod parkem.”

Nástupiště číslo sedm se objevilo na černobílé televizní obrazovce. Sledovali jsme postavu v dlouhém černém plášti. Dotyčný měl vysoké boty, klobouk, tmavé brýle a postával zády k cestujícím na samém začátku nástupiště. Lucy zvolila jiný záběr kamery a commander Pennová komunikovala vysílačkou. Pozorovala jsem cestující, jak postávají, přecházejí, sedí, studují orientační tabule. Z tunelu se s hukotem řítil vlak, zpomalil a zastavil. Dveře se otevřely a muž nastoupil.

„Kam jede?” zeptala jsem se.

„Jižním směrem. Blíží se k nám,” vzrušeně odpověděla commander Pennová.

„Jede linkou A,” hlásila Lucy a studovala obraz na monitorech.

„Ano.” Commander Pennová navázala s kýmsi spojení vysílačkou. „Může jet jen na Washington Square. Aby se dostal ke Druhé avenue, musí přestoupit na linku F.”

„Budeme sledovat stanici za stanicí,” rozhodla Lucy. „Nevíme, kde vystoupí. Musí to být někde, odkud se snadno dostane do tunelu.”

„Rozhodně před stanicí Druhá avenue,” oznamovala commander Pennová vysílačkou. „Nemůže dojet až tam, protože v ní vlak nestaví.”

Lucy přepínala záběry kamer, v rychlém sledu se na obrazovce objevovaly stanice, jimiž vlak, který jsme neviděli, mířil směrem k nám.

„Na stanici Čtyřicátá druhá nevystoupil,” oznámila.

„Nevidím ho ani na Penn nebo Dvacáté třetí.”

Na obrazovkách se střídaly záběry, nabízely nám po

hled na nástupiště a lidi, kteří netušili, že je pozorujeme. „Jestli zůstal ve vlaku, pokračuje ke Čtrnácté ulici,”

soudila commander Pennová.

Ale pokud tomu tak bylo, nevystoupil ve stanici, aspoň jsme ho neviděly. Pak se k nám opět štěstí obrátilo čelem, byť poněkud nečekaně.

„Proboha!” zvolala Lucy. „Je na stanici Grand Central. Do háje, jak se tam dostal?”

„Musel přesednout dřív, než jsme předpokládaly, a projet stanicí Times Square,” rychle uvažovala commander Pennová.

„Jenže proč? Nedává to smysl,” divila se Lucy.

Commander Pennová se spojila vysílačkou se stanovištěm číslo dvě, což byl Benton Wesley. Zeptala se, jestli už Gault telefonoval do lékárny. Sňala náhlavní soupravu, abychom všechny slyšely, co říká.

„Ne, zatím nevolal,” zněla Wesleyho odpověď.

„Naše kamery ho objevily na stanici Grand Central,” informovala ho.

„Cože?”

„Nevím, proč jede tudy. Teď se mu ovšem nabízí řada alternativních tras. Může vystoupit kdekoli.”

„Taky se obávám,” řekl Wesley.

„Co se děje v Jižní Karolíně?” zeptala se commander Pennová.

„Všechno je deset-čtyři. Ptáček vyletěl a přistál,” odpověděl Wesley.

Paní Gaultová nebo FBI poukázaly peníze. Sledovaly jsme, jak její jediný syn nonšalantně cestuje s lidmi, kteří nemají ponětí, jaký s nimi jede netvor.

„Okamžik,” řekla commander Pennová do mikrofonu. „Teď je ve stanici Čtrnáctá ulice/Union Square, jede na jih přímo na vás.”

To, že ho nemůžeme zastavit, mě dohánělo k šílenství. Viděly jsme ho, ale nic z toho.

„Hodně přestupuje,” poznamenal Wesley.

„Zase je pryč,” řekla commander Pennová. „Vlak odjel. Máme na obrazovce Astor Place. To je pro něj poslední zastávka, pokud nechce projet kolem nás a vystoupit na Bowery.”

„Vlak zastavuje,” hlásila Lucy.

Pozorovaly jsme lidi na monitorech, ale Gaulta jsme nezahlédly.

„Vypadá to, že zůstal ve vlaku,” hlásila commander Pennová do mikrofonu.

„Ztratil se nám,” uzavřela Lucy.

Střídala záběry kamer, jako znechucený divák přepíná televizní kanály. Neviděly jsme ho.

„Do hajzlu,” utrousila.

„Kde může být?” Commander Pennovou to vyvedlo z míry. „Musí přece někde vystoupit. Jestli se vypravil do lékárny, nedostane se k ní nouzovým východem za Cooper Union.” Pohlédla na Lucy. „To je ono. Možná se o to pokusí. Ale tudy to nepůjde. Východ je neprůchodný. Jenže on to zřejmě neví.”

„Určitě to ví,” řekla Lucy. „Přečetl si elektronickou zprávu, kterou jsme rozeslali.”

Pátrala dál. Ale stále jsme ho neviděly a vysílačka tísnivě mlčela.

„Zatraceně, měl by jet linkou číslo šest,” ozvala se Lucy. „Podívám se znovu na stanice Astor Place a Lafayette Street.”

Bylo to bezvýsledné.

Seděly jsme a mlčely, dívaly jsme se na zavřené dře

věné dveře, které vedly do opuštěné stanice. Nad námi stovky lidí demonstrovaly na ulicích pochodem ve sněhové břečce, že mají po krk zločinu. Prohlížela jsem si plány podzemní dráhy.

„Teď by měl být ve stanici Druhá avenue. Buď vystoupil o stanici dřív, nebo to udělá o stanici později a vrátí se tunelem.”

Napadlo mě něco hrozného. „Může se taky vydat tunelem sem. Nejsme sice tak blízko lékárny, ale taky tudy jezdí linka číslo šest.”

„Ano,” přisvědčila Lucy a otočila se ke mně. „Snadno by odtud došel do Houston Street.”

„I tahle stanice je mimo provoz,” upozornila jsem. Lucy odhodlaně ťukala do klávesnice.

Vstala jsem a zadívala se na commander Pennovou. „Jsme tu samy. Jen my tři. Vlaky tu o víkendu nezastavují. Kromě nás tu nikdo není. Všichni se soustředí kolem Druhé avenue a lékárny.”

„Základna volá dva,” řekla Lucy na mikrofon. „Tady dva,” ohlásil se Wesley.

„Všechno deset-čtyři? Nám se ztratil.”

„Hledejte.”

Otevřela jsem kufřík a uchopila pistoli. Natáhla jsem ji a zajistila.

„Kde je vaše deset-dvacet?” Commander Pennová vysílačkou zjišťovala postavení zásahové jednotky.

„Držíme lékárnu.”

Obrazovky zběsile blýskaly, jak se Lucy snažila najít Gaulta.

„Vydržte, zůstaňte na příjmu,” nesl se ze sluchátek Wesleyho hlas.

Pak jsme zaslechly Marina. „Zdá se, že jsme na něj kápli.”

„Vidíte ho?” zeptala se nevěřícně commander Pen nová vysílačkou. „Kde je?”

„Vchází do lékárny,” řekl Wesley. „Okamžik. Okamžik.”

Nastalo ticho. Pak Wesley pokračoval: „Stojí u pultu, přebírá peníze. Zůstaňte na příjmu.”

Čekaly jsme v dramatickém tichu.

Uběhly tři minuty. Konečně Wesley promluvil: „Odchází. Přiblížíme se k němu, jakmile vstoupí clo stanice. Zůstaňte na příjmu.”

„Co má na sobě?” zeptala jsem se. „Je to určitě tatáž osoba, co jela vlakem?”

Nikdo mi nevěnoval pozornost.

„Prokristapána!” zvolala náhle Lucy, zadívaly jsme se na monitory.

Viděly jsme nástupiště stanice Druhá avenue, část zásahové jednotky se právě vynořila z temného kolejiště. Muži v černých pracovních uniformách a vysokých botách běželi přes nástupiště ke schodišti vedoucímu na ulici.

„Něco se zvrtlo,” konstatovala commander Pennová. „Dopadnou ho na povrchu.”

Z vysílačky zabouřila směs hlasů.

,Máme ho!”

„Snaží se pláchnout.”

„Dobře, dobře, máme jeho bouchačku. Je vyřízenej.” „Nasadil jsi mu želízka?”

Kontrolním stanovištěm se rozezněla siréna. Světla u stropu začala červeně blikat, na monitoru počítače červeně pulsovalo kódové označení 429.

„Signál Mayday!” zvolala commander Pennová. „Policista volá o pomoc! Stiskl tísňové tlačítko na vysílačce!” Ohromeně zírala na monitor, nevěřila svým očím.

„Co se děje?” dožadovala se vysílačkou informací Lucy.

„Nevím, něco tu nehraje,” ozval se v praskotu Wesleyho hlas. „Čekejte.”

„Odtud to není. O pomoc nevolá nikdo ze stanice Druhá avenue,” zděšeně prohlásila commander Pennová. „Ten kód na obrazovce je Davilův.”

„Davilův?” zopakovala jsem nechápavě. „Jimmyho Davily?”

„Měl číslo čtyři dva devět. Je to jeho kód. Nepřidělila jsem ho nikomu jinému. Patří pořád jemu.”

Civěly jsme na obrazovku. Pulsující červený kód se prolnul s elektronickým plánem. Užasla jsem, že na to nikdo dřív nepomyslel.

„Když se našlo Davilovo tělo, měl u sebe vysílačku?” zeptala jsem se.

Commander Pennová nereagovala.

„Má ji Gault,” řekla jsem pevně. „Gault má Davilovu vysílačku.”

Ozval se Wesley, nevěděl nic o tom, co nás zaskočilo. Nevěděl o volání o pomoc.

„Nejsme si jisti, jestli jsme ho dostali,” řekl. „Nevíme, jestli je to on!”

Lucy mě vyhledala očima. „Zase je v tom Carrie,” pronesla. „Nevědí, jestli dopadli ji nebo Gaulta. Nejspíš se oba zase stejně oblékli.” Na.malém kontrolním stanovišti bez oken a daleko od lidí jsme na obrazovce počítače sledovaly, jak se pulsující červený kód, signál volání o pomoc, přibližuje k nám.

„Je to v tunelu pro jižní směr, který vede přímo k nám,” vyhrkla commander Pennová.

„Carrie asi nedostala zprávu, kterou jsem rozeslala,” usoudila Lucy.

„Carrie?” Commander Pennová se na ni udiveně podívala.

„Ano, neví o průvodu ani že je ďočasně uzavřena stanice Druhá avenue,” uvažovala Lucy nahlas. „Možná zkoušela nouzový východ v uličce za Cooper Union a nemohla se dostat ven, protože je zneprůchodněný. Zůsta la tudíž v podzemí a pokračovala v cestě, až jsme ji objevili na stanici Grand Central.”

„Na nástupištích stanic v naší blízkosti jsme neviděli Gaulta ani Carrie,” upozornila jsem. „A nevíš, jestli je to vůbec ona.”

„V okolí je mnoho stanic,” podotkla commander Pennová. „Snadno mohli někde vystoupit, aniž jsme si jich všimly.”

„Gault ji poslal do lékárny místo sebe,” odtušila jsem, má nervozita stoupala. „Ví zatraceně dobře o všem, co podnikáme.”

„Díky CAIN,” ucedila Lucy.

„Ano. Sleduje tak či onak všechno podstatné.”

Lucy přepnula kamery uzavřeného televizního okruhu na stanici Bleeker Street, kde se právě nacházíme. Tři monitory ukazovaly z různých úhlů nástupiště a turnikety, ale čtvrtý zůstal potemnělý.

„Něco blokuje jednu z našich kamer,” vyhrkla.

„Blokovalo ji něco už předtím?” otázala jsem se.

„Když jsme sem přišli, tak ne,” odvětila. „Ale tuhle

stanici, naše stanoviště, jsme už potom nemonitorovali.

Nebyl důvod tu něco kontrolovat.”

Sledovaly jsme, jak se červený kód pomalu pohybuje po plánu.

„Nesmíme komunikovat rádiem,” řekla jsem commander Pennové. „Má vysílačku,” dodala jsem přesvědčena, že červený kód na obrazovce je Gault. Vůbec jsem o tom nepochybovala. „Zapnul si ji na příjem a slyší každé naše slovo.”

„Proč pořád svítí signál volání o pomoc?” nechápala Lucy. „Chce, abychom věděly, kde je?”

Upřeně jsem na ni hleděla. Lucy jako by propadla transu.

„Tlačítko může taky člověk stisknout bezděčně,” uvažovala nahlas commander Pennová. „Nezasvěcený ne

ví, že tlačítkem vyšle signál tísňového volání. A protože to není akustický signál, člověk ho může spustit a vysílat, aniž o tom ví.”

Nevěřila jsem, že se něco děje bezděčně. Gault se k nám blížil, protože to měl v úmyslu. Proplouvá tmou tunelu jako žralok, vzpomněla jsem si, jak se Anna zmínila o tom, že mě zvráceně obďarovává. „Teď je skoro u návěstidla.” Lucy ukázala na obrazovku. „To je děsně blízko.”

Nevěděly jsme, co dělat. Kdybychom se spojily vysílačkou s Wesleym, Gault by nás vyslechl a zmizel v tunelech. Když zachováme klid v éteru, žádná z nasazených skupin se nedozví, co se tu děje. Lucy přešla ke dveřím a pootevřela je.

„Co to vyvádíš?” skoro jsem na ni zařvala.

Rychle zavřela dveře. „Jde o kameru u dámských toalet. Podle mě úklidová četa zaklínila otevřené dveře, aby tam mohla s mechanismy, a když skončila s prací, nikdo nezavřel. A dveře teď blokují kameru.”

„Zahlédla jsi tam někoho?” zeptala jsem se.

„Ne,” odpověděla, v očích nenávist. „Oni si myslí, že chytili ji. Jak vědí, že to není Gault? Zrovna tak může mít Davilovu vysílačku ona. Znám ji. Nejspíš ví, že jsem tady.”

„Vzadu v kanceláři je výzbroj a výstroj,” věcně oznámila commander Pennová, napětí v hlase.

„To se hodí,” přikývla jsem.

Spěšně jsme vešly do kumbálu s otlučeným dřevěným psacím stolem a židlí. Otevřela skříň, popadly jsme brokovnice, munici a kevlarové vesty. Zdržely jsme se tam minimálně, ale když jsme se vrátily na kontrolní stanoviště, Lucy tam nebyla.

Mrkla jsem na televizní monitory a zahlédla, jak se čtvrtá obrazovka rozsvětluje, někdo zavíral dveře na dámskou toaletu. Pulsující červený kód na plánu se po sunul ke stanici. Blížil se po lávce. Každou chvíli bude na nástupišti. Rozhlédla jsem se po svém browningu, ale neležel na stole, kde jsem ho nechala.

„Vzala si moji pistoli,” vydechla jsem ohromeně. „Vydala se tam. Aby dopadla Carrie!”

Nabily jsme bleskurychle brokovnice, ale na oblékání neprůstřelných vest už nebyl čas. Měla jsem ledové ruce a neposlouchaly mě.

„Zavolejte Wesleymu,” vyhrkla jsem na pokraji šílenství. „Udělejte něco, ať se sem rozjedou!”

„Sama ven nemůžete,” křikla commander Pennová. „Nemůžu tam nechat Lucy samotnou!”

„Půjdeme spolu. Vezměte si tady baterku.”

„Ne. Sežeňte pomoc. Musíte sem někoho dostat.”

Vyběhla jsem a nevěděla, co mě čeká. Ale stanice byla opuštěná. Znehybněla jsem, brokovnici v ponoru. Všimla jsem si, že u dámských toalet na zdi trčí ze zelených obkládaček konzola a na ní spočívá kamera. Stála jsem na nástupišti, nikde nikdo, a slyšela, jak se blíží vlak. Projel stanicí jako obvykle v sobotu bez zastavení. Viděla jsem oknem cestující, někteří spali, někteří četli. Zdálo se, že pár lidí zaznamenalo osamělou ženu s ručnicí a udivilo je to. Pomyslela jsem si, že Lucy možná šla na toaletu, byť k tomu neměla důvod. Služební toaleta byla za kontrolním stanovištěm, přímo v našem úkrytu. Vykročila jsem k nástupišti a srdce se mi rozbušilo. Neměla jsem na sobě kabát, byla lezavá zima. Prsty na pažbě mi tuhly.

Napadlo mě, že Lucy se vydala pro pomoc, a ulevilo se mi. Třeba zavřela dveře na toalety a rozběhla se k Druhé avenue. Ale co když ne? Vpíjela jsem se očima do zavřených dveří a vůbec se mi nechtělo jimi projít.

Pomalu, krok za krokem jsem se přiblížila, přála jsem si mít pistoli. Brokovnice není ve stísněných prostorách a při manévrování za roh optimální zbraní. Když jsem

stanula u dveří, cítila jsem srdce až v krku. Chopila jsem se kliky, prudce trhla a vrazila dovnitř s namířenou brokovnicí. V umývárně jsem neshledala nic nepatřičného. Nezaslechla jsem žádný zvuk. Zadívala jsem se na mezery mezi dveřmi kabinek a podlahou a dech se mi zastavil, neboť jsem spatřila modré kalhoty a hnědé kožené pracovní boty nad kotníky, příliš velké pro ženu. Zazvonil kov.

Roztřásla jsem se, ale zamířila a přikázala: „Vyjděte ven, ruce nad hlavu!”

Na dlaždicovou podlahu třeskl velký francouzský klíč. Z kabinky se vyšoural blízek infarktu údržbář v kombinéze. Poulil na mne a na brokovnici oči.

„Opravuju tu hajzlík. Nemám u sebe prachy,” drmolil v hrůze, paže zdvižené, jako by právě dosáhl touchdown.

„Připletl jste se do policejní operace,” houkla jsem na něho, zamířila brokovnicí ke stropu a zajistila ji. „Zmizte odtud!” Nemusela jsem ho pobízet dvakrát. Vyrazil, ani neposbíral své nástroje, natož aby toalety uzamkl. Hnal se do schodů vedoucích na ulici a já jsme pokračovala v obchůzce nástupiště. Objevila jsem všechny kamery a ptala se v duchu, jestli mě commander Pennová vidí. Už jsem se chtěla vrátit na kontrolní stanoviště, ale najednou se mi zdálo, že slyším hlasy, a zadívala jsem se dolů do temného kolejiště. V tom okamžiku odtud zazněly zvuky, jako by se někdo pral, ozvaly se nadávky. Náhle vykřikla Lucy: „Ne! Ne! To ne!”

Něco ohlušivě zapraskalo, jako by v kovovém bubnu vybuchla nálož. Místo, odkud se nesl zvuk, ozářila sprška jisker a světla ve stanici Bleeker Street zablikala a po

hasla.

V kolejišti byla naprostá tma, nic jsem neviděla, neodvážila jsem se rozsvítit baterku. Došátrala jsem ke ko

vové lávce a opatrně sestoupila po úzkých schůdkách do tunelu.

Postupovala jsem po centimetrech, rychle, mělce jsem dýchala, oči se začínaly přizpůsobovat. Přesto jsem spíš tušila, než viděla klenbu, koleje a betonové výklenky s pelechy bezdomovců. Nohy se prodíraly odpadky, když jsem kopla do kovových nebo skleněných předmětů, rozlehla se rána.

Držela jsem brokovnici před sebou a chránila si jí hlavu před nárazem do neviditelné překážky. Cítila jsem zatuchlou špínu, lidské výkaly a spálené maso. Jak jsem postupovala, pach sílil, rozlehlo se hřmění a tunel zalilo pronikavé světlo, po vzdálenějším kolejišti se řítil severním směrem vlak. Temple Gault byl pouhých pět metrů přede mnou.

Svíral Lucy hrdlo a tiskl jí na krk nůž. Nedaleko od nich se připekl ke třetí kolejnici v kolejišti pro vlaky jedoucí na jih detektiv Maier, zuby a pěsti zaťaté, mrtvým tělem proudila elektřina. Vlak se přehnal kolem, nastala opět tma.

„Pusťte ji,” hlesla jsem zajíkavě a rozsvítila baterku.

Gault mhouřil oči a uhýbal tváří před světlem. Byl tak bledý, že vypadal jako albín, rozeznávala jsem svaly a šlachy na obnažených rukou, v jedné držel ocelový dranžírovací nůž, který mi ukradl. Jediným energickým pohybem mohl Lucy podříznout hrdlo až k páteři. Zírala na mne ochromena hrůzou.

„Ji přece nechcete,” řekla jsem a postoupila o krok. „Nesviťte mi do očí,” štěkl. „Pryč s tím!”

Nezhasla jsem baterku, ale pomalu jsem ji odložila na betonovou římsu, kužel světla dopadal přímo na ohořelou, zakrvácenou hlavu detektiva Maiera. Podivila jsem se, proč mi Gault nepřikázal, abych odhodila zbraň. Možná ji neviděl. Mířila jsem na něho. Teď mě od něho dělily pouhé dva metry.

Gault měl rozpukané rty a potahoval nosem. Byl vychrtlý a neupravený, vážila jsem, jestli pod vlivem cracku prožívá euforii nebo kocovinu. Měl na sobě džíny, vysoké vojenské boty do džungle a odřené a potrhané černé sako. Na klopě se mu skvěla brož s motivem Aeskulapovy hole, kterou koupil v Richmondu několik dní před Vánoci.

„Z téhle hry ji vynechte.” Nedokázala jsem pině ovládnout rozechvělý hlas.

Jeho hrůzné oči periferně sledovaly stružku krve, která stékala po Lucyině krku. Pevně jsem sevřela zbraň.

„Pusťte ji. Ať je to jen mezi vámi a mnou. Já jsem ta, koho chcete dostat.”

V očích mu blýsklo, navzdory přítmí mezi námi jsem spatřila jejich podivnou modř. Jeho ruce se náhle pohnuly, násilím vlekl Lucy ke třetí koleji. Přiskočila jsem k ní. Popadla jsem ji za svetr a strhla ji k sobě. Svalily jsme se na zem, brokovnice zařinčela. Zazněl výstřel následovaný sprškou jisker, jak se brokovnice chamtivě zmocnila třetí kolejnice.

Gault se usmíval, můj browning v rukou, nůž odhodil. Dorazil do pažby zásobník, pevně sevřel pistoli oběma rukama a přiblížil hlaveň k Lucyině hlavě. Byl zvyklý na svůj glock a patrně si neuvědomil, že browning má pojistku. Stiskl spoušť, ale nic se nestalo. Nechápal proč.

„Běž!” zavřeštěla jsem na Lucy a postrčila ji. „BĚŽ!”

Gault natáhl pistoli, ale ta už byla natažená, žádná nábojnice nevyskočila, takže měl dvojnásobně nabito. Vztekle mačkal spoušť, ale pistole se zasekla.

„BĚŽ!” křikla jsem.

Ležela jsem na zemi a nesnažila se uniknout, věděla jsem, že se nerozběhne za Lucy, když se nehnu z místa. Pokoušel se násilím otevřít nábojovou komoru, třásl pistolí, zatímco Lucy v pláči klopýtala tmou. Nůž ležel těsně u třetí koleje, chmátla jsem po něm a rozřízla si ruku o skleněný střep, po nohou mi přeběhla krysa. Hlavu

jsem měla nebezpečně blízko Gaultových vysokých bot.

Nedařilo se mu zprovoznit pistoli, když na mne pohlédl, zaznamenala jsem v jeho tváři napětí. Četla jsem mu myšlenky, když jsem tiskla chladnou rukojeť ocelového nože. Věděla jsem, co dokáže kopnutím, nedosáhla bych mu dost rychle k hrudi, natož ke krční tepně. Klečela jsem. Pozvedla jsem nůž, zatímco on napřáhl nohu ke kopnutí, a zabořila mu ostrou čepel do stehna. Oběma rukama jsem vší silou zařízla, Gault zařval.

Když jsem vytrhla nůž z rány, arteriální krev mi vystříkla do obličeje, přeťatá stehenní tepna krvácela v rytmu jeho strašlivého srdce. Uhnula jsem, neboť jsem věděla, že členové zásahové jednotky ho mají na mušce a čekají.

„Vy jste mě bodla,” pronesl Gault v dětském úžasu. Nahrbil se a fascinovaně, ochromeně zíral, jak mu mezi prsty, jež zaklesl do nohy, prýští krev. „Tohle samo nepřestane. Jste doktorka. Zastavte to!”

Zadívala jsem se na něho. Hlavu měl pod čepicí vyholenou. Pomyslela jsem na jeho mrtvé ďvojče, na Lucyin krk. Směrem od stanice dvakrát třeskla odstřelovací puška, zasvištěly střely a Gault dopadl těsně vedle koleje, na niž před několika okamžiky málem hodil Lucy. Blížil se vlak, ale nehnula jsem prstem, abych ho odtáhla z kolejí. Odcházela jsem a neohlédla se.

Lucy, Wesley a já jsme odlétali z New Yorku v pondělí a vrtulník nejdřív zamířil na východ. Přenesli jsme se přes útesy a sídla Westchesteru, až jsme se přiblížili

rozeklanému, nešťastnému ostrovu, který se nevyskytuje na žádné turistické mapě. Z rozvalin staré budovy věznice se vinul úzký proužek kouře. Zakroužili jsme nad „hrnčířovým polem”, trestanci a dozorci vzhlíželi k zataženému nebi.

BellJet Ranger sestoupil co nejníž, doufala jsem, že nás nic nepřinutí přistát. Nechtěla jsem postávat vedle mužů na Rikers Islandu. Značky hrobů vyčuhovaly z pro-Mdlého trávníku jako bílé zuby, tu a tam někdo z kamenů poskládal kříž. U otevřeného hrobu stálo nákladní auto, muži právě vykládali z korby novou rakev s borovicového dřeva.

Ustali v práci a vzhlédli, rozčeřili jsme vzduch víc než ostrý vítr, jemuž přivykli. Seděly jsme s Lucy na zadních sedadlech a držely se za ruce. Trestanci, zachumlaní vzhledem k zimě do mundúrů, nám nezamávali. Reznoucí trajekt se pohupoval na vinách a čekal, aby přepravil rakev na Manhattan k poslední zkoušce. Gaultova sestra, jeho dvojenka, dnes překročí řeku. Jayne se konečně vydá domů.