Cornwellová Patricia

Příčina smrti

Kay Scarpettová 3

Kapitola 1

V sobotu, poslední srpnový den, jsem se pustila do práce ještě před svítáním. Neviděla jsem mlhu, zvedající se z trávy, ani oblohu, barvící se ostrou modří. Na ocelových stolech ležela každé ráno nová těla a pitevna neměla okna.

Víkend Svátku práce začal několika bouračkami a přestřelkou v Richmondu.

Byly už dvě odpoledne, když jsem se konečně dostala do svého bytu ve West Endu a hned ode dveří slyšela Berthu šramotit v kuchyni. Uklízela u mne každou sobotu a věděla, že se při tom nemá starat o telefon, který právě začal zvonit.

„Nejsem tu,” zavolala jsem od otevřených dvířek lednice.

Bertha na chvíli přestala s vytíráním podlahy.

„Zvonil sotva před minutou,” řekla. „A pár minut předtím. Pokaždé stejný muž.”

„Nikdo není doma,” opakovala jsem.

„Jak říkáte, doktorko Kay.” Mop se znovu rozjel po podlaze.

Pokoušela jsem se ignorovat odcizený zvuk telefonního záznamníku, jenž se vnutil do sluncem zalité kuchyně.

Rajčata, kterých jsem v létě mívala vždycky plnou lednici, někam zmizela. Zbyla jen tři. A kde je kuřecí salát?

Po pípnutí se ozval známý mužský hlas: „Doktorko?

Tady Marino…”

Ach bože, pomyslela jsem si a kolenem zabouchla dvířka lednice. Detektiv Pete Marino, vyšetřující v Richmondu vraždy, byl v ulicích už od půlnoci, viděla jsem se s ním v pitevně, když jsem vytahovala střely z jednoho z jeho případů. Měl být na cestě k jezeru Gaston a strávit zbytek víkendu rybařením. Já jsem se těšila na práci na zahradě.

„Pokoušel jsem se tě chytit, vyrážím. Zkus mi zavolat na operátor…”

Marinův hlas zněl naléhavě, ale to už jsem chňapla po sluchátku.

„Jsem tu.”

„Jsi to ty nebo ten podělaný záznamník?”

„Hádej,” vyštěkla jsem.

„Špatné zprávy. Našli další opuštěné auto. New Kent, odpočívadlo na Šedesáté čtvrté v západním směru. Zrovna mi to volal Benton…”

„Další pár?” přerušila jsem ho. Rázem jsem zapomněla na veškeré plány pro tento den.

„Fred Cheney, bílý muž, devatenáct let. Debora Harveyová, bílá žena, devatenáct let. Naposled viděni okolo osmé včera večer, když odjížděli od domu Harveyových v Richmondu. Měli namířeno do Spindriftu.”

„A auto je na západní výpadovce?” ujišťovala jsem se, protože severokarolínský Spindrift leží asi tři a půl hodiny východně od Richmondu.

„Jo. Zdá se, že mířili na druhou stranu, zpátky do města.

Hlídka našla to auto, džíp Cherokee, asi před hodinou.

Potěch dětech není ani stopa.”

„Hned tam jedu,” prohlásila jsem.

Bertha celou dobu pokračovala ve vytírání, ale věděla jsem, že jí neuniklo ani slovíčko.

„Jak to tu dodělám, vypadnu,” ujistila mě. „Zamknu a zapnu alarm. Nebojte se, doktorko Kay.”

Každičkým nervem mi vibroval strach, když jsem si brala kabelku a pospíchala ven k autu.

Už to byly čtyři páry. Všechny zmizely, a nakonec je našli zavražděné v okruhu osmdesáti kilometrů kolem Williamsburgu.

Případy, označované tiskem jako Vraždy milenců, byly dosud neobjasněné a zdálo se, že k nim nikdo nemůže najít klíč nebo uspokojivé vysvětlení, dokonce ani FBI a jeho Vyhledávací program násilných trestných činů neboli VICAP, v jehož rámci se shromažďovala databáze zmizelých a umělá inteligence počítačů srovnávala osoby s neidentifikovanými těly a spojovala podobné zločiny. Když se před více než dvěma lety našla těla prvního páru, byl místní tým VICAP, složený ze zvláštního agenta FBI Bentona Wesleyho a veterána richmondského oddělení vražd Petea Marina, vyzván ke spolupráci s místní policií.

Poté zmizel další pár a pak ještě dva. Pokaždé, ještě než byl povolán tým VICAP a než mohlo Národní policejní informační ústředí, NCIC, začít rozesílat popisy policejním oddělením po celé Americe, už byli zmizelí teenageři mrtví a rozkládali se někde v lese.

Vypnula jsem rádio, projela dálničním mýtem a vyrazila po dálnici číslo šedesát čtyři. Náhle se mi vybavily všechny události a hlasy. Kosti a zplesnivělé oblečení promíchané s listím. Hezké, usměvavé obličeje zmizelých teenagerů na fotkách v novinách a zmatené, rozčilené rodiny před televizními kamerami a volající mi telefonem.

„Je mi moc líto, co se stalo vaší dceři.”

„Řekněte mi, prosím, jak moje dítě zemřelo. Ach bože, netrpěla?”

„Příčina smrti nebyla dosud určena, paní Bennettová. V

současné době vám nemohu sdělit nic dalšího.”

„Co myslíte tím, že to nevíte?”

„Našly se jen její kosti, paní Bennettová. Když zmizí měkké tkáně, zmizí s nimi i zbytky možných zranění…”

„Nechci poslouchat vaše medicínské bláboly! Chci vědět, co zabilo mého chlapce! Poldové se vyptávají na drogy! Můj chlapec se nikdy ani neopil, natož aby bral drogy! Posloucháte mě, dámo? Je mrtvý, a oni z něj dělají nějakého pankáče…”

„HLAVNÍ SOUDNÍ LÉKAŘKA ZMATENA: Doktorka Kay Scarpettová nedokáže určit příčinu smrti.”

Neurčena.

Znovu a znovu. Osm mladých lidí.

Bylo to hrozné. Popravdě řečeno, něco takového se mi ještě nestalo.

Každý soudní lékař má nevyřešené případy, ale ještě nikdy jsem neměla tolik takových, které spolu souvisely.

Stáhla jsem střechu a počasí mi trochu zvedlo náladu.

Bylo teplo, brzy začne padat listí. Jen na podzim a na jaře se mi nestýskalo po Miami. Richmondská léta byla stejně horká, ale chyběla v nich mořská bríza, jež čistí vzduch.

Vlhkost byla příšerná a v zimě se mi nedařilo o nic líp, protože jsem neměla ráda chlad. Ale jara a podzimy byly osvěžující. Opájela jsem se změnami a stoupalo mi to rovnou do hlavy.

„No jo, to si dáme. Pat Harveyová je už na cestě sem.

Vrtulník ji naložil…,” mrknul na hodinky, „asi před půl hodinou. Otec, hm, Bob Harvey je na cestách. Je v Charlotte kvůli obchodu a měl dojet do Spindriftu někdy zítra. Pokud víme, ještě ho nikdo nezastihl, dosud neví, co se stalo.”

Pat

Harveyová

byla

ředitelkou

Národního

protidrogového úřadu, v této pozici ji média přejmenovala na Drogovou carevnu. Do funkce ji jmenoval prezident, nedávno se objevila na obálce časopisu Time; paní Harveyová

byla

jednou

z

nejmocnějších

a

nejobdivovanějších žen v Americe.

„Co Benton?” zeptala jsem se Marina. „Ví, že je Debora Harveyová dcerou Pat Harveyové?”

„Nic mi o tom neříkal. Když volal, zrovna přistával v Newport News - Úřad pro něho poslal letadlo. Pospíchal, aby si najal auto. Nemluvili jsme dlouho.”

To byla odpověď na mou otázku. Benton Wesley by se sem nehnal v letadle FBI, kdyby nevěděl, kdo je Debora Harveyová. Bylo mi divné, proč Marinovi, svému partneru ve VICAP, nic neřekl, a pokoušela jsem se něco vyčíst z Marinova širokého, lhostejného obličeje. Tváře měl povislé, plešatějící hlava se mu leskla a na čele se perlil pot.

„Teď se chystáme udělat tohle,” shrnul Morrell. „Posílají mi spoustu mužů, kteří to tu uzavřou. Už jsme prohledali umývárny a trochu to prošťourali kolem, abychom se ujistili, že ty děti nejsou poblíž. Jakmile dorazí záchranáři, začneme prohledávat les.”

Severně od předního nárazníku džípu se přehledný prostor odpočívadla okamžitě měnil v hustou změť křoví a stromů, které byly tak těsně vedle sebe, že jsem viděla jen sluneční světlo odrážející se od listů a sokola kroužícího nad vzdáleným shlukem borovic. I když se kolem šedesáté čtvrté všude roztahovala nákupní centra a sídliště, tenhle kus mezi Richmondem a Tidewaterem zůstával nezměněn. Krajina, která se mi dříve zdála tak přátelská a uklidňující, mi náhle připadala hrozivá.

„Sakra,” ulevil si Marino, když jsme opustili Morrella a poodešli.

„Je mi líto, že jsi přišel o svůj výlet na ryby,” řekla jsem.

„No jo. Copak to tak není vždycky? Chystám se na ten zatracenej výlet už měsíce. Zas to nevyšlo, ale to není nic nového.”

„Všimla jsem si, že když sjíždíš z dálnice,” nevěnovala jsem pozornost jeho podráždění, „dělí se příjezdová cesta okamžitě na dva nájezdy, jeden vede sem dozadu, druhý dopředu k odpočívadlu. Jinými slovy, příjezdová cesta je jednosměrná. Nemůžeš vjet do předního prostoru pro auta, pak si to rozmyslet a zajet sem, protože bys jel pořádný kus v protisměru a riskoval, že se s někým srazíš. A vsadila bych se, že tu včera večer byla spousta lidí, protože začínal víkend Svátku práce.”

„Správně. To vím. Nepotřebuju žádného experta, abych pochopil, že někdo měl v úmyslu zastrčit džíp právě tam, kde je, protože vepředu včera nejspíš parkovala spousta aut.

Tak vjel nájezdem pro náklaďáky a autobusy. Nejspíš to tu bylo úplně opuštěné. Dotyčného nikdo neviděl, snadno zmizel.”

„Možná taky nechtěl, aby džíp někdo rychle našel, což by vysvětlovalo, proč s ním sjel z cesty.”

Marino zíral na hradbu stromů a vzdychl: „Už jsem na to moc starý.”

Marino pořád remcal; měl ve zvyku dostavit se na místo činu a chovat se, jako by tam byl nedobrovolně. Už jsme spolu pracovali dost dlouho na to, abych si zvykla, ale tentokrát se mě to dotklo víc. Jeho smutek nepocházel jen ze zkaženého výletu. Napadlo mne, že se možná pohádal se ženou.

„No jo, jo,” zahučel a ohlédl se k cihlové stavbě.

„Záchranáři už jsou tady.”

Otočila jsem se právě ve chvíli, kdy se vedle pánské umývárny objevila známá hubená postava Wesleyho Bentona. Sotva nás pozdravil, stříbrně vlasy měl na spáncích mokré, klopy modrého obleku postříkané vodou, jako by si byl zrovna oplachoval obličej. Netečně se zadíval na džíp, vytáhl z náprsní kapsy sluneční brýle a nasadil si je.

„Paní Harveyová už přijela?” zeptal se.

„Ne,” odpověděl Marino.

„A co novináři?”

„Taky nic.”

„Dobře.”

Wesley pevně svíral rty, takže jeho obličej s ostrými rysy vypadal ještě tvrdší a nepřístupnější než obvykle. Připadal by mi přitažlivý, nebýt té odtažitosti. Jeho myšlenky i city byly naprosto nečitelné a býval vždy tak rezervovaný, že se mi někdy zdálo, jako bych ho ani neznala.

„Chceme to udržet pod pokličkou, co nejdéle to půjde,”

prohlásil. „Jakmile se k novinářům dostane jediné slůvko, strhne se doslova peklo.”

„Co víte o těch dětech, Bentone?” zeptala jsem se.

„Jen málo. Když paní Harveyová ohlásila časně ráno jejich zmizení, zavolala šéfovi domů a ten zavolal mě. Její dcera se s Fredem Cheneym seznámila na univerzitě a scházeli se už od prvního ročníku. Oba zřejmě patřili mezi hodné, slušné mladé lidi. Ani jeden za sebou nemá žádné problémy, žádné historky, které by naznačovaly, že se zapletli s někým nevhodným - alespoň podle paní Harveyové. Ale všiml jsem si, že se jí ten vztah moc nelíbí, nejspíš proto, že Cheney a její dcera tráví příliš mnoho času pohromadě.”

„Což možná byl ten pravý důvod, že chtěli jet na pobřeží ve vlastním autě,” podotkla jsem.

„Ano,” odpověděl Wesley a rozhlížel se kolem. „Víc než pravděpodobně to byl ten pravý důvod. Z toho, co říkal šéf, jsem získal dojem, že paní Harveyová nebyla zrovna nadšená tím, že Debora přiveze svého kluka do Spindriftu.

Měla tam být jenom rodina. Paní Harveyová žije přes týden ve Washingtonu a celé léto svou dceru a dva syny moc nevídá. Upřímně řečeno se mi zdá, že Debora a matka spolu zřejmě už delší dobu moc dobře nevycházejí a možná se pohádaly zrovna předtím, než rodina vyrazila včera ráno do Severní Karolíny.”

„A co když ti dva spolu utekli?” řekl Marino. „To by bylo mazané, ne? Čtou noviny, dívají se na zprávy, možná viděli minulý týden zvláštní reportáž o těch vraždách. Chci říct, že o tom nejspíš věděli. Co když se domluvili? Dobrý způsob, jak zmizet a potrestat rodiče.”

„Je to jeden ze scénářů, které musíme uvážit,” odpověděl Wesley. „A další důvod, abychom to, jak doufám, co nejdéle utajili před médii.”

Když jsme šli přes výjezdovou rampu zpátky k džípu, připojil se k nám Morrell. Právě tu zastavila světlemodrá dodávka s kempinkovou úpravou. Vystoupila z ní dvojice v tmavých kombinézách a pevných botách. Otevřeli zadní dveře a pustili z klece dva funící bloodhoundy mávající ocasy. Ke koženým obojkům jim přicvakli dlouhá vodítka.

„Salty, Neptune, k noze!”

Netušila jsem, který pes je který. Oba byli velcí a světle hnědí, měli svraštělou kůži a plandavé uši. Morrell se zazubil a natáhl ruku.

„Jak se vede, kluci?”

Salty, nebo to možná byl Neptun, ho pozdravil vlhkým polibkem a otíráním o nohu.

Psovodi byli z Yorktownu, jmenovali se Jeff a Gail. Gail byla stejně vysoká jako její partner a zdála se stejně silná.

Připomínala mi ženy, které trávily celý svůj život na farmách, obličeje měly poznamenané těžkou prací a sluncem a byl v nich vyrovnaný klid plynoucí z porozumění běhu přírody a přijetí jejích darů i trestů. Byla kapitánem týmu záchranářů a z pohledu, jakým si měřila džíp, jsem vycítila, že hledá doklady toho, že scéna, a tím i stopy, byla narušena.

„Ničeho jsme se nedotkli,” oznámil jí Marino a sklonil se, aby podrbal jednoho ze psů za ušima. „Ještě jsme ani neotevřeli dvířka.”

„Víte, jestli byl vevnitř někdo jiný? Třeba osoba, která auto našla?” vyptávala se Gail.

Morrell začal vysvětlovat: „Poznávací značka přišla dálnopisem přes SEHL časně ráno…”

„Co je ksakru SEHL?” přerušil ho Wesley.

„Seznam hledaných.”

Wesleyho obličej byl jako z žuly, když Morrell suchopárně pokračoval: „Motorizované hlídky tyhle dálnopisy obvykle nečtou, jen projíždějí ve vozech a dávají bacha. Všechny novinky se dozvídají z rádia. Dispečer začal SEHL vysílat, hned jak bylo ohlášeno, že ten párek zmizel.

Asi kolem jedné odpoledne si nějaký řidič náklaďáku všiml toho džípu a poslal hlášení vysílačkou. Chlapci z hlídky, která byla nejblíž a přijela sem, tvrdí, že se jen podívali okénkem, aby se ujistili, že uvnitř nikdo není; ani nebyli moc blízko.”

Doufala jsem, že je to pravda. Většina policistů, dokonce i těch, kteří o věci leccos vědí, nemůže odolat tomu, aby otevřela dveře a aspoň prohrabala přihrádku v přístrojové desce ve snaze identifikovat majitele.”

Jeff popadl obě vodítka a vzal psy trochu vyvenčit, zatímco se Gail dál vyptávala: „Máte něco, podle čeho by psi mohli zachytit stopu?”

„Požádali jsme Pat Harveyovou, aby s sebou vzala něco, co měla Debora v poslední době na sobě,” odpověděl Wesley.

Jestli byla Gail překvapená nebo zaskočená tím, čí dceru má hledat, nedala to na sobě znát a dál vyčkávavě hleděla na Wesleyho.

„Letí sem vrtulníkem,” dodal Wesley a mrknul přitom na hodinky. „Měla by tu být každou chvíli.”

„Dobře, tak jen ať s tím nesednou přímo sem,”

poznamenala Gail přecházejíc k džípu. „Nepotřebujeme, aby nám to tady někdo zvířil.” Zahleděla se dovnitř okénkem u řidiče, zkoumala vnitřek dveří, cákance na laku, prohlédla každičký kousek vnitřku auta. Pak poodstoupila a dlouze pozorovala černou plastikovou kliku na dvířkách zvenku.

„Asi bude nejlepší začít u sedadel,” rozhodla se.

„Necháme Saltyho očichat jedno, Neptuna druhé. Ale teď se dostaneme dovnitř tak, abychom nic nepoškodili. Máte někdo tužku nebo pero?”

Wesley vytáhl z náprsní kapsy košile kuličkové pero Mont Blanc a podal jí ho.

„Potřebuju ještě jedno,” dodala.

Zvláštní, zřejmě už nikdo, včetně mě, u sebe neměl pero.

Mohla bych přísahat, že jsem jich měla v kabelce několik.

„A co třeba kapesní nůž?” Marino se prohrábl v kapse svých džínsů.

„Bezva.”

S perem v jedné ruce a švýcarským armádním nožem v druhé zmáčkla Gail zároveň knoflík na dveřích a zatáhla za kličku, potom zachytila hranu dvířek špičkou boty a jemně je otevřela. V tu chvíli jsem také zaslechla slabý, ale stále sílící nezaměnitelný hukot blížící se helikoptéry.

O chvíli později nad odpočívadlem zakroužil červenobílý stroj, chvíli zůstal trčet ve vzduchu jako obrovský drak a na zemi vytvořil malý vír. Všechny zvuky byly přehlušeny, stromy se třásly a tráva se v silném větru zvlnila. Se zavřenýma očima se Gail a Jeff skrčili vedle psů a pevně je drželi za vodítka.

Marino, Wesley a já jsme se dali na ústup k budovám a ze závětří sledovali přistání. Jak vrtulník pomalu klesal v tornádu vířícího vzduchu doprovázeném řevem motorů, zahlédla jsem letmo Pat Harveyovou hledící dolů na dceřin džíp, než odražené sluneční paprsky zneprůhlednily skla helikoptéry.

Vystoupila se skloněnou hlavou a sukní omotanou kolem nohou; Wesley na ni čekal v bezpečné vzdálenosti od zpomalujících listů rotoru, kravata mu přitom vlála přes rameno jako letecká šála. Než byla Pat Harveyová jmenována ředitelkou Národního protidrogového úřadu, působila jako advokátka v Richmondu a posléze jako státní návladní pro východní část Virginie. Její žaloby v jednoznačně drogových případech se občas týkaly obětí, které jsem pitvala. Ale nikdy jsem nebyla volána k svědectví; požadovala ode mne jen zprávy. Doopravdy jsme se nikdy nesetkaly.

Na obrazovce a v novinách vypadala jako ostatní úspěšné ženy. Byla zároveň ženská a úžasně atraktivní, štíhlá, s dokonalými rysy, slunce se jí zlatě a červeně odráželo v krátkých měděných vlasech. Wesley nás stručně představil a ona nám potřásla rukama se zdvořilostí a sebejistotou zkušeného politika. Ale neusmála se a nikomu z nás se nepodívala do očí.

„Uvnitř je svetr,” vysvětlila a podala Gail papírovou tašku. „Našla jsem ho v Debbiině ložnici na pobřeží. Nevím, kdy ho měla naposledy na sobě, ale nemyslím, že by ho v poslední době prala.”

„Kdy byla vaše dcera naposled na pobřeží?” vyptávala se Gail, tašku ještě neotevřela.

„Počátkem července. Strávila tam víkend s několika přáteli.”

„A jste si jistá, že ho měla na sobě ona? Možná ho nosil někdo z jejích přátel,” ptala se Gail lhostejně, jako by klábosily o počasí.

Otázka Pat Harveyovou překvapila a na chvíli se v jejích modrých očích objevily pochybnosti.

„Nejsem si jistá.” Odkašlala si. „Předpokládala jsem, že ho nosila Debbie, ale zřejmě na to nemohu přísahat. Nebyla jsem tam.”

Podívala se přes nás k otevřeným dveřím džípu; její pozornost okamžitě zaujaly klíčky v zapalování, stříbrné D, houpající se na přívěsku. Dlouho nikdo nepromluvil - viděla jsem, jak se snaží ovládnout emoce, potlačit strach.

Obrátila se k nám a řekla: „Debbie s sebou nejspíš měla kabelku. Nylonovou, jasně červenou. Taková ta sportovní taška s přehybem na suchý zip. Ráda bych věděla, jestli jste ji našli.”

„Ne, madam,” odpověděl Morrel. „Alespoň jsme až dosud nic takového neviděli, ale zatím jsme se dívali jen zvenčí. Vnitřek jsme doposud neprohledali, s tím jsme museli počkat, až to tu očichají psi.”

„Myslím, že by nejspíš byla na předním sedadle. Možná na podlaze,” pokračovala paní Harveyová.

Morrell zavrtěl hlavou.

Nakonec promluvil Wesley: „Paní Harveyová, nevíte, jestli s sebou měla vaše dcera víc peněz?”

„Dala jsem jí padesát dolarů na benzin a jídlo. Ale nevím, kolik mohla mít navíc,” odpověděla. „Samozřejmě měla také platební karty. A šekovou knížku.”

„Víte, kolik měla na účtu?” ptal se Wesley.

„Její otec jí dal minulý týden šek,” odpověděla věcně.

„Na školu - na knihy a tak. Jsem si jistá, že si ho uložila.

Myslím, že mohla mít na kontě nejméně tisíc dolarů.”

„Měla byste se na to podívat,” navrhl Wesley. „Ujistit se, že nejsou vybrané.”

„Udělám to co nejdřív.”

Jak jsem tam postávala a přihlížela, ucítila jsem, jak v ní náhle zahořela naděje. Její dcera měla hotovost, bankovní karty a dost peněz na kontě. Zřejmě v džípu nenechala svou kabelku, což znamená, že ji možná má pořád ještě u sebe.

Znamená to také, že je možná pořád ještě živá a zdravá a je někde se svým přítelem.

„Vyhrožovala vám někdy, že s Fredem uteče?” zeptal se Marino přímo.

„Ne.” Znovu se zahleděla na džíp a dodala to, čemu chtěla věřit: „Ale to neznamená, že by to nebylo možné.”

„Jakou měla náladu, když jste spolu mluvily naposledy?”

pokračoval Marino.

„Měly jsme takový slovní střet, než jsem se syny odjela na pobřeží,” odpověděla nezaujatým, lhostejným hlasem.

„Zlobila se na mě.”

„Věděla o těch případech, co se staly? O těch zmizelých párech?” vyptával se Marino.

„Ano, samozřejmě. Mluvili jsme o tom, podivovali se nad tím. Věděla to.”

„Měli bychom začít,” obrátila se Gail k Morrellovi.

„Dobrý nápad.”

„Ještě poslední věc,” pohlédla Gail na paní Harveyovou.

„Tušíte, kdo řídil?”

„Fred, jak předpokládám,” odpověděla. „Když někam jezdívali spolu, obvykle řídil on.”

Gail přikývla.

„Tak nejspíš budu znovu potřebovat pero a ten nůž.”

Půjčila si je od Wesleyho a Marina, obešla vůz ke straně spolujezdce a otevřela dveře. Popadla vodítko jednoho psa.

Dychtivě vyrazil a ukázněně si vykračoval po jejím boku, čenichal kolem, svaly se mu pohybovaly pod volným, lesklým kožichem, uši těžce plandaly, jako by byly lemované olovem.

„No tak, Neptune, ať se ten tvůj kouzelný nos dá do práce.”

Tiše jsme sledovali, jak nasměrovala Neptunův čenich na sedadlo, kde včera nejspíš seděla Debora Harveyová.

Náhle vyštěkl, jako by se potkal s chřestýšem, vyletěl z džípu a téměř vyškubl Gail vodítko z rukou. Stáhl ocas mezi nohy, chlupy na hřbetě se mu zježily. Po zádech mi přeběhl mráz.

„Klid, chlapče. Klid!”

Neptun se třásl a kňučel, přidřepl a vyprázdnil se do trávy.

Kapitola 2

Dalšího rána jsem se probudila vyčerpaná a hrozící se nedělních novin. Titulky byly dost velké na to, aby’ je člověk mohl číst i přes ulici: DCERA DROGOVÉ CAREVNY A JEJÍ PŘÍTEL

ZMIZELI:

POLICIE SE OBÁVÁ VRAŽDY

Reportéři

nejenže

uveřejnili

fotografii

Debory

Harveyové, ale byl tu i obrázek jejího džípu, právě odtahovaného z odpočívadla a, jak jsem předpokládala, archivní fotografie Pat a Boba Harveyových, kterak se ruku v ruce procházejí po opuštěné pláži ve Spindriftu. Usrkávala jsem při čtení kávu a nemohla jsem zahnat myšlenky na rodinu Freda Cheneyho. Nepocházel z prominentní rodiny.

Byl to jen „Debořin přítel”. Ale i on zmizel, i jeho někdo miloval.

Fred byl synem obchodníka ze Southside, jeho matka zemřela minulého roku na prasklé aneurysma. Dočetla jsem se, že Fredův otec byl na návštěvě u příbuzných v Sarasotě, kde ho konečně policie včera pozdě večer vystopovala.

Jakákoli možnost, i ta sebemenší, že by jeho syn utekl s Deborou, pokračoval článek, se prý naprosto neslučuje s Fredovým charakterem. Novináři ho líčili jako „dobrého studenta z Karolínské státní, člena univerzitního plaveckého družstva”. Debora byla oceňovanou studentkou a skvělou gymnastkou, patřila dokonce do širšího výběru pro olympiádu. Vážila sotva pětačtyřicet kilo, měla tmavě plavé vlasy po ramena a hezké rysy po matce. Fred byl vysoký, se širokými rameny, kudrnatými černými vlasy a oříškovýma očima. Mluvili o nich jako o atraktivní a nerozlučné dvojici.

„Když jste viděli jednoho, byl tam určitě i druhý,”

citovaly noviny jednoho z jejich přátel. ,Myslím, že to mělo co dělat se smrtí Fredovy matky. Debbie ho potkala právě v té době a myslím, že by to bez ní těžko překonával.”

Článek samozřejmě připomínal detaily zmizení dalších čtyř virginských párů, které byly později nalezeny mrtvé.

Několikrát se v něm objevilo i moje jméno. Novináři mě popisovali jako nevědoucí, zmatenou a vyhýbající se komentáři. Zřejmě nikoho ani nenapadlo, že každý týden pokračuji v pitvách obětí vražd, sebevražd a nehod. Běžně jsem hovořila s rodinami, svědčila u soudu, učila mediky a posluchače policejních akademií. Ať už s těmi dvojicemi či bez nich, život a smrt šly dál.

Vstala jsem od kuchyňského stolu, upíjela kávu a právě se dívala ven do svěžího rána, když zazvonil telefon.

Čekala jsem, že to bude moje matka, která obvykle v tuto nedělní hodinu volávala a vyzvídala, jak se mám a zda jsem byla na mši; přitáhla jsem si tedy židli blíž a zvedla telefonní sluchátko.

„Doktorka Scarpettová?”

„U telefonu.” Ženský hlas mi byl povědomý, ale nedokázala jsem si ho zařadit.

„Tady Pat Harveyová. Odpusťte mi, že vás obtěžuju doma.” V pevném hlase jsem slyšela vyděšený tón.

„Rozhodně mě neobtěžujete,” snažila jsem se mluvit co nejmileji. „Co pro vás mohu udělat?”

„Hledali celou noc a stále v tom pokračují. Přivedli víc psů, víc policistů, víc vrtulníků.” Začínala mluvit rychleji.

„Nic. Ani stopa. Bob se přidal k pátračům. Já jsem doma.”

Zaváhala. ,Nechtěla byste sem přijít? Máte volno na oběd?”

Po delší odmlce jsem bez nadšení přijala. Když jsem zavěsila, začala jsem si nadávat, protože jsem dobře věděla, co ode mne chce. Pat Harveyová se bude vyptávat na ty ostatní mladé lidi. Kdybych byla na jejím místě, udělala bych přesně to samé.

Vyšla jsem po schodech do ložnice a připravila si šaty.

Pak jsem si dlouho poležela v horké koupeli a umyla si vlasy, zatímco můj záznamník přebíral telefonní vzkazy, na které jsem naprosto neměla v úmyslu odpovídat, leda by byly naléhavé. Hodinu poté jsem byla oblečená v khaki košilových šatech a přehrávala si vzkazy. Čekalo jich na mě pět, všechny od reportérů, kteří vyzvěděli, že jsem byla povolána na odpočívadlo v New Kent County, což pro zmizelý pár nevěstilo nic dobrého.

Sáhla jsem po telefonu; měla jsem v úmyslu zavolat Pat Harveyové a zrušit ten oběd. Ale nedokázala jsem zapomenout na výraz jejího obličeje, když přiletěla vrtulníkem se svetrem své dcery; nedokázala jsem zapomenout ani na obličeje ostatních rodičů. Zavěsila jsem telefon, zamkla dům a nastoupila do auta.

Lidé ve státních službách si sotva mohou dovolit nákladné soukromé potřeby, ledaže mají ještě jiné zdroje příjmů. Federální plat Pat Harveyové byl očividně jen zlomkem rodinného majetku. Bydleli poblíž Windsoru v luxusním jeffersonovském domě nad řekou. Pozemek, který jsem odhadovala nejméně na pět akrů, byl obklopen zdí, na níž se v pravidelných intervalech opakovaly tabulky s nápisem Soukromý pozemek. Zahnula jsem na dlouhou příjezdovou cestu stíněnou stromy, ale zastavila mne přísně vypadající kovová vrata, která se přede mnou sama tiše otevřela, ještě než jsem stačila stáhnout okénko a sáhnout po zvonku. Stejně neslyšně za mnou zase zapadla, sotva jsem projela. Zaparkovala jsem vedle černého jaguáru před římským portikem z nerýhovaných sloupů, starých červených cihel a bílého dřeva.

Když jsem vystupovala, otevřely se vchodové dveře. Pat Harveyová si otírala ruce do utěrky a odhodlaně se na mne usmívala z vrcholu schodiště. Obličej měla bledý, oči mdlé a unavené.

„Je od vás moc laskavé, že jste přijela, doktorko Scarpettová.” Pokynula mi, abych vstoupila. „Prosím, pojďte dál.”

Hala byla stejně prostorná jako obývací pokoj; prošly jsme upjatým salonem do kuchyně. Nábytek pocházel z osmnáctého století, podlahu pokrývaly orientální koberce ode zdi ke zdi, na stěnách visely originály francouzských impresionistů a v krbu byla rafinovaně narovnána buková polena. Ještě že alespoň kuchyně vypadala účelně a zabydleně, i když jsem neměla pocit, že by byl doma ještě někdo jiný.

„Jason a Michael jsou s otcem venku,” odpověděla mi na otázku. „Odjeli ráno.”

„Kolik jim je?” vyzvídala jsem, zatímco otevírala troubu.

„Jasonovi je šestnáct, Michaelovi čtrnáct. Debbie je nejstarší.” Rozhlédla se po chňapkách, pak vypnula troubu a postavila pekáč nahoru na sporák. Ruce se jí třásly, když ze zásuvky vytahovala nůž a naběračku. „Dáte si víno, čaj, kávu? Je to velmi lehké. Připravila jsem k tornu ještě ovocný salát. Myslela jsem, že bychom se mohly posadit venku na verandě. Doufám, že vám to tak bude vyhovovat.”

„To bude báječné,” odpověděla jsem. „A kávu si dám ráda.”

Otočila se, vytáhla z lednice balíček irské smetany a odměřila ji do překapávače. Mlčky jsem ji pozorovala. Byla zoufalá. Manžel a synové nebyli doma. Dcera zmizela, dům byl prázdný a tichý.

Počkala s otázkami až na verandu. Otevřela skleněné dveře dokořán a já spatřila řeku vinoucí se pod námi a lesknoucí se v letním slunci.

„Co to dělali ti psi, doktorko Scarpettová?” začala a vrtala se přitom v salátu. „Máte pro to nějaké vysvětlení?”

Měla jsem, ale nechtěla jsem jí je prozradit.

„Toho jednoho psa zjevně něco zmátlo. A toho druhého ne?” Pokládala mi svůj postřeh jako otázku.

Druhý pes, Salty, opravdu reagoval úplně jinak než Neptun. Když očichal řidičovo sedadlo, připjala mu Gail k postroji vodítko a přikázala: „Hledej!” Pes vyrazil jako chrt.

Čenichal přes výjezdovou rampu a piknikovým prostorem.

Pak táhl Gail parkovištěm k dálnici a byl by pokračoval až do jízdních pruhů, kdyby ho nezavolala k noze. Sledovala jsem, jak probíhají pásem stromů dělícím západní pruhy od východních, potom po chodníku vedoucím přímo k odpočívadlu naproti tomu, na němž byl nalezen džíp. Na parkovišti pes stopu ztratil.

„Mám tomu rozumět tak,” pokračovala paní Harveyová, „že ten, kdo řídil Debbiin džíp, nakonec vystoupil, prošel odpočívadlem a přešel dálnici? Pak ta osoba nejspíš nastoupila do auta na protějším odpočívadle a odjela?”

„To je jedno z možných vysvětlení,” odpověděla jsem.

„A jaké jiné tu je, doktorko Scarpettová?”

„Pes zachytil pach. Jestli pach někoho nebo něčeho, to nevím. Mohl to být pach vaší dcery, Fredův, pach třetí osoby…”

„Džíp tam byl celé hodiny,” přerušila mě paní Harveyová, hledíc mimo mne na řeku. „Myslím, že do něj mohl kdokoliv vlézt a hledat peníze nebo cennosti. Stopař, někdo, kdo jen prošel kolem a pak přešel dálnici.”

Nepřipomněla jsem jí známá fakta. Policie našla v přihrádce palubní desky náprsní tašku Freda Cheneyho, nedotčenou, s platebními kartami a třiceti pěti dolary v hotovosti. Nezdálo se, že by se někdo hrabal v zavazadlech.

Dalo se soudit, že z džípu nezmizelo nic kromě jeho cestujících a Debořiny kabelky.

„To, jak se choval ten první pes,” pokračovala věcně.

„Myslím, že to není obvyklé. Něco ho vyděsilo. Rozhodně ho to zmátlo. Jiný pach - ne ten, který zachytil druhý pes.

Sedadlo, kde možná seděla Debbie…” Podívala se mi do očí a zmlkla.

„Ano. Zdá se, že psi zachytili rozdílné pachy.”

„Doktorko Scarpettová, prosím vás, abyste se mnou mluvila otevřeně.” Hlas se jí třásl. „Nesnažte se šetřit mé city. Prosím. Vím, že by ten pes nebyl tak vyděšený, kdyby k tomu neměl důvod. Vaše práce vás určitě přivádí do společnosti záchranářů, máte možnost sledovat práci psů.

Viděla už jste někdy, že by pes takhle reagoval?”

Viděla. Dvakrát. Jednou, když měl pes očichat kufr auta, v němž, jak se později ukázalo, bylo převáženo tělo zavražděné oběti, které se posléze našlo v kontejneru na odpadky, a podruhé, když pach vedl na místo, kde byla znásilněna a zastřelena žena.

Ale místo toho jsem řekla: „Bloodhoundi většinou silně reaguji na feromonové pachy.”

„Prosím?” Vypadala zmateně.

„Výměšky. Zvířecí, hmyzí, chemické složky. Sexuální vábničky, například,” vykládala jsem klidně. „Víte přece, že si psi značkují svá teritoria, nebo útočí, když ucítí strach?”

Jen na mne hleděla.

„Když je někdo sexuálně vzrušený, úzkostný nebo se bojí, probíhají v jeho těle hormonální změny. Předpokládá se, že zvířata rozeznávající pachy, k nimž bloodhoundi patří, cítí feromony, či prvky, které se především projevují ve výměšcích našeho těla…”

Přerušila mne.

„Debbie si stěžovala na křeče krátce předtím, než jsem s Jasonem a Michaelem vyrazila na pobřeží. Právě začínala menstruovat. Mohlo by to být vysvětlení…? Jestliže seděla na sedadle spolujezdce, mohl to být ten pach, který pes zachytil?”

Neodpověděla jsem. To, co navrhovala, nemohlo u psa vyvolat tak extrémní úzkost.

„To nestačí.” Pat Harveyová uhnula očima a mačkala v klíně plátěný ubrousek. „Nestačí to k vysvětlení toho, proč pes kňučel, proč měl zježenou srst na hřbetě. Ach můj bože.

Je to jako s těmi ostatními páry, vid’te?”

,.To nemohu tvrdit.”

„Ale myslíte si to. Policie si to myslí. Kdyby na to všichni od začátku nemysleli, nevolali by vás k tomu. Chci vědět, co se jim stalo. Těm ostatním.”

Mlčela jsem.

„Podle toho, co jsem četla,” vyhrkla, „jste byla u všech těch případů, policie vás tam zavolala.”

„Byla jsem tam.”

Sáhla si do kapsy saka, vytáhla složený list papíru, rozevřela ho a uhladila.

„Bruce Phillips a Judy Robertsová,” informovala mne, jako bych to potřebovala. „Zamilovaní středoškoláci, kteří zmizeli před dvěma a půl lety prvního června cestou od domu svých přátel v Gloucesteru, nikdy nedojeli domů.

Dalšího rána našli Bruceův Chevrolet Camaro na dálnici číslo sedmnáct, klíčky v zapalování, dveře odemčené, okénka stažená. O deset týdnů později vás zavolali do lesnaté oblasti dva kilometry od parku York River, kde lovci našli dvě částečně rozložená těla zahrabaná v listí tvářemi dolů. Bylo to přibližně šest a půl kilometru od místa, kde byl před deseti týdny nalezen Bruceův vůz.”

Připomněla jsem si, že právě tenkrát požádala místní policie o spolupráci VICAP. Marino, Wesley a detektiv z Gloucesteru však nevěděli, že v červenci, měsíc po zmizení Brucea a Judy, bylo oznámeno zmizení druhého páru.

„Pak tu máme Jima Freemana a Bonnii Smythovou,”

pohlédla na mne paní Harveyová. „Zmizeli poslední sobotu v červenci po party u bazénu ve Freemanovic domě. Pozdě toho večera vezl Jim Bonnii domů a dalšího dne našla policie z Charles City Jimův vůz opuštěný asi šestnáct kilometrů od domu Freemanových. O čtyři měsíce později, dvanáctého listopadu, našli lovci ve West Pointu jejich těla…”

Neradostně jsem si pomyslela, že nejspíš neví, že navzdory opakovaným žádostem jsem nikdy nedostala kopie důvěrných částí policejních zpráv, fotografií či seznamu důkazů. Přičítala jsem nedostatek spolupráce k tomu, co se pomalu stávalo multijurisdikčním vyšetřováním.

Paní Harveyová vytrvale pokračovala. V březnu následujícího roku se to stalo znovu. Ben Anderson přijel z Arlingtonu, aby se sešel se svou dívkou, Carolyn Bennettovou, v domě jejích rodičů ve Stingray Point u Chesapeake Bay. Odtamtud vyjeli krátce před sedmou, aby se vydali na cestu k Old Dominion University v Norfolku, kde oba prvním rokem studovali. Příštího večera přijel k Benovým rodičům policista, aby je informoval. že dodávka Dodge jejich syna byla nalezena opuštěná na odbočce dálnice číslo 64, asi osm kilometrů východně od Buckroe Beach. Klíčky byly v zapalování, dveře nezamčené a Carolynina kabelka ležela vedle sedadla spolujezdce. Jejich částečně rozložená těla byla nalezena o šest měsíců později v průběhu lovecké sezony v zalesněné oblasti pět kilometrů na východ od silnice 199 v okresu York. Tentokrát jsem nedostala dokonce ani kopii policejní zprávy.

Když v únoru zmizeli Susan Wilcoxová a Mike Martin, dověděla jsem se o tom z ranních novin. Mířili do Mikeova domu ve Virginia Beach, kde chtěli strávit jarní prázdniny, ale cestou zmizeli stejně jako páry před nimi. Mikeova modrá dodávka byla nalezena opuštěná na Koloniální dálnici poblíž Williamsburgu, k anténě byl přivázán bílý kapesník na znamení potíží s motorem, které však policejní technici při prohlídce vozu neobjevili. Patnáctého května si jeden otec se synem vyšli na lov krocanů a našli jejich rozložená těla v zalesněné oblasti mezi silnicí číslo 60 a dálnicí 64 v okrese James City.

Pamatovala jsem si, jak jsem zase jednou sbírala kosti, abych

je

odeslala

soudnímu

antropologovi

Smithsonianského institutu ke konečnému prozkoumání.

Osm mladých lidí, a přes dlouhé hodiny, které jsem nad každým z nich strávila, jsem nedokázala určit, jak nebo proč zemřeli.

„Jestliže, nedej bože, bude ještě nějaké příště, nečekejte, až se těla rozloží,” nařídila jsem nakonec Marinovi. „Dejte mi vědět, jakmile se najde vůz.”

„Jo. Můžeš taky začít pitvat auta, když nám ty mrtvoly nic neprozradily,” ušklíbl se při neúspěšném pokusu o žert.

„Ve všech případech,” říkala paní Harveyová, „byly dveře nezamčené, klíčky v zapalování, nepodařilo se objevit žádné známky zápasu a nezdálo se, že by se cokoliv ztratilo.

Způsob provedení byl v podstatě stejný.”

Složila své poznámky a vsunula je zpátky do kapsy.

„Jste dobře informovaná,” poznamenala jsem lakonicky.

Nezeptala jsem se, jak informace získala; předpokládala jsem totiž, že jejich shromažďováním pověřila své podřízené.

„Byla jste u toho od začátku,” pronesla. „Zkoumala jste všechna těla. A přesto, jak jsem pochopila, nevíte, co je zabilo.”

„To je pravda. Nevím,” odpověděla jsem.

„Vy nevíte? Nebo to prostě jen nechcete říct, doktorko Scarpettová?”

Ve své profesi žalobkyně si Pat Harveyová vysloužila všeobecnou úctu, dokonce možná obavy. Nezastavila se před ničím, byla agresivní, a já jsem najednou měla pocit, že se její veranda změnila v soudní síň.

„Kdybych znala příčinu jejich smrti, nebyla bych ji označila jako neznámou,” prohlásila jsem klidně.

„Ale jste přesvědčena, že byli zavražděni.”

„Jsem přesvědčena, že mladí, zdraví lidé náhle neopustí svůj vůz a nezemřou přirozenou smrtí v lese, paní Harveyová.”

„Jaké jsou vyšetřovatelské verze? Co mi o tom můžete říct? Předpokládám, že je znáte.”

Znala jsem je.

Čtyři soudci a nejméně tolik detektivů se tím zabývalo, každý měl nespočet hypotéz. Dvojice například občas užívaly drogy a setkaly se s dealery, kteří prodávali nové, smrtící halucinogenní látky, které běžné toxikologické testy nedokážou objevit. Nebo to mělo co dělat s magií. Nebo ty dvojice patřily k nějaké tajné sektě a jejich smrti byly náboženskými sebevraždami.

„O těch teoriích, které znám, nemám moc vysoké mínění,” poznamenala jsem.

„Proč ne?”

„Moje nálezy je nepotvrzují.”

„A co potvrzují vaše nálezy?” dožadovala se. „Jaké nálezy? Podle všeho, co jsem slyšela a četla, žádné zatracené nálezy nemáte.”

Oblohu zakalil slabý opar, letadlo na ní vypadalo jako stříbrná jehla táhnoucí přes slunce bílou nit. Klidně jsem sledovala, jak se tvoří cestička bílé mlhy a zase se začíná rozplývat. Jestli Deboru a Freda potkal stejný osud jako ty ostatní, rozhodně je nenajdeme brzy.

„Moje Debbie nikdy nebrala drogy,” pokračovala; snažila se zadržet slzy. „Nezapletla se s žádným tajným náboženstvím ani magií. Je temperamentní a někdy skleslá jako každý jiný normální teenager. Ale nemohla by…” Náhle zmlkla a pokoušela se ovládnout.

„Musíte se vyrovnat se situací, jaká je,” pronesla jsem tiše. „Nevíme, co se vaší dceři stalo. Nevíme, co se stalo s Fredem. Možná uplyne ještě dlouhá doba, než se to dovíme.

Máte ještě něco, co byste mi o Deboře - nebo o nich obou -

mohla povědět? Cokoliv, co by nám pomohlo?”

Nejdříve se zhluboka, přerývaně nadechla a pak odpověděla: „Ráno tu byl policejní důstojník. Prohlédl si její ložnici a vzal si pár kousků jejího oblečení, také její kartáč na vlasy. Říkal, že oblečení potřebuje pro psy a vlasy že porovnají s dalšími, které možná najdou uvnitř džípu.

Chcete se tam podívat? Do jejího pokoje?”

Zvědavě jsem přikývla.

Šla jsem za ní po naleštěném schodišti do druhého patra.

Debořin pokoj byl ve východním křídle, odkud měla vyhlídku na východy slunce a případné bouře nad řekou James. Nepůsobil na mě zrovna jako typický pokoj dospívající dívky. Nábytek byl skandinávský, jednoduchý a vyrobený z nádherného teakového dřeva. Velkou postel pokrývala prošívaná pokrývka v chladných odstínech modré a zelené, na podlaze ležel indický koberec, na němž převládaly růžové a švestkově temné vzory. Knihovnu plnily encyklopedie a romány a dvě police nad stolem zabíraly ceny a medaile na jasně barevných stuhách. Na vrchní polici stála velká fotografie Debory na kladině, záda prohnutá, ruce rozpažené jako půvabný pták, v obličeji výraz jako v soukromé svatyni, výraz nejčistšího sebeovládání a elegance. Nemusela jsem být matkou Debory Harveyové, abych pochopila, že tahle devatenáctiletá dívka byla výjimečná.

„Debbie si to všechno vybrala sama,” podotkla paní Harveyová, když si všimla, jak se rozhlížím. „Nábytek, koberec, barvy. Nikdy byste neřekla, že tu před pár dny byla a balila se do školy.” Zadívala se na zavazadla v rohu a odkašlala si. „Je tak pečlivá. Myslím, že to má po mně.”

Nervózně se pousmála a dodala: „Jestli nic jiného, pečlivá jsem určitě.”

Připomněla jsem si Debořin džíp. Naprosto bez poskvrnky uvnitř i zvenku, zavazadla a ostatní věci tam byly promyšleně srovnané.

„O své věci se vzorně starala,” pokračovala paní Harveyová a přitom přešla k oknu. „Často jsem se bála, jestli ji příliš nerozmazlujeme. Její oblečení, auto, peníze.

Mnohokrát jsme o tom s Bobem mluvili. Bylo to těžké, když jsem celý týden trávila ve Washingtonu. Ale vloni, když mě prezident jmenoval, jsme se tak všichni dohodli. Usoudili jsme, že by bylo příliš, kdyby se měla rodina vytrhovat ze svého prostředí, a Bob tady má svou práci. Bylo jednodušší, abych si najala byt, a pokud to šlo, jezdila domů o víkendech. Že počkáme, co se stane po příštích volbách.”

Po dlouhé pauze pokračovala. „Chci říct, že se mi nikdy moc nedařilo říkat Debbii ne. Je těžké být rozumná, když chcete pro své děti to nejlepší. Zvlášť když si pamatujete na své touhy v jejich věku, na svou nejistotu, co se týče oblékání a vzhledu. Když člověk věděl, že si jeho rodiče nemohou dovolit dobrého kožaře, ortodontistu nebo plastického chirurga. Snažili jsme se být umírnění.” Zkřížila paže kolem pasu. „Někdy jsem si nebyla jistá, jestli jsme se rozhodli správně. Její džíp například. Nechtěla jsem, aby měla auto, ale neměla jsem sílu se hádat. Typické je, že byla zase praktická, chtěla něco bezpečného, co by ji nezradilo za žádného počasí.”

Váhavě jsem ji přerušila: „Když jste se zmínila o plastickém chirurgovi, měla jste na mysli něco určitého, pokud jde o vaši dceru?”

„Velká ňadra gymnastkám moc nevyhovují, doktorko Scarpettová,” řekla, aniž se otočila. „Když bylo Debii šestnáct, byla až příliš obdařena vnadami. Nejenže ji to uvádělo do rozpaků, ale nešlo to dohromady s jejím sportem. Vyřešili jsme to vloni.”

„Takže ta fotografie je současná,” poznamenala jsem, protože Debora, na kterou jsem se dívala, byla elegantní sochou dokonale utvářených svalů, s malými, pevnými ňadry a zadečkem.

„Je z dubna, z Kalifornie.”

Když nějaká osoba zmizí a pravděpodobně je mrtvá, není u lidí, jako jsem já, neobvyklé, že se zajímají o anatomické detaily - ať už je to hysterektomie, páteřní kanál, nebo jizvy po plastické operaci - které mohou napomoci při identifikaci těla. O ně se opíraly popisy, které jsem čítala v přehledech zmizelých osob. To byly pozemské a velmi lidské rysy, na něž jsem spoléhala, protože šperky a jiné osobní potřeby, jak jsem se v průběhu let poučila, nemusely být spolehlivé.

„To, co jsem vám právě řekla, se nikdy nesmí dostat z tohoto pokoje,” prohlásila paní Harveyová pevně. „Debbie je velmi uzavřená. Celá moje rodina je velmi uzavřená.”

„Chápu.”

„Její vztah s Fredem,” pokračovala, „byl také velmi soukromou záležitostí. Jak jste si jistě všimla, neexistují žádné fotografie, žádné zjevné symboly toho vztahu.

Nepochybuji o tom, že si dávali obrázky, dárky, upomínky.

Ale vždy to velmi tajila. Například koncem února měla narozeniny. Krátce po nich jsem si všimla, že nosí na pravé ruce zlatý prstýnek. Úzký kroužek s květinovým vzorem.

Nikdy o tom neřekla ani slovo a já se nevyptávala. Ale jsem si jistá, že ho dostala od něj.”

„Pokládala jste ho za vyrovnaného mladého muže?”

Otočila se a pohlédla na mne tmavýma utrápenýma očima.

„Fred je velmi prudký, téměř posedlý. Ale nemůžu říct, že by byl nevyrovnaný. Opravdu bych si na něj nemohla stěžovat. Jen jsem se bála, že ten vztah je příliš vážný, příliš…” Odvrátila oči, hledala správný výraz. „Návykový.

To je to, co vás při pohledu na ně napadalo. Zdálo se, jako by jeden druhému byli drogou.” Zavřela oči, znovu se odvrátila a opřela si hlavu o okno. „Ach bože. Přála bych si, abychom jí nikdy nekoupili ten prokletý džíp.”

Mlčela jsem.

„Fred auto neměl. Neměla by jinou možnost…” Hlas se jí zlomil.

„Neměla by jinou možnost,” dopověděla jsem za ni, „než jet na pobřeží s vámi.”

„A nic z toho by se nestalo!”

Prudce vyšla z pokoje do haly. Nedokázala už ani o chvíli déle snášet pobyt uvnitř dceřina pokoje, to mi bylo jasné. Šla jsem za ní dolů po schodech a k hlavním dveřím.

Když jsem se dotkla její ruky, obrátila se ke mně zády; snažila se skrýt slzy, které jí vytryskly z očí.

„Je mi to moc líto.” Kolikrát to ještě budu muset říkat?

Dveře se za mnou tiše zavřely, když jsem scházela po schodišti. Cestou domů jsem se modlila, aby, pokud se ještě někdy setkám s Pat Harveyovou, to nebylo v mé oficiální funkci hlavního soudního lékaře.

Kapitola 3

Uplynul týden, než jsem opět hovořila s někým, kdo byl spojen s případem Harveyová-Cheney, jehož vyšetřování, pokud mi bylo známo, zatím k ničemu nedospělo. V

pondělí, když jsem byla v pitevně až po lokty v krvi, zavolal Benton Wesley. Chtěl co nejdřív mluvit se mnou a s Marinem a navrhoval, abychom se zastavili na oběd.

„Myslím, že ho Pat Harveyová znervózňuje,”

poznamenal Marino, když jsme jeli do Wesleyho domu. O

přední sklo jeho auta se rozbíjely občasné kapky deště.

„Nepřekvapilo by mě, kdyby se radila s jasnovidkou a volala Billymu Grahamovi nebo třeba přiblblýmu velikonočnímu králíčkovi.”

„Hilda Ozimeková není jasnovidka,” odpověděla jsem.

„Polovina těch okultistických podniků s rukou namalovanou na vývěsní ceduli je nejspíš jen zástěrkou pro prostituci.”

„Ale to já vím,” řekla jsem unaveně.

Otevřel popelník a předvedl mi, jak odporný zvyk je kouření. Kdyby do popelníku dokázal nacpat ještě jednoho vajgla, bylo by to na zápis do Guinnessovy knihy rekordů.

„Vidím, že už jsi o Hildě Ozimekové slyšela,”

pokračoval.

„Moc o ní nevím, kromě toho, že prý snad žije někde v Karolíně.”

„V Jižní Karolíně.”

„Bydlí u Harveyů?”

„Teď už ne,” odtušil Marino a vypnul stěrače, protože zpoza mraků opět vysvitlo slunce. „Kéž by ji to počasí přimělo změnit názor. Včera se vrátila do Jižní Karolíny.

Poletovala sem a tam mezi Richmondem a Jižní Karolínou soukromým letadlem, představ si to.”

„Můžeš mi říct, jak jste se o tom dověděli?” Jestli mne překvapilo, že se Pat Harveyová obrátila na spiritistku, pak mne přímo šokovalo, že by o tom někomu řekla.

„Správná otázka. Říkám ti jen to, co mi pověděl Benton, když volal. Ta baba Hilda zřejmě ve své křišťálové kouli uviděla něco, co Pat Harveyovou pěkně rozrušilo.”

„Co přesně?”

„To ti už nepovím. Benton nezacházel do detailů.”

Dál jsem nevyzvídala, protože z diskusí s Bentonem Wesleym a z jeho tajnůstkářství jsem vždycky byla nesvá.

Když jsme spolu dřív pracovali, byly naše vzájemné vztahy vřelé a uctivé. Teď mi připadal odtažitý a nemohla jsem si pomoci, ale zdálo se mi, že ta změna chování má co dělat s Markem. Když ode mne Mark odešel a přijal místo v Coloradu, opustil také Quantico, kde řídil právnickou přípravu posluchačů Národní akademie FBI. Wesley ztratil kolegu a kamaráda a nejspíš si myslel, že je to moje chyba.

Pouto mezi muži bývá silnější než manželství a přátelé jsou si často oddanější než milenci.

O půl hodiny později Marino odbočil z hlavní silnice a já jsem brzy ztratila orientaci v té změti odboček vpravo a vlevo, po nichž jsme sjížděli stále hlouběji do venkovské krajiny. Ačkoliv jsem se s Wesleym v minulosti mnohokrát setkala, vždycky to bylo v mé či jeho pracovně. Nikdy jsem nebyla pozvána do jeho domu v romantickém prostředí virginského venkova, plného farem a lesů, pastvin ohraničených bílými ohradami, stodol a domů položených daleko od silnice. Když jsme konečně zahnuli k Bentonovu pozemku, projížděli jsme kolem dlouhých příjezdových cest vedoucích k mnoha velkým moderním domům, před jejichž garážemi pro dvě až tři auta parkovaly evropské vozy.

„Nenapadlo mne, že tak blízko Richmondu jsou tahle washingtonská obytná městečka,” poznamenala jsem.

„Cože? Žiješ tady nejmíň čtyři nebo pět let a nikdy jsi neslyšela o útoku ze severu?”

„Když se narodíš v Miami, nezaujímá v tvých myšlenkách Občanská válka právě nejčestnější místo,”

odpověděla jsem.

„To asi ne. Sakra, Miami ani není v téhle zemi. Místa, kde se musí rozhodovat ve volbách, jestli bude angličtina oficiálním jazykem, nepatří ke Spojeným státům.”

Marinovy dloubance ohledně místa mého narození nebyly ničím novým.

Když vjel na štěrkovou cestu, trochu zpomalil a usmál se: „To není špatná chajda, co? Řekl bych, že federálové platí přece jenom trochu líp než město.”

Dům byl postaven ve venkovském stylu, měl doškovou střechu, kamennou podezdívku a vystupující arkýřová okna.

Před vchodem rostly růžové keře, vysázené i kolem obou křídel stíňěných starými magnoliemi a duby. Když jsme vystupovali, dívala jsem se po znameních, která by mi o soukromém životě Bentona Wesleyho prozradila něco víc.

Nad garážovými vraty visel basketbalový koš a vedle hromady dříví zakryté igelitovou plachtou stála velká sekačka olepená posekanou trávou. Viděla jsem rozlehlý zadní dvůr plný květinových záhonů, azalek a ovocných stromů. Kolem zahradního krbu bylo postaveno několik židlí; v duchu jsem si představila Wesleyho a jeho ženu, jak tam za letních večerů grilují steaky a popíjejí koktejly.

Marino zazvonil na zvonek. Otevřela nám Wesleyho manželka a představila se jako Connie.

„Ben šel na chvilku nahoru,” řekla s úsměvem, když nás vedla do obývacího pokoje s velkými okny, ohromným krbem a selským nábytkem. Nikdy předtím jsem neslyšela, že by někdo o Wesleym mluvil jako o „Benovi”. Jeho ženu jsem také viděla poprvé v životě. Bylo jí něco přes čtyřicet, atraktivní brunetka s oříškovýma očima, tak světlýma, že vypadaly skoro žluté. Měla, podobně jako její manžel, ostré rysy. Vyzařovala z ní jakási laskavost, klidná rezervovanost svědčící o síle charakteru a zároveň o něze. Uzavřený Benton Wesley byl doma nepochybně zcela jiným mužem; napadlo mne, kolik toho asi Connie ví o podrobnostech jeho práce.

„Dáte si pivo, Pete?” zeptala se.

Usadil se do houpacího křesla.

„Zdá se, že mám smůlu, protože vidím. Dal bych si raději trochu kávy.“ „Kai, co mohu nabídnout vám?“

„Dala bych si také kávu,” odpověděla jsem. „Jestli vás to nebude obtěžovat.”

„Jsem moc ráda, že vás konečně poznávám,” usmála se upřímně. „Ben o vás mluví už celé roky. Velmi si vás cení.”

„Děkuji.” To uznání mne zaskočilo a to, co jsem uslyšela vzápětí, byl přímo šok.

„Když jsme se naposledy viděli s Markem, musela jsem mu slíbit, že vás pozveme na večeři, až příště přijede do Quantika.”

„To je od vás laskavé,” vypravila jsem ze sebe a snažila se usmívat. Wesley jí zřejmě neřekl všechno a pomyšlení, že Mark byl nedávno ve Virginii a ani mi nezavolal, bylo skoro víc, než jsem mohla snést.

Když nás na chvíli opustila a odešla do kuchyně, Marino se ke mně obrátil: „Slyšela jsi o něm v poslední době?”

„Denver je nádherný,” odpověděla jsem vyhýbavě.

„Je to hnus, jestli chceš znát můj názor. Vytáhnou ho z hlubokého utajení a upíchnou v Quantiku. A pak ho pošlou do nějaký díry na západě, aby tam makal na něčem, o čem nesmí mluvit. O důvod víc, proč by mě nikdo nikdy nepřemluvil, abych to podepsal Úřadu.”

Neodpovídala jsem.

Mlel dál: „Osobní život jde do háje. Jak se říká: Kdyby Hoover chtěl, abys měl ženu a děti, vydal by ti je s odznakem.“

„Hoover už dávno FBI nešéfuje.” Upřeně jsem zírala ven na větve stromů pohupující se ve větru. Zdálo se, že se zase rozprší, tentokrát vydatněji.

„To je jedno. Stejně nemůžeš žít svůj vlastní život.”

„Nejspíš většina z nás nemůže, Marino.”

„To máš zatracenou pravdu,” zamumlal.

Z haly zazněly kroky a dovnitř vstoupil Wesley, stále v saku, kravatě a šedých kalhotách; zářivě bílá košile byla jen nepatrně pomačkaná. Vypadal unaveně a napjatě, když se ptal, jestli si dáme něco k pití.

„Connie už se o nás postarala,” ujistila jsem ho. Sesunul se do židle a pohlédl na hodinky. ,;Budeme jíst asi za hodinu.” Složil ruce do klína.

„Od Morrella jsme nedostali ani řádku,” začal Marino.

„Obávám se, že nic nového nezjistili. Nic slibného,” odtušil Wesley.

„Nečekal jsem, že něco najdou. Jen říkám, že se nám vůbec neozval.”

Marinův obličej zůstával bezvýrazný, ale cítila jsem, že je napjatý. Jelikož si občas trochu postěžoval, chápala jsem, že se asi cítí jako zadák, který prosedí sezonu na lavičce. Od detektivů z jiných oddělení dostával vždy úplné zprávy, a to bylo základem dobrých výsledků VICAP ve Virginii. Pak přišly případy ztracených dvojic. Detektivové už mezi sebou nemluvili. Nemluvili s Marinem, nemluvili se mnou.

„Místní pátrání už bylo zastaveno,” oznámil mu Wesley.

„Nedostali jsme se dál než na odpočívadlo ve východním směru, kde pes ztratil stopu. Jediným dalším pokrokem byla účtenka, kterou jsme objevili v džípu. Zdá se, že Debora s Fredem se po odjezdu od Harveyových zastavili v samoobsluze 7-11. Koupili si šest plechovek Pepsi a pár dalších věcí.”

„Takže se to prověřilo,” pronesl Marino podrážděně.

„Mluvili s pokladní, která měla službu. Pamatovala se na ně. Přijeli tam krátce po deváté večer.”

„Byli sami?” vyptával se Marino.

,

„Vypadá to, že ano. Nikdo jiný s nimi nevešel a podle jejich chování, z něhož nevyplývalo, že by bylo něco v nepořádku, se nezdá, že by na ně někdo čekal venku v džípu.”

„Kde je ta samoobsluha?” zeptala jsem se.

„Asi osm kilometrů západně od odpočívadla, kde jsme našli džíp,” odpověděl Wesley.

„Říkáte, že koupili ještě pár dalších drobností,”

pokračovala jsem.

„Můžete to upřesnit?”

„Samozřejmě, právě jsem se k tornu chystal. Debora Harveyová si koupila balení Tampaxu. Ptala se, jestli může zajít do umývárny, ale řekli jí, že to není možné. Prodavačka říká, že jí poradila východní odpočívadlo na šedesáté čtvrté.”

„Kde pes ztratil stopu,” Marino se zmateně mračil.

„Naproti němu ten džíp našli.”

„Správně,” potvrdil jeho slova Wesley.

„A co ta Pepsi, co koupili?” vzpomněla jsem si. „Našli jste ji?”

„Šest plechovek Pepsi bylo v ledničce, když policie prohledávala džíp.”

Odmlčel se, když vešla jeho žena s kávou pro nás a sklenicí ledového čaje pro něj. Tiše nás obsloužila a odešla.

Connie Wesleyová si zvykla nevyrušovat.

„Myslíte si, že zajeli na odpočívadlo, aby Debora mohla vyřešit svůj problém, a že se tam setkali s tím mizerou, který je oddělal,” poznamenal Marino.

„Nevíme, co se jim stalo,” připomněl Wesley. „Je spousta možností, které musíme uvážit.”

„Jako například?” Marino se pořád ještě mračil.

„Únos.”

„Kvůli vydírání?” Marino byl skeptický.

„Uvědom si, kdo je Debořina matka.”

„Jo, já vím. Paní Důležitá, drogová carevna, která se dostala do funkce, protože prezident chtěl ženskému hnutí něčím zacpat pusu.”

„Pete, ` poznamenal Wesley klidně, „nemyslím, že je chytré považovat ji za plutokratickou loutku nebo symbol ženských snah. I když název její funkce působí důležitěji, než ve skutečnosti je, protože nemá kabinetní postavení. Pat Harveyová se zodpovídá přímo prezidentovi. Ve skutečnosti koordinuje snahy všech federálních ústředen v boji proti drogovým zločinům.”

„A nemůžeme přehlížet to, co dokázala jako státní návladní,” dodala jsem. „Rozhodně podporovala snahy Bílého domu trestat drogami ovlivněné vraždy a pokusy o vraždu nejvyššími tresty. A v tomhle snažení měla úspěch.”

„Ona a stovky dalších politiků,” ušklíbl se Marino.

„Možná by se mi to zdálo pravděpodobnější, kdyby byla jedním z těch liberálů, co se pokoušejí to svinstvo legalizovat. Pak by mi třeba připadalo pravděpodobné, že se našel nějaký ultrapravičácký pošuk, který by byl přesvědčený, že mu Bůh přikázal, aby se vrhl na dítě Pat Harveyové.”

„Bývala velmi agresivní,” řekl Wesley. „Podařilo se jí dosáhnout odsouzení několika nejkřiklavějších případů, díky jejímu přičinění Kongres schválil několik důležitých zákonů. Několikrát jí vyhrožovali zabitím a před několika roky jí dokonce někdo dal bombu do auta…”

„Jo, do prázdného jaguáru, co byl zaparkovaný u country klubu. A z ní to udělalo hrdinku,” přerušil ho Marino.

„Já se na to dívám tak,” pokračoval Wesley klidně, „že si nadělala pár nepřátel, zvlášť když se zaměřila na různé spolky.”

„O tom jsem něco četla,” zmínila jsem se a snažila si vybavit podrobnosti.

„To, co o tom teď ví veřejnost, je jenom vlnka na hladině,” pokrčil Wesley rameny. „Naposled se zaměřila na ASNMPD. Americký spolek neústupných matek proti drogám.”

„To je nějaká legrace, ne?” ušklíbl se Marino. „Vždyť to je, jako by někdo tvrdil, že UNICEF obchoduje s dětma.”

Nezmínila jsem se, že posílám ASNMPD každoročně příspěvky a považuji se za nadšenou stoupenkyni.

Wesley ani nemrkl.

„Pat Harveyová shromáždila důkazy, že ASNMPD

sloužil jako zástěrka pro drogový kartel a další ilegální aktivity ve Střední Americe.”

„Sakra,” ulevil si Marino a vrtěl hlavou. „Ještě že nikomu kromě odborů nedávám ani cent.”

„Zmizení Debory a Freda je komplikované, protože se zdá, že je spojeno se zmizením ostatních dvojic,” nedal se Wesley vyrušit. „Ale to může být i úmyslné, někdo se nás třeba pokouší přesvědčit, že tu existuje spojení, ačkoli to není pravda. Možná máme co dělat s mnohonásobným vrahem. Možná s někým jiným. Ať už jde o cokoli, chceme na tom pracovat tak tiše, jak to jen půjde.”

„Takže nejspíš čekáš na nějakou zprávu o výkupném, co?” mínil Marino. „Že třeba nějaká středoamerická banda hrdlořezů vrátí Deboru matce za prachy.”

„Nemyslím, že se stane něco takového, Pete,” odpověděl Wesley. „Může to být i horší. Pat Harveyová má příští rok svědčit před Kongresem - a znovu to má co do činění s protizákonnými nadacemi. Nemohlo se stát nic horšího, než že zmizí její dcera.”

Při tom pomyšlení se mi stáhl žaludek. Profesionálně se Pat Harveyová zdála nenapadnutelná, během celé své kariéry měla neposkvrněnou pověst. Ale byla také matkou.

Blaho jejích dětí by pro ni určitě bylo důležitější než vlastní život. Její Achillovou patou byla rodina.

„Nemůžeme vyloučit možnost politického vydírání,”

uzavřel Wesley s pohledem na svou zahradu zmítanou větrem.

I Wesley měl rodinu. Trpěl nočními můrami, že šéf zločinců či vrah, někdo, komu Wesley pomohl do vězení, půjde po jeho ženě či dětech. V domě měl instalovaný promyšlený poplašný systém a před hlavními dveřmi interkom. Rozhodl se žít v co nejzastrčenějším místě virginského venkova, telefonní číslo měl utajené, nikdy nesděloval svoji adresu novinářům ani většině svých kolegů a známých. Až do dnešního dne jsem ani já netušila, kde vlastně bydlí, ale předpokládala jsem, že má dům blíž Quantiku, nejspíš v McLeanu nebo v Alexandrii.

Konečně opět promluvil: „Marino vám určitě pověděl o Hildě Ozimekové.”

Přikývla jsem: „Opravdu dokáže dělat to, co o sobě prohlašuje?”

„Úřad už ji využil při mnoha příležitostech, ačkoliv to neradi přiznáváme. Její dar, moc, nebo jak tomu chcete říkat, opravdu existuje. Nechtějte, abych vám to vysvětloval.

Tohle nadání je nad mé chápání. Ale můžu vám prozradit, že nám jednou pomohla najít letadlo Úřadu, které spadlo v horách Západní Virginie. Předpověděla také Sadatovo zavraždění a mohli jsme být trochu připravenější na pokus o atentát na Reagana, kdybychom ji poslouchali pozorněji.”

„Nechceš mi snad tvrdit, že předpověděla střelbu na Reagana?” vyhrkl Marino.

„Téměř na den. Nezachovali jsme se podle toho, co nám povídala. Nejspíš jsme ji nebrali vážně. Byla to naše chyba, zdálo se nám to příliš fantastické. Od té doby kdykoliv něco řekne, tajná služba to chce vědět.”

„Čte taky tajná služba horoskopy?” zeptal se Marino.

„Myslím, že Hilda Ozimeková nepovažuje horoskopy za svůj obor. A pokud vím, nehádá z ruky,” pronesl Wesley kousavě.

„Jak se o ní dověděla Pat Harveyová?” zeptala jsem se.

„Nejspíš od někoho z ministerstva spravedlnosti,”

odpověděl Wesley. „V každém případě nechala spiritistku přivézt v pátek do Richmondu a okamžitě vyslechla spoustu věcí, které se jí podařily… No, řekněme, že považuju Pat Harveyovou za ostře nabitou zbraň. Bojím se, že by její aktivity mohly nadělat víc škody než užitku.”

„Co přesně jí ta ženská řekla?” chtěla jsem vědět.

Wesley se na mne bez výrazu podíval a odpověděl: „Opravdu o tom nechci mluvit. Aspoň ne teď.”

„Ale mluvila o tom s vámi?” dotírala jsem dál. „Pat Harveyová FBI přiznala, že vyhledala spiritistku?”

„O tom nemůžu mluvit, Kay,” řekl Wesley a chvíli jsme všichni tři byli zticha.

Napadlo mne, že paní Harveyová ty informace Wesleymu nesvěřila sama. Zjistil to nějak jinak.

„Já nevím,” prohlásil nakonec Marino. „Může to být náhoda. Nechci to vyloučit.”

„Vyloučit nemůžeme nic,” odpověděl Wesley pevně.

„Trvá to už dva a půl roku, Bentone,” připomněla jsem.

„Jo,” souhlasil Marino, „zatraceně dlouho. Pořád mi to připadá jako práce nějakýho pomatence, který se soustředína dvojice. Nějaký opuštěný žárlivec, co nedokáže navazovat vztahy a nenávidí lidi, kteří to dokážou.”

„Tohle je rozhodně jedna z velmi pravděpodobných verzí. Někdo, kdo brousí kolem a vyhledává mladé páry.

Možná obchází oblíbené trasy milenců, odpočívadla, bary, kam ty děti zajíždějí. Třeba mu to mockrát nevyjde, možná to odkládá celé měsíce, než se nutkání zabíjet opět stane nesnesitelným a jemu se naskytne vhodná příležitost. Může to být jen shoda náhod - Debora Harveyová a Fred Cheney třeba jen .byli v nesprávnou dobu na nesprávném místě.”

„Nevím o ničem, co by dokazovalo, že ty ostatní dvojice někde parkovaly a věnovaly se sexuálním aktivitám, když se setkaly s vrahem,” upozornila jsem.

Wesley nereagoval.

„A u těch ostatních, u těch druhých dvojic, se taky nezdá, že by mířili na odpočívadlo nebo k nějakému baru, jak tornu říkáte,” pokračovala jsem. „Zdá se, že byli na cestě za jasným cílem, když se jim přihodilo cosi, co je přimělo přerušit cestu a bud vzít někoho do auta, nebo naopak nastoupit do vozu té osoby.”

„Teorie vraždícího policajta,” zamumlal Marino.

„Nemyslete, že jsem o ní ještě neslyšel.”

„Může to být někdo, kdo vystupuje jako policista,”

opáčil Wesley. „Určitě by to ale byl pro ty dvojice důvod, aby zastavily a možná nastoupily do cizího auta k běžné prohlídce řidičáku nebo čeho. Kdokoliv může jít do obchodu s uniformami a koupit si uniformu, policejní maják i odznak.

Problém je v tom, že blikající světlo přitahuje pozornost.

Ostatní řidiči by si toho všimli, a kdyby byl v okolí opravdový policista, určitě by aspoň zpomalil a nejspíš i zastavil, aby nabídl pomoc. Ale nezdá se, že by si někdo v době, kdy ty děti zmizely, všiml stavějícího policejního auta.”

„Je tu také ještě otázka, proč zůstaly náprsní tašky a kabelky ve vozech - s výjimkou Debory Harveyové, jejíž kabelka se nenašla,” připomněla jsem. „Kdyby těm mladým lidem někdo řekl, aby nastoupili do takzvaného policejního auta k běžné prohlídce, proč by nechávali řidičské a technické průkazy ve svých vozech? To je přece to první, co chtějí policisté vidět, a když nastupujete do jejich auta, máte vždycky tyhle doklady u sebe.”

„Možná do toho auta nenastupovali dobrovolně, Kay,”

připomněl Wesley. „Mohli si myslet, že je staví policejní důstojník, a když dotyčný potom přišel k okénku jejich vozu, mohl vytáhnout zbraň a přinutit je nastoupit do jeho auta.”

„To je moc riskantní,” oponoval Marino. „Kdyby se to stalo mně, sešlápl bych plyn až k podlaze a zmizel odtamtud. Vždycky existuje možnost, že někdo, kdo projíždí kolem, něco uvidí. Chci říct, jak se člověku může podařit přinutit s pistolí v ruce dva lidi nastoupit do auta při čtyřech, možná pěti různých příležitostech, tak aby si toho nikdo nevšiml?”

„Lepší otázka je,” pronesl Wesley s pohledem upřeným na mne, „jak se někomu může podařit zavraždit osm lidí a nenechat přitom ani sebemenší stopu, ani takovou drobnost, jako je škrábnutí na kosti nebo kulka nalezená někde poblíž těl?”

„Uškrcení, udušení, podříznuté hrdlo,” odříkala jsem, i když to nebylo poprvé, co na mne takhle tlačil. „Všechna ta těla byla ve vysokém stupni rozkladu, Bentone. A chtěla bych vám připomenout, že ona policajtská teorie počítá s tím, že oběti nastoupily do vrahova auta. Ale podle pachu, který zachytil minulý týden pes, se zdá, že pokud někdo udělal Deboře Harveyové a Fredu Cheneymu něco zlého, ta osoba jela nejspíš v Debořině voze, opustila ho na odpočívadle a potom přešla pěšky silnici.”

Wesleyho obličej byl unavený. Třel si spánky, jako by ho bolela hlava.

„Zavolal jsem vás sem oba proto, že se v tomto případě mohou vyskytnout nejrůznější momenty, které si vyžádají, abychom jednali co nejobezřetněji. Požaduji přímé a otevřené kanály mezi námi třemi. Absolutní diskrétnost je nevyhnutelná. Žádné nezávazné řeči s novináři, žádné svěřování informací komukoliv, ani blízkým přátelům, příbuzným, jiným lékařům či spolupracovníkům. A žádné domlouvání vysílačkou.” Pohlédl na nás. „Až se najdou těla Debory Harveyové a Freda Cheneyho, chci být okamžitě informován. A kdyby se paní Harveyová pokoušela spojit s některým z vás, odkažte ji na mě.”

„Já už jsem s ní ve spojení byla,” řekla jsem.

„To vím, Kay,” odpověděl, aniž na mne pohlédl.

Neptala jsem se, jak to ví, ale zasáhlo mě to a nedokázala jsem to skrýt.

„Za těchto okolností dokážu pochopit, že jste ji šla navštívit,” dodal. „Ale bude lepší, když se to nebude opakovat, když už s ní o těch případech nebudete mluvit. Jen by to způsobilo další problémy. Nemůže zasahovat do vyšetřování. Čím víc se do toho bude plést, tím může být ohroženější.”

„Proč? Protože by mohla skončit mrtvá?” zeptal se Marino nedůvěřivě.

„Spíš protože by se mohla přestat ovládat, zbláznit se.”

Wesleyho starost o duševní zdraví Pat Harveyové možná byla opravdová, ale zdála se mi povrchní. A nemohla jsem si pomoci, ale když jsme po obědě jeli zpátky do Richmondu, pořád jsem měla pocit, že důvod, proč nás Wesley chtěl vidět, nemá vůbec nic společného s blahem zmizelého páru.

„Mám pocit, že se se mnou manipuluje,” postěžovala jsem si konečně, když už byl Richmond na obzoru.

„Vítej v klubu,” ucedil Marino vztekle.

„Tušíš, co se to tu vlastně děje?”

„Jo, to jo,” odpověděl. „Mám takový podezření, to jo.

Myslím, že naše milovaná FBI zavětřila něco, co by mohlo na nějakou významnou osobu vrhnout špatný světlo. Mám takový divný pocit, že se někdo snaží krýt si záda a Benton se v tom chytil.”

„Jestli on, tak my s ním.”

„Tos na to kápla, doktorko.”

Uplynuly už tři roky od chvíle, kdy se ve dveřích mé kanceláře objevila Abby Turnbullová s náručí plnou čerstvě nařezaných kosatců a lahví skvělého vína. Byl to den, kdy se přišla rozloučit, protože končila s prací sloupkařky v Richmondských Timesech. Odcházela pracovat do Washingtonu jako soudní reportérka pro Post. Slíbily jsme si, že si zavoláme, jak to lidé dělávají. Styděla jsem se, že si ani nedokážu vzpomenout, kdy jsem jí naposledy volala nebo napsala.

„Chcete, abych vám ji přepojila?” ptala se Rose, moje sekretářka. „Nebo mám jen převzít vzkaz?”

„Chci s ní mluvit,” opáčila jsem. „Scarpettová,” ohlásila jsem se ze zvyku, než jsem si to uvědomila.

„Pořád zníš tak příšerně šéfovsky,” zazněl známý hlas.

„Abby! Promiň,” zasmála jsem se. „Rose mi říkala, že jsi to ty. Jsem jako obvykle uprostřed padesáti jiných věcí a nejspíš jsem už úplně ztratila schopnost být příjemná do telefonu. Jak se máš?”

„Skvěle. Když odhlédneš od faktu, že zločinnost ve Washingtonu stoupla od chvíle, kdy tu jsem, trojnásobně.”

„To je ale doufám jenom náhoda, ne?”

„Drogy.” Hlas měla nervózní. „Kokain, crack a poloautomatické pistole. Vždycky jsem si myslela, že nejhorší je Miami. Nebo možná New York. Ale chyba, nejhorší je naše milované hlavní město.”

Podívala jsem se na hodinky a poznamenala si čas na záznam o hovoru. Další zlozvyk. Byla jsem tak zvyklá vyplňovat záznamy svých hovorů, že jsem sahala po bločku, i když volal můj kadeřník.

„Doufala jsem, že bys mohla být třeba volná dneska na večeři,” řekla.

„Ve Washingtonu?” ptala jsem se zmateně.

„Já jsem v Richmondu.”

Navrhla jsem večeři u mne doma, sbalila si aktovku a zamířila do obchodu s potravinami. Po dlouhém rozhodování, kdy jsem zamyšleně strkala vozík uličkami, jsem se konečně rozhodla pro dva steaky a přísady do salátu.

Odpoledne bylo nádherné. Pomyšlení na setkání s Abby mi zvedlo náladu. Říkala jsem si, že večer se starou přítelkyní je dobrá výmluva pro to, že zase jednou pořádně uvařím.

Když jsem přišla domů, dala jsem se rychle do práce a rozmačkala česnek do misky s červeným vínem a olivovým olejem. Ačkoliv mě matka vždy varovala, abych „nekazila dobrý steak”, řídila jsem se už vlastními kulinářskými zkušenostmi. Můžete mi věřit, že dělám tu nejlepší marinádu ve městě a žádný kus masa neodolá pokušení se jí vylepšit.

Opláchla jsem salát a osušila ho papírovými utěrkami, nakrájela houby, cíbuli a poslední rajče a přinutila se pomyslet na gril. Už jsem neměla důvod to odkládat, takže jsem vyšla na dvorek.

Na chvíli jsem si na vlastním pozemku připadala jako psanec, když jsem se dívala na své květinové záhony a stromy. Popadla jsem láhev čisticího prostředku a houbu a začala drhnout zahradní nábytek; potom jsem se drátěnkou dala do grilu, který jsem nepoužila od oné květnové sobotní noci, kdy jsme byli s Markem naposledy spolu. Útočila jsem na mastné saze, až mne rozbolely ruce. V mozku se mi odvíjely představy a hlasy. Hádky. Boje. Pak ústup do hněvivého mlčení, které skončilo vášnivým milováním.

Když krátce po půl sedmé zazvonila u dveří Abby, málem jsem ji nepoznala. V dobách, kdy pracovala v Richmondu, nosila své prošedivělé vlasy po ramena, takže vypadala unaveně, utahaně a na víc než na čtyřicet. Teď byla šedá pryč. Vlasy měla promyšleně ostříhané nakrátko tak, že účes zdůrazňoval jemné rysy jejího obličeje a oči každé jinak zelené; ta výjimečnost mne vždy fascinovala.

Měla na sobě tmavomodrý hedvábný kostým se slonovinovou blůzkou a v ruce držela elegantní černou koženou aktovku.

„Vypadáš velmi washingtonsky,” prohlásila jsem a objala ji.

„Jsem moc ráda, že tě vidím, Kay.”

Pamatovala si, že mám v oblibě skotskou, a přinesla mi láhev Glenfiddichu. Neztrácely jsme čas a otevřely ji. Pak jsme popíjely v křesílkách na dvorku whisky a povídaly si, dokud se nezešeřilo a já nezapálila gril.

„Ano, někdy se mi po Richmondu trochu stýská,”

vysvětlovala. „Washington je vzrušující, ale plný násilí.

Chtěla jsem se trochu rozmazlit a koupila jsem si saaba. Už mi ho vykradli, sebrali poklice z kol a rozkopali dveře.

Platím sto padesát babek měsíčně za parkování a garáž je čtyři bloky od mého bytu. Nepřichází v úvahu, abych parkovala u Postu. Chodím do práce pěšky a pak jezdím služebním autem. Washington tedy určitě není Richmond.”

Trochu příliš rázně dodala: „Ale nelituju toho, že jsem odešla.”

„Ještě pracuješ po večerech?” Steaky zasyčely, když jsem je položila na gril.

„Ne. Teď je to na jiných. Mladí reportéři čenichají po setmění a já je následuju ve dne. Občas mi zavolají, ale jen když se semele něco opravdu velkého.”

„Sleduju tvou práci,” řekla jsem. „Post mívají v kavárně, obvykle ho prolistuju při obědě.”

„Já vždycky nevím, na čem zrovna pracuješ,” přiznala.

„Ale o něčem vím.”

„Což vysvětluje, proč jsi v Richmondu?” nadhodila jsem a potírala maso marinádou.

„Ano. Případ Harveyová.”

Neodpovídala jsem.

„Marino se nezměnil.”

„Ty jsi s ním mluvila?” zadívala jsem se na ni.

Odpověděla s vřelým úsměvem: „Pokusila jsem se. A ještě s několika vyšetřovateli. A samozřejmě s Bentonem Wesleym. Jinými slovy, zapomeň na to.”

„No, jestli ti to pomůže, Abby, se mnou také nikdo moc nemluví. A to je mimo záznam.”

„Celý tenhle rozhovor je mimo záznam, Kay,” řekla vážně. „Nepřišla jsem za tebou, protože bych z tebe chtěla něco vyždímat pro svůj článek.” Odmlčela se. „Věděla jsem o tom, co se děje tady ve Virginii. Zajímalo mě to mnohem víc než mého vydavatele, ještě než zmizela Debora Harveyová a její přítel. Teď to začíná být horké, opravdu horké.”

„To mne nepřekvapuje.”

„Nevím přesně, čím začít,” pokračovala nejistě. „Jsou to věci, které jsem nikomu neřekla, Kay. Ale mám pocit, že šlapu na půdu, kde mě někdo nechce.”

„Nejsem si jistá, že ti rozumím,” sáhla jsem po své sklence.

„Ani já si tím nejsem jistá. Ptám se sama sebe, jestli si jen něco nevymýšlím.”

„Abby, jsi na mne moc tajemná. Prosím, vysvětli mi to.”

Zhluboka se nadechla, oklepala cigaretu a řekla: „Zajímala jsem se o tyhle dvojice už dlouho. Trochu jsem po tom šla a reakce, které jsem hned od začátku zaznamenávala, byly dost podivné. Bylo to víc než obvyklá policejní neochota.

Jen jsem nanesla téma, a lidi mne málem vyhazovali. A pak mě v červnu přišla navštívit FBI.”

„Cože?” Pustila jsem vidlici z ruky a podívala se na ni.

„Pamatuješ se na tu trojnásobnou vraždu ve Williamsburgu? Matka, otec a syn zastřeleni při vloupání?”

“Ano.”

„Pracovala jsem na článku o té vraždě a potřebovala jsem zajet do Williamsburgu. Jak asi víš, když sjedeš ze čtyřiašedesáté a zahneš doprava, míříš přímo na starý Williamsburg, ke koleji krále Williama a královny Mary.

Ale když zahneš doleva, jsi možná hned po dvou stech metrech na konci slepé ulice, u vjezdu na Pearyho základnu.

Nevzpomněla jsem si na to a spletla jsem si směr.”

„Taky jsem to jednou nebo dvakrát udělala,” přiznala jsem.

„Dojela jsem až ke stráži u vjezdu a vysvětlila jim, že jsem špatně odbočila. Bylo to zvláštní místo. Bože. Všude ty obrovské cedule s nápisy jako Experimentální výcvikové středisko ozbrojených sil a Vstup do tohoto zařízení znamená, že souhlasíte s osobní prohlídkou a prohlídkou vašeho majetku. Skoro jsem čekala, že se z křoví vynoří zásahová jednotka v maskáčích a odtáhne mě pryč.”

„Příslušníci tamější vojenské policie nebývají příliš přátelští,” poznamenala jsem poněkud pobaveně.

„No, neztrácela jsem čas tím, že bych tam moc okouněla,” pokračovala Abby, „a po pravdě řečeno jsem to pustila z hlavy, ale o čtyři dny později se v redakci Postu objevili agenti FBI a ptali se po mně. Chtěli vědět, co jsem dělala ve Williamsburgu, proč jsem jela k Pearyho základně.

Bezpečnostní kamera zřejmě nahrála na záznam poznávací značku mého vozu a oni mě vystopovali až do novin. Bylo to divné.”

„Proč by se o to měla zajímat FBI?” ptala jsem se.

„Pearyho základna přece patří CIA.”

„CIA nemá ve Spojených státech výkonnou moc. Možná proto. Třeba to ve skutečnosti byli agenti CIA vystupující jako FBI. Kdo ví, co se děje, když se zapleteš se špiony?

Kromě toho CIA nikdy nepřiznala, že by Pearyho základna byla jejich hlavním výcvikovým střediskem, a agenti, kteří mě vyslýchali, se o CIA ani jednou nezmínili.

Ale já jsem věděla, o co jim jde, a oni věděli, že to vím.”

„Na co se ještě vyptávali?”

„V podstatě chtěli vědět, jestli jsem o Pearyho základně něco psala nebo se tam pokoušela slídit. Řekla jsem, že kdybych tam chtěla slídit, asi bych se přece jenom snažila to trochu maskovat a nejspíš bych nevjela přímo až ke stráži u vjezdu, a ačkoliv v současné době nepracuju na ničem, co by se týkalo, a tady jsem přímo vyslovila CIA, možná to teď uvážím.”

„To je nejspíš potěšilo,” poznamenala jsem suše.

„Ani nehnuli brvou. Vždyť víš, jací jsou.”

„CIA je paranoidní, Abby, zvlášť pokud se týče Pearyho základny. Ani vrtulníky státní policie a záchranářů přes ni nesmějí létat. Nikdo nesmí narušit jejich vzdušný prostor nebo projít za stráže, pokud nemá posvěcení od samotného pánaboha.”

„Ale přesto jsi i ty špatně odbočila, a nejspíš i stovky jiných turistů,” připomněla mi. „Ale FBI se za tebou nikdy nepřišla podívat, nebo snad ano?”

„Ne. Jenže já taky nepracuju pro Post.”

Sundala jsem steaky z grilu a šly jsme do kuchyně. Když jsem nakládala salát do misek a nalévala víno, pokračovala Abby ve vyprávění.

„Od chvíle, kdy za mnou agenti přišli, se dějí divné věci.” „Jako například?”

„Myslím, že mi odposlouchávají telefon.” „Proč si to myslíš?”

„Nejdřív se to stávalo s telefonem doma. S někým jsem mluvila a cosi jsem slyšela. Pak se mi to začalo stávat i v práci, zejména v poslední době. Hovor je spojený a já přitom mám takový zvláštní, neodbytný pocit, že poslouchá i někdo jiný. Dá se to těžko vysvětlit.” Začala nervózně přerovnávat příbory. „Takové zvláštní hlučné statické ticho nebo jak to jinak popsat. Ale je to tu.”

„A další divné věci?”

„No, něco se stalo před několika týdny. Stála jsem před supermarketem na Connecticutské, blízko Dupont Circle.

V osm večer jsem se tam měla sejít s jedním informátorem, pak jsme si chtěli najít nějaké klidné místo, kde bychom povečeřeli a promluvili si. A potom jsem uviděla jednoho muže. Hladce oholený, oblečený ve větrovce a džínách, hezký. Během patnácti minut, co jsem tam stála, prošel dvakrát kolem, a zahlédla jsem ho znovu, když jsem se svým průvodcem vcházela do restaurace. Vím, že to zní divně, ale mám pocit, že mě sledují.”

„Už jsi někdy předtím toho muže viděla?”

Zavrtěla hlavou.

„Viděla jsi ho od té doby?”

„Ne,” řekla. „Ale je tu ještě něco dalšího. Moje pošta.

Žiju v hotelovém domě. Všechny poštovní schránky jsou dole ve vestibulu. Někdy si všimnu toho, že razítka nedávají smysl.”

„Kdyby ti CIA sledovala poštu, ujišťuju tě, že by sis toho nevšimla.”

„Já neříkám, že ty dopisy vypadají jako otevřené. Ale v některých případech - například moje matka nebo literární agent - přísahají, že mi něco poslali určitého dne, a když to konečně dostanu, razítko na známce nesouhlasí s tím, jaké by mělo být. Je pozdější. O dny, o týden. Nevím.” Odmlčela se. „Možná bych si měla myslet, že je to jen zmatek ve službách pošty, ale s tím vším ostatním dohromady se nad tím musím zamyslet.”

„Proč by ti někdo odposlouchával telefon, sledoval tě, prohlížel ti poštu?” zeptala jsem se nedůvěřivě.

„Kdybych to věděla, možná bych s tím mohla něco dělat.” Konečně se dala do jídla. „Je to skvělé.” Navzdory pochvale ale nevypadala, že by jedla s chutí.

„Bylo by možné,” přemýšlela jsem nahlas, „že v tobě to setkání s agenty FBI a ta epizoda u Pearyho základny vyvolaly nějakou paranoiu?”

„Samozřejmě že jsem z toho paranoidní. Ale koukni, Kay. Já se nepokouším psát nový Závoj nebo pracovat na něčem jako Watergate. Washington je jedno střílení za druhým, pořád to samé. Jediné, co opravdu za něco stojí, je to, co se děje tady. Ty vraždy, nebo pravděpodobné vraždy milenců. Začala jsem se v tom trochu šťourat a přivodila si problémy. Co si o tom myslíš?”

„Nejsem si jistá.” Ošila jsem se při vzpomínce na včerejší setkání s Bentonem Wesleym, na jeho varování.

„Vím o těch zmizelých botách,” prohlásila Abby.

Neodpověděla jsem a nedala najevo překvapení. Byl to detail, který se dosud podařilo před novináři tajit.

„Není zrovna normální, aby osm lidí skončilo mrtvých v lese bez bot a ponožek, které se najdou bud poblíž, nebo uvnitř opuštěných vozů.” Vyčkávavě na mne hleděla.

„Abby,” řekla jsem klidně a dolila nám víno, „ty víš, že o podrobnostech těchto případů nemůžu mluvit. Ani s tebou.”

„Nevíš o ničem, co by mi pomohlo rozřešit to, před čím stojím?”

„Abych ti řekla pravdu, pravděpodobně toho vím snad ještě míň než ty.”

„To taky něco znamená. K těm případům dochází už dva a půl roku, a ty víš míň než já.”

Vzpomněla jsem si, jak Marino mluvil o někom, kdo se snaží krýt si záda. Pomyslela jsem na Pat Harveyovou a její slyšení v Kongresu. Začal se mě zmocňovat strach.

„Pat Harveyová patří ve Washingtonu mezi hvězdy,”

poznamenala Abby.

„Vím, že je důležitá.”

„Je za tím víc než jen to, co se dočteš v novinách, Kay.

Ve Washingtonu se každá party, na kterou jsi pozvaná, počítá jako volební hlas. Možná i víc. Když dojde na prominentní osobnosti na seznamech elitních hostů, je Pat Harveyová srovnatelná s první dámou. Povídá se, že v příštích prezidentských volbách by mohla Pat Harveyová úspěšně dokončit, co začala Geraldine Ferrarová.”

„Nadějná viceprezidentka?” zeptala jsem se s pochybami.

„Je to jen klep. Jsem skeptická, ale kdybychom měli dalšího republikánského prezidenta, já osobně si myslím, že by získala přinejmenším ministerskou funkci v poradním sboru, nebo by se aspoň stala generální prokurátorkou.

Samozřejmě to předpokládá, že se nesesype.”

„Bude mít honičku, aby tohle všechno ustála.”

„Osobní problémy mohou člověku určitě zničit kariéru,”

souhlasila Abby.

„Mohou, když je necháš. Ale když je přežiješ, posílí tě.”

„Já vím,” zamumlala a zadívala se do své sklenky. „Jsem si naprosto jistá, že bych nikdy neopustila Richmond, kdyby se nestala ta věc s Hennou.”

Nedlouho poté, co jsem začala pracovat v Richmondu, byla Abbyina sestra Henna zavražděna. Ta tragédie nás s Abby svedla profesně dohromady. Spřátelily jsme se. O

několik měsíců později přijala práci v Postu.

„Ještě pořád pro mne není jednoduché vrátit se sem,”

přiznala. „Jsem tu vlastně poprvé od doby, kdy jsem se odstěhovala. Ráno jsem projížděla kolem svého bývalého domu a byla jsem napůl v pokušení zaklepat na dveře a zjistit, jestli by mě současní majitelé pustili dál. Ani nevím proč. Ale chtěla jsem zase projít svým domem, vědět, jestli bych dokázala vyjít nahoru do Hennina pokoje, nahradit tu strašnou poslední vzpomínku na ni něčím příjemnějším.

Vypadalo to, že nikdo není doma. A nejspíš to tak je dobře.

Nemyslím, že bych se k tornu dokázala přimět.”

„Až budeš opravdu připravená, uděláš to,” řekla jsem.

Chtěla jsem jí povědět, jak jsem dnes odpoledne vešla na dvorek, a že jsem to až do dnešního dne nedokázala udělat.

Ale to se nedalo s jejím zážitkem srovnávat, a krom toho o Markovi nevěděla.

„Dopoledne jsem mluvila s otcem Freda Cheneyho,”

začala Abby odjinud. „Pak jsem byla u Harveyových.”

„Kdy vyjde tvůj článek?”

„Nejspíš až ve víkendovém vydání. Ještě musím nasbírat hodně materiálu o Fredovi i Deboře a měla bych zjistit něco o vyšetřování - zvlášť o jakékoli spojitosti s ostatními čtyřmi případy.”

„Jaký dojem na tebe udělali Harveyovi, když jsi s nimi dnes mluvila?”

„No, nemluvila jsem přímo s ním, s Bobem. Sotva jsem přijela, odjel i se syny pryč. Novináři nepatří zrovna mezi jeho oblíbence a mám pocit, že mu vyhovuje být manželem Pat Harveyové’. Nikdy neposkytuje rozhovory.” Odstrčila napůl snědený steak a sáhla po cigaretách. Kouřila mnohem víc, než jak jsem si pamatovala. „Bojím se o Pat. Vypadá, jako by za týden zestárla o deset let. Je to zvláštní. Nemůžu se zbavit dojmu, že něco ví, že už si vytvořila vlastní teorii o tom, co se stalo s její dcerou. Na to jsem nejvíc zvědavá.

Napadlo mne, že ji možná někdo vydírá, že dostala nějaký vzkaz, nějak komunikuje s někým, kdo je do toho zapletený.

A odmítá to komukoliv povědět, včetně policie.”

„Nedokážu uvěřit, že by byla tak nemoudrá.”

„Já ano,” řekla Abby. „Myslím, že pokud by doufala, že je sebemenší šance, že se Debora vrátí v pořádku domů, neprozradila by Pat Harveyová, co se děje, ani samotnému pánubohu.”

Vstala jsem a začala sklízet ze stolu.

„Možná bys mohla uvařit trochu kávy,” navrhla Abby.

„Nerada bych usnula za volantem.”

„Kdy se chystáš odjet?” ptala jsem se a skládala přitom nádobí do myčky.

„Brzy. Musím ještě zajít na pár míst, než se vrátím do Washingtonu.”

Nalévala jsem vodu do kávových šálků a přes sloupec páry jsem na ni pátravě pohlédla.

„Do samoobsluhy, kde se Debora s Fredem zastavili, když odjeli z Richmondu…,” vysvětlovala.

„Jak ses o tom dověděla?” přerušila jsem ji.

„Podařilo se mi to vypáčit z řidiče odtahového vozu, který trčel na parkovišti a čekal, až bude moci odtáhnout džíp. Zaslechl, jak se policajti dohadují o účtence, kterou našli v pomačkané papírové tašce. Stálo to trochu problémů, ale nakonec se mi podařilo zjistit, která je to prodejna a která prodavačka tam mohla být v době, kdy se tam zastavili Fred s Deborou. Od pondělka do pátku měla od čtyř do půlnoci službu nějaká Ellen Jordanová.”

Měla jsem Abby moc ráda, důvěřovala jsem jí, snadno jsem zapomínala, že její důkladné reportáže nezískávají ceny pro nic za nic.

„Co si myslíš, že vytáhneš z té prodavačky?”

„Takováhle pátrání nazdařbůh jsou jako příslovečné hledání jehly v kupce sena. Neznám odpovědi - ve skutečnosti neznám ani otázky - dokud se v tom nezačnu šťourat.”

„Opravdu si nemyslím, že by ses tam měla potloukat pozdě v noci a sama, Abby.”

„Jestli se chceš přidat,” odpověděla pobaveně, „budu ráda, že mám společnost.”

„Nejsem si jistá, že je to právě ten nejlepší nápad.”

„Nejspíš máš pravdu,” souhlasila.

Ale přesto jsem se rozhodla, že to udělám.

Kapitola 4

Osvětlený nápis byl vidět skoro kilometr od výjezdu z dálnice. Logo 7-11 zářilo do tmy. Zakódované červené a zelené označení už dávno neznamenalo to, co říkalo, většina sedm jedenáctek, které jsem znala, měla otevřeno dvacet čtyři hodin denně. Skoro jsem slyšela, co by řekl můj otec.

„A pro tohle tvůj dědeček odešel ze slunné Verony?”

To byla jeho oblíbená poznámka, když četl ranní noviny a nesouhlasně potřásal hlavou. Říkal to, když nám někdo s jižanským přízvukem vyhrožoval, jako bychom nebyli „opravdoví Američané”. Mumlal to, když slyšel o špinavostech, drogách a rozvodech. Když jsem byla ještě dítě, kdysi v Miami, vlastnil v sousedství malý krámek s potravinami a každý večer s námi sedával u večeře, povídal nám, jak prožil den, a vyptával se, co jsme dělali my. Nebyl v mém životě dlouho. Zemřel, když mi bylo dvanáct. Ale byla jsem si jistá, že kdyby dosud žil, neocenil by moderní obchody. Večery, neděle a svátky nebyly k tomu, aby je člověk trávil v práci za kasou nebo pojídáním burritos při jízdě. To byly chvíle pro rodinu.

Abby se ještě jednou podívala do zpětného zrcátka, když odbočovala na výjezd. Po pár metrech už brzdila na parkovišti samoobsluhy 7-11. Postřehla jsem, že se jí ulevilo. Až na volkswagen stojící u dvojitých skleněných vchodových dveří se zdálo, že jsme jediní zákazníci.

„Vypadá to, že vzduch je čistý,” poznamenala, když vypínala motor. „Nejmíň třicet kilometrů jsme neminuly jediný policejní vůz, neoznačené auto nebo něco takového, prostě nic.”

„Přinejmenším jsme si jich nevšimly,” dodala jsem.

Noc byla mlhavá, na obloze ani hvězdička, vzduch byl teplý, ale vlhký. Když jsme vcházely, prošel kolem nás mladík s krabicí dvanácti lahví piva. Vstoupily jsme do klimatizovaného chladu jednoho z nejoblíbenějších míst v Americe; z rohů na nás poblikávaly obrazovky videoher a za pultem přerovnávala mladá žena kartony s cigaretami.

Vypadala, že je jí sotva osmnáct, odbarvené plavé vlasy jí kolem hlavy vlály v kučeravé auře, štíhlou postavu halila oranžová a bíle kostkovaná tunika a přiléhavé džíny. Nehty měla dlouhé a jasně červené, a když se obrátila, aby zjistila, co chceme, překvapila mě tvrdost v jejím obličeji. Vypadala, jako by volný čas trávila mužskými sporty a přijela na Harley-Davidsonu.

„Ellen Jordanová?” ujistila se Abby.

Překvapený výraz vystřídala ostražitost.

„Jo. Co chcete?”

„Abby Turnbullová.” Abby k ní velmi věcně napřáhla ruku. Ellen Jordanová jí chabě potřásla. „Z Washingtonu,”

dodala Abby. „Post.”

„Jaký post?”

„Washington Post,” upřesnila Abby.

„Ach.” Okamžitě ji přestala zajímat. „Už ho bereme.

Tamhle je.” Ukázala na stojan vedle dveří.

Na chvíli zavládlo trapné ticho.

„Já jsem reportérka z Postu,” vysvětlovala Abby. Ellen vykulila oči.

„Neděláte si legraci?”

„Ne. Ráda bych vám položila několik otázek.” „Myslíte pro článek?”

„Ano, pracuju na článku, Ellen. A opravdu potřebuju vaši pomoc.”

„Co chcete vědět?” Opřela se o pult, ve zvážnělém obličeji se zračil zájem.

„Něco o té dvojici, která sem přijela v pátek večer minulý týden. Mladý muž a dívka, asi ve vašem věku. Přijeli krátce po deváté večer, koupili si šest plechovek Pepsi a několik dalších věcí.”

„Aha. Ti, co zmizeli,” řekla zaujatě. „Víte, neměla jsem jim radit, aby jezdili na to odpočívadlo. Ale jedna z prvních věcí, který nám zdůrazňujou, když nás přijímají, je, že nikdo nesmí používat umývárnu. Osobně by mi to nevadilo, zvlášť když to byla holka s klukem. Bylo mi jí fakt líto. Chci říct, že jsem cítila, jak jí je.”

„Já vím,” pronesla chápavě Abby.

„Trochu jsem se za to styděla,” pokračovala Ellen.

„Když si koupila tampaxy a ptala se, jestli bych byla tak laskavá a nechala ji zajít do umývárny, stál ten její přítel hned vedle. Brr, fakticky bych si přála, abych ji tam mohla pustit.”

„Jak víte, že to byl její přítel?” ptala se Abby.

Ellen vypadala na chvíli zmateně.

„No, jenom si to myslím. Chvilku se tu rozhlíželi a zdálo se, že se mají rádi. Vždyť víte, jak se lidé chovají. Když si jich všímáte, vidíte to. A když tu bývám celý hodiny sama…

Jsem už docela dobrá v odhadování lidí. Vemte si třeba manželský dvojice. Ty sem chodí často, jsou na výletě, děti zůstanou v autě. Spousta jich sem jenom vejde, a už vidím, že jsou unavení a že spolu nevycházejí zrovna nejlíp. Ale ti dva, co o nich mluvíme, ti na sebe byli opravdu milí.”

„Říkali vám něco jiného, kromě toho, že potřebují najít odpočívadlo?”

„Mluvili jsme, když jsem jim markovala nákup,”

odpověděla Ellen. „Nic zvláštního. Povídala jsem jen o běžných věcech. Takové to Pěkný večer na cestu,’ a ,Kam jedete?”`

„A co vám řekli?” ptala se Abby a dělala si přitom poznámky.

„Hm?”

Abby na ni pohlédla.

„Řekli vám, kam jedou?”

„Povídali, že na pobřeží. Pamatuju si to, protože jsem si pomyslela, že mají kliku. Vypadá to, že všichni ostatní jezdí na zajímavá místa, zatímco já trčím pořád tady. Navíc jsem se zrovna rozešla se svým klukem. Docela mě to vzalo, chápete?”

„Chápu.” Abby se laskavě usmála. „Povězte mi víc o tom, jak se chovali, Ellen. Napadá vás něco dalšího?”

Přemýšlela o tom a pak řekla: „Hm, no, byli opravdu milí, ale hrozně spěchali. Myslela jsem si, že to je kvůli tomu, že ona tak nutně potřebuje do umývárny. Pamatuju si taky, jak byli zdvořilí_ Víte, pořád sem chodí někdo, kdo chce použít umývárnu, a jsou pěkně odporný, když jim řeknu, že to nejde.”

„Zmínila jste se, že jste je poslala na odpočívadlo,”

připomněla jí Abby. „Vzpomínáte si, co přesně jste jim řekla?”

„Jistě. Pověděla jsem jim, že nedaleko je odpočívadlo.

Stačí se vrátit na šedesátou čtvrtou východní,” ukázala směr, „a za pět, možná deset minut ho uvidí, nemůžou to minout.”

„Byl tu ještě někdo, když jste jim to říkala?”

„Zákazníci přicházeli a zase odcházeli. Spousta lidí byla na cestách.” Chvilku přemýšlela. „Vím, že tam vzadu byl nějaký kluk a hrál Pac Mana. Vždycky tu je pár takových harantů.”

„Nezdržoval se někdo poblíž pultu, když tu byli ti dva?”

ptala se Abby.

„Byl tu jeden chlápek. Vešel chvilku po nich. Prohlídnul si časopisy a nakonec si objednal šálek kávy.”

„Bylo to v době, kdy jste mluvila s těmi dvěma?” Abby z ní neúnavně dolovala podrobnosti.

„Jo. Vzpomínám si na něj, protože se choval tak přátelsky a povídal tomu klukovi něco o džípu, jako že je bezva. Přijeli v takovým elegantním červeným džípu a zaparkovali přímo u dveří.”

„A co bylo dál?”

Ellen se posadila na stoličku před pokladnou.

„No, děla se tu toho spousta. Přišli ještě další zákazníci.

Ten chlap s kafem odešel a asi po pěti minutách odešli i ti dva mladí.”

„Ale ten muž s kávou - byl ještě u pultu, když jste jim radila, kde najdou parkoviště?” chtěla vědět Abby.

Zamračila se.

„To už si moc nevzpomínám. Ale myslím, že si prohlížel časopisy, když jsem jim to říkala. Myslím, že ta holka pak prošla mezi regálama, našla si, co potřebovala, a vrátila se k pultu, zrovna když ten chlap platil svoje kafe.”

„Říkala jste, že dvojice odjela asi pět minut po tom muži,” pokračovala Abby. „Co tu ještě dělali?”

„No, chvilku jim to ještě trvalo,” odpověděla. „Ona si přinesla balení šesti plechovek piva, takže jsem jí musela říct o průkaz, a když jsem viděla, že jí ještě není jednadvacet, tak jsem jí ho nemohla prodat, víte? Byla moc milá, pobavili jsme se nad tím. Chci říct, že jsme se všichni zasmáli. Nebrala jsem to osobně. No, nakonec si koupila šest plechovek koly a pak odjeli.”

„Mohla byste popsat toho muže, který si kupoval kávu?”

„Moc ne.”

„Běloch nebo černoch’?”

„Běloch. Zdá se mi, že byl dost tmavý. Černé vlasy, možná hnědé. Bylo mu tak kolem třiceti.”

„Vysoký, malý, tlustý, hubený?”

Ellen se zahleděla do prostoru před sebou.

„Středně vysoký, možná. Dobře rostlý, ale ne moc vysoký, myslím.”

„Měl knír nebo bradku?”

„To asi ne… Počkejte chvilinku.” Obličej se jí rozzářil.

„Měl krátký vlasy. Jo! Vzpomínám si, že mě napadlo, že vypadá nějak vojensky. Víte, tady kolem se pohybuje spousta takových týpků; každou chvíli se tu někdo zastaví cestou do Tidewateru.”

„Ještě něčím vám připomínal vojáka?”

„Nevím. Ale možná tak prostě jenom vypadal. Těžko se to vysvětluje, ale když vídáte vojáky tak často, poznáte je, když na ně narazíte. Prostě v nich něco je. Jako tetování, třeba. Spousta z nich má tetování.”

„Měl tenhle muž tetování?”

Zamračení se změnilo ve zklamání. „Nevšimla jsem si.”

„Jak byl oblečený?”

„Eh…”

„Měl oblek a kravatu?” ptala se Abby.

„No, to neměl. Nic nápadnýho. Možná džíny nebo tmavý kalhoty. Možná měl bundu na zip… Ježíši, opravdu si už nejsem jistá.”

„Nevšimla jste si náhodou, čím přijel?”

„Ne,” řekla s jistotou. „Jeho auto jsem neviděla. Nejspíš zaparkoval někde stranou.”

„Pověděla jste tohle všechno policii, když za vámi přišli,Ellen?”

„Jo.” Dívala se na parkoviště venku. Právě tam zastavoval náklaďák. „Pověděla jsem jim přesně to samý co vám. Kromě toho dojmu, na který jsem si tenkrát nevzpomněla.” Když dovnitř vtrhli dva teenageři a zamířili rovnou k videohrám, věnovala nám Ellen znovu svou pozornost. Byla bych dala krk na to, že už nám nemá co povědět a začíná váhat, jestli toho neřekla moc.

Abby zřejmě měla stejný dojem.

„Děkuji vám, Ellen,” řekla a couvala od pultu. „Článek vyjde v sobotu nebo v neděli. Určitě si to nenechte ujít.”

A už jsme byly ze dveří.

„Byl nejvyšší čas zmizet, než začne ječet, že to všechno bylo mimo záznam.”

„Pochybuju, že vůbec ví, co ten pojem znamená,”

poznamenala jsem.

„Překvapuje mě,” podotkla Abby, „že jí poldové nenařídili, aby měla pusu na zámek.”

„Možná jí to řekli, ale ona nemohla odolat příležitosti spatřit svoje jméno v novinách.”

Odpočívadlo, kam Ellen poslala Deboru a Freda, bylo úplně opuštěné, když jsme tam dojely.

Abby zaparkovala vepředu, vedle prodejního automatu na noviny, a chvíli jsme jen tiše seděly. Malý cesmínový stromek před autem byl ve světle reflektorů stříbrný a lampy vypadaly v mlze jako bílé rozmazané skvrny. Neuměla jsem si představit, že bych dokázala vystoupit a jít do umývárny, kdybych tu byla sama.

„Hrůza,” zamumlala Abby. „Bože. To bych ráda věděla, jestli je to tu v pátek v noci vždycky tak pusté, nebo jestli lidi jenom odradily zprávy v novinách.”

„Možná oboje,” odpověděla jsem. „Ale můžeš si být jistá, že když tu zastavila Debora s Fredem, pusté to nebylo.”

„Možná parkovali zrovna tady, kde stojíme,” přemítala.

„Možná tu všude byli lidi, když začínal víkend Svátku práce. Jestli je právě tady potkalo něco zlého, pak to musel být pěkně drzý chlapík.”

„Jestli tu všude byli lidi,” poznamenala jsem, „pak tady musela být taky auta.”

„Což znamená?” Zapálila si cigaretu.

„Když předpokládáme, že právě tady Debora a Fred někoho potkali, a předpokládáme, že ho z nějakého důvodu naložili do džípu, tak co se stalo s jeho autem? Nebo sem přišel pěšky?”

„To není pravděpodobné,” odpověděla.

„Jestli sem přijel,” pokračovala jsem, „a nechal tu zaparkované auto, nemuselo mu to vyjít, leda by tu byl opravdu velký provoz.”

„Chápu, co myslíš. Kdyby to bylo jediné auto tady a zůstalo tu celé hodiny pozdě v noci, existuje reálná možnost, že by si ho mohla všimnout hlídka a oznámit to.”

„Je to velká pravděpodobnost, kterou bys měla uvážit, když zrovna pácháš zločin,” dodala jsem.

Chvíli přemýšlela.

„Víš, co mě na tom trápí? Ze celý ten scénář je a není náhodný. Debora a Fred tu zastavili náhodou. Jestliže se tady nebo v samoobsluze 7-11 setkali s někým zlým - jako třeba s tím chlapem, co si tam kupoval kávu - vypadá to jako náhoda. Jenže je to také předem připravené. Promyšlené.

Jestli je někdo unesl, zdá se, že věděl, co dělá.”

Neodpověděla jsem.

Přemýšlela jsem o tom, co říkal Wesley. Politické souvislosti. Nebo útočník, kterému to mnohokrát nevyšlo.

Za předpokladu, že dvojice nezmizela dobrovolně, jsem si vůbec nedokázala představit, že by konec byl jiný než tragický. Abby nastartovala auto. Až když jsme zase byly na mezistátní, znovu promluvila: „Ty si myslíš, že už jsou mrtví, vid’?”

„Chceš mě citovat?”

„Ne, Kay. Nechci tě citovat. Chceš znát pravdu? Právě teď mě ani trochu nezajímá ten článek. Chtěla bych jen vědět, co se to ksakru děje.”

„Protože se bojíš o sebe.”

„Ty by ses nebála?”

„Ano. Kdybych si myslela, že mám odposlouchávaný telefon a že mě sledují, tak bych se bála, Abby. A když už mluvíme o strachu, je pozdě. Jsi vyčerpaná. Je nesmysl, abys ještě teď jela do Washingtonu.”

Podívala se na mě.

„Mám v domě spoustu místa. Můžeš vyrazit brzy ráno.”

„Jenom jestli máš navíc zubní kartáček, něco na spaní a nebude ti vadit, když ti vybílím bar.”

Opřela jsem se do sedadla, zavřela oči a zamumlala: „Klidně se opij, jestli chceš. Nejspíš se k tobě přidám.”

Když jsme o půlnoci vcházely do domu, začal zvonit telefon. Zvedla jsem ho dřív, než začal mluvit záznamník.

„Kay?”

Nejdřív jsem ten hlas nepoznala, protože jsem ho nečekala. Pak se mi rozbušilo srdce.

„Ahoj, Marku,” řekla jsem.

„Omlouvám se, že volám tak pozdě…”

Nedokázala jsem se zbavit napětí v hlase, když jsem ho přerušila: „Mám společnost. Určitě si vzpomínáš, že jsem ti vyprávěla o své přítelkyni Abby Turnbullové z Postu?

Zůstává tu na noc. Užily jsme si bezva večer.”

Mark neodpovídal. Po chvíli řekl: „Možná bude lepší, když mi zavoláš, až se ti to bude hodit.”

Když jsem zavěsila, Abby na mě jen zírala, překvapená mou nervozitou.

„Kristova noho, kdo to byl, Kay?”

Během svých prvních měsíců v Georgetownu jsem byla tak zaneprázdněná právnickou fakultou a pocity odcizení, že jsem si nechávala své názory pro sebe a stranila se ostatních.

Byla jsem maloměstská Italka z Miami, sice s titulem doktora medicíny, ale s nepatrnými zkušenostmi s příjemnějšími stránkami života. Náhle jsem se ocitla mezi brilantními a krásnými lidmi, a přestože se nestydím za své předky, měla jsem pocit, že jsem na společensky nižší příčce.

Mark James patřil mezi privilegované, měl vysokou, pěknou postavu, byl sebejistý a sebevědomý. Všimla jsem si ho mnohem dřív, než jsem zjistila, jak se jmenuje. Poprvé jsme se setkali v právnické knihovně mezi matně osvětlenými policemi plnými knih, a nikdy nezapomenu na jeho zářící zelené oči, když jsme se dali do řeči o nějakém případu, na který si už nevzpomínám. Nakonec jsme skončili v baru nad kávou a povídali si skoro do rána. Pak jsme se vídali téměř každý den.

Zdálo se, že další rok jsme téměř nespali, protože kdykoli jsme byli spolu, milovali jsme se tak dychtivě, že nám nezbývalo mnoho času na odpočinek. Nezáleželo na tom, kolik jeden od druhého dostáváme, nikdy to nebylo dost a já jsem byla bláznivě přesvědčená, že spolu zůstaneme navždy. Odmítala jsem si připustit chlad zklamání, který se do našeho vztahu vkrádal druhý rok.

Když jsem promovala a měla na prstě zásnubní prsten od někoho jiného, byla jsem přesvědčená, že jsem se z poblouznění Markem dostala - až do chvíle, kdy se před nedávnem objevil znovu.

„Možná byl Tony bezpečný přístav,” uvažovala Abby o mém exmanželovi, když jsme spolu popíjely v mé kuchyni koňak.

„Tony byl praktický,” odpověděla jsem. „Nebo se to alespoň zpočátku zdálo.”

„To zní rozumně. Sama jsem to kdysi ve svém dramatickém milostném životě udělala.” Sáhla po sklence.

„Bůh ví, že jsem prožila několik vášnivých úletů a že žádný nikdy netrval dlouho. Ale když skončily, byla jsem jako zmrzačený voják, potácející se domů. Okamžitě jsem se vrhala do náruče někoho bezpečného, který sliboval, že se o mne postará.”

„To je jako pohádka.”

„Přímo od bratří Grimmů,” souhlasila hořce. „Vykládají, jak se o tebe postarají, ale myslí tím, že si tě uvážou, abys jim vařila večeře a prala spodky.”

„Právě jsi přesně popsala Tonyho,” zasmála jsem se.

„Co se s ním vlastně stalo?”

„Už celé roky jsem s ním nemluvila.”

„Lidé přece můžou zůstat přáteli.”

„Nechtěl mi být přítelem,” podotkla jsem.

„Myslíš na něj někdy?”

„Nemůžeš s někým prožít šest let a nemyslet na něj. To neznamená, že bych s ním chtěla být. Ale část mého já na něj vždycky bude myslet, doufat, že se mu daří dobře.”

„Milovala jsi ho, když sis ho brala?”

„Myslím, že ano.”

„Možná ano,” pokrčila Abby rameny. „Ale zdá se mi, že jsi nikdy nepřestala milovat Marka.” _

Dolila jsem nám sklenky. Budeme se obě ráno cítit pěkně mizerně.

„Zdá se mi neuvěřitelné, že jste se po tolika letech zase sešli,” pokračovala. „A bez ohledu na to, co se stalo, myslím, že ani Mark tě nikdy nepřestal milovat.”

Když se vrátil do mého života, bylo to, jako bychom ty roky prožili každý v jiné zemi. Jazyky, jimiž jsme hovořili o naší minulosti, byly tomu druhému nesrozumitelné. Řekl mi, že byl ženatý a že jeho žena zemřela při autonehodě. Později jsem se dověděla, že opustil svou právnickou praxi a podepsal smlouvu u FBI. Chvíle, které jsme trávili spolu, byly opojné, nejúžasnější dny, které jsem prožila od našeho prvního roku v Georgetownu. Samozřejmě to nevydrželo.

Historie má ohavný zvyk se opakovat.

„Nejspíš nebyla jeho vina, že ho přeložili do Denveru,”

pronesla Abby.

„Rozhodl se,” odpověděla jsem. „A stejně tak i já.”

„Nechtěla jsi jít s ním?”

„Já jsem důvod, proč požádal o jmenování, Abby. Chtěl se dostat pryč.”

„Takže odjel na druhý konec Států? To je opravdu dost neobvyklé.”

„Když jsou lidé rozhněvaní, bývá jejich chování neobvyklé. Někdy udělají i velkou chybu.”

„A on je nejspíš příliš paličatý, než aby uznal, že udělal chybu,” přikývla Abby.

„On je paličatý, já jsem paličatá. Ani jeden z nás nikdy nezískal žádnou cenu za umění kompromisu. Já mám svou práci a on má také svou. Byl v Quantiku a já tady - jednou to tak bylo a já jsem neměla nejmenší chuť opustit Richmond a jeho ani nenapadlo stěhovat se do Richmondu. Pak začal couvat, snažil se získat někde místo vyššího důstojníka nebo pozici na ústředí ve Washingtonu. Pokračovalo to pořád stejně a stejně a pak se zdálo, že už se jen hádáme.”

Odmlčela jsem se; pokoušela jsem se vysvětlit něco, co ani mně nebylo jasné. „Možná jsem už moc zvyklá mít všechno po svém.”

„Nemůžeš s někým být a pokračovat ve stejném životě jako dosud, Kay.”

Kolikrát jsme si to s Markem říkali? Dostala jsem se někam, kde jsem se těžko mohla dozvědět něco nového.

„Stojí to, že sis podržela svou nezávislost, za cenu, kterou jsi zaplatila - kterou jste oba zaplatili?”

Bývaly dny, kdy jsem si tím nebyla ani trochu jistá, ale nechtěla jsem to Abby vykládat.

Zapálila si cigaretu a natáhla se po láhvi koňaku.

„Zkusili jste se obrátit někam o radu?”

„Ne.”

To nebyla tak úplně pravda. Nikdy jsme se s Markem nešli nikam radit, ale já sama ano, a dosud jsem občas zašla k psychiatrovi, i když teď už jen zřídka.

„Znal Bentona Wesleyho?” ptala se Abby.

„Samozřejmě. Benton Marka školil v akademii dlouho předtím, než jsem přišla do Virginie,” odpověděla jsem.

„Bývali dobří přátelé.”

„Na čem Mark v Denveru pracuje?”

„Netuším. Nějaké zvláštní poslání.”

„Ví o těch případech tady? O těch dvojicích?”

„Myslím, že ano.” Po chvíli jsem dodala: „Proč?”

„Jen tak. Ale dávej si pozor na to, co mu řekneš.”

„Dnes večer mi zavolal poprvé po mnoha měsících.

Samozřejmě mu povím jen málo.”

Zvedla se a já jsem ji odvedla do jejího pokoje. Když jsem jí podávala noční košili a ukázala koupelnu, ještě pokračovala, i když na ní už byly znát účinky koňaku: „Zavolá znovu. Nebo ty zavoláš jemu. Tak bud hlavně opatrná.”

„Nemám v úmyslu mu telefonovat,” řekla jsem.

„Tak na tom máš stejnou vinu jako on,” opáčila. „Oba dva jste tvrdohlaví a neústupní jako samo peklo. Tak. Tohle si o tom myslím, ať se ti to líbí, nebo ne.”

„Musím být v práci v osm,” řekla jsem. „V sedm se přesvědčím, že jsi vzhůru.”

Objala mne na dobrou noc a políbila na tvář.

O příštím víkendu jsem časně ráno vstala a šla si koupit Post. Abbyinu reportáž jsem v něm však nenašla. Nevyšla ani další týden, ani ten následující, což se mi zdálo podivné.

Je Abby v pořádku? Proč se od své návštěvy v Richmondu ani neozvala?

Na konci října jsem zavolala do redakce Postu.

„Je mi líto,” řekl mi muž s utrápeným hlasem. „Abby má dlouhodobou dovolenou. Nebude tu až do srpna.”

„Je ještě ve městě?” ptala jsem se ohromeně.

„To netuším.”

Zavěsila jsem, popadla svůj diář a vytočila její číslo domů. Uslyšela jsem jen záznamník. Abby neodpověděla na můj vzkaz ani na spoustu dalších, které jsem jí nechala v průběhu několika dalších týdnů. Až někdy po Vánocích mi začalo docházet, co se děje. V pondělí šestého ledna jsem přišla domů a ve schránce našla dopis. Byl bez zpáteční adresy, ale písmo bylo nezaměnitelné. Otevřela jsem obálku.

Uvnitř byl arch žlutého právnického papíru s načmáraným vzkazem: „Pro tvou informaci. Mark” a krátkým článkem vystřiženým z posledního vydání New York Times. Abby Turnbullová, četla jsem s úžasem, podepsala smlouvu na vydání knihy o zmizení Franka Cheneyho a Debory Harveyové a o „děsivých spojitostech” mezi jejich případem a případy dalších čtyř párů z Virginie, které zmizely a později byly nalezeny mrtvé.

Abby mne varovala před Markem a teď mne on varoval před ní. Nebo měl jiný důvod, proč mi poslal tenhle článek?

Dlouhou chvíli jsem seděla v kuchyni a bojovala s pokušením nechat Abby na záznamníku urážlivý vzkaz nebo zavolat Markovi. Nakonec jsem se rozhodla zavolat Anně, svému psychiatrovi.

„Připadáš si podvedená?” zeptala se, když jsem ji konečně dostala k telefonu.

„Mírně řečeno, Anno.”

„Věděla jsi, že Abby píše článek pro noviny. Je napsání knihy o tolik horší?”

„Nikdy mi neřekla, že píše knihu,” namítla jsem.

„To, že se cítíš zrazená, ještě neznamená, že doopravdy jsi,” vysvětlovala Anna. „Je to jen tvůj okamžitý dojem.

Budeš muset vyčkat a uvidíš. A co se týče toho, proč ti Mark poslal ten článek, měla bys nejspíš také vyčkat, co se ukáže dál. Třeba ti tak chce dát o sobě vědět.”

„Přemýšlím, jestli bych se neměla poradit s právníkem,”

poznamenala jsem. „Zjistit, jestli bych se neměla nějak chránit. Nemám tušení, o čem může Abby v té knize psát.”

„Myslím, že bude moudřejší věřit tomu, co říkala,” radila mi Anna. „Řekla, že vaše rozhovory jsou mimo záznam.

Zradila tě někdy dřív?”

„Ne.”

„Pak navrhuju, abys jí dala šanci. Dej jí příležitost to vysvětlit. Krom toho,” dodala, „si nejsem jistá, kolik z té knihy mohla vůbec napsat. Ještě nebyl nikdo zatčen, neví se, co se těm dvojicím stalo. Všechno se ještě může zvrtnout.”

Hořká ironie té poznámky mi došla přesně o dva týdny později, dvacátého ledna, když jsem se byla podívat, jak bude probíhat projednávání návrhu zákona pověřující Výbor pro soudní vědy vytvořením databanky DNA před Valným shromážděním státu Virginie.

Vracela jsem se právě z bistra se šálkem kávy v ruce, když jsem zahlédla Pat Harveyovou, elegantní, v modrém kašmírovém kostýmu, s černou koženou aktovkou pod paží.

Mluvila v hale s několika poslanci, ale když mě spatřila, okamžitě se jim omluvila.

„Doktorko Scarpettová,” usmála se a podávala mi ruku.

Naše setkání ji zřejmě potěšilo, ale vypadala strhaně a vyčerpaně.

Ptala jsem se sama sebe, proč není ve Washingtonu, a ona na moji nevyslovenou otázku odpověděla: „Požádali mě, abych podpořila senátní zákon jedna-třicet,” usmála se nervózně. „Takže předpokládám, že tu dnes jsme obě ze stejného důvodu.”

„Děkuji. Potřebujeme veškerou podporu, jaké se nám může dostat.”

„Nemyslím, že byste se měli čeho bát,” odpověděla.

Nejspíš měla pravdu. Prohlášení ředitelky Národního protidrogového úřadu a ohlas, jaký nepochybně vzbudí, znamenalo pro soudní výbor podstatný tlak.

Po chvíli rozpačitého ticha, kdy jsme obě zíraly na lidi, kteří kolem nás chodili, jsem se zeptala: „Jak se vám vede?”

Na chvilinku se jí oči zalily slzami. Pak se na mne ještě jednou rychle, nervózně usmála a uhnula pohledem někam do kouta haly. „Nezlobte se, musím se omluvit, zahlédla jsem někoho, s kým si potřebuju pohovořit.”

Byla sotva z doslechu, když zapípal můj operátor.

Netrvalo ani minutu a byla jsem u telefonu.

„Marino už je na cestě,” hlásila mi sekretářka.

„Já taky,” vypálila jsem. „Vezmi mou brašnu na ohledání místa činu, Rose. Podívej se, jestli je v pořádku. Blesk, fotoaparát, baterky, rukavice.”

„Provedu.”

Proklínala jsem své podpatky i déšť, když jsem se řítila po schodech a přes Governor Street. Vítr se mi opíral do deštníku, ale já jsem viděla jen oči paní Harveyové v té prchavé vteřince, kdy se v nich zračila všechna její bolest.

Díky Bohu, že nestála vedle mě, když můj operátor pípal své strašlivé poselství.

Kapitola 5

Zápach byl znatelný už zdálky. Těžké kapky deště pleskaly do uschlých listů, nebe bylo temné jako zas soumraku, holé stromy se vynořovaly z mlhy a zase v ní mizely.

„Ježíši,” zamumlal Marino, když překračoval kládu.

„Musejí být úplně shnilí. Nic jiného tak nepáchne. Vždycky mi to připomene naložené kraby.”

„Bude to ještě horší,” sliboval Jay Morrell, který nás vedl.

Nohy nám zapadaly do černého bláta, a vždycky když Marino zavadil o větev, snesla se na mne sprška ledové vody. Naštěstí jsem si pro případy, jako byl tenhle, vozila v kufru svého auta nepromokavý kabát s kapucí a pevné gumové boty. Nějak jsem ale nemohla najít teplé kožené rukavice a s rukama v kapsách bylo těžké prodírat se lesem a chránit si obličej před větvemi.

Řekli mi, že jsou tu dvě těla, pravděpodobně mužské a ženské. Neležela ani šest kilometrů od odpočívadla, kde byl nalezen džíp Debory Harveyové.

Nevíš, jestli jsou to opravdu oni, přeříkávala jsem si při každém kroku.

Ale když jsme dorazili na místo, srdce se mi sevřelo.

Benton Wesley mluvil s důstojníkem, který prohledával okolí s detektorem kovů, a Wesleyho by nevolali, kdyby si policie nebyla jistá. V jeho postoji byla vojenská strnulost, vyzařovala z něj klidná sebedůvěra muže ve službě.

Vypadal, že nevnímá ani počasí, ani příšerný zápach rozkládajících se těl. Nerozhlížel se kolem a nepátral po podrobnostech jako já a Marino - a věděla jsem proč.

Wesley se vždycky poohlížel kolem. Byl tady už dávno předtím, než zavolali mě.

Těla ležela blízko vedle sebe, tváří k zemi na malé mýtině, asi čtvrt míle od blátivé cesty, kde jsme nechali auta. Byla v takovém stupni rozkladu, že z nich zbývaly už téměř jen kostry. Dlouhé kosti paží a stehen probleskovaly jako špinavě šedé hůlky ze zetlelého oblečení poházeného listím. Lebky byly oddělené a ležely stopu či dvě od těl, nejspíš je tam odtáhly nebo odstrkaly drobné šelmy.

„Našli jste jejich boty nebo ponožky?” ptala jsem se, protože jsem jedno ani druhé neviděla.

„Ne, madam. Ale našli jsme kabelku.” Morrel ukázal na mrtvolu napravo. „Bylo v ní čtyřiačtyřicet dolarů a šestadvacet centů. Taky řidičák na jméno Debora Harveyová.” Znovu ukázal prstem a dodal: „Předpokládáme, že to tělo vlevo patří Fredu Cheneymu.”

Žlutá páska ohraničující místo činu se vlhce leskla na tmavých kmenech stromů. Muži, kteří přecházeli kolem, zakopávali o větvičky, jejich hlasy zanikaly v nerozeznatelném šumu neustávajícího, pochmurného deště.

Otevřela jsem svou lékařskou tašku a vytáhla chirurgické rukavice a fotoaparát.

Chvíli jsem se ani nehýbala, jen jsem pozorovala rozpadlá těla před sebou. Určit pohlaví a rasu kosterních pozůstatků není vždy možné jen od pohledu. Nemohla bych na nic přísahat, dokud neprohlédnu podrobně pánve, které teď byly zakryté něčím, co možná bývalo tmavě modrými nebo černými džínsy. Ale podle některých známek těla po mé pravici - kratší kosti, malá lebka s nevystupujícími nadočnicovými oblouky, pramínky plavých vlasů ulpělé na rozložené hmotě - jsem neměla důvod myslet si něco jiného, než že jde o bílou ženu. Velikost vedlejší kostry, robustnější kosti, výrazné nadočnicové oblouky, velká lebka a plochá obličejová část svědčila pro bílého muže.

Nedokázala jsem však odhadnout, co se jim stalo.

Nebyly tu žádhé rýhy, které by svědčily pro škrcení.

Neviděla jsem zjevné zlomeniny či otvory, které by mohly znamenat rány či střílení. Muž i žena tu pokojně leželi mrtví, kosti její levé ruky spočívaly v jeho pravé, jako by se ho byla držela až do konce, prázdné oční důlky nehnutě hleděly do deště, jehož kapky stékaly po lebkách.

Až když jsem se přesunula blíž a klekla jsem si k nim, všimla jsem si sotva znatelných kousků tmavé půdy, tak uzounkých, že byly sotva postřehnutelné, po obou stranách těl. Jestli zemřeli o víkendu Svátku práce, listy ještě nebyly opadané. Půda pod nimi byla poměrně holá. Nelíbilo se mi, co mi probíhalo hlavou. Bylo dost zlé, že se tu policie ochomýtala už celé hodiny. Sakra. Hýbat s tělem nebo na ně sahat před příchodem patologa bylo největším hříchem, a každý policista tady to věděl.

„Doktorko Scarpettová?” Morrell se nade mnou tyčil a od úst mu šla pára. „Zrovna jsem mluvil s Phillipsem.”

Pohlédl směrem k několika policistům, kteří prohledávali hustý podrost asi dvacet stop východně od nás. „Našel hodinky, náušnici a nějaké drobné, všechno tady, kde leží těla. Zajímavé je, že detektor kovů přesně nad těly pípá dál.

Může to být zip nebo něco takového. Možná kovový uzávěr nebo knoflík na kalhotách. Mysleli jsme, že byste to měla vědět.”

Pohlédla jsem do jeho hubené, vážné tváře. V tenké parce se klepal zimou.

„Povězte mi, co jste dělali s těly, když jste nad nimi přejížděli detektorem, Morrelle. Vidím, že se s nimi hýbalo.

Potřebuju vědět, jestli je dnes ráno našli přesně v téhle pozici.”

„Nevím, co se dělo, když je objevili lovci, ačkoliv prohlašují, že moc blízko nešli,” prohlásil a očima prozkoumával les. „Ale ano, takhle ta těla vypadala, když jsme sem přišli. Jen jsme prohledali jejich oblečení, kapsy a její kabelku.”

„Předpokládám, že jste všechno vyfotografovali, než jste čímkoliv pohnuli,” řekla jsem bezvýrazně.

„Začali jsme to fotografovat okamžitě, jak jsme sem přišli.”

Vytáhla jsem malou baterku a začala bez valné naděje pátrat po nějakých stopách. Když byla těla celé měsíce vystavena všemožným vlivům, byla naděje, že najdu nějaké vlasy, kousky kůže či jiné stopy téměř nulová. Morrell tiše přihlížel, občas ztěžka přešlápl z jedné nohy na druhou.

„Přišli jste při vyšetřování na něco dalšího, co by mohlo naznačovat, že tohle jsou Debora Harveyová a Fred Cheney?” ptala jsem se, protože jsem s Morrellem nemluvila, ani jsem ho neviděla ode dne, kdy byl nalezen Debořin džíp.

„Nic, až na možnost spojení s drogami,” řekl. „Zjistili jsme, že Cheneyův spolubydlící v Karolíně je závislý na kokainu. Možná Cheney taky blbnul s kokainem. Je to jedna z možností, o kterých jsme uvažovali - že se možná on a to Harveyovic děvče setkali s někým, kdo prodával drogy, a šli s ním sem.”

Nedávalo to smysl.

„Proč by Cheney nechával džíp na odpočívadle, šel až sem s dealerem drog a tahal přitom Deboru s sebou?” ptala jsem se. „Proč by prostě nekoupil drogy na parkovišti a nejel dál?”

„Možná si sem šli užít.”

„Kdo se zdravým rozumem by šel po setmění sem, ať už by si chtěl užívat, nebo z jiného důvodu? A kde jsou jejich boty, Morrelle? Předpokládáte, že se vydali do lesa bosi?”

„Nevíme, co se stalo s jejich botami,” zamumlal.

„To je velmi zajímavé. Pět dvojic bylo nalezeno mrtvých, a my nevíme, co se stalo s jejich botami. Nenašla se ani jedna bota či ponožka. Nezdá se vám to opravdu divné?”

„To jo, madam. Fakt bych řekl, že je to divné.” Choulil se do parky, aby se trochu zahřál. „Ale teď chci pracovat na těchhle dvou případech a nemyslet na ty další čtyři páry.

Musím vyjít s tím, co mám. A všechno, co v tuhle chvíli mám, je možné spojení s drogami. Nemůžu si dovolit nějaké odbočky přemýšlením o sérii vražd či o tom, kdo je matka toho děvčete, protože bych mohl udělat chybu a přehlédnout něco očividného.”

„Já rozhodně nechci, abyste přehlédl něco zjevného.”

Byl zticha.

„Našel jste v džípu nějaké feťácké vybavení?”

„Ne. Ani tady nebylo nic, co by mohlo ukazovat na drogy. Ale ještě musíme prohledat pěkný kus půdy a to listí všude…”

„Počasí je příšerné. Nejsem si jistá, že je nejlepší nápad prosívat tady půdu.” Slyšela jsem, že můj hlas zní podrážděně a netrpělivě. Měla jsem ho plné zuby. Měla jsem plné zuby policie. Z kabátu mi kapala voda. Kolena jsem měla potlučená a necítila jsem ruce ani nohy. Zápach rozkládajících se těl byl příšerný a hlasité pleskání dešťových kapek mi šlo na nervy.

„Nechystáme se to tu přerývat nebo prosívat. I když bychom možná měli. Zatím jsme použili jen vlastní oči a detektor kovů.”

„No, čím víc se nás tu bude motat, tím spíš něco zničíme. Malé úlomky kostí, zuby, cokoliv dalšího už může být zašlápnuté a ztracené v blátě.” Už tu byli celé hodiny.

Nejspíš bylo zatraceně pozdě starat se o stopy.

„Takže je chcete odvézt dnes, nebo počkat, až se zlepší počasí?” zeptal se.

Za normálních okolností bych chtěla počkat, až přestane pršet a bude líp vidět. Když už těla ležela v lese celé měsíce, nemohlo se nic stát, kdyby si tu poležela zakrytá igelitem ještě den nebo dva. Ale když jsme s Marinem parkovali nahoře na cestě, zahlédla jsem tam stát přenosové vozy několika televizních společností. Reportéři seděli v autech, další čelili dešti a pokoušeli se vytahat z policistů nějaké informace. Okolnosti byly všechno, jen ne normální. I když jsem neměla právo říkat Morrellovi, co má dělat, podle zákona jsem mohla rozhodovat o tělech obětí.

„Vzadu v autě mám nosítka a pytle na těla,” řekla jsem a vytáhla klíče. „Kdybyste pro to mohl někoho poslat, rychle bychom mrtvoly přenesli a já je odvezu do márnice.”

„Dobře. Postarám se o to.”

„Díky.” Kousek ode mne se choulil Benton Wesley.

„Jak jste se to dozvěděl?” zeptala jsem se ho. Otázka byla dvojsmyslná, ale on věděl, jak to myslím.

„Morrell mne chytil v Quantiku. Jel jsem hned sem.”

Zkoumal těla, hranatý obličej pod kapucí, z níž odkapávala voda, vypadal téměř divoce. „Našla jste něco, co by nám mohlo napovědět, co se stalo?”

„Jediné, co teď můžu říct, je, že nemají proraženou lebku a že nebyli střeleni do hlavy.”

Neodpověděl; jeho mlčení ještě zvýšilo mé podráždění.

Začala jsem zrovna rozkládat plachty, když přišel Marino, ruce zabořené v kapsách kabátu, ramena schoulená proti chladu a dešti.

„Chytíš zápal plic,” poznamenal Wesley a zvedl se. „Je snad richmondská policie tak chudá, že vám nemůže koupit klobouky?”

„Sakra,” odsekl Marino, „můžeme být rádi, že nám koupí benzin do těch zatracených aut a dají nám pistole.

Každý chmaták ze Spring Street je na tom líp než my.”

Spring Street bylo státní vězení. Byla pravda, že stát vydával ročně víc na náklady jeho chovanců, než kolik dostávali policisté zaplaceno za to, že je sbírali z ulice.

Marino si na to často s oblibou stěžoval.

„Koukám, že tě místní vytáhli z Quantika. Máš bezva den,” podotkl Marino.

„Řekli mi, co našli. Ptal jsem se, jestli už volali tobě.“

„Jo, díky, nakonec si na to našli čas.”

„To vidím. Morrell mi povídal, že ještě nikdy nevyplňoval formulář VICAP. Možná bys mu s tím mohl pomoct.”

Marino mlčky hleděl na těla.

„Budeme to muset hodit do počítače,” pokračoval Wesley, zatímco déšť bubnoval do země.

Narušila jsem jejich konverzaci tím, že jsem vedle pozůstatků děvčete rozložila plachtu a obrátila tělo na záda.

Drželo docela slušně pohromadě, klouby a vazy byly dosud neporušené. V podnebí, jako je virginské, trvá obvykle nejméně rok, než se tělní tkáně úplně rozpadnou. Svalové tkáně, chrupavky a vazy jsou pevné. Kostra byla drobná; připomněla jsem si fotografii hezké mladé sportovkyně na kladině. Všimla jsem si, že na sobě měla nějaký svetřík, džíny měly zapnutý zip i knoflík. Rozevřela jsem druhou plachtu a dala se do stejné práce s jejím průvodcem. Obracet rozkládající se těla je jako obracet kameny. Nikdy nevíte, co pod nimi najdete, i když vždycky můžete počítat s hmyzem.

Otřásla jsem se, když zpod těla vyběhlo několik pavouků a snažilo se schovat pod listy.

Trochu jsem se narovnala v marné snaze najít si příjemnější pozici a všimla jsem si, že Marino a Wesley jsou pryč. Poklekla jsem osamělá v dešti a začala hmatat mezi listy a blátem ve snaze najít nějaké nehty, drobné kůstky a zuby. V jedné čelisti jsem si všimla nejméně dvou chybějících zubů. Nejspíš budou někde poblíž lebek. Po patnácti či dvaceti minutách tohoto úsilí jsem našla jeden zub, malý průhledný knoflík, zřejmě z pánské košile, a dva cigaretové špačky. Na všech místech nálezů obětí jsme našli několik cigaretových nedopalků, ačkoliv ne všechny oběti byly kuřáci. Neobvyklé bylo jen to, že ani na jednom nedopalku nestálo jméno výrobce.

Když se Morrell vrátil, upozornila jsem ho na to.

„Nikdy jsem nebyl na žádném místě činu, kde by se nenašly nedopalky,” odpověděl a mne napadlo, na kolika místech činu asi tak byl. Zřejmě jich nebylo mnoho.

„Vypadá to, jako by část cigaretového papíru byla sloupnutá, anebo konec filtru těsně u tabáku odštípnutý,”

vysvětlovala jsem mu, a když jsem se nedočkala žádné odpovědi, začala jsem se zase hrabat v bahně.

Když jsme klopýtali zpátky k našim autům, už se úplně setmělo; několik policistů neslo nosítka s jasně oranžovými plastikovými pytli na tělesné pozůstatky. Dorazili jsme na dřevařskou cestu, kde se do nás opřel ledový severák; místo deště teď padaly zmrzlé kapky. Moje tmavě modrá služební dodávka byla vybavená jako pohřební vůz. Na podlaze v úložném prostoru byly úchyty, do nichž se upevňovala nosítka, aby za jízdy neklouzala. Posadila jsem se za volant a zapnula si bezpečnostní pás, Marino nastoupil a Morrell přibouchl zadní dveře, zatímco si nás reportéři natáčeli a fotografové se snažili nasekat co nejvíc záběrů. Reportér, který se zoufale snažil získat nějaké informace, mi zabouchal na okno. Zamkla jsem dveře.

„Díky bohu. Doufám, že mě pěkně dlouho nezavolají k něčemu podobnému,” vyrazil ze sebe Marino a pustil topení naplno.

Objela jsem několik děr v cestě.

„To jsou ale hyeny.” Díval se do postranního zrcátka na novináře běžící ke svým vozům. „Nějakej debil si zřejmě pustil do vysílačky pusu na špacír. Nejspíš Morrell Tupec.

Kdyby byl v mojí skupině, poslal bych ho zpátky někam na křižovatku, nebo bych ho posadil k informátorskýmu stolu.”

„Pamatuješ si, jak se odsud dostaneme na šedesátou čtvrtou?” zeptala jsem se ho.

„Na příští křižovatce zahni doleva. Sakra.” Pootevřel okno a vytáhl cigarety. „Není nad projížďku v zavřeném autě ve společnosti dvou rozložených těl.”

Po padesáti kilometrech jízdy jsem odemkla zadní dveře do Úřadu hlavního soudního lékaře a stiskla červený knoflík na zdi za nimi. Dveře v přepážce se otevřely s hlasitým skřípotem, světlo se rozlilo po vlhkém asfaltu. Otevřela jsem zadní dveře dodávky a vytáhli jsme ven nosítka, naložili je na vozíky a odvezli do márnice. Několik patologů vyšlo z výtahu a s úsměvem na nás kývlo, aniž by věnovali našemu nákladu víc než zběžný pohled. Hromady ve tvaru lidského těla pod plachtami na nosítkách tu byly tak běžné jako tvárnicové zdi. Kapky krve na podlaze a odporný zápach byly nepříjemnosti, které jste se rychle naučili překročit a nevšímat si jich.

Vytáhla jsem další klíč a odemkla s ním ocelové dveře lednice. Pak jsem si došla pro visačky a označila těla, ještě než jsme je na noc uložili do velkých zásuvek.

„Vadilo by ti, kdybych sem zítra zaskočil podívat se, co jsi zjistila o těch dvou?” zeptal se Marino.

„Budu ráda.”

„Jsou to oni,” vzdychl. „Určitě.”

„Bojím se, že už to tak vypadá, Marino. Kam se vlastně poděl Wesley?”

„Je na cestě do Quantika, hodí si tam nohy na svůj velký psací stůl a počká si, až mu zavoláme výsledky.”

„Myslela jsem, že vy dva jste přátelé,” řekla jsem opatrně.

„No jo, život tropí hlouposti, doktorko. Jako když já jsem si myslel, že pojedu rybařit. Všechny předpovědi počasí tvrdily, že bude jasno, a ve chvíli, kdy jsem hodil člun na vodu, začalo lít jako z konve.”

„Máš tenhle týden noční služby?”

„Pokud vím, tak ne.”

„Tak co kdybys v neděli přišel na večeři? Třeba v šest, v půl sedmé?”

„Jo, to by asi šlo,” zabručel a uhnul očima, ale ještě předtím jsem v nich stačila zahlédnout bolest.

Zaslechla jsem, že jeho žena se prý před Dnem díkůvzdání vrátila do New Jersey, aby se postarala o svou umírající matku. Od té doby jsem několikrát s Marinem večeřela, ale nikdy nechtěl mluvit o svém soukromém životě.

Zůstala jsem sama. Přešla jsem do šatny, kde jsem si vždycky nechávala některé nezbytnosti a něco na převlečení pro případ toho, co jsem považovala za hygienickou nezbytnost. Byla jsem špinavá, pach smrti mi ulpěl na oblečení, ve vlasech, na kůži. Rychle jsem nacpala to, co jsem měla na sobě, do plastikového pytle a přilepila jsem na něj lístek se vzkazem pro zřízence, aby to ráno okamžitě odnesl vyčistit. Pak jsem si vlezla do sprchy a zůstala tam pěkně dlouho.

Jedna z mnoha věcí, které mi Anna poradila potom, co se Mark odstěhoval zpátky do Denveru, byla, abych se snažila nějak neutralizovat škody, které jsem obvykle páchala na svém těle.

„Cvičení.” Vyslovila to děsivé slovo. „Endorfiny působí proti depresi. Budeš líp jíst, líp spát, o moc líp se cítit.

Myslím, že bys měla zase začít hrát tenis.”

Poslechla jsem její radu a dočkala se ponižujícího poznání. Od dob střední školy jsem se rakety sotva dotkla, a i když můj bekhend nikdy za moc nestál, v průběhu let snad úplně přestal existovat. Jednou týdně jsem chodila na hodiny, pozdě večer, neboť jsem doufala, že už mne nebudou sledovat žádné oči zvědavců, usazených u koktejlu a zákusků na galerii Westwoodského tenisového klubu.

Když jsem vyrazila z práce, měla jsem právě tak čas dojet do klubu, vletět do dámské šatny a převléknout se. Ze skříňky jsem vydolovala raketu a dorazila na kurt dvě minuty před začátkem hodiny. Svaly jsem měla napjaté, pokusila jsem se protáhnout lýtka a dotknout se palců u nohou. Tep se mi začínal uklidňovat.

Trenér Ted se vynořil zpoza zeleného závěsu se dvěma koši míčků v rukou.

„Nemyslel jsem si, že dneska přijedete, když jsem slyšel zprávy,” poznamenal, položil koše na kurt a přetáhl si teplákovou bundu přes ramena. Permanentně opálený a úhledný Ted mne obvykle vítal úsměvem a nějakou vtipnou poznámkou. Ale dnes večer nebyl v náladě.

„Můj mladší bratr znal Freda Cheneyho. I já jsem ho znal, i když ne moc dobře.” Zadíval se na lidi hrající o několik kurtů dál a dodal: „Fred byl jeden z nejmilejších kluků, které jsem kdy potkal. A neříkám to jen proto, že je…

Bratrem to opravdu otřáslo.” Sehnul se a vytáhl plnou hrst míčků. „A žere mě, jestli chcete vědět pravdu, že se novináři nedokážou dostat přes to, s kým se Fred scházel. Je to, jako by jediný člověk, který zmizel, byla dcera Pat Harveyové. A tím nechci říct, že to děvče nebylo báječné a že to, co se stalo jí, není právě tak hrozné jako to, co se stalo jemu.”

Odmlčel se. „No, myslím, že víte, co tím chci říct.”

„To ano,” vzdychla jsem. „Ale na druhou stranu, rodina Debory Harveyové je vystavená strašlivému tlaku a nenechají je v klidu truchlit kvůli tomu, kdo je její matka. Je to nespravedlivé a tragické, ať se na to podíváte z jakékoli strany.”

Zamyslel se nad tím a potom mi pohlédl do očí.

„Víte, takhle jsem nad tím nepřemýšlel. Ale máte pravdu. Nemyslím si, že je nějaké terno být slavný. A nemyslím, že mi platíte za to, abych tu stál a žvanil. Na co se chcete dneska zaměřit?”

„Halfvoleje. Chci, abyste mě honil z rohu do rohu, abych si uvědomila, jak strašně nenávidím kouření.”

„O tom zrovna já mám nejmíň co mluvit.” Přesunul se doprostřed k síti.

Postavila jsem se na základní čáru. Můj první forhend by nebyl tak zlý, kdybych zrovna hrála čtyřhru.

Fyzická únava člověku dobře vyčistí hlavu. Dokázala jsem zapomenout na drsné skutečnosti toho dne až do chvíle, kdy jsem si doma svlékala vlhké oblečení a rozezněl se telefon.

Pat Harveyová byla téměř bez sebe.

„Ta těla, která se dnes našla. Měla jsem o tom vědět.”

„Ještě nebyla identifikována a dosud jsem je nepitvala,”

namítla jsem, posadila se na kraj postele a zouvala si tenisky.

„Muž a žena, pokud vím.”

„V tuto chvíli to tak vypadá. Ano.”

„Prosím, řekněte mi, jestli je nějaká možnost, že to nejsou oni.”

Zaváhala jsem.

„Ach bože,” zašeptala.

„Paní Harveyová, nemůžu si být jistá…”

Přerušila mě, v hlase jí zněla hysterie.

„Policie mi řekla, že se našla Debbiina kabelka a její řidičák.”

Morrell, pomyslela jsem si. Ten nemyslící idiot.

„Nemůžeme identifikovat osoby jen podle prvního dojmu.”

„Je to moje dcera!”

Teď přijdou hrozby a nadávky. Tolikrát už jsem to zažila s ostatními rodiči, kteří byli za normálních okolností uhlazení jako nedělní škola. Měla bych Pat Harveyové dát něco konstruktivního.

„Těla ještě nebyla identifikována,” opakovala jsem.

„Chci ji vidět.”

Ani za nic, pomyslela jsem si.

„Není možné je vizuálně identifikovat,” vysvětlovala jsem. „Zbyly z nich téměř jen kosti.” Zalapala po dechu.

„A záleží na vás, jestli je budeme moci s jistotou identifikovat zítra, nebo jestli to potrvá několik dnů.”

„Co chcete, abych udělala?” zeptala se rozechvělým hlasem.

„Potřebuju rentgeny, kartu jejího zubaře, všechny Debořiny zdravotní záznamy, které můžete sehnat.” Ticho.

„Myslíte, že byste mi to mohla opatřit?”

„Samozřejmě,” odpověděla. „Hned se po tom podívám.”

Bylo mi jasné, že bude mít všechny lékařské záznamy o své dceři časně ráno, i kdyby kvůli tornu měla vytáhnout z postelí polovinu doktorů v Richmondu.

Příštího odpoledne jsem v přednáškovém sále právě stahovala plastikový obal z anatomické kostry, když jsem v hale zaslechla Marina.

„Jsem tady uvnitř!” zavolala jsem.

Vešel do přednáškového sálu a bez výrazu se zahleděl na kostru s kostmi spojenými dohromady drátky, která visela za hák zapuštěný do temena lebky na nosníku ve tvaru písmene L. Byla o trochu vyšší než já, chodidla se houpala nad dřevěným podstavcem na kolečkách.

Popadla jsem papíry na stole a usmála se na něj: „Co takhle že bys mi ji odvezl?”

„Bereš Slima na špacír?”

„Pojede dolů a jmenuje se Haresh,” odsekla jsem.

Kosti a kolečka tiše chřestily, když mne Marino se svým zubícím se společníkem doprovázeli k výtahu, sledováni pobavenými pohledy mnoha mých kolegů. Hareshe jsme nevytahovali moc často a obvykle nebývalo jeho zjevení motivováno právě vážnými úmysly. Vloni v červnu jsem v den svých narozenin vešla ráno do kanceláře a za stolem seděl na mé židli Haresh v laboratorním plášti, s brýlemi na nose a v zubech svíral cigaretu. Jeden z velmi roztržitých vědců z horního patra - jak mi řekli ostatní - prý prošel kolem mých dveří a popřál mi hezké jitro, aniž by si všiml něčeho neobvyklého.

„Nechceš mi doufám tvrdit, že si tu s tebou při práci povídal,” obrátil se ke mně Marino, když se za námi zavřely dveře výtahu.

„Svým způsobem ano,” odpověděla jsem. „Zjistila jsem, že je mnohem užitečnější mít ho při ruce než nahlížet do nákresů v Grayově anatomii.”

„Jak přišel ke svému jménu?”

„Zrovna když ho před léty koupili, byl tu jeden indický patolog a jmenoval se Haresh. Tahle kostra je taky indická.

Muž, asi čtyřicátník nebo starší.”

„Takový Ind, co si lehá na hřebíky, hraje do tance hadům nebo jezdí na slonu?”

„Prostě Ind odněkud od Gangy,” odpověděla jsem mu, zatímco už jsme vystupovali v prvním patře. „Indové spojují svou smrt s touhle řekou a věří, že půjdou rovnou do nebe.”

„Jenom doufám, že tahle díra není nebe.”

Kosti i kolečka se zase rozchřestily, když Marino strkal Hareshe do pitevny.

Na bílé plachtě pokrývající první nerezový pitevní stůl ležely pozůstatky Debory Harveyové: zašedlé špinavé kosti, chuchvalce zablácených vlasů, vazy tmavé a tvrdé jako podrážky. Zápach byl pořád ještě znatelný, ale už ne tak nesnesitelný, protože jsem odstranila zbytky oděvu. Vzhled pozůstatků působil vedle Hareshe, na jehož vybělených kostech nebyl ani škrábanec, ještě žalostněji.

„Povím ti několik věcí,” řekla jsem Marinovi. „Ale nejdřív mi prosím slib, že se nic z toho nedostane za dveře téhle místnosti.”

Zapálil si cigaretu a zvědavě se na mne podíval.

„Jasně.”

„Není pochyb o jejich totožnosti,” začala jsem a urovnávala klíční kosti po stranách lebky. „Pat Harveyová mi ráno přinesla rentgeny a zdravotní karty…”

„Osobně?” přerušil mne překvapeně.

„Bohužel,” přikývla jsem, protože jsem nečekala, že je Pat

dopraví sama - chybný odhad z mé strany, a ke všemu takový, na jaký hned tak nezapomenu.

„To se musel strhnout pořádný tanec,” pokýval hlavou.

To taky ano.

Přijela svým jaguárem, zaparkovala na zákazu stání a vtrhla do budovy se spoustou požadavků a téměř v slzách.

Služba na vrátnici, ohromená zjevením známé osobnosti, ji pustila dál a paní Harveyová proletěla vstupní halou a ptala se po mně. Nejspíš by dorazila až do pitevny, kdyby ji můj asistent nechytil ve výtahu a nenasměroval do mé pracovny, kde jsem ji také o chvíli později našla. Seděla strnule na židli, obličej bílý jako křída. Na mém stole ležely úmrtní listy, záznamy o případech, různé pitevní fotografie a další chuťovky. Na dveřích viselo zkrvavené oblečení, které jsem chtěla vzít dolů, až se později dám do zpracovávání doličných předmětů. Na kartotéční skříni stály dvě rekonstruované podoby neidentifikovaných mrtvých žen -

jako useknuté hliněné hlavy.

Pat Harveyová toho dostala víc, než chtěla. Po hlavě vletěla do tvrdé reality této budovy.

„Morrell mi přinesl také zubařské záznamy Freda Cheneyho,” řekla jsem Marinovi.

„Takže jsou to s určitostí Fred Cheney a Debora Harveyová?”

„Ano,” potvrdila jsem a pak jsem mu ukázala rentgenové snímky, připevněné v prohlížecím boxu na zdi.

„Řekni mi, že to není to, co si myslím.” Po tváři se mu mihl ohromený výraz, když uviděl tmavý bod uvnitř nejasně ohraničené bederní páteře.

„Debora Harveyová byla zastřelena. Chytila to přímo doprostřed zad. Kulka zlomila několik obratlů a zůstala vězet v páteři. Přímo tady.” Ukázala jsem mu jeden bod.

„Nevidím to.” Nahnul se blíž.

„Ne, to ani nemůžeš vidět. Ale vidíš tu díru?”

„Jo? Vidím jich spoustu.”

„Tohle je díra po kulce. Ty ostatní jsou vaskulární forameny, průchody pro cévy, které vyživují kosti a míchu.”

„Kde jsou ty zlomené trny, o kterých jsi mluvila?”

„Obratle,” řekla jsem klidně. „Nenašla jsem je. Drobné kousíčky, které z nich zbyly, jsou nejspíš pořád ještě tam venku v lese. Byla střelena zezadu.”

„Našla jsi na šatech díru po kulce?”

„Ne.”

Vedle na stole ležel bílý umělohmotný tác, na který jsem položila všechny Debořiny věci: oblečení, šperky i červenou kabelku. Opatrně jsem zvedla svetřík, potrhaný, černý a páchnoucí.

„Jak vidíš,” zdůraznila jsem, „jsou záda svetru v dost hrozném stavu. Většina látky skoro shnila a potrhaly ji šelmy. Totéž platí i o zadní části pásku džínů, což je logické, protože tahle část jejího oblečení byla nejspíš zakrvácená.

Jinými slovy, část oděvu, kde bych nejspíš našla díru po kulce, je pryč.”

„Máš nějakou představu o tom, z jaké vzdálenosti byla zastřelena?”

„Už jsem říkala, že střela nevyšla z těla. Pravděpodobně proto, že nejde o střelnou ránu z těsné blízkosti. Ale těžko říct. Co se týče kalibru, a zase je to jen moje domněnka, hádala bych podle velikosti otvoru na ráži 9 nebo 10mm.

Nebudeme to však vědět jistě, dokud neotevřu páteř a neodvezu kulku nahoru do laboratoří.”

„Zvláštní,” vzdychl Marino. „A Cheneyho jsi ještě neprohlížela?”

„Rentgenovali jsme ho. Žádné střely. Ale ještě jsem ho neprohlížela.”

„Zvláštní,” opakoval. „Nesedí to. To, že ji střelili do zad, neladí s tím ostatním.”

„Ne,” souhlasila jsem. „To opravdu ne.”

„Takže tohle ji zabilo?”

„Nevím.”

„Co tím myslíš, že nevíš?” Pátravě se na mne zadíval.

„To zranění nemuselo být nutně smrtelné, Marino, protože kulka neprošla skrz, neproťala aortu. Kdyby se to stalo na téhle straně beder, byla by během několika minut vykrvácela. Jisté je jen to, že kulka ji zasáhla do páteře a okamžitě ji ochromila od pasu dolů. A bylo zasaženo krevní řečiště, samozřejmě. Krvácela.”

„Jak dlouho mohla přežít?”

„Hodiny.”

„Je možné, že došlo k nějakému sexuálnímu napadení?”

„Kalhotky a podprsenku měla oblečené,” odpověděla jsem. „Ale to neznamená, že nemohlo dojít k sexuálnímu útoku. Mohla se potom obléknout, jestliže byla před zastřelením znásilněna.”

„Proč?”

„Když tě někdo znásilní,” vysvětlovala jsem, „a útočník ti pak řekne, aby ses oblékla, předpokládáš, že tě nechá žít.

Ovládáš se, protože máš naději; děláš, co ti řekne, protože kdyby ses s ním pral, mohl by změnit názor.”

„To se mi nezdá,” mračil se Marino. „Nemyslím si, že se to tak mohlo stát, doktorko.”

„To je jen jedna z verzí. Nevím, co se doopravdy stalo. S

jistotou ti můžu říct jenom to, že jsem nenašla žádnou část jejího oblečení roztrženou, rozříznutou, naruby nebo rozepnutou. A co se týče semenné tekutiny, po tolika měsících v lese na to klidně zapomeň.” Podala jsem mu blok a tužku a dodala jsem: „Když už jsi sem přišel, můžeš mi zapisovat.”

„Chceš o tomhle povědět Bentonovi?” zeptal se. „V

tuhle chvíli ještě ne.” „A Morrellovi?”

„Určitě mu řeknu, že byla střelena,” přikývla jsem.

„Jestli šlo o automatickou nebo poloautomatickou zbraň, měla by být nábojnice ještě na místě činu. A jestli potom poldové něco vyžvaní, je to na nich. Ode mne nic nevyjde.”

„A co paní Harveyová?”

„Ona i její manžel už vědí, že jejich dcera a Fred Cheney byli bezpečně identifikováni. Zavolala jsem jim i panu Cheneymu, jakmile jsem si byla jistá. O ničem dalším nebudu mluvit, dokud neudělám všechny testy.”

Začala jsem otevírat tělo. Žebra zněla, jako když se do sebe tiše zasouvají kousky stavebnice. „Dvanáct na obou stranách,” začala jsem diktovat. „Navzdory legendám nemají muži o jedno žebro méně než ženy.”

„Co?” Marino nechápavě vzhlédl od bloku.

„Copak jsi nikdy nečetl Genesis?”

Nechápavě se zahleděl na žebra, která jsem rovnala po stranách hrudní páteře.

„Zapomeň na to,” usmála jsem se.

Začala jsem hledat zápěstní kosti, malé kůstky, které se podobají těm, jež lze často najít v korytě potoka nebo vykopat na zahradě. Kosti z levého a pravého zápěstí se od sebe těžko odlišují, právě proto mi byla tak užitečná anatomická kostra. Přitáhla jsem si ji blíž, položila jsem kostnatou ruku na okraj stolu a pustila se do srovnávání.

Stejně jsem musela pracovat s kostmi prstů.

„Zdá se, že chybí jedenáct kostí na pravé ruce a sedmnáct na levé,” hlásila jsem.

Marino to zapsal.

„Z kolika?”

„Ruka má dvacet sedm kostí,” odpověděla jsem a pracovala dál. „Proto je tak obratná. Díky tomu můžeme malovat, hrát na housle, poznávat jeden druhého dotykem.”

Proto se také dokážeme bránit.

Až příštího odpoledne jsem zjistila, že Debora Harveyová se pokoušela bránit útočníkovi, který nebyl ozbrojený jen pistolí. Oteplilo se, počasí se vyjasnilo a policie celý den prohledávala místo činu a prosívala půdu.

Nebyly ještě ani čtyři odpoledne, když se u mne v kanceláři zastavil Morrell a přinesl mi spoustu drobných kostí, které našli. Pět z nich patřilo Deboře a na dorzální straně levé proximální falangy - neboli na špičce nejdelšího článku ukazováčku - jsem našla řez dlouhý dva a půl centimetru.

První, co v takovém případě zjišťuji, je, zda ke zranění došlo před smrtí nebo po smrti. Pokud si někdo nevšímá změn, které mohou nastat posmrtně, může se dopustit závažných chyb.

Oběti požárů, které přicházejí na stůl se zlámanými kostmi a epidurálním krvácením, nepochybně navozují dojem, že je někdo ztýral a ubil a pak zapálil dům, aby zamaskoval vraždu; jenže ke zraněním mohlo dojít až po smrti, v důsledku extrémního žáru. Těla vyplavená na pláži či vytažená z řeky nebo jezera často vypadají, jako by jim pomatený vrah zohavil obličeje, genitálie, ruce a nohy, ale viníky jsou ryby, krabi a želvy. Kosterní pozůstatky bývají okousané, ohryzané a potrhané od krys, káňat, psů a mývalů.

Čtyřnozí, okřídlení či jiní predátoři působí spoustu škod, ale rozhodně ne dřív, než je tělo opravdu mrtvé. Pak se prostě příroda pustí do práce. Popel k popelu, prach k prachu.

Podle mého názoru byla rána na Debořině prstě příliš čistá a rovná, než aby mohla být způsobena zuby či drápy.

Ale pořád tu ještě zůstávalo otevřeno příliš mnoho možností, včetně nepříjemného předpokladu, že jsem mohla kost škrábnout sama skalpelem.

Ve středu večer policie uvolnila informace o Debořině a Fredově identifikaci pro tisk a v příštích osmačtyřiceti hodinách zvonilo tolik telefonů, že úředníci policejního ředitelství nezvládali své obvyklé povinnosti, protože neustále zvedali sluchátka. Rose informovala všechny, včetně Bentona Wesleyho a Pat Harveyové, že případy jsou zatím odložené, a já jsem zůstávala v pitevně.

V neděli večer už jsem byla se vším hotová. Pozůstatky Debory a Freda byly zbaveny všech tkání, vyfotografovány ze všech úhlů, soupis jejich kostí byl dokončen. Právě jsem je ukládala do kartonových krabic, když jsem zaslechla bzučák u zadního vchodu a potom kroky nočního hlídače.

Zaskřípěly dveře a po chvíli vešel Marino.

„Ty tady spíš, nebo co?” zeptal se.

Podívala jsem se na něj; překvapilo mne, že má mokrý kabát i vlasy.

„Sněží.” Svlékl si rukavice a na roh stolu, na němž jsem pracovala, položil malou přenosnou vysílačku.

„To jsem přesně potřebovala,” vzdychla jsem.

„Hnal jsem se sem jak drak, doktorko. Jel jsem kolem a viděl tvoje auto na parkovišti. Došlo mi, že jsi v týhle díře už od rozbřesku a nic nevíš.”

Odtrhla jsem dlouhý kus lepicí pásky a přelepila krabici.

„Myslela jsem, že nemáš tenhle týden noční.”

„Jo, a já myslel, že jsi mě pozvala na večeři.”

Přestala jsem pracovat a překvapeně na něj zírala. Pak jsem si vzpomněla.

„Ach ne,” zamumlala jsem a mrkla na hodiny. Bylo po osmé. „Marino, moc se omlouvám.”

„Nic se neděje. Stejně mám spoustu práce.”

Vždycky jsem poznala, kdy Marino Iže. Nedíval se mi do očí a zčervenal. To nebyla náhoda, že zahlédl moje auto na parkovišti. Hledal mě, a nejen proto, že chtěl večeři.

Něco mu vrtalo hlavou.

Opřela jsem se o stůl a začala ho poslouchat.

„Možná by tě zajímalo, že Pat Harveyová byla přes víkend ve Washingtonu a navštívila ředitele,” začal.

„To ti řekl Benton?”

„Jo. Taky povídal, že se tě pokoušel zastihnout, ale že ses mu neozvala. Drogová carevna si stěžovala, že jsi neodpověděla ani na její telefonáty.”

„Neodpovídala jsem na ničí,” pronesla jsem unaveně.

,,Měla jsem opravdu moc práce a neměla jsem k tornu co říct.” Pohlédl na krabici na stole a vzdychl.

„Víš, že Debora Harveyová byla zastřelena, takže jde o vraždu. Na co ještě čekáš?”

„Nevím, co zabilo Freda Cheneyho, ani jestli je tu možnost, že jsou do toho nějak zapletené drogy. Čekám na toxikologické zprávy a nehodlám se vyjádřit k ničemu, dokud to nebudu mít pohromadě a dokud si nepromluvím s Vesseym.”

„To je ten chlápek ze Smithsonianského institutu?”

„Ráno za ním jedu.”

„Doufám, že máš u auta náhon na všechny čtyři kola.”

„Nevysvětlil jsi mi, proč byla Pat Harveyová u ředitele.”

„Obvinila tvůj úřad ze zamlčování; řekla, že i FBI jí něco zamlčuje. Strašně se vztekala. Chtěla pitevní zprávu své dcery, chtěla policejní hlášení, všechno, a hrozila, že půjde k soudu a třeba až do pekla, jestli nebude jejím požadavkům vyhověno.”

„To je šílené.”

„Přesně. Ale jestli ti můžu dát malou radu, doktorko, myslím, že bys měla zavolat Bentona ještě dneska večer.”

„Proč?”

„Nechci, aby ses spálila, to je všechno.”

„O čem to mluvíš, Marino?” Rozvázala jsem si chirurgický plášť.

„Čím víc se teď budeš všem vyhýbat, tím víc budeš přilívat oleje do ohně. Pokud jde o Bentona, paní Harveyová si myslí, že tě nějak kryje a že v tom jedeme všichni.”

Když jsem neodpovídala, dodal: „Posloucháš mě?”

„Ano. Slyšela jsem každé slovo, které jsi mi řekl.”

Zvedl krabici. „Ani se nechce věřit, že uvnitř jsou dva lidé,” podivil se.

Bylo to neuvěřitelné. Krabice nebyla o moc větší než mikrovlnka a vážila necelých šest kilo. Když ji ukládal do kufru mého služebního auta, zahučela jsem: „Děkuju ti za všechno.”

„Co?”

Věděla jsem, že mě dobře slyšel, ale chce, abych to ještě jednou zopakovala.

„Oceňuju tvůj zájem, Marino. Opravdu ano. A moc se omlouvám za tu večeři. Někdy je toho na mě opravdu moc.”

Hustě sněžilo a on jako obvykle neměl klobouk.

Nastartovala jsem, pustila topení a ještě jednou se na něj podívala. Napadlo mne, jak je podivné, že mě tak uklidňuje.

Šel mi na nervy víc než kdokoli jiný, a přesto jsem si nedokázala představit, že bych ho neměla nablízku.

Zavřel za mnou dvířka a řekl: „No dobře, tak jsi mi dlužná.”

„Semifreddo di cioccolato.”

„Líbí se mi, když mluvíš sprostě.”

„Dezert. Moje specialita, ty tupče. Čokoládová pěna s piškotovými prstíky.”

„Prstíky!” Významně se ohlédl na márnici a předstíral zděšení.

Zdálo se, že bude trvat celou věčnost, než se dostanu domů.

Vlekla jsem se zasněženými ulicemi a tak se soustředila na řízení, že když jsem si konečně doma v kuchyni nalévala panáka skotské, myslela jsem, že se mi rozskočí hlava.

Posadila jsem se ke stolu, zapálila si cigaretu a zavolala Bentonovi.

„Co jste zjistila?” zeptal se okamžitě.

„Debora Harveyová byla střelena do zad.”

„A její přítel?”

„Nevím, co ho zabilo. Čekám na toxikologické výsledky a potřebuju mluvit s Vesseym ze Smithsonianu. Oba případy teď odkládám.”

„Čím déle je budete odkládat, tím lépe.”

„Prosím?”

„Říkám, že budu rád, když ty případy odložíte na tak dlouho, jak to jen bude možné, Kay. Nechci, aby kdokoli dostal nějaké zprávy, ani rodiče ne, a zvlášť ne Pat Harveyová. Nechci, aby někdo zjistil, že Debora Harveyová byla zastřelena…”

„Chcete říct, že to Harveyovi nevědí?”

„Když mi to Morrell oznámil, přinutil jsem ho ke slibu, že tu informaci utají. Takže ne, Harveyovi to nevědí. Tedy, policie jim nic neřekla. Vědí jen to, že jejich dcera a Cheney jsou mrtví.” Odmlčel se a po chvíli dodal: „Ledaže jste jim řekla něco, o čem nevím.”

„Paní Harveyová se mě pokoušela několikrát zastihnout, ale v posledních dnech jsem nemluvila ani s ní, a skoro ani s nikým jiným.”

„Pokračujte v tom,” přikázal mi Wesley. „Žádám vás, abyste všechno říkala jenom mně.”

„V tom narazíme, Bentone,” řekla jsem stejně pevně, „až budu muset stanovit příčinu a způsob smrti. Fredova i Debořina rodina mají podle zákona právo to vědět.”

„Nechte si to pro sebe, dokud to půjde.”

„Byl byste tak laskav a řekl mi proč?”

Ticho.

„Bentone?” Skoro jsem si nebyla jistá, jestli nezavěsil.

„Prostě nedělejte nic, dokud se se mnou neporadíte.”

Znovu zaváhal. Pak řekl: „Předpokládám, že víte o té knize, kterou má napsat Abby Turnbullová.”

„Četla jsem něco v novinách,” odpověděla jsem a ucítila, jak ve mně narůstá zlost.

„Kontaktovala vás znovu? Ehm, v poslední době?”

Znovu? Jak mohl vědět, že za mnou Abby posledně byla? Do háje s tebou, Marku, pomyslela jsem si. Když mi telefonoval, zmínila jsem se, že je u mě zrovna Abby.

„Neozvala se mi,” odpověděla jsem úsečně.

Kapitola 6

V pondělí ráno byla cesta před mým domem pokrytá vysokou vrstvou sněhu a šedivá obloha hrozila ještě horším počasím. Uvařila jsem si šálek kávy a přemítala nad tím, jestli je moudré jezdit do Washingtonu. Pokusila jsem se vyřešit své dilema tím, že jsem zavolala na státní policii a dozvěděla se, že severní dálnice číslo 95 je čistá a sníh v okolí Fredericksburgu odklizený. Usoudila jsem, že moje služební auto není na takovou cestu nejlepší, a naložila kartonovou krabici do mercedesu.

Když jsem najížděla na dálnici, došlo mi, že kdybych měla nehodu nebo mě zastavila policie, těžko bych asi vysvětlovala, proč jedu na sever soukromým autem a v kufru vezu lidské kosterní pozůstatky. Někdy nestačilo vytáhnout odznak soudního lékaře. Nikdy nezapomenu, jak jsem letěla do Kalifornie s velkou aktovkou napěchovanou sadomasochistickou výzbrojí. Dostala jsem se právě tak k rentgenové kontrole, a pak už mě odváděla bezpečnostní služba k výslechu. Mohla jsem říkat cokoliv; prostě nedokázali pochopit, že jsem nadšená patoložka mířící na výroční konferenci Národního sdružení soudních patologů, kde jsem měla přednést příspěvek o autoerotickém dušení.

Pouta, obojky s cvočky, kožené řemínky a další odporné věci, to všechno byly jen důkazy ze starých případů a rozhodně mi nepatřily.

V půl jedenácté jsem dorazila do Washingtonu a podařilo se mi dokonce zaparkovat v bloku mezi Konstituční a Dvanáctou. Ve Smithsonianském národním přírodopisném muzeu jsem nebyla od doby, kdy jsem tu před několika lety absolvovala antropologický kurs. Když jsem s krabicí vešla do haly vonící orchidejemi, které tu všude kvetly v květináčích, a znějící hlasy mnoha turistů, přála jsem si, abych si mohla v klidu prohlížet dinosaury a diamanty, rakve s mumiemi a mastodonty a nikdy se nedověděla o ponurých pokladech, které se zde taktéž skrývaly.

Ukryty před očima návštěvníků tu byly od podlahy až ke stropu vyrovnány zelené skříňky se zásuvkami, které kromě mnoha jiných věcí obsahovaly také víc než třicet tisíc lidských koster. Každý týden dostával doktor Alex Vessey poštou krabice s nejrůznějšími kostrami, aby je prozkoumal.

Některé pozůstatky byly archeologické, z ostatních se vyklubaly medvědí nebo bobří tlapy, hydrocefalické lebky telat, zdánlivě lidské kosti, nalezené podél silnic nebo vyorané na poli, o nichž si jejich nálezci mysleli, že jsou to těla osob, které zahynuly násilnou smrtí. V ostatních krabicích byly opravdu kosti lidí, kteří byli zavražděni.

Krom toho, že byl doktor Vessey přírodovědec a kurátor sbírek, pracoval také pro FBI a pomáhal lidem, jako jsem já.

Zachmuřený člen bezpečnostní služby mne pustil dál.

Připnula jsem si návštěvnickou kartu a zamířila k mosaznému výtahu, který mě vyvezl do třetího patra. Jak jsem procházela spoře osvětlenou, stísněnou chodbou mezi řadami zásuvek, hlasy lidí, obdivujících o patro níž velkého slona, postupně umlkaly. Padala na mě tíseň. Připomněla jsem si, jak jsem tu kdysi bývala tak zoufalá z naprostého ticha a osamělosti, že když jsem po osmi hodinách studia uvnitř konečně vypadla, vítala jsem přecpané chodníky, kde do mě všichni vráželi, a hluk dopravy mi přinášel úlevu.

Doktora Vesseyho jsem našla přesně tam, kde jsem ho naposled viděla, v laboratoři zavalené kovovými vozíčky s kostrami ptáků a zvířat, zuby, stehenními kostmi, čelistmi.

Na policích ležela spousta jiných kostí a dalších smutných lidských pozůstatků, včetně rozbitých a nevyvinutých lidských lebek. Doktor Vessey, bělovlasý a se silnými brýlemi na očích, seděl za psacím stolem a telefonoval. Než dokončil hovor, otevřela jsem krabici a vytáhla plastikovou obálku s kostmi levé ruky Debory Harveyové.

„Dcera drogové carevny?” zeptal se okamžitě a vzal si ode mne obálku.

Vypadalo to jako divná otázka. Svým způsobem ale byla na místě, protože Debora teď byla jen vědecká zajímavost, kousek vzorku.

„Ano,” odpověděla jsem, zatímco on vytáhl z obálky článek prstu, o který mi šlo, a prohlížel si ho pod světlem.

„Bez nejmenších pochybností vám mohu říci, Kay, že to není posmrtná rána. I když některé staré rány mohou vypadat jako nové, nové nikdy nevypadají jako staré,” usmál se. „Vnitřek rány je zbarven vlivem ovzduší stejným způsobem jako okolní povrch kosti. A navíc, způsob, jakým je skloněn okraj rány, mi říká, že se to nestalo na mrtvé kosti. Živé kosti se poddají, mrtvé ne.”

„To je i můj závěr,” odpověděla jsem a přitáhla si židli.

„Ale víte, že ta otázka bude položena, Alexi.”

„A musí být,” zahleděl se na mne přes okraj svých brýlí.

„Nevěřila byste, co všechno tudy prochází.”

„Myslím, že ano,” řekla jsem a neradostně si připomněla, že stupeň soudních kompetencí se stát od státu podstatně liší.

„Jeden koroner mi před několika měsíci poslal případ.

Kus měkké tkáně a kost; tvrdil, že je to část novorozeného dítěte nalezeného ve stoce. Chtěl znát pohlaví a rasu.

Odpověd zněla sameček bígla, dva týdny starý. Nedlouho předtím mi jiný koroner, který nejspíš neznal pořádně patologii, poslal kostru, kterou našli v povrchovém hrobě.

Nevěděl, jak ta osoba zemřela. Napočítal jsem přes čtyřicet řezných ran, sklon okrajů dozadu, knižní ukázka pružnosti živých kostí. S určitostí žádná přirozená smrt.” Vyčistil si brýle lemem laboratorního pláště. „Samozřejmě mi sem přijdou i jiné. Kosti pořezané v průběhu pitvy.”

„Nepřichází v úvahu, že by to mohla způsobit nějaká šelma?” zeptala jsem se pro jistotu, i když jsem nevěděla, jak by se to mohlo stát.

„No, pořezání není vždycky snadné odlišit od podrápání šelmami. Ale jsem si naprosto jistý, že tady máme co dělat s nějakým ostřím.” Zvedl se a s úsměvem dodal: „Pojd’te se podívat.”

Antropologické podrobnosti, které mě tak otravovaly, byly pro doktora Vesseyho potěšením; energicky přešel k velkému pitevnímu mikroskopu a uložil pod něj kost.

Dlouho jen soustředěně hleděl do čoček a pootáčel kůstkou do různých úhlů, pak konečně zamumlal: „To je zajímavé.”

Čekala jsem.

„To je jediná řezná rána, kterou jste našla?”

„Ano,” přikývla jsem. „Možná objevíte ještě další. Ale já jsem nenašla nic, kromě té díry po kulce, o které jsem se zmínila. V dolní části páteře, desátý obratel.”

„Ano. Říkala jste, že kulka proťala míchu.”

„Správně. Zastřelili ji zezadu. Střelu jsem vytáhla z obratle.”

„Tušíte, kde se střílelo?”

„Nevíme. Nevíme ani, jestli ji zastřelili v lese.”

„A na ruce měla tuhle řeznou ránu.” Doktor Vessey se znovu přemítavě zahleděl do mikroskopu. „Těžko určíme, co bylo dřív. Spodní část těla mohla být po postřelení ochromená, ale rukama by byla mohla hýbat.”

„Byla zraněná v sebeobraně?” Chtěla jsem si ověřit své podezření.

„Je to neobvyklé poranění, Kay. Vede od hřbetu k dlani.”

Opřel se o opěradlo židle a vzhlédl ke mně. „Většina řezných ran, pokud se oběť brání, jde do dlaní.” Zvedl ruce dlaněmi vzhůru. „Ale ona to chytila do horní části ruky.”

Obrátil ruce. „Řezné rány na hřbetu ruky většinou spojuji s člověkem, který je v sebeobraně agresivní.”

„Útok pěstí,” poznamenala jsem.

„Přesně. Když k vám přijdu s nožem v ruce a vy se mě budete snažit odrazit, nejspíš budete mít řezné rány na hřbetě rukou. Určitě nebudete mít pořezané dlaně, leda byste v určitou chvíli rozevřela pěsti. Ale podstatnější je, že většina obranných zranění jsou dlouhé řezy. Pachatel zbraní máchne nebo bodne a oběť zvedne ruce či předloktí, aby se chránila. Jestliže jde rána tak hluboko, že zasáhne i kost, obvykle vám toho o povrchu rány nedokážu moc povědět.”

„Jestliže má rána pilovité okraje,” navrhla jsem, „a byla vedena tahem, může čepel zakrýt své vlastní stopy.”

„To je jeden z důvodů, proč je tahle rána tak zajímavá,”

přikývl. „Není pochyb, že ji způsobilo zubaté ostří.”

„Takže nešlo o bodnutí, ale o seknutí?” zeptala jsem se překvapeně.

„Ano.” Uložil kost zase do obálky. „Podle vzoru zubů muselo hřbet její ruky zasáhnout nejméně jeden a čtvrt centimetru ostří.” Usadil se zase u stolu. „Ale obávám se, že to je úplně všechno, co vám dokážu říct o zbrani i o tom, co se nejspíš stalo. Jak víte, je tu spousta možností. Nemůžu odhadnout, jak velké bylo ostří, jestli k tornu zranění došlo předtím, nebo až potom, co byla postřelena, ani v jaké pozici byla, když ji zasáhli.”

Debora mohla ležet na zádech. Mohla klečet i stát.

Přemýšlela jsem o tom, když jsem se vracela k autu. Rána na ruce musela být hluboká a určitě hodně krvácela. Takže k ní nejspíš přišla na té dřevařské cestě nebo v lese, protože v džípu žádná krev nebyla. Mohla se ta útlá gymnastka prát se svým vrahem? Pokoušela se ho udeřit pěstí, byla bez sebe hrůzou a bojovala za svůj život, protože Fred už byl mrtvý?

A kde ji zasáhla kulka? Proč vrah použil dvě různé zbraně, když k zabití Freda zřejmě střelnou zbraň nepotřeboval?

Byla bych se vsadila, že Fredovi podřízl hrdlo. A nejspíš potom, co Deboru postřelil, jí také podřízl hrdlo nebo ji uškrtil. Nepostřelil ji a nenechal ji jen tak umřít. Nebyla by se napůl ochrnutá připlazila k Fredovi a nevsunula svou ruku pod jeho. Ne, jejich těla tak někdo uložil.

Odbočila jsem z Konstituční, několikrát jsem zahnula a konečně najela na Connecticutskou, po které jsem se nakonec dostala do severozápadní části města, o níž jsem předpokládala, že bude jen o něco lepší než slum, nebýt toho, že tam stál washingtonský Hilton. Budova hotelu se zvedala na travnatém svahu jako úžasná, přepychová bílá loď v rozbouřeném moři zaprášených obchodů s lihovinami, prádelen, nočních klubů inzerujících „živý tanec” a zchátralých řadových domků s betonovými schůdky a rozbitými okny zatlučenými prkny. Auto jsem nechala v podzemí hotelové garáže, přešla Floridskou třídu a vyšla po schodišti k omšelému hnědému cihlovému domu s vybledlým modrým baldachýnem nad vchodem. Zmáčkla jsem zvonek bytu číslo 28, kde bydlela Abby Turnbullová.

„Kdo je to?”

Sotva jsem poznala ten neosobní hlas, který na mne vyvřískl z interkomu. Nebyla jsem si jistá, co Abby zahučela, když jsem se ohlásila, ale možná že jen vzdychla.

Zvonek zabzučel a dveře se otevřely.

Vstoupila jsem do matně osvětlené chodby s prošlapaným hnědým kobercem na podlaze a řadou zašlých mosazných schránek na dopisy na zdi. Vzpomněla jsem si, jak mi Abby vykládala, že se bojí, že jí někdo prohlíží poštu.

Nezdálo se, že by se někdo mohl dostat snadno dovnitř, pokud neměl klíč, a schránky byly také zamčené. Všechno, o čem jsme spolu tehdy mluvily, bylo zřejmě vymyšlené.

Než jsem vyšlapala pět pater, sotva jsem popadala dech a byla jsem pěkně navztekaná.

Abby stála ve dveřích svého bytu.

„Co tu děláš?” zašeptala. Obličej měla popelavě bledý.

„Jsi jediný člověk v tomhle domě, kterého znám. Co tu tak asi můžu dělat?”

„Nepřijela jsi do Washingtonu jen proto, abys mne navštívila.” Oči měla vyděšené.

„Jsem tu pracovně.”

Otevřenými dveřmi jsem viděla ostře bílý nábytek, místy poházené pastelové polštáře a abstraktní tisk Gregga Carba na zdi. Ten nábytek jsem znala z jejího starého domu v Richmondu. Na chvíli mne přemohla vzpomínka na ten hrozný den. V duchu se mi vybavilo mrtvé tělo její sestry na posteli, policie a lékaři chodící sem a tam a Abby, zhroucená na pohovce; ruce se jí tak strašlivě třásly, že v nich sotva udržela cigaretu. Do té doby jsem ji znala jen podle její práce a neměla jsem ji ani trochu ráda. Když zavraždili její sestru, cítila jsem k ní alespoň soucit. Později si získala i moji důvěru.

„Já vím, že mi nebudeš věřit,” řekla pořád tím přitlumeným hlasem, „ale chtěla jsem za tebou příští týden zajet.”

„Mám telefon.”

„To jsem nemohla,” hájila se.

„Pozveš mě dál, Abby?” Zavrtěla hlavou.

Po páteři mi přejelo zamrazení. Podívala jsem se přes její rameno a tiše se zeptala: „Je tu někdo?”

„Pojď se projít,” zašeptala.

„Abby, proboha…”

Pohlédla mi do očí a položila si prst na rty. Byla jsem přesvědčená, že přišla o rozum. Nevěděla jsem co dělat, a tak jsem tam jen stála a čekala, až si zevnitř přinese kabát.

Pak jsem za ní šla ven a nejméně půl hodiny jsme rychle beze slova kráčely po Connecticutské třídě. Zavedla mne do hotelu Mayflower a našla stůl v nejtemnějším rohu baru.

Objednala jsem si espreso a napjatě na ni pohlédla.

„Vím, že nechápeš, co se děje,” začala a rozhlížela se při tom kolem. V téhle časné odpolední hodině byl bar téměř prázdný.

„Abby! Jsi v pořádku?” Dolní ret se jí zachvěl.

„Nemohla jsem ti zavolat. Nemůžu s tebou mluvit ani uvnitř vlastního bytu! Bavily jsme se o tom už v Richmondu, ale teď je to tisíckrát horší.”

„Měla bys k někomu zajít,” odpověděla jsem klidně.

„Já nejsem blázen.”

„Jsi jenom kousek od úplného zhroucení.”

Zhluboka se nadechla a pevně se mi zahleděla do očí.

„Kay, sledují mě. Jsem si naprosto jistá, že mám napíchnutý telefon, a nemůžu s určitostí tvrdit, že doma nemám odposlouchávací zařízení - to proto jsem tě nemohla pozvat dál. Mysli si, co chceš. Že jsem paranoidní, psychotik, cokoliv chceš. Ale žiju ve svém světě a ty ne. Vím, čím procházím. Vím své o těch případech a o tom, co se děje, věděla jsem to ještě dřív, než jsem se do toho zapletla.”

„Tak co se přesně děje?”

Servírka nám přinesla kávu. Když zase odešla, Abby řekla: „Ani ne týden po tom, co jsem byla v Richmondu, se ke mně někdo vloupal.”

„Vykradli tě?”

„Ale ne.” Hluše se zasmála. „Kdepak. Ta osoba - nebo osoby - na to byly moc chytré. Nic se mi neztratilo.”

Zvědavě jsem na ni hleděla.

„Mám doma počítač, na kterém píšu, a v něm je soubor o případech těch párů, o jejich podivných úmrtích. Dlouho jsem si k tomu dělala poznámky a ukládala to do toho souboru. Textový editor, který používám, automaticky ukládá všechno, na čem pracuju, a mám ho nastavený tak, že to ukládá každých deset minut. Abych si byla jistá, že se mi nic neztratí v případě, že by vypnuli proud nebo tak něco.

Zvlášť u mne doma…”

„Abby,” přerušila jsem ji. „O čem to proboha mluvíš?”

„Mluvím o tom, že když pracuješ na mém počítači a děláš deset minut nebo déle, nejenže se uloží všechno, co jsi udělala, ale navíc se zaznamená i datum a čas. Chápeš?”

„Nejsem si jistá.” Upila jsem espressa.

„Pamatuješ si, kdy jsem za tebou byla?”

Přikývla jsem.

„Dělala jsem si poznámky, když jsem mluvila s tou dívkou v samoobsluze 7-1 L”

„Ano, vzpomínám si.”

„A mluvila jsem také se spoustou jiných lidí, včetně Pat Harveyové. Chtěla jsem si ty poznámky zapsat do počítače, až dorazím domů. Jak víš, přijela jsem za tebou v úterý večer a vracela se druhý den ráno. No, a ten den, ve středu, jsem nějak kolem poledne mluvila s šéfredaktorem, a on najednou neměl zájem. Řekl mi, že by chtěl článek o Harveyové a Cheneym odložit, protože chce o víkendu rozjet seriál o AIDS. Bylo to divné. Tenhle případ byl horká novinka a Post se o to zajímal. Pak se vrátím z Richmondu, a najednou dostanu nový úkol?” Odmlčela se, aby si zapálila cigaretu. „Takže jsem neměla volnou chvilku až do soboty, kdy jsem si konečně sedla k počítači, abych si zapsala ty poznámky, otevřela jsem soubor a tam bylo datum a hodina, kterým jsem nerozuměla. Pátek dvanáctého září, půl třetí odpoledne, kdy jsem ani nebyla doma. Soubor někdo otevřel, Kay. Někdo ho prohlížel a vím, že jsem to nebyla já, protože jsem se počítače ani nedotkla - ani jednou = až do soboty jednadvacátého, kdy jsem konečně měla čas.”

„Možná se ti porouchaly hodiny v počítači…”

Zavrtěla hlavou.

„Ne. Už jsem je kontrolovala.”

„Jak by to mohl někdo udělat?” ptala jsem se. „Jak by se mohl někdo dostat do tvého bytu, aniž by ho někdo viděl, aniž bys o tom věděla?”

„FBI by to dokázala.”

„Abby,” pronesla jsem podrážděně.

„Nevíš spoustu věcí.”

„Tak mě pouč, prosím tě,” vyzvala jsem ji.

„Proč myslíš, že jsem odešla z Postu?”

„Podle New York Times proto, že píšeš knihu.”

„A ty mě podezříváš, že jsem měla v úmyslu tu knihu napsat, už když jsem za tebou jela do Richmondu.”

„To je víc než podezření,” odsekla jsem, neboť se ve mně už zase vzmáhala zlost.

„Nechtěla jsem to. Přísahám.” Naklonila se ke mně a dodala hlasem, který-se chvěl emocemi: „Přeřadili mě na jinou práci. Chápeš, co to znamená?”

Nebyla jsem schopná promluvit.

„Horší by bylo, jedině kdyby mi dali padáka, ale to nemohli. Neměli důvod. Kristepane, vloni jsem vyhrála cenu za investigativní žurnalistiku, a zničehonic mě chtějí šoupnout na rubriky. Slyšíš? Rubriky. A teď mi pověz, co tornu říkáš.”

„Nevím, Abby.”

„Já taky ne.” Setřela si slzy. „Ale mám taky nějakou sebeúctu. Vím, že je v tom něco velkého, velká věc. A já ji prodám. Takhle. Mysli si, co chceš, ale já se snažím přežít.

Musím žít a musím se chvíli držet dál od novin. Rubriky.

Ach bože. Kay, já jsem tak vyděšená.”

„Pověz mi o FBI,” nařídila jsem jí.

„Už jsem ti toho řekla spoustu. O tom, jak jsem špatně odbočila, jak jsem dojela k Pearyho základně, a jak za mnou přišli agenti FBI.”

„To nestačí.”

„Srdcový spodek, Kay,” pronesla, jako by mi připomínala něco, co přece vím.

Když jí svitlo, že naprosto nechápu, o čem to mluví, pomalu se jí do obličeje vkradl úžas.

„Ty to nevíš?” zeptala se.

„Jaký srdcový spodek?”

„V každém z těch případů se našla hrací karta.” Upírala na mne nevěřícný pohled.

Matně jsem si vzpomněla na jeden z mála zápisů policejních výslechů, které jsem viděla. Detektiv z Gloucesteru mluvil s přítelem Bruce Phillipse a Judy Robertsové, prvního páru. Na co se to ptal? Připomněla jsem si, že mě to úplně praštilo do očí. Karty. Hráli Judy s Brucem někdy karty? Viděl chlapec někdy uvnitř Bruceova vozu karty?

„Pověz mi o těch kartách, Abby,” požádala jsem ji.

„Slyšela jsi někdy o tom, jak jak se ve Vietnamu používalo pikové eso?”

Přiznala jsem, že ne.

„Když speciální jednotka amerických vojáků někoho zabila a chtěla tam nechat znamení, položila na tělo pikové eso. Nakonec tuhle jednotku přímo zásobovala firma na výrobu karet celými krabicemi.”

„Co to má společného s Virginií?” nechápala jsem.

„Je tu paralela. Jen se nejedná o pikové eso, ale o srdcového spodka. V každém z prvních čtyř případů našli v opuštěném autě srdcového spodka.”

„Jak jsi přišla k téhle informaci?”

„Víš přece, že ti to nemůžu říct, Kay. Ale byl to víc než jen jeden zdroj. Proto jsem si tím naprosto jistá.”

„A pověděl ti některý z těch tvých zdrojů, že našli srdcového spodka také v autě Debory Harveyové?”

„Našli ho?” Usrkla si svého drinku.

„Nehraj si se mnou,” varovala jsem ji.

„Nehraju.” Podívala se mi do očí. „Jestli našli srdcového spodka v autě nebo kdekoliv jinde, tak o tom nevím. Zjevně je to ale důležitý detail, protože by definitivně spojil smrt Debory Harveyové a Freda Cheneyho s případy ostatních dvojic. Věř mi, poctivě jsem se snažila tu spojnici najít.

Nejsem si jistá, že tu je. Anebo jestli je, co to znamená.”

„Co to má společného s FBI?” Váhala jsem s otázkou, protože jsem si nebyla jistá, jestli chci slyšet odpověď.

„Zajímali se o ty případy téměř od začátku, Kay. A bylo to víc než jen obvyklá účast VICAP. FBI věděla o těch kartách dlouho. Když našli prvního srdcového spodka ve voze prvního páru - na přístrojové desce - nikdo tomu nevěnoval příliš pozornosti. Pak zmizela druhá dvojice a byla tu další karta, tentokrát na sedadle spolujezdce. Jakmile to Benton Wesley zjistil, okamžitě se dal do díla. Zašel za detektivem na oddělení v Gloucesteru a přikázal mu, aby mlčel o kartě, kterou našli. Vyšetřovateli dalšího případu přikázal to samé. Pokaždé když se najde další opuštěné auto, Wesley telefonuje vyšetřovateli.”

Odmlčela se a pátravě se na mě zadívala, jako by se snažila číst mi myšlenky. „Nejspíš by mě nemělo překvapovat, že o tom nevíš,” dodala. „Pro policii zřejmě není těžké před tebou utajit to, co najdou v autě.”

„Nemělo by to být těžké,” souhlasila jsem. „Kdyby byly ty karty nalezeny na tělech, pak by to byla jiná věc.

Nedovedu si představit, jak by to přede mnou utajili.”

Už když jsem to vyslovovala, zahlodala ve mně pochybnost. Policie otálela celé hodiny, než mne zavolala.

Když jsem tam dorazila, už tam byl Wesley a s těly Debory Harveyové a Freda Cheneyho se hýbalo, prohledávali je kvůli identifikaci.

„Je pochopitelné, že se to FBI snaží utajit,” pokračovala jsem. „Jde o důležitý detail.”

„Je mi špatně, když slyším takové bláboly,” řekla Abby hněvivě. „Detail o vrahovi, který za sebou nechává vizitku, abych tak řekla, je pro vyšetřování důležitý, jedině když ten hoch je tak drzý a přizná se k tomu. Když přímo řekne, že nechává kartu v autě každé dvojice, a nemůže se o tom dovědět žádným jiným způsobem než tím, že to prostě sám dělá. Nemyslím si, že to tak je. A nemyslím si, že FBI na tom tak sedí jen proto, aby si byla jistá, že nikdo nenaruší vyšetřování.”

„Tak proč?” ptala jsem se nejistě.

„Protože nemluvíme jen o sérii vražd. Nemluvíme ani o bláznovi, který má něco proti párům. V tom je politika.”

Zmlkla, očima dala znamení servírce. Až když před námi znovu stály plné sklenice a několikrát upila, pustila se zase do řeči.

„Kay,” mluvila teď už klidněji, „překvapuje tě, že se mnou Pat Harveyová mluvila, když jsem byla v Richmondu?”

„Upřímně řečeno ano.”

„Napadlo tě, proč s tím vlastně souhlasila?”

„Myslela jsem si, že by udělala cokoliv, jen aby dostala dceru zpátky,” pokrčila jsem rameny. „A někdy může publicita pomoci.”

Abby zavrtěla hlavou.

„Když jsem mluvila s Pat Harveyovou, pověděla mi spoustu věcí, které bych nikdy nenapsala. A to nebylo naše první setkání, ani zdaleka ne.”

„Chápu.” Bylo mi slabo, a rozhodně ne vinou espressa.

„Víš o tažení, které vede proti ilegálním charitám?”

„Něco ano,” kývla jsem.

„To já jsem ji k tomuu ponoukla.”

„Ty?”

„Vloni jsem začala pracovat na velkém článku o distribuci drog. Jak jsem v tom pokračovala, začala jsem odkrývat spoustu věcí, které jsem si nemohla ověřit, kromě jiného o tom, odkud se berou peníze falešných nadací. Pat Harveyová má tady ve Watergate byt. Jednou večer jsem si s ní domluvila rozhovor, abych ve svém článku mohla uvést některé její výroky. Daly jsme se do řeči. Nakonec jsem jí pověděla o některých obviněních, která jsem slyšela, abych zjistila, jestli by je mohla potvrdit. Tak to vlastně začalo.”

„Jaká obvinění to přesně byla?”

„Například o ASNMPD,” řekla. „Obvinění, že některé z těchto nepovolených nadací jsou ve skutečnosti zástěrkami pro drogové kartely a další ilegální aktivity ve Střední Americe. Pověděla jsem jí, že jsem získala z důvěryhodných zdrojů informaci, že miliony dolarů, které nadace obdrží, končí každý rok v kapsách lidí, jako je Manuel Noriega. To bylo samozřejmě ještě předtím, než byl Noriega uvězněn.

Ale zdá se, že peníze z ASNMPD a jiných takzvaných nadací se užívají k tomu, aby se za ně koupilo pochopení úředníků a usnadnil se tak transport heroinu přes panamská letiště a celní úřady na Dálném východě a v Americe.”

„A Pat Harveyová o tom do doby, než jsi k ní přišla, nic neslyšela?”

„Ne, Kay. Nemyslím, že o tom něco tušila, a byla opravdu pobouřená. Pustila se do vyšetřování, a nakonec předstoupila před Kongres se zprávou. Byla vytvořena zvláštní podkomise, aby to přešetřila, a ji k tornu přizvali jako konzultantku, jak nejspíš víš. Zjevně udělala obrovský kus práce a slyšení bylo stanoveno na tento duben. Spousta lidí to neviděla ráda, včetně ministerstva spravedlnosti.”

Začala jsem chápat, kam míří.

„Je vtom namočená řada informátorů,” pokračovala Abby, „které si celé roky hýčkaly organizace jako FBI, DEA a CIA. A ty víš, jak to chodí. Když se do toho zaplete Kongres, může nabídnout zvláštní imunitu výměnou za informace. Jakmile budou jednou tihle informátoři svědčit před Kongresem, je hra u konce. Není způsob, jakým by to ministerstvo spravedlnosti mohlo zastavit.”

„Chceš říct, že snahy Pat Harveyové nebyly ministerstvem spravedlnosti právě oceňovány.”

„Chci říct, že by ministerstvo spravedlnosti bylo mimořádně potěšeno, kdyby celé její vyšetřování padlo.”

„Ředitelka Národního protidrogového úřadu neboli drogová carevna,” pronesla jsem zamyšleně, „ale podléhá generálnímu prokurátorovi, který řídí i FBI a DEA. Jestli se paní Harveyová dostala do konfliktu zájmů s ministerstvem spravedlnosti, proč ji generální prokurátor nezarazil?”

„Protože neměla problémy s generálním prokurátorem, Kay. S tím, co dělala, vypadali oni dobře, i Bílý dům vypadal dobře. Jejich drogová carevna potlačuje drogové zločiny. Co ale průměrný občan nedokáže pochopit, je fakt, že pokud se FBI a DEA týče, nebudou důsledky toho slyšení před Kongresem dostatečné. Stane se jen to, že budou plně odhalena jména těch nadací a vyjde najevo pravda o tom, co dělaly.

Publicita vyšachuje skupiny jako ASNMPD ze hry, ale ti parchanti, co v tom jedou, dostanou jen plácnutí přes ruku.

Mizerové nepřestanou dělat špinavosti. Je to jako zašít podebranou ránu. O dva týdny později se otevře jinde.”

„Nechápu ale, jak to všechno souvisí s tím, co se stalo dceři Pat Harveyové,” opakovala jsem.

„Začni tímhle. Kdybys křížila plány FBI,” řekla Abby, „a možná s nimi byla dokonce trochu na kordy, jak by ses cítila, kdyby tvá dcera zmizela a FBI ten případ vyšetřovala?”

Nebylo to příjemné pomyšlení.

„Ať už oprávněně, nebo ne, určitě bych si připadala zmatená a bezbranná. Nejspíš by pro mne bylo dost těžké jim důvěřovat.”

„Přesně ses se trefila do pocitů Pat Harveyové. Myslím, že je opravdu přesvědčená, že někdo použil její dceru, aby se jí dostal na kůži, že Debora není náhodnou obětí zločinu, ale přesným cílem. A není si jistá, že v tom FBI není zapletená…”

„Řeknu to přímo,” přerušila jsem ji. „Naznačuješ tady, že Pat Harveyová má podezření, že za smrtí její dcery a Freda Cheneyho je FBI?”

„Napadlo ji, že jsou v tom zapletení federálové.”

„Chceš mi říct, že tohle podezření chováš i ty?”

„Jsem nakloněna tomu věřit.”

„Můj bože,” zašeptala jsem.

„Vím, jak nesmyslně to zní. Ale když nic jiného, tak jsem přesvědčená, že FBI ví, co se děje, a možná dokonce, i kdo to má na svědomí, a proto jsem pro ně problém.

Federálové nechtějí, abych kolem nich čenichala. Bojí se, že bych mohla odvalit ten kámen a zahlédnout, co se pod ním hemží.”

„Jestli jde o tohle,” připomněla jsem jí, „pak bych čekala, že ti Post zvýší plat, a ne že tě přeřadí na rubriky.

Nikdy jsem neměla dojem, že by se Post dal snadno zastrašit.”

„Já nejsem žádný Bob Woodward,” odpověděla hořce.

„Nebyla jsem tam moc dlouho a policejní zpravodajové jsou pěkní zbabělci, zvlášť pokud jde o něco, do čeho se zapletli nováčci. Když bude ředitel FBI nebo někdo v Bílém domě chtít mluvit o nějakém případu nebo o diplomacii s někým odpovědným z Postu, nikdy mě k tornu nepozvou, maximálně mi oznámí to nejnutnější.”

Nejspíš měla pravdu. Jestli se chovala v redakci podobně jako teď, nebylo divu, že s ní nikdo nechtěl mít nic společného. Po pravdě řečeno, ani mě tak moc nepřekvapilo, že jí vzali její pátrání.

„Je mi líto, Abby,” potřásla jsem hlavou. „Možná dokážu pochopit, že v případě Debory Harveyové byla zapletena politika, ale co v těch ostatních? Jak do toho zapadají ty další dvojice? První pár zmizel dva a půl roku předtím, než se to stalo Deboře a Fredovi.”

„Kay,” naklonila se ke mně, „na to nedokážu odpovědět.

Ale přísahám ti, že se tu někdo snaží něco zaretušovat. FBI nebo vláda prostě nechtějí, aby se něco dostalo na veřejnost.

Pamatuj na má slova - i jestli se ty vraždy už nebudou opakovat, tyhle případy se nikdy nevyřeší, pokud do toho bude mít FBI co mluvit. Proto jsem z toho venku. Proto drží mimo i tebe.” Dopila sklenici a dodala: „A možná že to tak bude dobře - jestli už ty vraždy nebudou pokračovat. Jenže problém je, kdy skončí? A je možné je zastavit?”

„Proč jsi mi to všechno vlastně vykládala?” zeptala jsem se bez obalu.

„Jde o ubohé nevinné děti, které byly nalezeny mrtvé. A já ti důvěřuju. A možná že potřebuju přítelkyni.”

„Chceš pokračovat v psaní té knihy?”

„Ano. Doufám, že v ní bude i závěrečná kapitola.”

„Bud prosím tě opatrná, Abby.”

„Věř mi,” usmála se.

„Já vím.”

Když jsme vyšly z baru, byla už venku tma a zima. Jak jsme si razily cestu po chodnících plných lidí, měla jsem v hlavě zmatek a nebylo mi líp, ani když jsem se vydala na cestu do Richmondu. Byla bych ráda mluvila s Pat Harveyovou, ale neodvážila jsem se. Ráda bych si promluvila i s Bentonem Wesleym, ale bylo mi jasné, že by mi svá tajemství, jestli nějaká existují, stejně nevyzradil. Víc než kdy jindy jsem si nebyla jistá naším přátelstvím.

Jakmile jsem dorazila domů, zavolala jsem Marinovi.

„Kde přesně v Jižní Karolíně žije Hilda Ozimeková?”

zeptala jsem se.

„Proč? Přišla jsi na něco ve Smithsonianském muzeu?”

„Prostě mi odpověz, prosím tě.”

„V takové malé díře, která se jmenuje Six Mile.”

„Díky.”

„Hej! Než zavěsíš, mohla bys mi říct, co jsi zjistila ve Washingtonu?”

„Dneska večer už ne, Marino. Kdybych tě zítra nezastihla, zavolej mi.”

Kapitola 7

V 5.45 ráno bylo letiště v Richmondu naprosto opuštěné.

Restaurace byly zavřené, před zamčenými krámky se suvenýry ležely nakupené balíky novin a kolem dokola pomalu projížděl uklízeč jako nějaký náměsíčník a čistil podlahu od obalů od žvýkaček a cigaretových nedopalků.

Marina jsem našla uvnitř terminálu USAir, oči měl zavřené a plášť do deště nacpaný pod hlavou, jak ho ve vydýchaném, uměle osvětleném prostoru uprostřed prázdných sedadel na špinavém modrém koberci přemohl spánek. Na chvíli jsem na něj hleděla jako na neznámého člověka a srdce se mi sevřelo smutkem.

Marino zestárl.

Myslím, že jsem byla ve svém novém místě jen pár dnů, když jsem se s ním setkala poprvé. Právě jsem někoho pitvala, když dovnitř vrazil velký muž s lhostejným obličejem a postavil se na druhou stranu stolu. Pamatuji si, jak si mě chladně, zkoumavě prohlížel. Měla jsem nepříjemný pocit, že mne pitvá stejně pečlivě jako já svého pacienta.

„Tak vy jste nový šéf.” Vyslovil to jako výzvu; jako by mě upozorňoval, že si troufám obsadit místo, jaké nikdy předtím žena nezastávala.

„Jsem doktorka Scarpettová,” představila jsem se. „A vy jste nejspíš z richmondské městské, že?”

Zamumlal svoje jméno a pak v klidu čekal, až vytáhnu z oběti jeho případu několik kulek a podám mu o nich zprávu.

Odkráčel, aniž by řekl něco jako „na shledanou” nebo „jsem rád, že jsem vás poznal”, čímž byl náš profesionální vztah ustanoven. Pochopila jsem, že mi zazlívá jedinou věc, ale zato zásadní, totiž že jsem žena. Na oplátku jsem si ho zařadila jako hlupáka s mozkem naloženým v testosteronu.

Ve skutečnosti jsem se ho v skrytu duše strašně bála.

Teď už pro mne bylo těžké uvěřit, že se mi Marino někdy zdál hrozivý. Vypadal staře a poraženě, košile se mu napínala přes vystupující bříško, chomáče šedivějících vlasů byly rozcuchané, obočí stažené něčím, co nebylo ani kaboněním, ani zamračením, ale jen hlubokými vráskami, následkem neustálého napětí a smutku.

„Dobré ráno.” Jemně jsem se dotkla jeho ramene.

„Co máš v tom pytli?” zamumlal, aniž otevřel oči.

„Myslela jsem, že spíš,” poznamenala jsem překvapeně.

Posadil se a zazíval.

Uvelebila jsem se vedle něj, otevřela papírový sáček a vytáhla kelímky s kávou a bagety se smetanovým sýrem, které jsem připravila doma a ohřála v mikrovlnce chvilku předtím, než jsem vyrazila do tmy.

„Předpokládám, že jsi nesnídal.” Podala jsem mu ubrousek.

„To vypadá jako opravdový bagel.”

„To taky je,” přikývla jsem a rozbalila si svůj.

„Myslel jsem, že jsi říkala, že letadlo letí v šest.”

„V šest třicet. Jsem si naprosto jistá, že jsem ti to řekla.

Doufám, že nečekáš dlouho.”

„Jo, pěkně dlouho.”

„To je mi líto.”

„Vzala jsi letenky?”

„Mám je v kabelce,” odpověděla jsem. Někdy jsme s Marinem mluvili jako manželé po dvaceti letech.

„Jestli chceš něco vědět, nejsem si jistý, že tenhle tvůj nápad stojí za vyhazování peněz. Nejde to z mojí kapsy, i kdybych v ní něco měl, ale štve mě, že přicházíš o prachy, doktorko. Bylo by mi líp, kdybys aspoň zkusila nechat si to proplatit.”

„Mně by líp nebylo.” Už jsme o tom několikrát mluvili.

„Neodevzdávám doklady k proplacení, a ty taky ne.

Odevzdáš to a dostaneš horu papírů k vyplnění. Krom toho,”

dodala jsem a upila kávy, „si to můžu dovolit.”

Kdyby mi to ušetřilo šest set doláčů, vyplňoval bych klidně horu papírů velkou jako Kilimandžáro.”

„Nesmysl. Na to tě znám moc dobře.”

„Jo. Nesmysl je to správný slovo. Celá ta věc je potrhlá.”

Nasypal si do kávy několik sáčků cukru. „Myslím, že ti Abby Turnbullová dost popletla hlavu.”

„Díky,” odsekla jsem.

Ostatní cestující už také přicházeli a bylo zajímavé sledovat, jakou sílu dokáže Marino vyvinout, aby naklonil zemskou osu ve svůj prospěch. Vybral si místo v prostoru pro nekuřáky a potom si došel pro velký popelník a postavil ho přímo vedle svého sedadla. Ostatní napůl probuzení kuřáci to považovali za jemné pozvání a rozsadili se kolem nás, někteří si přinesli další popelníky. Ve chvíli, kdy jsme měli nastupovat do letadla, by se zřejmě v prostoru pro kuřáky nenašel jediný popelník a nikdo si nebyl ani trochu jistý tím, kam si má sednout. Byla jsem celá rudá a pevně rozhodnutá nezúčastnit se takového převratu; raději jsem svůj balíček cigaret nechala v kabelce.

Marino, který nerad létal, spal až do Charlotte, kde jsme přestoupili do malého letadla, které mi nepříjemně připomínalo, jak málo nás dělí od prázdného vzdušného prostoru. Několikrát jsem byla u zříceného letadla a věděla, jaký je pohled na vrak a cestující rozeseté na velkém prostoru. Všimla jsem si, že v letadle není umývárna ani občerstvení, a když jsme startovali, třáslo se, jako by dostalo záchvat. V první části cesty jsem měla vzácnou příležitost pozorovat, jak spolu piloti klábosí, protahují se a zívají, dokud uličkou neprošla letuška a nezatáhla závěs. Vzduch byl rozbouřený, z mlhy kolem se vynořovaly hory a zase v ní mizely. Když letadlo podruhé náhle ztratilo výšku, až mi žaludek vyletěl do krku, Marino sevřel rukama opěrky sedadla tak pevně, že mu zbělely klouby.

„Ježíšikriste,” mumlal a já jsem začala litovat, že jsem mu nosila snídani. Vypadal, že bude každou chvíli zvracet.

„Jestli tenhle křáp vůbec dosedne na zem celý, musím si dát panáka. A je mi fuk, kolik je hodin.”

„Hele, já vám ho koupím,” otočil se muž na sedadle před námi.

Marino zíral na podivný úkaz v uličce přímo před námi.

Z kovového proužku po straně koberce stoupala podivná pára, jakou jsem při žádném ze svých předešlých letů neviděla. Vypadalo to, jako kdyby do letadla prosakovaly mraky, a když na to Marino letušce ukázal s hlasitým: „Co to sakra je?” naprosto ho ignorovala.

„Příště ti do kávy hodím fenobarbital,” procedila jsem mezi zuby.

„Až se ty příště rozhodneš, že si chceš popovídat s nějakou bláznivou jasnovidkou, co žije v nějaký zapadlý díře, ani mě nenapadne, abych se tam s tebou trmácel.”

Víc než půl hodiny jsme kroužili nad Spartanburgem, letadlem to házelo a propadávalo se, do oken bušily kapky mrznoucího deště. Nemohli jsme přistát kvůli mlze a opravdu jsem se bála, že se zabijeme. Myslela jsem na svou matku a na Lucy, svou neteř. Měla jsem jet domů na Vánoce, ale nahrnula se mi spousta práce a nechtělo se mi odpovídat na otázky po Markovi.

Mám příšerně moc práce, mami. Prostě teď nemůžu odjet.

„Ale jsou Vánoce, Kay.” Nedokázala jsem si vzpomenout, kdy matka naposledy plakala, ale vždycky jsem poznala, když jí bylo do pláče. Mívala divný hlas a každé slovo vyslovovala zvlášť.

„Lucy bude tak zklamaná,” vzdychla. Poslala jsem Lucy štědrý šek a zatelefonovala jí na Boží hod ráno. Strašně se jí po mně stýskalo, ale mně po ní ještě víc.

Najednou se mraky roztrhaly a vysvitlo slunce. Všichni cestující, včetně mě, poděkovali Bohu a pilotům potleskem.

Přežití jsme oslavili tím, že jsme se okamžitě dali všichni mezi sebou do řeči, jako bychom byli dávní přátelé.

„Možná na nás stará Hilda dávala pozor,” poznamenal Marino sarkasticky; obličej měl zbrocený potem.

„Možná ano,” přikývla jsem a zhluboka se nadechla, protože jsme právě přistávali.

„Jo, nezapomeň jí za mě poděkovat.”

„Můžeš jí poděkovat sám, Marino.”

„Jo,” zazíval, už zase ve své kůži.

„Zdá se, že je moc milá. Možná by ses jednou mohl rozhodnout být nezaujatý.”

„Jo,” opakoval znovu.

Když jsem si zjistila číslo Hildy Ozimekové a zavolala jí, čekala jsem mazanou a podezřívavou ženskou, která každou poznámku zakončí znamením dolaru. Místo toho byla skromná, milá a překvapivě důvěřivá. Nevyptávala se a nechtěla žádný důkaz toho, kdo vlastně jsem. Hlas jí zostražitěl jen jednou, když se zmínila, že na nás nebude moci počkat na letišti.

Protože jsem platila a chtělo se mi nechat se vozit, řekla jsem Marinovi, ať si najme, co chce. Jako šestnáctiletý puberták s novým řidičákem si vybral zbrusu nového černého thunderbirda se stahovací střechou, přehrávačem, elektricky ovládanými okny a nízkými koženými sedadly.

Marino vyrazil na západ se staženou střechou a zapnutým topením a já mu cestou líčila další detaily toho, co mi Abby vyprávěla ve Washingtonu.

„Věděla jsem, že se s těly Debory Harveyové a Freda Cheneyho hýbalo,” vysvětlovala jsem. „A teď si myslím, že chápu proč.”

„Já si tím nejsem tak jistý,” namítl. „Co kdybys mi to vyložila ještě jednou?”

„Ty a já jsme dorazili na odpočívadlo, dřív než kdokoliv jiný začal prohlížet džíp,” vysvětlovala jsem. „A neviděli jsme srdcového spodka ani na palubní desce, ani na sedadle, ani kdekoliv jinde.”

„Což neznamená, že ta karta nemohla být třeba v přihrádce na rukavice a poldové ji našli, až když tam skončili psi s čenicháním.” Přeřadil a dodal: „Jestli je ta záležitost s kartou pravdivá. Jak už jsem říkal, je to poprvé, co něco takového slyším.”

„Zkus kvůli naší debatě na chvíli předpokládat, že je.”

„Poslouchám.”

„Wesley dorazil na odpočívadlo až po nás, takže ani on kartu neviděl. Později džíp prohledala policie a můžeš si být jistý, že Wesley byl bud po ruce, nebo zavolal Morrellovi a chtěl vědět, co našli. Jestli po té kartě nebylo ani památky, a já jsem skoro ochotná tomu věřit, Wesley se nad tím určitě pozastavil. Dál přemýšlel asi takhle: zmizení Debory a Freda nesouvisí se zmizením a smrtí ostatních dvojic, nebo, jestli už jsou Debora a Fred mrtví, pak je možné, že tentokrát bude karta na místě činu, položená u těl.”

„A ty si myslíš, že to je důvod, proč se s těly hýbalo, než jsi tam přišla. Protože poldové hledali tu kartu.”

„Anebo Benton. Ano, to si myslím. Jinak mi to nedává moc smysl. Benton i policie vědí, že se nesmí s těly hýbat, dokud nepřijde soudní lékař. Ale Benton také nechtěl připustit, aby se karta dostala s těly do márnice. Nechtěl, abychom ji já nebo kdokoli jiný našli, nebo o ní věděli.”

„Tak by bylo rozumnější, kdyby nám prostě řekl, abychom drželi zobáky zavřené, místo aby rozvrtával místo činu,” namítl Marino. „Nebyl tam přece sám, byli tam další poldové. Všimli by si, kdyby Benton tu kartu našel.”

„Pravděpodobně ano,” souhlasila jsem. „Ale také věděl, že čím míň lidí se o tom dozví, tím líp. Kdybych našla tu kartu mezi osobními věcmi Debory a Freda, zanesla bych to do zprávy. Vládní právníci, moji zaměstnanci, rodiny, pojišťovny - ti všichni a spousta dalších lidí můžou nahlédnout do pitevní zprávy.”

„No jo, no jo,” Marino začínal být netrpělivý. „Ale co z toho? Chci říct, o co jde?”

„Nevím. Ale jestli je to, co Abby naznačuje, pravda, tak tyhle karty pro někoho znamenají hodně.”

„Bez urážky, doktorko, ale nikdy jsem neměl Abby Turnbullovou rád, ani co by se za nehet vešlo. Už když pracovala v Richmondu. A jsem si sakra jistý, že ani teď, když je v Postu, si o ní nemyslím nic lepšího.”

„Nikdy jsem nepřišla na to, že by mi lhala,”

poznamenala jsem.

„Jo. Nikdy jsi na to nepřišla. “

„Ten detektiv z Gloucesteru se ve zprávě, kterou jsem četla, zmiňuje o kartách.”

„A toho se možná Abby chytila, a teď z toho dělá vědu.

Spekuluje, doufá, pokouší se z toho vytřískat knížku.”

„Není ve své kůži. Je vyděšená, rozzlobená, ale nesouhlasím s tebou v hodnocení jejího charakteru.”

„Dobře,” kývl. „Přijede do Richmondu, chová se jako tvoje dávná kamarádka. Vykládá, že od tebe nic nechce. A najednou se v New York Times dočteš, že píše knížku o těchhle zatracených případech. No jo. Je to fakt kamarádka, doktorko.”

Zavřela jsem oči a poslouchala country písničku, kterou potichu hrálo rádio. Sluneční světlo svítilo předním sklem a hřálo mě v klíně. Časná hodina, kdy jsem vstávala, na mě teď dolehla jako silný drink. Zdřímla jsem si. Když jsem se probrala, pomalu jsme se kodrcali po polní cestě ztracené v pustině.

„Vítej ve velkém městě Six Mile,” prohlásil Marino. „V

jakém městě?”

Až k obzoru nebylo vidět ani jediný obchod nebo benzinovou pumpu. Podél cesty hustě rostly stromy, v dálce se z mlhy zvedalo pohoří Blue Ridge. Domů tu bylo jen pár a stály tak daleko od sebe, že by tam mohli střílet z děla a soused by nic nezaslechl.

Hilda Ozimeková, psychotronik FBI a médium tajných služeb, bydlela v malém bílém domku s trámy a bíle natřenými pneumatikami na předním dvorku, v nichž zřejmě na jaře kvetly tulipány a macešky. O verandu se opíraly uschlé kukuřičné klasy, na příjezdové cestě stál rezavý Chevrolet Impala s prázdnými pneumatikami. Ze země se zvedl špinavý pes a rozštěkal se na celé kolo; byl ošklivý a právě tak velký, abych si rozmýšlela, jestli mám vystoupit z auta. Odběhl na třech packách, pravou přední šetřil, když se s vrzáním otevřely přední dveře a objevila se v nich žena, která na nás v jasném, chladném ránu úkosem pohlížela.

„Ticho, Tootie,” popleskala psa po krku. „A mazej dozadu.” Pes svěsil hlavu, zavrtěl ocasem a odkulhal na dvůr.

„Dobré ráno,” pozdravil Marino. Jeho kroky těžce zaduněly na dřevěných předních schodech.

Nakonec se tedy rozhodl být zdvořilý, čímž jsem si dosud nebyla úplně jistá.

„Je pěkné ráno,” kývla Hilda Ozimeková.

Bylo jí nejméně šedesát a vypadala venkovsky jako celozrnný chléb. Přes široké boky se napínaly černé polyesterové kalhoty, béžový svetr byl pečlivě zapnutý až ke krku, na nohou měla silné ponožky a mokasíny. Oči měla světle modré, hlavu ovázanou červeným šátkem. Chybělo jí několik zubů. Pochybovala jsem o tom, že by se někdy dívala do zrcadla nebo věnovala pozornost svému fyzickému stavu, pokud ji k tomu nedonutilo nepohodlí či bolest.

Pozvala nás do malého obývacího pokoje přeplněného zatuchlým nábytkem a policemi se spoustou nejrůznějších knih poskládaných bez jakéhokoli pořádku. Byly tu publikace o náboženství a psychologii, biografie a historické knihy a překvapivé množství románů některých mých oblíbených autorů: Alice Walkerové, Pata Conroye a Keri Hulmeové. Jediným náznakem mimořádných schopností naší hostitelky bylo několik prací Edgara Cayce a přibližně půltucet křišťálů položených tu a tam na stolech a policích.

Usadila nás na pohovce vedle petrolejových kamínek a sama si sedla naproti na obrovské křeslo obrácené zády k oknu.

Slunce prosvěcovalo rolety a kreslilo jí na obličeji bílé pruhy.

„Doufám, že jste s cestou neměli žádné problémy, a moc se omlouvám, že jsem pro vás nemohla přijet, ale už neřídím.”

„Cestu jste nám popsala skvěle,” ujistila jsem ji. „Bez problémů jsme váš dům našli.”

„Jestli se můžu zeptat,” přerušil mne Marino, „jak se tady zaopatřujete? Ve vzdálenosti, kam by se dalo dojít, jsem neviděl žádný obchod nebo něco podobného.”

„Spousta lidí si sem chodí nechat vyložit budoucnost nebo si jen tak popovídat. Nějak vždycky mám, co potřebuji, nebo si pro to pošlu.”

V druhém pokoji zazvonil telefon a byl okamžitě umlčen záznamníkem.

„Jak vám mohu pomoci?” zeptala se Hilda.

„Přinesl jsem fotografie,” odpověděl Marino. „Doktorka říkala, že je potřebujete vidět. Ale nejdřív bych vám chtěl pár věcí objasnit. Nechci vás urazit, slečno Ozimeková, ale tohle čtení myšlenek nikdy nepatřilo k věcem, kterým bych moc věřil. Možná byste mi mohla pomoci tornu lépe porozumět.”

U Marina nebylo obvyklé, že by byl takhle přímý, a přitom bez jakékoliv agresivity, proto jsem se na něj podívala dost překvapeně. Prohlížel si Hildu s otevřeností dítěte, v jeho výrazu se podivně mísila zvědavost a melancholie.

„Nejdřív vám musím povědět, že nečtu myšlenky,”

odpověděla Hilda věcně. „A necítím se dobře, když mi říkají psychotronik, ale protože nemáme nic přesnějšího, je to název, jímž jsem nejčastěji označována a který také sama používám. Všichni máme tu schopnost. Šestý smysl, část mozku, kterou většina lidí nepoužívá. Říkám tornu zesílená intuice.

Cítím, jak z lidí vychází energie, a jen předávám dál vjemy, které se mi přenášejí do mozku.”

„To jste také dělala, když jste byla s Pat Harveyovou,”

poznamenala jsem.

Přikývla.

„Vzala mě do Debbiina pokoje, ukázala mi její fotografie a pak mě odvezla na parkoviště, kde našli džíp.”

„Jaké vjemy jste získala?” vyzvídala jsem.

Pohlédla stranou a chvíli přemýšlela.

„Už si na všechny nevzpomínám. Je to, jako když vykládám budoucnost. Lidé se někdy vrátí a vyprávějí mi o něčem, co jsem jim předpověděla a co už se stalo. Málokdy si to pamatuju, musejí mi to připomenout.”

„Pamatujete si něco z toho, co jste řekla paní Harveyové?” chtěl vědět Marino. Jeho hlas zněl zklamaně.

„Když mi ukázala Debbiinu fotografii, hned jsem věděla, že je mrtvá.”

„A co její přítel?” ptal se Marino.

„Viděla jsem jeho fotografii v novinách a poznala jsem, že je mrtvý. Věděla jsem, že oba dva jsou mrtví.”

„Takže jste o těch případech četla v novinách,” vyvodil Marino.

„Ne,” odpověděla Hilda. „nečtu noviny. Ale viděla jsem ten chlapcův obrázek, protože mi ho paní Harveyová vystřihla. Neměla totiž žádnou jeho fotografii, jen snímky své dcery.”

„Mohla byste vysvětlit, jak jste věděla, že jsou mrtví?”

„Nějak to vycítím. Získala jsem ten dojem, když jsem se dotkla fotografií.”

Marino sáhl do zadní kapsy a vytáhl svou peněženku.

„Když vám ukážu něčí fotografii, můžete to zopakovat?

Povědět mi, co cítíte?”

„Pokusím se,” přikývla a vzala si od něj momentku.

Zavřela oči, špičkami prstů přejížděla pomalými kruhy po fotografii. Trvalo nejméně minutu, než zase promluvila.

„Mám provinilý pocit. Teď nevím, jestli se ta žena cítila provinile, když byla fotografována, nebo se tak cítí teď. Ale je to pořád silnější. Konflikt, vina. Sem a tam. V jednu chvíli se rozhodne, pak o sobě zase pochybuje. Sem a tam.”

„Je naživu?” odkašlal si Marino.

„Cítím, že ano,” odpověděla Hilda, pořád přitom přejížděla prsty po fotografii. „Mám také pocit nemocnice.

Něco s lékaři. Nevím, jestli je nemocná ona, nebo někdo blízký. Ale je v tom něco se zdravím, bud teď, nebo v blízké budoucnosti.”

„Ještě něco?” ptal se Marino.

Znovu zavřela oči a tentokrát třela fotografii trochu déle.

„Spousta konfliktů,” opakovala. „Jakoby v minulosti, ale nemůže se přes to přenést. Bolest. A přesto cítí, že nemá na výběr. To je všechno.” Pohlédla na Marina.

Když si od ní bral fotografii, byl celý rudý. Beze slova zastrčil peněženku zase do kapsy, otevřel aktovku a vytáhl z ní diktafon a obálku se sérií fotografií, která začínala na dřevařské cestě v New Kent County a končila v lese, kde byla nalezena těla Debory Harveyové a Freda Cheneyho.

Hilda si je rozložila na stolek před sebou a začala po nich přejíždět prsty. Dlouho mlčela, oči zavřené, i když ve vedlejší místnosti neustále zvonil telefon. Vždy se okamžitě zapnul záznamník, zdálo se, že si toho ani nevšímá. Její služby byly zřejmě velmi žádané.

„Cítím strach,” začala rychle mluvit. „Nevím, jestli někdo cítil strach, když fotografoval ty snímky, nebo jestli někdo na těchto místech cítil strach někdy dříve. Ale strach.”

Přikývla, oči pořád zavřené. „Určitě ho cítím z každého obrázku. Ze všech. Velmi intenzivní strach.”

Jako slepec pohybovala prsty z fotografie na fotografii, četla z nich něco, co pro ni bylo zřejmě stejně hmatatelné jako pro jiného rysy obličeje.

„Tady cítím smrt,” pokračovala a dotkla se tří různých fotografií. „Velmi silně.” Byly to fotografie mýtiny, kde byla nalezena těla. „Ale necítím ji tady.” Prsty sjely zpátky k fotografiím dřevařské cesty a úseku lesa, kterými jsem šla v dešti k mýtině.

Podívala jsem se na Marina. Nakláněl se dopředu, lokty se opíral o kolena a hltal každé Hildino slovo. Neříkala nám ale nic převratného. Marino i já jsme předpokládali, že Debora a Fred nebyli zavražděni na dřevařské cestě, ale na mýtině, kde jsme našli těla.

„Vidím muže,” pokračovala Hilda. „Má světlou pleť.

Není

moc vysoký, ale ani doopravdy malý. Středně vysoký a štíhlý, ale ne hubený. Nevím, kdo to je, ale protože nic významného necítím, myslím, že to je někdo, s kým se ti dva setkali. Cítím přátelství. Slyším smích. Je to, jako by se s nimi chtěl spřátelit. Možná ho někde potkali. Nedokážu vám povědět, proč si to myslím, ale cítím, že se s ním něčemu smáli. Důvěřovali mu.”

Marino promluvil: „Vidíte ještě něco, co se ho týká? Jak vypadá?”

Přejížděla znovu po fotografiích prsty.

„Vidím něco tmavého. Možná má tmavé vousy, nebo něco tmavého někde v obličeji. Možná je oblečený v tmavém. Ale rozhodně cítím, že je nějak ve spojitosti s tou dvojicí a místem, kde ty fotografie vznikly.”

Otevřela oči a hleděla do stropu. „Cítím, že jejich první setkání byla přátelská schůzka. Nic, čeho by se měli bát. Ale je tu i strach. Na tomto místě v lese je velmi silný.”

„Co dalšího?” Marino byl zaujatý, na krku mu vyvstávaly žíly. Kdyby se předklonil ještě o kousek, určitě by spadl z pohovky.

„Dvě věci,” odpověděla. „Možná to nic neznamená, ale cítím je. Mám pocit jiného místa, které není na těch obrázcích, a cítím je ve spojitosti s tím děvčetem. Možná ji někam vzali, nebo někam šla. Mohlo by to být blízko, nevím, ale cítím, jak je obklopena nějakými věcmi, co po ní chňapou. Paniku, spoustu hluku a pohybu. Žádný z těchto dojmů není dobrý. A pak je tu něco ztraceného. Vidím to jako něco kovového, co má něco společného s válkou. Nic víc o tom nevím, krom toho, že v tom necítím nic špatného -

ta věc sama o sobě není škodlivá.”

„Kdo to ztratil, ať už je to cokoliv?” vyzvídal Marino.

„Mám pocit, že je to osoba, která je ještě pořád naživu.

Nevidím její obraz, ale vím, že je to muž. Chápe tu věc jako ztracenou nebo odloženou a netrápí ho to, ale nějak se o ni zajímá. Jako by si na to tu a tam vzpomněl.”

Zmlkla, když se znovu rozezněl telefon.

„Zmínila jste se o něčem z toho, co nám tu říkáte, Pat Harveyové?” zeptala jsem se.

„Když se mnou chtěla mluvit,” odpověděla Hilda, „nebyla těla ještě nalezena. Neměla jsem tyhle obrázky.”

„Takže jste necítila stejné vjemy.”

Zamyslela se. „Jely jsme na odpočívadlo a ona mne zavedla přímo na místo, kde našli džíp. Chvíli jsem tam stála. Vzpomínám si, že tam byl nůž.”

„Jaký nůž?” ptal se Marino.

„Viděla jsem nůž.”

„Jaký druh nože?” ptal se znovu a já si vzpomněla, že psovodka Gail si vypůjčila Marinův švýcarský armádní nůž, aby mohla otevřít dveře.

„Dlouhý nůž,” odpověděla Hilda. „Jako lovecký, nebo nějaký armádní nůž. Řekla bych, že měl něco na rukojeti.

Byla černá a jako pogumovaná, s ostřím, které si spojuji s řezáním něčeho tvrdého, jako je dřevo.”

„Nejsem si jistá, že rozumím,” poznamenala jsem, i když jsem tušila, co by mohla mít na mysli. Nechtěla jsem ji ale zavádět.

„Se zuby, jako pila. Zoubkovaný, to je to, co chci říct,”

odpověděla.

„To vás napadlo, když jste stála tam na odpočívadle?”

nevěřícně na ni hleděl Marino.

„Necítila jsem nic děsivého,” přikývla. „Ale viděla jsem ten nůž a věděla jsem, že když byl ponechán na onom místě, ta dvojice v autě nebyla. Na parkovišti jsem necítila jejich přítomnost. Nikdy tam nebyli.” Odmlčela se, znovu zavřela oči a svraštila obočí. „Vzpomínám si, že jsem vnímala úzkost. Měla jsem dojem někoho úzkostlivého a spěchajícího. Viděla jsem tmu, jako by byla noc. Pak někdo rychle kráčel. Neviděla jsem, kdo to je.”

„Můžete tu osobu vidět teď’?” ptala jsem se.

„Ne. Teď ho nevidím.”

„Jeho!” řekla jsem důrazně.

Znovu se odmlčela.

„Myslím, že jsem měla dojem, že je to muž.”

„Pověděla jste tohle všechno Pat Harveyové, když jste spolu byly na parkovišti?” vmísil se teď do řeči Marino.

„Něco z toho ano,” odpověděla. „Nevzpomínám si na všechno, co jsem říkala.”

„Potřebuju se projít,” zamumlal Marino a vyskočil z pohovky. Hilda nevypadala překvapeně ani dotčeně, když vyšel ven a síťové dveře za ním zaklaply.

„Hildo,” naklonila jsem se k ní, „když jste mluvila s Pat Harveyovou, cítila jste něco z ní? Měla jste pocit, že něco ví, například o tom, co se mohlo stát její dceři?”

„Cítila jsem velmi silný pocit provinění, jako by se za to cítila odpovědná. Ale to je obvyklé, vždycky když mluvím s příbuznými někoho, kdo zmizel nebo byl zavražděn, cítím, že mají pocit viny. Trochu neobvyklejší ale byla její aura.”

„Její aura?”

Věděla jsem, co je aura v medicíně - pocit, který může předcházet počátku záchvatu. Ale nezdálo se mi, že by právě tohle měla Hilda na mysli.

„Většina lidí auru nevidí,” vysvětlovala mi. „Já ji vidím jako barvy. Auru obklopující osoby. Barvu. Aura Pat Harveyové byla šedá.”

„Znamená to něco?”

„Šedá není ani smrt, ani život,” odpověděla. „Spojuji ji s nemocí. Někomu stůně tělo, mysl nebo duše. Jako by něco vytahovalo z jejího života barvu.”

„Myslím, že je to logické, když uvážíte její emocionální stav v tu chvíli,” navrhla jsem.

„Možná. Ale pamatuji si, že jsem z toho měla divný pocit, zdálo se mi, že by jí mohlo hrozit nějaké nebezpečí.

Její energie nebyla v pořádku, nebyla ani zdravá, ani pozitivní. Cítila jsem, že riskuje, že se otevře něčemu zlému, nebo jí možná přinesou něco zlého její skutky.”

„Už jste někdy předtím viděla šedou auru?”

„Často ne.”

Nedokázala jsem odolat otázce: „Cítíte barvu i ze mě?”

„Žlutá s trochou přimíchané hnědé.”

„To je zajímavé,” řekla jsem překvapeně. „Ani jednu barvu nikdy nenosím. Myslím, že ani v domě nemám nic hnědého nebo žlutého. Ale mám ráda sluneční světlo a čokoládu.”

„Vaše aura nemá nic společného s barvami oblečení nebo jídly, které máte ráda,” usmála se. „Žlutá může znamenat duševno. A hnědou spojuji se zdravým rozumem, praktičností. S někým, kdo stojí oběma nohama na zemi.

Vaši auru vidím jako velmi oduševnělou, ale také praktickou. Ale je to jen moje interpretace. Pro každého znamenají barvy něco jiného.”

„A Marino?”

„Vidím kolem něj trochu červené,” zamyslela se.

„Červená často znamená hněv. Ale myslím, že by jí potřeboval ještě o něco víc.”

„To nemyslíte vážně,” usmála jsem se, protože podle mne bylo víc hněvu to poslední, co by Marino mohl potřebovat.

„Když má někdo málo energie, říkám mu, že by v životě potřeboval víc červené. Dodává energii. S ní dovedete věci do konce, bojujete proti problémům. Červená může být opravdu přínosná, když ji správně usměrníte. Ale zdá se mi, že on se bojí toho, co cítí, a to ho oslabuje.”

„Hildo, viděla jste fotografie i ostatních zmizelých párů?”

Přikývla: „Paní Harveyová je měla. Z novin.”

„A dotkla jste se jich také, četla jste je?”

„Ano.”

„A co jste cítila?”

„Smrt,” odpověděla. „všichni ti mladí lidé jsou mrtví.”

„A co ten muž se světlou pletí, který má vousy nebo něco tmavého v obličeji?”

Odmlčela se.

„Nevím. Ale pamatuji si, že jsem cítila to přátelství, o kterém jsem se zmiňovala. Jejich první setkání v sobě neneslo žádný strach. Měla jsem dojem, že nikdo z těch mladých lidí se na začátku nebál.”

Jed bych se vás chtěla zeptat na karty,” začala jsem.

„Zmínila jste se, že lidem vykládáte karty. Myslíte tím hrací karty?”

„Můžete použít leccos. Tarotové karty, křišťálové koule, na tom nezáleží. Je to cokoliv, co vám pomůže se soustředit.

Já používám balíček hracích karet.”

„Jak to funguje?”

„Požádám osobu, které vykládám, aby sejmula karty, a pak zvedám jednu po druhé a říkám, co z nich cítím.”

„Když zvednete srdcového kluka, znamená to něco zvláštního?”

„To záleží na člověku, s nímž jednám, jakou energii z něj cítím. Ale srdcový kluk se v tarotových kartách rovná rytíři pohárů.”

„To je dobrá karta, nebo špatná?”

„To záleží na tom, koho ta karta představuje ve vztahu k člověku, jemuž vykládám.” Pokrčila rameny. „V tarotových kartách jsou poháry symbolem lásky a citů, a to může být velmi dobré. Ale také moc špatné, když se láska stane trpkou, nebo pomstychtivou a změní se v nenávist.”

„Jak se liší srdcový kluk od srdcové desítky nebo třeba od srdcové dámy?”

„Srdcový kluk je dvorní karta,” vysvětlovala. „Dá se říci, že reprezentuje muže. Srdcový král je také dvorní karta, ale krále spojuji s mocí, je to někdo, kdo je vnímán, nebo se sám vnímá jako ovládající, zodpovědný, možná otec nebo šéf, něco takového. Spodek, stejně jako rytíř je někdo, kdo se vnímá nebo je vnímán jako voják, dobyvatel, vítěz. Může to být někdo, kdo svádí bitvy v obchodním světě. Možná i ve sportu, závodník. Je tu spousta možností, ale protože srdce jsou emotivní karty, karty lásky, myslím, že ať už představují kohokoliv, vždycky je to citový element proti elementu peněz nebo práce.”

Telefon znovu zazvonil.

„Nevěřte vždycky všemu, co slyšíte, doktorko Scarpettová,” usmála se na mne.

„Čemu?” zeptala jsem se zmateně.

„Cosi, co pro vás hodně znamená, způsobuje neštěstí, bolest. Má to něco společného s nějakým člověkem, přítelem, nějakou romantickou záležitostí. Může to být některý člen vaší rodiny, já nevím. Určitě někdo, kdo je pro vás velmi důležitý. Ale vy jste slyšela, nebo si možná jen představujete spoustu věcí. Dávejte si pozor na to, čemu uvěříte.”

Mark, pomyslela jsem si, nebo možná Benton Wesley.

Musela jsem se zeptat: „Je to někdo, kdo je v mém životě teď přítomný? Někdo, s kým se setkávám?”

Dlouho mlčela.

„Protože cítím zmatek, je toho spousta nejasného, řekla bych, že to není nikdo, koho máte blízko. Vidím vzdálenost - a ta nemusí být nutně geografická, ale citová. Vzdálenost, kvůli které je vám zatěžko někomu důvěřovat. Radím vám, abyste to nechala být, nedělala s tím teď nic. Řešení přijde, i když vám nemohu povědět kdy, ale všechno bude v pořádku, když se uklidníte a nebudete naslouchat tornu zmatku nebo jednat impulzivně. A ještě něco,” pokračovala.

„Dívejte se dál, něco je před vámi, ale nevím, co to je. Ale je to něco, co nevidíte, co má něco společného s vaší minulostí, něco důležitého, co se odehrálo v minulosti.

Přijde to k vám a povede vás to k pravdě, ale nerozeznáte, co se vám naznačuje, dokud se sama nejdřív neotevřete.

Nechte se vést jenom svou vírou.”

Začínala jsem si dělat starosti, jestli se Marinovi něco nestalo. Zvedla jsem se a vyhlédla oknem ven.

Marino vypil na letišti v Charlotte dva bourbony s vodou a další, když jsme vzlétli. Během cesty do Richmondu toho moc nenamluvil. Až když jsme na parkovišti u letiště kráčeli ke svým vozům, rozhodla jsem se převzít iniciativu.

„Musíme si promluvit,” začala jsem, jakmile jsem vytáhla klíčky od auta.

„Jsem ubitý.”

„Je skoro pět,” pokračovala jsem. „Co kdybychom zajeli ke mně domů na večeři?”

Rozhlédl se po parkovišti, zašilhal proti slunci.

Nedokázala jsem uhodnout, jestli se vzteká nebo má slzy na krajíčku; jen jsem věděla, že jsem ho ještě nikdy neviděla tak bez sebe.

„Zlobíš se na mě, Marino?”

„Ne, doktorko. Jenom zrovna teď potřebuju být sám.”

„Nemyslím, že bys zrovna teď měl být.”

Dopnul si horní knoflík pláště, zamumlal: „Uvidíme se,”

a odkráčel.

Úplně vyčerpaná jsem dojela domů a právě jsem se bezmyšlenkovitě motala v kuchyni, když zazvonil zvonek u dveří. Podívala jsem se špehýrkou a s překvapením zjistila, že je to Marino.

„Tohle jsem měl v kapse,” vysvětloval, už když jsem otevírala dveře. Podával mi svou letenku a nějaký nedůležitý papír z půjčovny vozů. „Myslel jsem, že bys to mohla potřebovat pro vyúčtování nebo tak.”

„Děkuji,” usmála jsem se. Bylo mi jasné, že kvůli tornu nepřišel. Měla jsem od všeho účtenky; to, co mi dával, jsem vůbec nepotřebovala. „Zrovna jsem si chystala večeři.

Mohl bys tu zůstat, když už jsi přišel.”

„Možná na chvilku.” Vyhýbal se přímému pohledu do očí. „Pak mám práci.”

Šel za mnou do kuchyně a seděl u stolu, zatímco jsem krájela červené papriky a přidávala je k nasekané cibuli, která už se smažila v olivovém oleji.

„Víš, kde mám uložený bourbon,” kývla jsem na něj a zamíchala směs.

Zvedl se a obrátil se k baru.

„Když už tam jsi,” zavolala jsem, „mohl bys mi prosím tě udělat whisky se sodou?”

Neodpověděl, ale když se vrátil, položil mi sklenku vedle lokte a opřel se o pult. Přidala jsem papriky a cibuli k rajčatům, dusícím se v hrnci vedle, a začala opékat párky.

„Druhý chod nemám,” omlouvala jsem se při práci.

„Nedívej se na mě, jako bys ho potřebovala.”

„Hodilo by se jehněčí na bílém víně, telecí řízek nebo pečené vepřové.” Nalila jsem vodu do hrnce a postavila jej na sporák. „Jehněčí umím skvěle, ale musím ti ho udělat někdy příště.”

„Možná bys mohla zapomenout na rozřezávání mrtvých těl a otevřít si restauraci.”

„Předpokládám, že to myslíš jako kompliment.”

„No jasně.” V obličeji se mu nezračilo nic, zapaloval si cigaretu. „A jak říkáš tomuhle?” kývl ke sporáku.

„Říkám tornu žluté a zelené široké nudle s paprikami a párky,” odpověděla jsem a přidala do omáčky párky. „Ale kdybych na tebe chtěla udělat dojem, říkala bych tornu le papardelle del Cantuzein.”

„Neobtěžuj se. Už jsem dost ohromený.”

„Marino,” vzhlédla jsem. „Co se dnes ráno stalo?”

Odpověděl otázkou: „Pověděla jsi někomu, co ses dověděla od Vesseyho o tom vrypu od zubatého ostří?”

„Jsi jediný, komu jsem to řekla.”

„Nedovedu si představit, jak na to Hilda Ozimeková mohla přijít, Myslím to vyprávění o loveckém noži se zubatým ostřím, který se jí prý vybavil, když ji Pat Harveyová vzala na odpočívadlo.”

„Je těžké tomu porozumět,” souhlasila jsem a nasypala do vroucí vody těstoviny. „V životě jsou věci, které nedokážeš vysvětlit nebo si je zdůvodnit.”

Čerstvým těstovinám stačila k uvaření jen minuta.

Scedila jsem je, nasypala do misky a šoupla ještě do trouby, aby byly v teple. Potom jsem je zalila omáčkou, přidala máslo, posypala je čerstvě strouhaným parmezánem a oznámila Marinovi, že se můžeme dát do jídla.

„V lednici mám srdíčka artyčoků,” podávala jsem mu talíře. „Ale žádný salát. A chleba je v mrazáku.”

„Tohle mi úplně stačí,” mluvil už s plnými ústy. „Je to skvělé. Opravdu výborné.”

Sotva jsem se dotkla jídla, a on už si přidával. Vypadalo to, že nejedl nejméně týden. Nedbal o sebe a bylo to znát.

Kravata by potřebovala dát vyčistit, lem jedné nohavice měl roztřepený a košili v podpaží zažloutlou. Všechno na něm volalo, že potřebuje péči a je zanedbaný; trochu mne to odpuzovalo a trochu znepokojovalo. Nebyl žádný důvod, aby o sebe inteligentní dospělý muž tak nedbal. Ale věděla jsem, že jeho život se teď dostal ze svých obvyklých kolejí a že si nedokáže sám pomoci. Někde se stala nějaká strašná chyba.

Zvedla jsem se a přinesla láhev červeného vína Mondavi.

„Marino,” nalévala jsem sklenice, „čí fotografii jsi to Hildě ukázal? Tvojí ženy?”

Opřel se o opěradlo židle a uhnul pohledem.

„Nemusíš o tom mluvit, jestli nechceš. Ale byl jsi chvíli někdo úplně jiný, to se dalo poznat.”

„To, co řekla, mne zasáhlo,” odpověděl.

„To, co Hilda říkala?”

„Jo.”

„Chce se ti o tom mluvit?”

„S nikým jsem o tom ještě nemluvil.” Odmlčel se a sáhl po sklence. Obličej měl stažený, oči pokořené. „Vloni v prosinci se vrátila do Jersey.”

„Nejsem si jistá, jestli jsi mi někdy řekl, jak se tvoje žena jmenuje.”

„No ne,” zamumlal hořce. „Nedokresluje to snad situaci?”

„Ano, to ano. Necháváš si toho pro sebe hodně.”

„Vždycky jsem byl takový. Ale řekl bych, že když jsi polda, je to všechno ještě horší. Jsem tak zvyklý poslouchat kluky, jak si stěžují a naříkají na své ženy, přítelkyně, děti.

Pláčou ti na rameni, zdá se ti, že jsou to kámoši, skoro bráchové. Pak máš problém ty, uděláš tu chybu, že všechno vyžvaníš, a za chvíli to ví celý zatracený policejní oddělení.

Už dávno jsem se naučil mít pusu na zámek.”

Chvíli mlčel, pak vytáhl peněženku. „Jmenuje se Doris.”

Podal mi momentku, kterou ráno ukazoval Hildě Ozimekové.

Doris měla laskavý obličej a baculatou postavu. Stála zpříma, oblečená ve svátečních šatech, a ve tváři měla nejistý, váhavý výraz. Viděla jsem ji nejméně stokrát, protože takových Doris byl plný celý svět. Bývaly to rozkošné mladé ženy, sedávající na houpačce na verandě a snící o lásce, zatímco hleděly na noční oblohu plnou hvězd a vůní léta. Byly jako zrcadla, jejich představy o sobě odrážely mínění důležitých lidí jejich života. Svou důležitost odvozovaly od služeb, které poskytovaly, přežívaly tím, že odsekávaly svá očekávání kousek po kousku, a jednoho dne se pak probraly bez sebe vzteky.

„V červnu bychom měli třicáté výročí svatby,” vzdychl Marino, když jsem mu fotografii vrátila. „A najednou nebyla šťastná. Vykládala, že moc pracuju, nikdy nejsem doma. Ze mě ani nezná. Takové věci. Ale já nejsem včerejší, o to vůbec nešlo.”

„A o co tedy?”

„Vyplašil jsem se, když vloni v létě ranila její matku mrtvice. Doris za ní zajela. Byla tam víc než měsíc, odvezla matku z nemocnice do pečovatelského domu, postarala se o všechno. Když se vrátila, byla úplně vyměněná, jako by se vrátil někdo jiný.”

„Co myslíš, že se stalo?”

„Vím, že se tam potkala s nějakým chlapem, co mu před několika lety zemřela žena. Pracuje v realitách, pomáhal jí prodat matčin dům. Doris se o něm jednou nebo dvakrát zmínila, jako by o nic nešlo. Ale něco se dělo. Pozdě v noci zvonil telefon, a když jsem ho zvedl, nikdo se neozval.

Doris si vždycky pospíšila, aby vybrala poštu dřív než já. A v prosinci se najednou sbalila a odjela. Řekla, že ji matka potřebuje.”

„Byla někdy od té doby doma?” zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou.

„No, tu a tam zavolá. Chce se rozvést.”

„Marino, je mi to líto.”

„Její matka je v domově, víš? A Doris na ni dohlíží a setkává se s tím chlapem. V jednu chvíli zoufalá, v další šťastná. Jako by se chtěla vrátit, ale nechce. Provinilá, ale to hodí za hlavu. Je to přesně tak, jak Hilda říkala, když se dívala na její fotografii. Sem a tam.”

„Pro tebe je to bolestné.”

„Jo.” Hodil ubrousek na stůl. „Může si dělat, co chce.

Ďas aby ji vzal.”

Věděla jsem, že to nemyslí vážně. Byl zničený a bolelo mne pro něj srdce. Ale zároveň jsem si nemohla pomoci, ale bylo mi líto i jeho ženy. Marina asi nebylo snadné milovat.

„Chtěl bys, aby se vrátila?”

„Prožili jsme spolu víc let, než kolik mi bylo, když jsme se poznali. Ale podívej se na to takhle, doktorko.” Pohlédl na mne polekanýma očima. „Život se mnou je vyčerpávající.

Pořád počítat nikláky a desetníky, a zavolají mi třeba uprostřed noci. Plánuješ volno, a pak do toho něco přijde a Doris zase vybalí a čeká doma - jako o tom víkendu Svátku práce, kdy zmizela ta Harveyovic holka a její přítel. To byla poslední kapka.”

„Miluješ Doris?”

„Ona tomu nevěří.”

„Možná by ses měl pokusit zjistit, jestli chápe, jak se cítíš,” navrhla jsem. „Možná bys jí mohl ukázat, že ji moc chceš, ale nepotřebuješ ji zase tolik.”

„To nechápu.” Vypadal zmateně.

Nikdy to nepochopí, pomyslela jsem si poraženě.

„Tak se o sebe trochu starej,” pokoušela jsem se dál.

„Nečekej, že to za tebe udělá. Možná to přinese změnu.”

„Nevydělávám dost peněz, v tom to prostě všechno vězí.”

„Vsadila bych se, že tvojí ženě nejde ani tolik o peníze.

Raději by měla pocit, že je důležitá a milovaná.”

„On má velký dům a zbrusu nového chryslera s koženými sedadly-11

Neodpovídala jsem.

„Vloni byl na dovolené na Havaji,” začínal se Marino rozčilovat.

„Doris strávila větší část svého života s tebou. Je to její volba, jestli Havaj nebo ne…”

„Havaj není nic víc než past na turisty,” odsekl a zapálil si

cigaretu. „Já bych jel radši na Buggs Island chytat ryby.”

„Nenapadlo tě, že Doris mohla být unavená z toho, jak ti pořád dělá matku, Marino?”

„Není moje matka,” vyštěkl.

„Tak proč vypadáš od chvíle, kdy odjela, jako bys zoufale potřeboval matku, Marino?”

„Protože nemám čas přišívat si knoflíky, vařit a uklízet, dělat tyhle zatracený věci.”

„Já mám taky spoustu práce. A mám čas dělat takové zatracené věci.”

„Jo, ale taky na to máš služku. A taky možná vyděláváš sto táců ročně.”

„Starala bych se o sebe, i kdybych vydělávala jen deset táců ročně,” odpověděla jsem. „Dělám to, protože mám sebeúctu a protože nechci, aby se o mne staral někdo jiný. Já jen chci, aby o mne někdo stál, a mezi těmi dvěma pojmy je velký rozdíl.”

„Jestli znáš na všechno odpověď, doktorko, tak jak to, že jsi rozvedená? A jak to, že tvůj přítel Mark je v Coloradu a ty trčíš tady? Nezdá se mi, že bys mohla napsat studii o dobrých vztazích.”

Cítila jsem, jak se červenám.

„Tony o mě moc nestál, a když jsem si to konečně uvědomila, odešla jsem. A pokud se týče Marka, ten není ochotný se vázat.”

„A ty snad ano?” Marino na mne upřeně hleděl.

Neodpověděla jsem.

„Proč jsi s ním neodjela na západ? Možná jsi byla tak oddaná myšlence, že tady jsi šéf.”

„Měli jsme problémy a část z nich určitě padala na mou hlavu. Mark už toho měl dost, odjel na západ… Možná chtěl udělat tečku, možná jen chtěl být pryč ode mne,” vychrlila jsem ze sebe, zděšená tím, že jsem se nedokázala obejít bez emocí znějících mi v hlase. „Z profesionálního hlediska by nebylo možné, abych odešla s ním, ale nikdy jsme o tom ani nemluvili.”

Marino najednou vypadal zahanbeně.

„Omlouvám se. To jsem nevěděl.”

Mlčela jsem.

„Zdá se, že jsme oba na jedné lodi,” usmál se.

„Svým způsobem,” kývla jsem, ale nechtěla jsem ani sama sobě přiznat, jaký způsob to je. „Ale pečuju o sebe.

Kdyby se tu Mark znovu objevil, nebudu vypadat jako samo peklo, můj život nebude v troskách. Chci ho, ale nepotřebuju ho. Možná by ses o to mohl pokusit s Doris?”

„Jo.” Vypadal, že ho to trochu povzbudilo. „Možná jo.

Myslím, že bych si dal kafe.”

„Umíš ho uvařit?”

„Ty snad jen žertuješ,” vyhrkl překvapeně.

„Lekce číslo jedna, Marino. Příprava kávy. Sleduj mě.”

Zatímco jsem mu předváděla technické vymoženosti překapávače, na jehož obsluhu stačilo IQ mrože, uzavřel dobrodružství dnešního dne.

„Část mého já odmítá brát to, co Hilda říká, vážně,”

vysvětloval. „Ale druhá část to bere. Chci tím říct, že mi to vnuká další myšlenky.”

„Jaké?”

„Debora Harveyová byla zastřelená devítimilimetrovou střelou. Nábojnici nenašli. Nezdá se pravděpodobné, že by útočník hledal nábojnici venku ve tmě. Přivádí mě to k přesvědčení, že Morrell a ostatní nehledali na správném místě. Vzpomeň si, Hilda se ptala, jestli tu není ještě jiné místo, a zmiňovala se o něčem ztraceném. Říkala, že jde o nějakou kovovou věc, která má co dělat s válkou. Mohla by to být nábojnice.”

„Ale povídala přece také, že ta věc neškodí,” připomněla jsem mu.

„Nábojnice neublíží ani mouše. To kulka škodí, a to jenom když ji vystřelíš.”

„A fotografie, na které se dívala, vznikly vloni na podzim,” pokračovala jsem. „Ať už je tou ztracenou věcí cokoliv, možná to tam bylo, ale teď už není.”

„Myslíš, že se tam vrah vrátil za denního světla a hledal ji?”

„Hilda říkala, že osoba, která tu věc ztratila, je tím rozčilená.”

„Nemyslím, že by se vracel,” namítl Marino. „Na to je moc opatrný. To by bylo přílišné riziko. Jakmile ty děti zmizely, hemžilo se to tam všude poldama a celou oblast prohledávali psi. Vsaď boty, že se ten zabiják stáhl někam do ústraní. Musí být pořádně chladnokrevný, když to provádí celé roky, ať už mluvíme o psychopatovi, nebo to dělá pro prachy.”

„Možná,” přikývla jsem, právě když se káva začínala překapávat.

„Myslím, že bychom se tam měli vrátit a trochu si začenichat. Jsi pro?”

„Upřímně řečeno, už mě to taky napadlo.”

Kapitola 8

Za slunečného odpoledne nevypadaly lesy tak hrozivě, dokud jsme se s Marinem nepřiblížili k mýtině.

Mdlý, odporný zápach rozložených lidských těl nám všechno okamžitě připomněl. Borové jehličí a listy byly narovnány v malých hromádkách, jak je shrabávali lopatami a vysypávali ze sít. Spousta času a prudkých lijáků přejde, než odsud zmizí všechny pozůstatky vraždy.

Marino přinesl detektor kovů a já jsem měla hrábě.

Vytáhl cigaretu a rozhlédl se kolem.

„Nevidím důvod, abychom to ještě prohlíželi tady,”

poznamenal. „Tohle už všechno prohrabali nejmíň desetkrát.”

„Řekla bych, že stejně pečlivě prošli i stezku.” Ohlédla jsem se na pěšinu, kterou jsme přišli.

„Možná ne, protože když odsud odváželi pozůstatky těch dvou, ještě tu nebyla.”

Uvědomila jsem si, co tím myslí. Pěšina se vytvořila po odmetení listí a udusání hlíny, jak tudy policisté chodili sem a tam z dřevařské cesty na místo činu.

Marino se rozhlédl kolem a dodal: „My ani nevíme, kde zaparkovali, doktorko. Nabízí se předpoklad, že poblíž místa, kde parkujeme i my, a sem šli přibližně stejnou cestou jako my. Ale záleží to také na tom, jestli vrah skutečně mířit přímo sem.”

„Mám pocit, že vrah věděl, kam jde,” odpověděla jsem.

„Nedávalo by smysl, kdyby jen tak náhodně sešel z dřevařské cesty a pak po bloudění ve tmě skončil tady.”

Marino pokrčil rameny a zapnul detektor. „Nemůže škodit, když to zkusíme.”

Začali jsme na obvodu mýtiny, prošli pěšinu, propátrali metry podrostu a spadaného listí po obou stranách a pomalu se tak blížili zpátky k dřevařské cestě. Téměř dvě hodiny jsme zkoušeli každé volnější místo mezi stromy a křovím, kudy by mohl projít člověk, a detektor nás odměnil vyšším tónem jednou, když jsme našli starou plechovku od piva, a podruhé při rezavém otvíráku na láhve. Potřetí se ozval, když jsme byli na okraji lesa, z dohledu auta, nad loveckou patronou z brokovnice s úplně vybledlou červenou plastovou částí.

Opřela jsem se o hrábě a zahleděla se na pěšinu.

Přemýšlela jsem. Uvažovala jsem o tom, co nám pověděla Hilda, o jiném místě, možná místě, kam vrah odvedl Deboru. Představila jsem si mýtinu s těly. Nejdřív jsem si myslela, že jestli se Deboře podařilo nějak se osvobodit, mohlo to být, když je vrah vedl z dřevařské cesty ve tmě na mýtinu. Ale když jsem se zadívala do lesa, nedávalo to smysl.

„Budeme předpokládat, že máme co dělat jen s jedním vrahem,” obrátila jsem se k Marinovi.

„Dobře, poslouchám.” Otřel si vlhké čelo do rukávu kabátu.

„Kdybys byl vrah a unesl dva lidi a přiměl je, nejspíš pomocí pistole, aby sem šli, koho bys zabil nejdřív?”

„Kluk by se mi zdál jako větší problém,” odpověděl okamžitě. „Já bych sejmul napřed jeho a tu holku bych si nechal na potom.”

Přesto mi to pořád ještě nehrálo. Když jsem si zkoušela představit člověka, který přinutí dvě oběti jít po setmění takovým lesem, zase jsem narazila. Měl vrah baterku? Nebo to tu znal tak dobře, že našel mýtinu i poslepu? Položila jsem ty otázky i Marinovi.

„Přesně o tom jsem také přemýšlel,” kývl. „Něco mne napadlo. Zaprvé, nejspíš je spoutal, svázal jim ruce za zády.

Zadruhé, kdybych byl na jeho místě, držel bych holku a položil jí při chůzi hlaveň pistole na žebra. Její přítel by byl rázem mírný jako beránek. Jediný špatný pohyb a jeho děvče by se mohlo skácet zastřelené k zemi. A baterka?

Musel mít něco, aby tu viděl.”

„Jak bys najednou držel pistoli, baterku a ještě to děvče?”

,,Snadno. Chceš, abych ti to ukázal?”

„To zrovna ne.” Ucukla jsem, když po mně sáhl.

„Chci ty hrábě. Ježíši, doktorko, nebuď tak příšerně nervózní.”

Podal mi detektor a vzal si hrábě.

„Představ si, že ty hrábě jsou Debora, jo? Levou rukou ji držím kolem krku, baterku mám taky v levé ruce, takhle. V

pravé ruce mám pistoli, hlaveň jí tisknu mezi žebra. Žádný problém. Fred jde pár kroků před námi, vedu ho světlem baterky a sleduju ho jako ostříž.” Odmlčel se, zadíval se na pěšinu pod našima nohama. „Nemohli jít moc rychle.”

„Zvlášť jestli byli bosí,” zdůraznila jsem.

„Jo, a já myslím, že byli. Nemohl jim svázat nohy, když se je chystal odvést sem. Ale tím, že je přiměl, aby se zuli, je zpomalil, bylo by pro ně těžší utéct. Možná že je odprásknul a pak si vzal jejich boty jako suvenýr.”

„Možná.” Znovu jsem přemýšlela o Debořině kabelce.

„Jestli měla Debora ruce svázané za zády, jak se sem dostala její kabelka? Neměla žádný popruh, nic, na čem by ji mohla mít pověšenou přes rameno nebo přes ruku. Nedala se připevnit k opasku a nezdá se, že vůbec nějaký pásek měla.

A pokud tě někdo s pistolí v ruce nutí, abys šel do lesa, proč by sis bral kabelku?”

„To netuším. Trápí mě to od začátku.” .,Zkusíme to ještě jednou.” „Ale sakra.”

Když jsme došli zpátky na mýtinu, slunce se už opět schovalo za mraky a foukal vítr, takže se zdálo, že teplota klesla nejméně o deset stupňů. Námahou jsem se zpotila, pod pláštěm jsem byla celá zavlhlá a byla mi zima, svaly na rukou se mi chvěly od hrabání. Když jsem pomalu přecházela k hranici místa činu nejvzdálenější od pěšiny, prohlížela jsem plochu, za níž se rozprostíral tak nevábný kus lesa, že jsem pochybovala, jestli tam vůbec někdy vkročí lovci. Policie prohrabala a prosila možná tři metry prostoru tímto směrem a dostala se do lesa zamořeného hustým porostem kudzu. Stromy pokryté zeleným brněním vypadaly jako prehistoričtí dinosauři nořící se z pevného zeleného moře. Každý keř, strom i rostlina všude kolem byl odsouzen k pomalé smrti.

„Dobrý Bože,” zamumlal Marino, když jsem se do toho vrhla s hráběmi. „To nemyslíš vážně.”

„Nepůjdeme moc daleko,” slíbila jsem mu.

Nemuseli jsme.

Detektor se ozval téměř okamžitě. Pískání zesílilo a bylo vyšší, když Marino zaměřil hledač na plochu vzdálenou ani ne pět metrů od místa, kde ležela těla. Zjistila jsem, že odhrabávat napadený podrost je horší než česat zcuchané vlasy, a nakonec jsem si klekla a odhrabávala listí a hmatala kolem kořenů jen rukama navlečenýma do chirurgických rukavic, až jsem konečně pod prsty ucítila něco chladného a tvrdého. Okamžitě jsem však pochopila, že to není to, v co jsem doufala.

„Schovej si to na mýtné,” vzdychla jsem poraženě a hodila Marinovi špinavý čtvrťák.

O pár kroků dál se detektor ozval znovu, a tentokrát se mi klečení na mokré půdě a hrabání v listí vyplatilo. Když jsem nahmátla nezaměnitelnou tvrdou válcovitou věc, jemně jsem odstraňovala kudzu, až jsem zahlédla ocelovou nábojnici, ještě lesklou jako vyleštěné stříbro. Opatrně jsem ji vytáhla; snažila jsem se co nejméně dotýkat jejího povrchu. Marino se shýbl a nastavil mi otevřený plastikový sáček.

„Devět milimetrů, federální,” přečetl přes sáček vyražené označení. „To mě podrž.”

„Stál přesně tady, když ji zastřelil,” zamumlala jsem a zalila mě vlna nejistoty, když jsem si vzpomněla, jak Hilda mluvila o Deboře, jak stojí „obklopena” věcmi, které po ní „chňapají”.

„Jestli na ni vystřelil zblízka,” upozornil mě Marino, „pak musela padnout kousek odtud.”

Probíjeli jsme se ještě o kousek dál, Marino mě vedl detektorem.

„Jak u všech čertů mohl vidět, kam střílí, Marino? Bože, dovedeš si tohle místo představit v noci?”

„Svítil měsíc.”

„Ale nebyl úplněk.”

„Svítil dost jasně na to, aby tu nebyla úplná tma.”

Policie už celé měsíce věděla, jaké počasí tehdy bylo.

Onu páteční noc jednatřicátého srpna, kdy dvojice zmizela, bylo přes šestnáct stupňů, měsíc ze tří čtvrtin dorostlý a nebe jasné. Ale i kdyby měl vrah silnou baterku, přesto jsem stále nechápala, jak sem mohl hnát dva lidi, aniž byl stejně dezorientovaný a bezbranný jako oni. Dokázala jsem si představit jen zmatek a neustálé klopýtání.

Proč je prostě nezabil na cestě, nezatáhl jejich těla kousek dál do lesa a neodjel? Proč je chtěl zavést sem?

A s ostatními dvojicemi to bylo stejné. I jejich těla se našla v opuštěných, zalesněných oblastech jako tahle.

Marino se zachmuřeně rozhlížel po podrostu kolem.

„Ještěže není sezona hadů,” zavrčel.

„To je roztomilé pomyšlení,” odpověděla jsem podrážděně.

„Chceš pokračovat?” zeptal se tónem, který mi napověděl, že jemu už se nechce jít tou hroznou džunglí ani o píď dál.

„Myslím, že na jeden den toho máme dost.” Vymotala jsem se z kudzu tak rychle, jak jen to šlo, a na těle mi naskákala husí kůže. Zmínka o hadech mi dodala. Pokoušela se o mne úzkostná hysterie.

Bylo skoro pět a v zešeřelém lese se začínaly prodlužovat stíny, když jsme mířili zpátky k autu. Pokaždé, když Marinovi zapraskala pod nohou větvička, zastavilo se mi srdce. Veverky a ptáci poskakující ve větvích jen chvílemi narušovali hrozivý klid.

„Hned ráno hodím tohle do laboratoře,” zabručel. „Pak musím k soudu. Bezva způsob, jak strávit den.” „Jaký případ to je?”

„Případ chlapa jménem Bubba, kterého zastřelil jeho přítel Bubba a jediný svědek je další parazit jménem Bubba.” „Děláš si legraci.”

„Hele,” vyjel na mě a odmykal přitom auto, „jsem vážný jako puška s upilovanou hlavní.” Nastartoval a zamumlal: „Začínám tuhle práci nenávidět, doktorko. Přísahám, opravdu je to tak.”

„Zároveň ale nenávidíš celý svět, Marino.”

„Ne, to ne,” rozesmál se najednou. „Tebe mám docela rád.”

Posledního ledna jsem začala den úřední zprávou od Pat Harveyové, která přišla ranní poštou. Úsečně mi oznamovala, že pokud nedostane kopie zpráv o pitvě své dcery a výsledků toxikologických testů, požádá o soudní příkaz. Kopii dopisu dostal můj přímý nadřízený, komisař pro otázky zdraví, jehož sekretářka mě ani ne za hodinu zvala do jeho kanceláře.

Dole na mne čekala práce, ale místo toho jsem vyšla ven a po Franklinově třídě šla kousek k budově Main Street Station, která byla celé dlouhé roky prázdná, pak krátkou dobu sloužila jako nákupní středisko, načež ji vykoupil stát.

Svým způsobem byla tato historická červená budova s věžními hodinami a červenou břidlicovou střechou znovu jen nádražím, přestupní stanicí pro státní úředníky, kteří se museli přestěhovat, zatímco se Madison Building renovovala. Guvernér jmenoval doktora Paula Sessionse do funkce komisaře před dvěma lety, a ačkoliv jsem se se svým novým šéfem setkávala osobně jen zřídka, vždycky to byla příjemná setkání. Napadlo mne, že dnes to nejspíš bude jiné.

Sekretářka mluvila do telefonu omluvně, jako by věděla, že se mne její šéf chystá setřít.

Komisař sídlil v kancelářích v druhém patře, kam se šlo po mramorových schodech ohlazených kroky mnoha dávných cestujících. V místnostech, kde teď úřadoval, býval i sklad sportovního zboží a krámek s barevnými draky a pletenými ponožkami. Příčky byly zbourány a velké výlohy zazděny, kanceláře obloženy dřevem, zařízeny koberci a novým nábytkem. Doktor Sessions znal pomalou práci vládních úřadů natolik dobře, že se ve svých prozatímních prostorách zařídil, jako by tu měl být navždy.

Jeho sekretářka mne pozdravila soucitným úsměvem, takže když se otočila od počítače a zvedla telefon, cítila jsem se ještě hůř.

Ohlásila, že jsem tu. Okamžitě se otevřely velké dubové dveře naproti jejímu stolu a doktor Sessions mě zval dovnitř.

Energický muž s řídnoucími hnědými vlasy a brýlemi s velkými obroučkami, jež mu rozšiřovaly úzký obličej, byl živoucím důkazem toho, že maratonský běh nikdy nebyl určen pro lidi. Měl tuberkulózní hrud a na těle tak málo tuku, že si málokdy svlékal sako a i v létě většinou nosil dlouhé rukávy, protože mu pořád byla zima. Na levé ruce pořád ještě nosil dlahu; zlomil si ji před několika měsíci, když se zúčastnil běhu na Západním pobřeží a zakopl o ramínko na šaty, kterému se ostatní běžci zvládli vyhnout.

Byl možná jediným účastníkem běhu, který závod nedokončil, a přesto se dostal do novin.

Usadil se za psacím stolem s neobvykle nepřívětivým výrazem ve tváři. Dopis od Pat Harveyové ležel před ním na psací podložce.

„Předpokládám, že už jste tohle viděla?” poklepal na dopis ukazovákem.

„Ano,” odpověděla jsem. „Pat Harveyová se pochopitelně zajímá o výsledky pitvy své dcery.”

„Tělo Debory Harveyové bylo nalezeno před jedenácti dny. Mám z toho vyvozovat, že dosud nevíte, co zabilo ji a Freda Cheneyho?”

„Vím, co zabilo ji. Příčina jeho smrti je dosud nejasná.”

Překvapilo ho to.

„Doktorko Scarpettová, byla byste tak laskavá a vysvětlila mi, proč tyto informace dosud nedostali Harveyovi či otec Freda Cheneyho?”

„Je to jednoduché,” přikývla jsem. „Jejich případy ještě nejsou uzavřené, pokračuje se ve speciálních testech. A FBI mne požádala, abych zatím nikomu žádné informace neposkytovala.”

„Chápu.” Hleděl na stěnu před sebou, jako by v ní bylo okno, kterým mohl vidět ven.

„Jestli mi nařídíte, abych ty zprávy vydala, udělám to, doktore Sessionsi. Popravdě řečeno, ulevilo by se mi, kdybyste mi přikázal, abych vyšla Pat Harveyové vstříc.”

„Proč?” Znal odpověď, ale chtěl slyšet, co jsem mu musela povědět.

„Protože paní Harveyová a její manžel mají právo vědět, co se stalo jejich dceři,” odpověděla jsem. „Bruce Cheney má právo slyšet, co víme či nevíme o jeho synovi. To čekání pro ně musí být mučivé.”

„Mluvila jste s paní Harveyovou?”

„V poslední době ne.”

„Mluvila jste s ní ode dne, kdy byla nalezena těla, doktorko Scarpettová?” Roztržitě si pohrával s uzlem dlahy.

„Volala jsem jí, když byla ukončena identifikace, ale od té doby jsem s ní nemluvila.”

„Pokoušela se s vámi spojit?”

„To ano.”

„A vy jste odmítla s ní mluvit?”

„Už jsem vám vysvětlila, proč jsem s ní nemluvila,”

ohradila jsem se. „A nezdá se mi, že by bylo zdvořilé zvednout telefon a povědět jí, že mi FBI zakázala jí cokoli sdělovat.”

„Takže jste se o příkazu od FBI nezmínila nikomu.”

„Jen vám.”

Přehodil si nohu přes nohu. „Také to oceňuji. Ale nebylo by vhodné to komukoli sdělovat. Zvláště ne novinářům.”

„Dělám, co mohu, abych se novinářům vyhnula.”

„Z Washington Postu mi volali dnes ráno.”

„Kdo z redakce vám volal?”

Začal se prohrabávat lístečky se vzkazy. Nejistě jsem čekala. Nechtěla jsem věřit, že by Abby dělala něco za mými zády a obešla mě.

„Kdosi jménem Clifford Ring,” vzhlédl. „No, není to poprvé, co volá, a nejsem jediný, z koho se pokouší vyždímat nějaké informace. Otravoval i mou sekretářku a další zaměstnance, včetně mého zástupce a úřadu starosty.

Nejspíš volal i vám, protože tvrdí, že: soudní lékařka se mnou nechce mluvit`.”

„Volala

spousta

reportérů.

Většinu

si

vůbec

nepamatuju.”

„No, pan Ring si myslí, že se snažíme něco skrývat, něco utajovaného, a soudě podle směru jeho otázek, má, jak se zdá, informace, které tento názor podporují.”

Zvláštní, pomyslela jsem si. Nezdálo se mi, že by Post chtěl trvat na sledování těchto případů, jak mi ostatně důrazně vyložila už Abby.

„Má dojem,” pokračoval komisař, „že vaše kancelář schválně zdržuje šetření a že je to součástí tohoto takzvaného utajování.”

„Myslím, že to skutečně děláme.” Snažila jsem se, aby mi v hlase nezaznělo podráždění. „A jsem lapená v pasti.

Musím se postavit na odpor bud Pat Harveyové, nebo ministerstvu spravedlnosti, a upřímně řečeno, kdybych měla na výběr, raději bych vyhověla Pat Harveyové. Nakonec jí asi odpovím. Je to Debořina matka. Nemusím se zodpovídat FBI.”

„Nechce se mi znepřátelit si ministerstvo spravedlnosti,”

namítl doktor Sessions.

Nemusel dodávat proč. Podstatná část jeho rozpočtu byla hrazena penězi z federálních grantů, některé plynuly i do mého úřadu jako příspěvek na shromažďování dat potřebných k nejrůznějším programům bezpečnosti dopravy a předcházení úrazům. Ministerstvo spravedlnosti umělo vracet míče. Pokud by protivení se federálům nevysušilo naše tolik potřebné zdroje, mohli bychom přinejmenším počítat s papírovou válkou. Komisař si rozhodně nepřál, aby musel vykazovat každou tužku a list papíru pořízené ze státních peněz. Věděla jsem, jak to chodí. Všichni bychom byli neustále kontrolováni, upapírovali by nás k smrti.

Komisař sáhl zdravou rukou po dopisu a chvíli ho pečlivě studoval.

„Ale paní Harveyová může odpovědět jen tím, že splní svou hrozbu,” vzdychl.

„A jestli získá soudní příkaz, pak nebudu mít na výběr a budu jí muset poslat, co chce.”

„To si uvědomuju. Ale FBI nás za to nebude moci činit odpovědnými. Nevýhodou samozřejmě bude negativní publicita,” přemýšlel nahlas. „Docela určitě nevrhne na ministerstvo zdravotnictví a sociálních věcí dobré světlo, až se veřejnost dozví, že nás musel soud přimět k tomu, abychom dali Pat Harveyové to, na co měla podle zákona právo. Nejspíš by to potvrdilo podezření našeho přítele Ringa.”

Běžný občan ani netušil, že Úřad hlavního soudního lékaře spadá pod ministerstvo zdravotnictví a sociálních věcí. S pošramocenou pověstí bych z toho vyšla jen já.

Komisař mi to obvyklým byrokratickým způsobem všechno hodí na hlavu, protože nemá ani v nejmenším v úmyslu dráždit ministerstvo spravedlnosti.

„Samozřejmě,” uvažoval, „Pat Harveyová možná jen vyhrožuje, zkouší zvýšit váhu svých slov pomocí svého úřadu. Třeba jen blufuje.”

„O tom pochybuji,” odpověděla jsem krátce.

„Uvidíme.” Zvedl se a vedl mě ke dveřím. „Napíšu paní Harveyové. Sdělím jí, že jsem s vámi mluvil.”

Na to bych nesázela, pomyslela jsem si.

„Dejte mi vědět, kdybych vám mohl nějak pomoci.”

Usmál se, ale vyhnul se mému pohledu.

Zrovna jemu bych tak měla dávat vědět, až budu potřebovat pomoc. Mohl by mít klidně zlomené obě ruce.

Nehne ani prstem.

Jakmile jsem se vrátila do své kanceláře, zeptala jsem se úřednice v recepci a Rose, jestli volal nějaký reportér z Postu. Namáhaly si paměť a prošly všechny staré lístky se vzkazy, ale ani jedna si nevzpomněla a nenašla žádnou zmínku o Cliffordu Ringovi. Nemohl mě jen tak obvinit z obstrukcí, pokud se nepokoušel mne zastihnout, pomyslela jsem si, ale zároveň jsem z toho byla zmatená.

„Mimochodem,” zavolala za mnou Rose, když už jsem mířila chodbou pryč, „Linda tě hledá, říkala, že s tebou potřebuje okamžitě mluvit.”

Linda byla expert na střelné zbraně. Marino už za ní asi byl s nábojnicí. Bezva.

Laboratoř pro stopy po nástrojích a střelné zbraně byla ve třetím patře a mohla sloužit jako dobře vybavený obchod se zbraněmi. Revolvery, pušky, brokovnice a pistole pokrývaly každý centimetr prostoru a důkazní materiál zabalený v hnědém papíře se kupil do výše prsou na podlaze. Skoro už jsem si myslela, že jsou všichni na obědě, když jsem za zavřenými dveřmi zaslechla sérii tlumených výstřelů. Za laboratoří byla malá místnost používaná k testování střelných zbraní v pozinkovaném ocelovém tanku naplněném vodou.

Po dalších dvou výstřelech se Linda vynořila, v jedné ruce osmatřicítku speciál, náboje a nábojnice v druhé. Byla štíhlá a velmi ženská, pěkně stavěná, s dlouhými hnědými vlasy a daleko od sebe položenýma oříškovýma očima.

Laboratorní plášť chránil širokou černou sukni a světle žlutou hedvábnou blůzu s kulatým zlatým špendlíkem u krku. Kdybych seděla vedle ní v letadle a pokoušela se uhodnout její zaměstnání, nejspíš bych hádala na profesorku poezie nebo vedoucí umělecké galerie.

„Mám špatné zprávy, Kay,” usmála se, když položila revolver a vystřílenou munici na svůj stůl.

„Doufám, že se nevztahují k té nábojnici, co přinesl Marino,” vzdychla jsem.

„Bojím se, že ano. Zrovna jsem na ni leptala iniciály a laboratorní číslo, když jsem objevila malé překvapení.”

Přešla ke srovnávacímu mikroskopu. „Tady.” Nabídla mi židli. „Obrázek je lepší než tisíc slov.”

Posadila jsem se a zahleděla se do okulárů. Ve světelném poli vlevo byla ocelová nábojnice.

„Nerozumím tomu,” zamumlala jsem a zaostřila.

V ústí nábojnice byly vyleptány iniciály J. M.

„Marino ti to nejspíš už potvrdil,” vzhlédla jsem.

„Ano. Byl tady asi před hodinou,” kývla Linda. „Ptala jsem se ho, jestli to vyleptal, a on řekl, že ne. Ne že bych si myslela, že to udělal. Má iniciály P. M. a ne J. M., a je tu už dost dlouho na to, aby leccos věděl.”

Ačkoliv někteří detektivové si označovali nábojnice, stejně jako někteří policejní lékaři značili kulky vyjmuté z těl, experti na střelné zbraně to neviděli rádi. Používání rydla na ocel bylo riskantní, protože vždycky hrozilo, že se poškrábe tělo závěru, úderník, značky vyhazovače nebo jiné charakteristické rysy, jako závity a drážky, důležité pro identifikaci. Marino to dobře věděl. Stejně jako já vždycky označoval plastikové sáčky a důkazní materiál uvnitř nechával nedotčený.

„Mám tornu rozumět tak, že tyhle iniciály už byly na nábojnici, když ji Marino přinesl?” ptala jsem se.

„Zjevně ano.”

J. M. Jay Morrell, pomyslela jsem si nechápavě. Proč byla nábojnice, zanechaná na místě činu, označená těmito iniciálami?

Linda navrhovala: „Napadlo mě, že některý policejní důstojník na místě činu mohl mít nábojnici z nějakého důvodu v kapse a ztratit ji. Třeba mu vypadla dírou.”

„To se mi nezdá pravděpodobné,” namítla jsem.

„Dobře, tak mám ještě jednu teorii. Ale nebude se ti líbit, stejně jako se nelíbí mně. Ta nábojnice mohla být přebitá.”

„A proč by byla označená iniciálami vyšetřovatele? Kdo by chtěl přebíjet nábojnici označenou jako důkazní materiál?”

„Už se to stalo, Kay, a ode mne jsi nic neslyšela, ano?” Jen jsem poslouchala.

„Počet zbraní a množství munice a nábojnic shromážděných policií a předaných soudu je astronomický a je v něm spousta peněz. Lidé jsou chamtiví, dokonce i soudci. Vezmou si z toho něco pro sebe nebo to prodají obchodníkům se zbraněmi či jiným milovníkům zbraní.

Myslím, že je tu slabá možnost, že tahle nábojnice byla postoupena soudu jako důkaz a skončila znovu nabitá.

Mohlo se stát, že ať už ji vystřelil kdokoliv, vůbec netuší, že jsou na ní vyleptány něčí iniciály.”

„Nemůžeme dokázat, že tahle nábojnice patří ke kulce, kterou jsem našla v páteři Debory Harveyové, a ani to nedokážeme, dokud nenajdeme zbraň,” připomněla jsem jí.

„Nemůžeme ani s jistotou tvrdit, že je to nábojnice HydraShok. Všechno, co víme, je, že je to federální náboj ráže devět milimetrů.

„Přesně tak. Ale federálové mají patent na munici HydraShok od konce osmdesátých let.”

„Prodávají

federálové

projektily

HydraShok

k

přebíjení?” ptala jsem se.

„To je ten problém. Ne. Na trhu jsou jen nábojnice. Ale to neznamená, že se k projektilům nemohl někdo dostat jiným způsobem. Ukrást je z továrny, nebo mít někoho, kdo je krade. Například já bych je mohla dostat, kdybych prohlásila, že pracuju na zvláštním úkolu. Kdo ví?” Zvedla ze stolu plechovku dietní koly a dodala: „Mě už jen tak něco nepřekvapí.”

„Ví Marino, co jsi našla?”

„Už jsem mu volala.”

„Děkuju, Lindo.” Zvedla jsem se. Měla jsem svou teorii, naprosto odlišnou od její a bohužel pravděpodobnější. Ve své kanceláři jsem popadla telefon a zavolala na Marinův operátor. Ozval se téměř okamžitě.

„Ta malá svině,” vybuchl.

„Kdo? Linda?” ptala jsem se polekaně.

„Morrell, kdo jiný. Ten prolhaný mizera. Zrovna jsem položil telefon, mluvil jsem s ním. Vykládal, že netuší, o čem mluvím, až jsem ho obvinil, že krade důkazní materiál a nechává ho přebíjet - ptal jsem se ho, jestli bere také pistole a střelivo. Řekl jsem, že na něj pošlu vyšetřovatele z vnitřních záležitostí. Pak konečně začal zpívat.”

„Vyleptal své iniciály na nábojnici a pak ji tam ztratil, vid’?”

„No jo. Našli tu zatracenou nábojnici minulý týden. Tu pravou. Pak ten blbec přestal mluvit o týhle falešný stopě a začal skučet, že udělal jenom to, co mu FBI nařídila.”

„Kde je ta pravá nábojnice teď’?” zeptala jsem se a krev mi tepala ve spáncích.

,,Mají ji v laboratořích FBI. Strávila jsi se svým věrným pěkné odpoledne v lese a hádej co, doktorko? Celou tu zatracenou dobu nás sledovali. To místo je pod dohledem.

Jen si představ, že by si tam třeba jeden z nás odskočil za keříček, co tomu říkáš?”

„Mluvil jsi s Bentonem?”

„To teda ne. A co mě se týče, může se jít klidně bodnout.” Marino praštil se sluchátkem.

Kapitola 9

Na restauraci U Vavřínového věnce bylo cosi uklidňujícího, díky čemu jsem se tam cítila dobře. Zděná restaurace s jednoduchými liniemi a ani stopou okázalosti zabírala část nemovitosti v majetku severní Virginie v Trianglu, poblíž základny americké námořní pěchoty. Úzký pruh trávníku před vchodem byl vždycky uhrabaný, keře zimostrázu úhledně zastřižené, parkoviště uspořádané, každé auto stálo v prostoru vymezeném čárami namalovanými na betonu.

Přes dveře bylo vyvedeno mariňácké heslo Semper Fidelis, a když jsem vešla, uvítal mne výkvět oněch „vždy věrných”: policejní šéfové, čtyřhvězdičkoví generálové, ministři obrany, ředitelé FBI a CIA - fotografie, které jsem znala tak dobře, že muži, kteří se na nich strnule usmívali, vypadali jako zástup dávno ztracených přátel. Na pianu naproti baru stály bronzové odlitky vojenských bot, které nosil major Jim Yancey ve Vietnamu; jejich původní majitel mi teď kráčel po červeném tartanovém koberci vstříc.

„Doktorko Scarpettová,” zubil se a třásl mi rukou.

„Bojím se, že vám tu posledně nechutnalo, a proto vám trvalo tak dlouho, než jste zase přišla.”

Majorovo obvyklé oblečení, rolák a manšestrové kalhoty, nemohlo zamaskovat jeho bývalé povolání. Armáda z něho čišela jako z vojenské čepice, držel se vždy hrdě zpříma, nikde na něm nebyl ani gram zbytečného tuku, bílé vlasy měl krátce zastřižené. Už dávno byl v důchodovém věku, ale pořád se zdál v bojové formě, a snadno jsem si ho dokázala představit, jak se trmácí v džípu po nerovném terénu nebo pojídá svůj příděl z plechovky někde v džungli, zatímco do země buší monzunové deště.

„Nikdy jsem tu nejedla nic, co by mi nechutnalo, a vy to dobře víte,” odpověděla jsem vřele.

„Hledáte Bentona a on hledá vás. Je tamhle,” ukázal mi, „ve své obvyklé díře.”

„Děkuju, Jime. Vím, kudy mám jít. A jsem moc ráda, že vás zase vidím.”

Mrkl na mne a vrátil se k baru.

To Mark mě poprvé zavedl do restaurace majora Yanceyho, když jsem za ním dvakrát měsíčně jezdila do Quantika na víkend. Když jsem kráčela pod stropem pokrytým policejními odznaky a sbírkou starých upomínek na slávu námořní pěchoty, srdce se mi svíralo vzpomínkami.

Mohla bych ukázat na stoly, u kterých jsme s Markem sedávali; zdálo se divné, že u nich teď’ sedí cizí lidé zabraní do svých rozhovorů. Nebyla jsem tu téměř rok.

Vyšla jsem z hlavní jídelny a zamířila do uzavřenější části, kde na mne ve své „díře” čekal Wesley. Seděl u rohového stolu u okna s červenými závěsy, upíjel drink a neusmál se, když jsme se formálně pozdravili. Objevil se číšník v černém smokingu, aby se zeptal, co budu pít.

Wesley na mě hleděl pohledem stejně neproniknutelným jako bankovní sejf. Objednala jsem si, on zopakoval svou objednávku a dali jsme se do boje.

„Velmi mne mrzí, že máme problémy s komunikací, Kay,” začal.

„Mám stejný pocit,” odpověděla jsem s ironickým klidem, který jsem si osvojila na svědecké lavici. „I mě mrzí náš problém s komunikací. Odposlouchává mi FBI telefony, sleduje mě? Doufám, že ať už v lese hlídal kdokoliv, vyfotil nás s Marinem dobře.”

Wesley byl stejně klidný.

„Vy osobně nejste pod dohledem, Kay. Zalesněný prostor, kde jste s Marinem včera odpoledne pátrali, pod dohledem je.”

„Možná že kdybyste se obtěžoval mne informovat,”

snažila jsem se ovládnout zlost, „řekla bych vám předem, že jsme se s Marinem rozhodli vrátit se tam.”

„Nikdy by mne nenapadlo, že to uděláte.”

„Obvykle se vracím na místo činu. Pracujete se mnou už dost dlouho na to, abyste to věděl.”

„Moje chyba. Ale teď to víte. A byl bych raději, kdybyste tam už nechodila.”

„Nemám v úmyslu to udělat,” opáčila jsem podrážděně.

„Ale kdybych toužila tam zajít, s radostí vám to předem oznámím. Stejně byste se to dověděl jinak. A určitě netoužím ztrácet čas hledáním důkazů, které tam nastrčí vaši agenti nebo policie.”

„Kay,” mluvil teď mírněji, „nepokouším se překážet vám v práci.”

„Byla jsem obelhána, Bentone. Řekli mi, že na místě činu se nenašla žádná nábojnice, a pak zjistím, že je v laboratoři Úřadu pro vyšetřování už víc než týden.”

„Když jsme se rozhodli umístit do onoho prostoru pozorovatele, nechtěli jsme, aby to prosáklo ven,”

odpověděl. „Čím méně lidí bude mluvit o tom, co jsme vymysleli, tím líp.”

„Zřejmě jste předpokládali, že se na místo činu vrátí vrah.”

„Je to možné.”

„Uvažovali jste o této možnosti u prvních čtyř případů?”

„Tentokrát je to jiné.”

„Proč?”

„Protože tam nechal důkaz a ví to.”

„Kdyby ho tak trápila ta nábojnice, měl spoustu času, celý

podzim, aby tam zašel a hledal ji,” namítla jsem.

„Možná nevěděl, že zjistíme, že Debora Harveyová byla zastřelena a že z jejího těla vyjmete kulku HydraShok.”

„Nemyslím, že člověk, s nímž máme co dělat, je hlupák,”

připomněla jsem mu.

Číšník se vrátil s mou whisky a sodou.

„Nábojnice, kterou jste našli, byla podstrčená. Nechci to popírat. A ano, vy a Marino jste byli v prostoru, který je sledovaný, jsou tam schovaní dva muži. Viděli všechno, co jste dělali, včetně toho, jak jste našli nábojnici. Kdybyste mi nezavolala, zatelefonoval bych já vám.”

„Ráda bych si myslela, že byste musel.”

„Byl bych vám to vysvětlil. Neměl bych jinou možnost, opravdu, protože jste nám neuváženě udělala čáru přes rozpočet. A máte pravdu,” sáhl po své sklence, „měl jsem vám to dát vědět předem; pak by se nic z toho nestalo a my bychom nebyli nuceni nic rušit nebo, lépe řečeno, odkládat.”

„Co přesně jste museli odložit?”

„Kdybyste nám s Marinem nešlápli do toho, co jsme dělali, zítřejší ranní noviny by přinesly zprávu určenou pro vraha.” Odmlčel se. „Dezinformaci, která by ho měla poplašit, trochu povytáhnout ven. Ten článek vyjde, ale ne dřív než v pondělí.”

„A co od toho čekáte?” zeptala jsem se.

„Chceme, aby si myslel, že v průběhu zkoumání těl vyšlo najevo něco, na základě čeho jsme přesvědčeni, že na místě činu nechal cosi důležitého. Jeden takový náznak a zase jiný, spousta popírání a žádné komentáře policie.

Všechno to má vzbuzovat dojem, že ať už je tím důkazem cokoli, neměli jsme dosud to štěstí, abychom to našli. Vrah ví, že tam nechal nábojnici. Jestli ho to patřičně vyvede z míry a vrátí se, aby ji hledal, budeme tam čekat, sledovat ho, jak sebere tu, co jsme tam narafičili, natočíme ho a potom chytíme.”

„Ta nábojnice je bezcenná, pokud nemáte jeho a pistoli.

Proč by měl riskovat a vracet se, zvlášť když je jasné, že tam policie pilně pátrá?” chtěla jsem vědět.

„Může se bát spousty věcí, protože ztrácí kontrolu nad situací. Určitě je to tak, jinak by nemusel střílet Deboru Harveyovou zezadu. Možná vůbec nebylo nutné ji zastřelit.

Zdá se, že Freda Cheneyho zavraždil, aniž použil pistoli. Jak může vědět, co doopravdy hledáme, Kay? Možná je to nábojnice. Možná je to něco jiného. Nemůže si být jistý tím, v jakém stavu byla těla obětí, když jsme je našli. Nevíme, co jim udělal, a on nemůže vědět, co jste možná zjistila při pitvě. A on se tam třeba nevrátí hned ten den, kdy vyjde článek, ale zkusí to za týden či dva, až se mu bude zdát, že je všude klid.”

„Pochybuju o tom, že to vyjde,” pokrčila jsem rameny.

„Kdo nic nezkusí, nic nezíská. Vrah ztratil důkaz. Byli bychom blázni, kdybychom se na tom nepokusili stavět.”

Dveře byly otevřené příliš dokořán, než abych jimi nezkusila projít.

„A pokoušeli jste se stavět na důkazech nalezených při těch prvních případech, Bentone? Slyšela jsem, že uvnitř všech vozů byl nalezen srdcový spodek. Detail, který jste se zjevně velmi snažili utajit.”

„Kdo vám to pověděl?” ptal se, výraz v jeho tváři se však nezměnil. Dokonce ani nevypadal překvapeně.

„Je to pravda?”

„Ano.”

„A našli jste kartu i v případě Harveyová-Cheney?”

Wesley se zahleděl přes místnost a kývl na číšníka.

„Doporučuji filet mignon.” Otevřel jídelní lístek. „Nebo jehněčí medailonky.”

Objednala jsem si, srdce mi zběsile tlouklo. Zapálila jsem si cigaretu, ale nedokázala jsem se soustředit, stále jsem zoufale hledala cestu, jak z něj dostat, co jsem chtěla vědět.

„Neodpověděl jste mi na otázku.”

„Nevím, jak to souvisí s vaší rolí ve vyšetřování,” namítl.

„Policie čekala celé hodiny, než mne zavolala na místo činu. S těly se hýbalo, v době, kdy jsem tam dorazila, byla poškozena. Vyšetřovatelé přede mnou zatajili důležité informace, vy jste mne požádal, abych na neurčito odložila celý případ a určení způsobu Fredovy a Debořiny smrti.

Mezitím mi Pat Harveyová vyhrožuje soudním příkazem, protože jsem jí nepředložila své závěry.” Odmlčela jsem se.

Benton byl naprosto nevzrušený.

„A nakonec,” pokračovala jsem, teď už trochu kousavě, „se znovu vypravím na místo činu, aniž bych věděla, že je sledováno, nebo že důkaz, který jsem tam našla, je podvržený. A vy si myslíte, že detaily těchto případů nesouvisí s mou rolí ve vyšetřování. Já si už nejsem jistá, že mám ve vyšetřování vůbec nějakou roli. Anebo alespoň vy jste, jak se zdá, rozhodnutý, že dohlédnete na to, abych žádnou neměla.”

„Nic takového jsem neudělal.”

„Tak někdo jiný.”

Neodpověděl.

„Jestli se uvnitř Debořina džípu nebo kdekoliv jinde poblíž těl našel srdcový spodek, je důležité, abych to věděla.

Spojilo by to smrt všech pěti párů. Jestli se ve Virginii pohybuje masový vrah, pak se mě to velmi dotýká.”

Nachytal mě nepřipravenou.

„Kolik jste toho pověděla Abby Turnbullové?”

„Nepověděla jsem jí nic,” ohradila jsem se; srdce se mi svíralo.

„Sešla jste se s ní, Kay. To nemůžete popřít.”

„Pověděl vám to Mark, a to nemůžete popřít vy.”

„Mark přece nemohl sebeméně tušit, že jste viděla Abby, ať už v Richmondu, nebo ve Washingtonu, leda byste mu to pověděla vy. A v každém případě nemá žádný důvod to sdělovat mně.”

Zírala jsem na něj. Jak by mohl Wesley vědět, že jsem se sešla s Abby ve Washingtonu, kdyby ji nesledovali?

„Když za mnou Abby přijela do Richmondu,”

vysvětlovala jsem, „volal mi Mark a já jsem se zmínila, že je u mne na návštěvě. A vy mi tvrdíte, že vám nic neřekl?”

„Neřekl.”

„Tak jak jste to zjistili?”

„Existuje několik skutečností, o nichž vás nemohu informovat. Musíte mi věřit.”

Číšník nám přinesl salát. Dali jsme se do jídla v tichosti.

Wesley znovu promluvil, až když nám přinesli hlavní jídlo.

„Jsem pod velkým tlakem,” vyhrkl tiše.

„To vidím. Vypadáte unaveně a vyčerpaně.”

„Děkuji, doktorko,” usmál se ironicky.

„Změnil jste se i jinak,” vrátila jsem se k tématu.

„Jsem si jistý, že to je jen váš dojem.”

„Zavíráte přede mnou dveře. Bentone.”

„Nejspíš si udržuji odstup, protože mi kladete otázky, na které nemohu odpovědět; stejně tak Marino. A pak se cítím pod ještě větším tlakem. Chápete?”

„Pokouším se to pochopit,” pokrčila jsem rameny.

„Nemohu vám povědět všechno. Můžete se s tím zatím smířit?”

„Ne tak docela. Protože tak se naše cesty kříží. Já mám informace, které potřebujete. A vy máte jiné, které potřebuju zase já. Já vám neukážu ty svoje, dokud vy je neukážete mně.”

Překvapil mne smíchem.

„Myslíte, že bychom se mohli nějak domluvit?” naléhala jsem.

„Zdá se, že nemám právě na výběr.”

„To nemáte,” souhlasila jsem.

„Ano, i v případě Harveyová-Cheney jsme našli srdcového kluka. Ano, hýbali jsme s těly, než jste dorazila na místo činu, a já vím, že to není správné, ale vy jste nevěděla, proč jsou ty karty tak podstatné, ani jste netušila, jaké následky by mohlo mít, kdyby se o tom něco dostalo ven. Kdyby se to například dověděli novináři. A nic dalšího už vám teď nemohu povědět.”

,.Kde byla ta karta?” ptala jsem se.

„Našli jsme ji uvnitř kabelky Debory Harveyové. Když mi ji policisté pomáhali obrátit, objevili jsme kabelku pod jejím tělem.”

„Myslíte si, že vrah tu kabelku odnesl do lesa?”

„Ano. Nezdá se pravděpodobné, že by si tam kabelku nesla Debora.”

„V ostatních případech,” pokračovala jsem, „jste kartu našli jasně viditelnou uvnitř aut.”

„Přesně tak. Místo, kde jsme tentokrát našli kartu, je jen jediná odlišnost. Proč ji nenechal uvnitř džípu? Další nesrovnalost je, že karty v ostatních případech byly z hracích karet od firmy Bicycle. Ta, kterou jsme našli u Debory, pocházela z jiné sady. A pak ta vlákna.”

„Jaká vlákna?” ptala jsem se.

Přestože jsem pečlivě studovala vlákna na všech ostatních rozložených tělech, většina z nich pocházela z jejich oblečení nebo z čalounění sedadel v autech. Neznámá vlákna - těch několik, která jsem našla - byla bezvýznamná a neznamenala žádnou spojnici mezi případy.

„Ve všech čtyřech případech předcházejících vraždám Debory a Freda,” odpověděl Wesley, „byla ze sedadla řidiče uneseného vozu sejmuta bílá bavlněná vlákna.”

„To je pro mne novinka,” už se mě zase zmocňovalo podráždění.

„Analýzu vláken jsme dělali v našich laboratořích,”

vysvětloval.

„A co z toho vyvozujete?” otázala jsem se.

„Charakter vláken je zajímavý. Protože oběti na sobě v době smrti neměly žádné bílé bavlněné oblečení, domníval jsem se, že vlákna tam zůstala po pachateli, když po zločinu řídil jejich auto. Uvažovali jsme o tom od začátku.

Přemýšleli jsme o jeho oblečení. Je možné, že na sobě měl nějakou uniformu, když na ty dvojice narazil. Bílé bavlněné kalhoty. Nevím. Ale ze sedadla řidiče Debořina džípu jsme žádná bílá bavlněná vlákna nezískali.”

„Co jste našli uvnitř džípu?”

„Nic, co by mi cokoli říkalo. Interiér byl v podstatě neposkvrněný.” Odmlčel se a ukrojil si sousto steaku.

„Výsledkem je, že způsob provedení byl v tomto případě natolik odlišný, abych zpozorněl, když uvážím i další okolnosti.”

„Protože jedna z obětí byla dcerou Drogové carevny, a vy si pořád ještě myslíte, že to, co se stalo Deboře, mohlo být motivované politicky, ve vztahu k matčinu protidrogovému úsilí,” dopověděla jsem za něj.

Přikývl. „Nemůžeme vyloučit, že vrahové Debory a jejího přítele se jen pokoušeli skrývat za ostatní případy.”

„Pokud by jejich smrt nebyla ve spojitosti s ostatními a byla cílená,” ptala jsem se skepticky, „jak byste potom vysvětlil, že vrah věděl o kartách, Bentone? Dokonce i já jsem se o nich dověděla až nedávno. Určitě to nebylo v novinách.”

„Pat Harveyová o nich věděla,” překvapil mne.

Abby, pomyslela jsem si. Vsadila bych se, že Abby to vyzradila paní Harveyové a že to Wesley ví.

„Jak dlouho věděla paní Harveyová o kartách?” zeptala jsem se.

„Když byl nalezen džíp její dcery, ptala se mě, jestli jsme v něm našli kartu. A znovu mi kvůli tomu volala, když jsme našli těla.”

„Tomu nerozumím,” potřásla jsem hlavou. „Tak by o tom mohla vědět už vloni na podzim? Zdá se mi, jako by znala detaily ostatních případů ještě dřív, než Debora s Fredem zmizeli.”

„Některé detaily znala. Zajímala se o ty případy dlouho předtím, než k tornu získala osobní motivaci.”

„Proč?”

„Slyšela jste některé z teorií,” vzdychl. „Předávkování drogami. Nějaká nová neznámá droga v prodeji, děti, které jedou na party někde v lese a pak skončí mrtvé. Nebo drogový dealer, kterému dělá potěšení prodávat jed na nějakém odlehlém místě a pak sledovat, jak ty dvojice umírají.”

„Slyšela jsem takové teorie, ale vůbec nic je nepotvrzuje.

Toxikologické testy u prvních osmi vražd byly na drogy negativní.”

„Pamatuju si to ze zpráv,” řekl zamyšleně. „Ale také se domnívám, že to nutně neznamená, že ty děti neměly nic společného s drogami. Z jejich těl zůstaly téměř jen kosti.

Nezdá se mi, že by toho bylo moc na testování.”

„Vždycky se dochovaly i zbytky svalové tkáně. To k testům úplně stačí. Například na kokain či heroin. Byli bychom museli najít alespoň benzoylekogonin nebo morfin.

A co se týče uměle připravených drog, testovali jsme obdoby cracku a amfetaminů.”

„A co čínská běloba?” připomněl mi velmi silné syntetické analgetikum oblíbené v Kalifornii. „Pokud vím, k předávkování stačí málo a obtížně se dokazuje.”

„Ano. Už dávka menší než jeden miligram může být smrtelná, což znamená, že je to příliš malé množství, aby mohlo být vysledováno, pokud se nepoužije speciální analytický postup, jako je RIZ.” Všimla jsem si jeho nechápavého

výrazu

a

vysvětlila

jsem:

„Radioimunozkouška, procedura založená na specifických reakcích těla na drogu. Na rozdíl od běžných vyhledávacích procedur odhalí RIZ i malá množství drogy, takže jsme s její pomocí hledali čínskou bělobu, LSD a THC.”

„A nenašli jste nic.”

„Správně.”

„A co alkohol?”

„S alkoholem je problém, když jsou těla hodně rozložena. Některé z testů byly negativní, jiné prokázaly malé množství, ale to mohl být výsledek rozkladu. Jinými slovy, neprůkazné.”

„U Harveyové a Cheneyho to bylo také tak?”

„Ani stopa po drogách,” kývla jsem. „O co se Pat Harveyová zajímala u těch předešlých případů?”

„Abyste mi špatně nerozuměla,” odpověděl. „Neříkal jsem, že to byl její hlavní zájem. Ale nejspíš měla nějaké informace, když byla vládním zmocněncem, a ptala se mě na to. Politika, Kay. Myslím, že kdyby se ukázalo, že úmrtí těch dvojic jsou spojena s drogami - ať už by šlo o náhodné úmrtí, nebo úmyslné zabití - byla by ty informace využila k podpoře svých antidrogových snah.”

Tím se vysvětluje, proč byla tak dobře informovaná, když jsem u ní vloni na podzim obědvala, pomyslela jsem si.

Nepochybně měla všechny informace v kartotéce ve své kanceláři, protože se o ty případy zajímala už dřív.

„Když její pátrání nikam nevedlo,” pokračoval Wesley, „myslím, že to nechala být, dokud nezmizela její dcera a Fred. Pak se jí to všechno vrátilo, jak si jistě dovedete představit.”

„Ano, to dovedu. A dovedu si představit i tu hořkou ironii, kdyby se prokázalo, že dceru Drogové carevny zabily drogy.”

„Myslím, že to paní Harveyovou ani nenapadlo,” pronesl Wesley pevně.

Nad tou připomínkou jsem zase znervózněla.

„Má právo to vědět, Bentone. Nemůžu ty případy odkládat donekonečna.”

Kývl na číšníka, aby nám donesl kávu.

„Potřebuji ještě trochu času, Kay.”

„Kvůli té dezinformační taktice?”

„Potřebujeme to odstartovat a rozběhnout bez narušování. Ve chvíli, kdy od vás Pat Harveyová něco dostane, spustí se hotové peklo. Věřte mi, vím lépe než vy, jak v takových situacích reaguje. Obrátí se na tisk, a v tu chvíli se dostane ven všechno, co chystáme, abychom nalákali vraha.”

„A co se stane, až získá soudní příkaz?”

„Chvíli to bude trvat, zítra k tornu nedojde. Vydržíte se ještě nějaký čas vytáčet, Kay?”

„Nevysvětlil jste mi ještě všechno kolem srdcového spodka,” připomněla jsem mu. „Jak by se mohl nějaký najatý vrah dovědět o těch kartách?”

Wesleyho odpověď byla zdráhavá.

„Pat Harveyová neshromažďovala informace ani nesledovala situaci sama. Měla pomocníky, personál.

Mluvila s ostatními politiky, se spoustou lidí, včetně voličů.

Těžko říct, komu všemu to prozradila a kdo z těch lidí si přál jí ublížit, pokud tedy předpokládáme, že je to právě tenhle případ, a já netvrdím, že ano.”

„Najatý vrah, který má vzbudit dojem, že tento případ je stejný jako ty předešlé,” zamyslila jsem se. „Jenže placený vrah udělá chybu. Neví, že má srdcového spodka nechat v autě. Nechal kartu u Debořina těla, v její kabelce. Možná někdo, kdo se zapletl s těmi podvodnými charitami, proti kterým Pat Harveyová bojovala?”

„Mluvíme o mizerech, kteří znají jiné mizery.

Obchodníci s drogami, organizovaný zločin.” Pomalu míchal kávu. „Paní Harveyová to nezvládá právě nejlíp. Je strašně rozrušená. Slyšení před Kongresem není v tuhle chvíli to hlavní, co jí leží v hlavě.”

„Já vím. A myslím, že nemá s ministerstvem spravedlnosti nejlepší vztahy, právě kvůli tornu slyšení.”

Wesley opatrně odložil lžičku na talířek.

„To tedy nemá,” pohlédl přímo na mne. „To, o co se pokouší, nám moc nepomůže. Bude dobře, když ASNMPD

a jiné švindly nebudou pokračovat ve své činnosti. Ale není to dost. Chceme jít dál. V minulosti docházelo k mnoha třenicím mezi ní a DEA, FBI i CIA.”

„A teď’?” sondovala jsem dál terén.

„Je to horší, protože je v tom emocionálně zainteresovaná a musí se spoléhat na to, že úřad přispěje k vyřešení vraždy její dcery. Nedá se s ní spolupracovat, je jako posedlá. Pokouší se nás obejít, vzít věci do vlastních rukou.” Vzdychl a dodal: „Ona je problém, Kay.”

„Nejspíš tvrdí to samé o FBL”

Trpce se usmál.

„Tím jsem si jistý.”

Chtěla jsem pokračovat v tomhle duševním pokeru a zjistit, zda přede mnou Wesley tají ještě něco, takže jsem mu přidala další informaci. „Zdá se, že Debora se bránila a utrpěla přitom zranění na levém ukazováčku. Ne řeznou ránu, ale seknutí, způsobené nožem se zubatým ostřím.”

„Kde na ukazováčku?” zajímal se a trochu se ke mně naklonil.

„Dorzální strana.” Zvedla jsem ruku, abych mu to ukázala. „Na špičce, poblíž prvního kloubu.”

„Zajímavé. Atypické.”

„Ano. Je obtížné zjistit, jak se jí to stalo.”

„Takže víme, že byl ozbrojen nožem,” přemýšlel nahlas.

„To mne vede k ještě většímu podezření, že mu něco nevyšlo. Stalo se cosi, co neočekával. Možná jim pistolí jen hrozil, ale zabít je chtěl nožem, nejspíš jim podříznout hrdlo.

Ale pak se něco zvrtlo, Debora začala utíkat a on ji střelil do zad a pak jí možná podřízl hrdlo, aby ji dorazil.”

„A pak položil těla tak, aby vypadala jako ostatní?”

zeptala jsem se. „Ruku v ruce, tváří dolů, zcela oblečení?”

Hleděl na zeď nad mou hlavou.

Myslela jsem na cigaretového špačka, který zůstal na každém místě činu, na paralely. Skutečnost, že karta pocházela od jiného výrobce a tentokrát se našla jinde, nic nedokazovala. Vrahové nejsou stroje. Jejich rituály a zvyky nejsou přesné vědecké postupy, ani nejsou vytesané do kamene. Nic z toho, co mi Wesley pověděl, včetně chybějících bílých bavlněných vláken v Debořině džípu, nebylo dost k potvrzení teorie, že vražda Freda a Debory není ve spojení s ostatními vraždami. Zažívala jsem stejné rozpaky jako vždy, když jsem byla v Quantiku, kde jsem si nikdy nebyla jistá, jestli z pistolí létají opravdové kulky nebo jen slepé náboje, zda ve vrtulnících letí příslušníci námořní pěchoty do opravdových akcí, nebo jsou to jen agenti FBI na manévrech, nebo zdali jsou stavby ve fiktivním městečku Akademie na Hoganově třídě funkční, nebo jde jen o kašírované hollywoodské fasády.

Dál jsem Wesleyho nedostala. Nic víc už mi nebyl ochotný prozradit.

„Už je pozdě,” poznamenal. „Máte před sebou dlouhou cestu.”

Ještě jsem chtěla vyřešit jeden bod.

„Nechci, aby se do toho pletlo přátelství, Bentone.”

„To se rozumí samo sebou.”

„To, co se stalo mezi Markem a mnou…”

„Na tom nezáleží,” přerušil mě, hlas měl pevný, ale ne nelaskavý.

„Byl vaším nejlepším přítelem.”

„Rád bych si myslel, že pořád ještě je.”

„Viníte mne z toho, že odjel z Quantika a přestěhoval se Jo Colorada?”

„Já vím, proč odjel,” zavrtěl hlavou. „A je mi líto, že je pryč. Pro Akademii byl opravdu přínosem.”

Připravovaná akce FBI na vylákání vraha se příští pondělí neuskutečnila. Bud’ změnil Úřad názor, nebo vše překazila Pat Harveyová, která na ten den překvapivě svolala tiskovou konferenci.

V poledne si stoupla ve své washingtonské kanceláři před kamery, a aby celou záležitost patřičně podtrhla, postavila si po bok Bruce Cheneyho, Fredova otce. Byla sice dokonale nalíčená a kamera jí přidala na objemu, ale ani to nemohlo zakrýt kruhy pod očima a vychrtlou postavu.

„Kdy vám začali vyhrožovat, paní Harveyová, a čím?”

ptal se jeden novinář.

„První výhrůžka přišla krátce potom, co jsem se pustila do vyšetřování nadací. Myslím, že to bylo o něco víc než před rokem,” odpověděla vyrovnaně. „Do mého domu v Richmondu přišel tehdy dopis. Nemohu prozradit všechno, co v něm stálo, ale pohrůžka byla zaměřena na mou rodinu.”

„A vy si myslíte, že to mělo spojitost s vaším pátráním po falešných nadacích, jako je ASNMPD?”

„O tom není pochyb. Přišly ještě i jiné hrozby, poslední asi dva měsíce předtím, než má dcera zmizela.”

Tvář Bruce Cheneyho se na obrazovce leskla. Byl bledý, v oslepujícím světle televizních reflektorů mrkal.

„Paní Harveyová…”

„Paní Harveyová…”

Reportéři si skákali do řeči a Pat Harveyová je všechny přerušila, kamera sklouzla zpátky na ni.

„FBI o celé situaci věděla. Domnívali se, že výhrůžné dopisy pocházejí z jednoho zdroje,” oznámila. „Paní Harveyová…”

„Paní Harveyová,” podařilo se jednomu z reportérů překřičet tu vřavu, „není tajemstvím, že vy a ministerstvo spravedlnosti máte různé zájmy a že od té doby, co vyšetřujete nadace, mezi vámi vzrůstá napětí. Naznačujete snad, že FBI věděla o tom, že bezpečnost vaší rodiny je ohrožena, a nehnula prstem?”

„To je víc než naznačování,” prohlásila.

„Obviňujete ministerstvo spravedlnosti z neschopnosti?”

„Já obviňuji ministerstvo spravedlnosti ze spiknutí,”

odpověděla.

Zasténala jsem a sáhla po cigaretě. Hluk a překřikování novinářů na obrazovce zesílily. To jsi prohrála, pomyslela jsem si, zatímco jsem nevěřícně zírala na televizní obrazovku v malé lékařské knihovně v mém úřadu.

A bylo to ještě horší. Srdce se mi svíralo obavami, když Pat Harveyová obrátila chladný pohled ke kamerám a jednou ranou proklála mečem všechny, kteří měli něco společného s vyšetřováním, včetně mne. Nikoho neušetřila a nic nevynechala, ani detail o srdcovém spodkovi.

Wesleyho prohlášení o tom, že Pat nespolupracuje a znamená problém, bylo hrubým podhodnocením. Pod krunýřem rozumu to byla žena šílící bolestí a zlobou.

Otupěle jsem poslouchala, jak zpříma a bez okolků obviňuje policii, FBI i úřad hlavního soudního lékaře ze spoluviny na „zastíracích manévrech”.

„Úmyslně zastírají pravdu o těchto případech,” tvrdila, „a tato činnost slouží jen jejich vlastním zájmům a bezohlednému plýtvání lidskými životy.”

„Bože, takové splašky,” zamumlal můj zástupce Fielding, který seděl vedle mne.

„Jakých případech?” dožadoval se další reportér.

„Hovoříte o vraždě vaší dcery a jejího přítele, nebo se to týká i ostatních čtyř dvojic?”

„O všech,” odpověděla paní Harveyová. „Mluvím o všech těch mladých mužích a ženách, kteří byli uloveni jako zvířata a zavražděni.”

„A co se zastírá?”

„Totožnost toho nebo těch, kdo jsou za to odpovědní,”

prohlásila, jako by to věděla naprosto jistě. „Ze strany ministerstva spravedlnosti se nikdo ani nepokusil to vraždění zastavit. Důvody jsou politické. Jistá federální agentura chrání své zájmy.”

„Můžete být konkrétnější, prosím?” zvolal nějaký hlas vzadu.

„Až bude mé vyšetřování uzavřeno, odhalím to celé.”

„Při slyšení?” otázal se hlas znovu. „Naznačujete, že vražda Debory a jejího přítele…”

„Jmenuje se Fred. “

To se ozval Bruce Cheney. Jeho zsinalý obličej se náhle objevil na obrazovce.

Místnost ztichla.

„Fred. Jmenuje se Frederick Wilson Cheney.” Otcův hlas se chvěl pohnutím. „Nebyl jen Debbiin přítel. Je mrtvý, byl také zavražděn. Můj syn!” Slova se mu zadrhla v hrdle, svěsil hlavu, aby skryl slzy.

Vypnula jsem televizi, rozrušená a neschopná dál klidně sedět.

Rose stála mezi dveřmi, dívala se taky. Pohlédla na mě a pomalu zavrtěla hlavou.

Fielding se zvedl, protáhl a zavázal si poutka chirurgického pláště.

„Jen se znemožňuje před očima celého podělaného světa,” poznamenal a vyšel z knihovny.

Nalila jsem si šálek kávy a připomněla si, co Pat Harveyová řekla. Uvědomila jsem si význam jejích slov, když mi teď znovu zněla v hlavě.

„Kteří byli uloveni jako zvířata a zavražděni… “

Ta slova zněla jako z nějakého scénáře. Nikoli přirozeně, jako pronesená spatra či náhodně vyplynulá z řeči. Federální agentura chránící své zájmy?

Lov.

Srdcový spodek jako rytíř pohárů. Někdo, kdo se vidí nebo viděl jako účastník závodu, obránce. Někdo, kdo svádí bitvy, řekla mi Hilda Ozimeková.

Rytíř. Voják.

Lovec.

Jejich vraždy byly pečlivě propočtené a metodicky naplánované. Bruce Phillips a Judy Robertsová zmizeli v červnu. Jejich těla byla nalezena uprostřed srpna, po zahájení lovecké sezony.

Jim Freeman a Bonnie Smythová zmizeli v červenci, těla byla nalezena v den zahájení lovecké sezony křepelek a bažantů.

Ben Anderson a Carolyn Bennettová zmizeli v březnu, jejich těla našli v prosinci v průběhu sezony lovu na vysokou.

Susan Wilcoxová a Mark Martin zmizeli koncem února, jejich těla našli uprostřed června, během jarní lovecké sezony krocanů.

Debora Harveyová a Fred Cheney zmizeli o víkendu Svátku práce a byli nalezeni o celé měsíce později, když byly lesy plné mužů lovících králíky, veverky, lišky, bažanty a mývaly.

Nevyvozovala jsem z toho nic až tak významného, protože většina těl, která skončila rozložená na mém pitevním stole, byla nalezena lovci. Když někdo zemře nebo je zahrabán v lese, bývá lovec tou nejpravděpodobnější osobou, která mrtvolu najde. Ale kdy a kde budou těla zavražděných milenců nalezena, to mohlo být naplánováno.

Vrah chtěl, aby byly jeho oběti objeveny, ale ne hned, takže je zabil mimo sezonu; věděl, že tak je velmi pravděpodobné, že je nikdo nenajde, dokud do lesů zase nevyjdou lovci. V té době už budou těla rozložená. Zároveň s tkáněmi zmizí i zranění, která jim způsobil. Pokud by dívky znásilnil, nenajde se semenná tekutina. Spousta stop bude zničená větrem a mnoha dešti. Možná pro něj dokonce bylo důležité i to, že je najdou lovci, protože ve své představivosti byl i on lovcem. Největším lovcem ze všech.

Lovci loví zvířata, pomyslela jsem si, když jsem si následujícího odpoledne sedala za stůl. Partyzáni, zvláštní agenti a profesionální vojáci loví lidské bytosti.

V okruhu osmdesáti kilometrů, kde dvojice zmizely a posléze byly objeveny mrtvé, se nacházely Fort Eustis, Langley Field a řada dalších vojenských objektů, včetně akademie CIA, operující utajeně pod hlavičkou vojenského zařízení zvaného Pearyho základna. „Farma”, jak Pearyho základnu nazývali ve špionážních příbězích a literatuře faktu o zpravodajské činnosti, bylo místo, kde se důstojníci cvičili v polovojenských aktivitách pronikání, úniků, ničení, nočních parašutistických výsadků a v jiných tajných operacích.

Abby Turnbullová špatně odbočila a zajela k vjezdu do Pearyho základny a o několik dnů později ji navštívili agenti FBI.

Federálové byli podezřívaví a já měla dojem, že možná vím proč. Když jsem si přečetla novinové rozbory tiskové konference Pat Harveyové, byla jsem o tom ještě přesvědčenější.

Měla jsem na stole spoustu deníků, včetně Postu, a několikrát jsem články prošla. Pod článkem v Postu byl podepsán Clifford Ring, reportér, který obtěžoval komisaře a personál ministerstva zdravotnictví a sociálních věcí.

Zmínil se o mně jen letmo, když naznačoval, že Pat Harveyová nepřípustně zneužívá své veřejné funkce k zastrašování a vyhrožování všem, kteří mají co dělat s uvolňováním informací o smrti její dcery. Bylo toho dost; nakonec mne napadlo, že pan Ring je možná Bentonovým mediálním zdrojem, kanálem, jímž FBI pouští ven falešné informace, a možná to opravdu nebyl tak špatný nápad. Jen tón článků se mi zdál znepokojivý.

To, o čem jsem předpokládala, že bude uvedeno jako senzační odhalení měsíce, místo toho vyznělo jen jako kolosální ponížení ženy, o níž se jen před pouhými několika týdny mluvilo jako o možné viceprezidentce Spojených států. Byla bych první, kdo by řekl, že její výpady na tiskové konferenci byly neuvážené, přinejmenším nedospělé. Ale zdálo se mi divné, že jsem nikde nenašla pokus podpořit její tvrzení. Novináři pracující na tomto případě zřejmě neměli sklony dolovat z vládních úředníků, které jinak s nadšením pronásledovali, obvyklé „bez komentáře” a jiná dvojsmyslná prohlášení.

Zřejmě jedinou obětí médií byla Pat Harveyová. Nikdo pro ni neměl ani kapku slitování. Článek v jedněch novinách nesl dokonce titulek JATKAGATE? Zesměšňovali ji, nejen slovy, ale i v politických komiksech. Jedna z nejuctívanějších politických osobností národa byla odmítnuta jako hysterka, mezi jejíž „zdroje” patří i jihokarolínská psychotronička. Dokonce i nejvěrnější spojenci Pat Harveyové se stahovali do pozadí a potřásali hlavami, zatímco její nepřátelé nenápadně dokončovali porážku útoky zabalenými do soucitu: „Ve světle takové hrozné osobní ztráty je její reakce zcela pochopitelná,”

vyjádřil se jeden demokratický pomlouvač a dodal: „Myslím, že by bylo moudré přehlédnout její nerozumný čin a považovat její obvinění jen za meče a šípy hluboce trpící mysli.” Jiný prohlásil: „To, co se stalo Pat Harveyové, je třeba považovat za tragický případ sebezničení následkem osobních problémů příliš závažných, než aby bylo možné jim čelit.”

Natočila jsem si do psacího stroje zprávu o pitvě Debory Harveyové, zabílila jsem „neurčeno” v kolonce způsob a příčina smrti a doklepala jsem tam „vražda” a„vykrvácení následkem střelné rány v dolní části páteře a řezných ran”.

Přidala jsem úmrtní list a zprávu CME-1, vyšla jsem dopředu k Rose a udělala fotokopie. Vložila jsem je do obálky s doprovodným dopisem, v němž jsem vysvětlila své nálezy a omluvila se za zdržení. Zdůvodnila jsem odklad dlouhým čekáním na toxikologické testy, které jsou stále ještě jen prozatímní. Tolik mohu Bentonu Wesleymu poskytnout. Pat Harveyová ode mne neuslyší, že mi přísně přikázal, abych dlouhodobě odkládala vypracování závěrů pitvy její dcery.

Harveyovi to dostanou všechno - mé nálezy při pitvě i mikroskopická šetření, skutečnost, že první série toxikologických testů byla negativní, kulku v Debořině dolní části páteře, zranění na ruce, a nakonec podrobný popis jejího oblečení, nebo toho, co z něj zbylo. Policie našla její náušnice, hodinky i prstýnek, který dostala od Freda k narozeninám.

Kopie zpráv o Fredu Cheneym jsem poslala také jeho otci, ačkoli jsem nemohla říci nic jiného, než že příčinou smrti jeho syna byla vražda a provedená „neznámým násilím”.

Sáhla jsem po telefonu a vytočila číslo k Benionovi do práce, jen abych uslyšela, že tam není. Pak jsem mu zavolala domů.

„Uvolnila jsem informace,” oznámila jsem mu, když zvedl sluchátko. „Jen chci, abyste to věděl.”

Ticho.

Pak velmi klidně pronesl: „Kay, slyšela jste tiskovou konferenci?”

„Ano.”

„A četla jste dnešní noviny?”

„Viděla jsem tiskovou konferenci a četla jsem noviny.

Velmi dobře jsem si vědoma toho, že se střelila do nohy,”

odpověděla jsem.

,,Bojím se, že se střelila do hlavy,” opravil mne.

„Ale někdo jí pomohl.”

Pauza, pak se Wesley zeptal: „O čem to mluvíte?”

„S radostí vám to všechno vypovím. Hned dnes večer.

Z očí do očí.”

„Tady?” zdálo se, že znervózněl.

„Ano.”

„Hm, to není dobrý nápad, zrovna dneska večer.”

„Je mi líto. Ale nemůže to počkat.”

„Kay, vy to nechápete. Věřte mi…”

Přerušila jsem ho. „Ne, Bentone. Tentokrát ne.”

Kapitola 10

Když jsem jela k Bentonovu domu ohýbal mrazivý vítr tmavé stíny stromů až k zemi a krajina kolem se v chabém měsíčním světle zdála cizí a nevěštící nic dobrého. Svítilo tu jen pár pouličních světel a cesty byly špatně značené.

Nakonec jsem zastavila u venkovského obchůdku s jediným ostrůvkem benzinové pumpy vepředu. Rozsvítila jsem světlo v autě a prohlížela si načmáraný popis cesty. Ztratila jsem se. Obchod byl zavřený, ale všimla jsem si, že vedle vchodu visí telefonní automat. Popojela jsem bliž a vystoupila, světlo jsem nechala rozsvícené a motor nastartovaný. Vytočila jsem Wesleyho číslo; ozvala se mi jeho žena Connie.

„To jste se opravdu zamotala,” poznamenala, když jsem se jí snažila popsat, kde jsem.

„Ach bože,” zasténala jsem.

„No, nejste zase tak daleko. Jen je problém dostat se odtamtud, kde jste, sem k nám.” Na chvíli se odmlčela, pak se rozhodla: „Myslím, že bude nejlepší, když zůstanete, kde jste, Kay. Sedněte si do auta a zamkněte dveře. Přijedeme pro vás a pojedete za námi. Za patnáct minut, ano?”

Vrátila jsem se do auta a zaparkovala blíž u cesty. Pak už jsem jen čekala. Minuty se vlekly jako hodiny. Kolem nepřejelo ani jedno auto. Světlo mých reflektorů ozařovalo bílé ploty kolem ojíněných pastvin za cestou. Měsíc byl jen bledý střípek v mlhavé temnotě. Vykouřila jsem několik cigaret, očima jsem neustále sledovala okolí.

Napadlo mne, zda zavražděné dvojice zažily něco podobného; jaké to asi bylo, když byli přinuceni jít bosí a spoutaní do lesa. Museli vědět, že jdou na smrt. Určitě je děsilo pomyšlení na to, co jim udělá předtím. Myslela jsem na svou neteř Lucy, na matku, sestru, přátele. Bát se bolesti a smrti někoho, koho milujete, je možná horší než bát se o vlastní život. Daleko na úzké, temné cestě se objevila světla a postupně jasněla. Auto, které jsem nepoznávala, přijelo blíž a zaparkovalo vedle mého. Když jsem zahlédla profil řidiče, projel mi adrenalin žilami jako elektrický proud.

Mark James se vysoukal z vozu, který měl zřejmě pronajatý. Stáhla jsem okénko a zírala na něj, příliš šokovaná, než abych dokázala promluvit.

„Ahoj, Kay.”

Wesley říkal, že to není nejvhodnější chvíle k návštěvě; pokoušel se mi to vymluvit a teď jsem pochopila proč. Měl u sebe Marka. Možná ho Connie požádala, aby pro mne zajel, nebo chtěl jet sám. Nedokázala jsem si představit svou reakci, až bych prošla vstupními dveřmi do Wesleyho domu a v obýváku by seděl Mark.

„Dostat se odsud k Bentonovu domu je jako procházet bludištěm,” usmál se Mark. „Asi by bylo nejlepší, kdybys tady svoje auto nechala. Bude to úplně v pořádku. Později tě sem zase odvezu, takže nebudeš mít problémy s hledáním cesty.”

Beze slova jsem zaparkovala blíž u obchodu a pak nastoupila do jeho vozu.”

„Jak se máš?” zeptal se tiše.

„Dobře.”

„A tvoje rodina? Jak se vede Lucy?”

Lucy se na něj pořád ještě ptala. Nikdy jsem nevěděla, co mám odpovědět.

„Dobře,” opakovala jsem.

Když jsem pohlédla na jeho tvář a silné ruce na volantu, každičká linie, rys i žilka mi byly tak známé a blízké, až mě srdce zabolelo. Milovala jsem ho a nenáviděla současně.

„V práci je všechno v pořádku?”

„Prosím tě, přestaň být tak zatraceně zdvořilý, Marku.”

„Byla bys raději, kdybych k tobě byl stejně hrubý jako ty ke mně?”

„Já nejsem hrubá.”

„Co k čertu chceš, abych ti říkal?” Odpověděla jsem mlčením. Zapnul rádio.

„Já vím, že je to trapné, Kay.” Hleděl přímo před sebe.

„Promiň. Benton navrhl, abych pro tebe zajel.”

„To od něj bylo opravdu velmi pozorné,” usmála jsem se sarkasticky.

„Tak jsem to nemyslel. Byl bych to navrhl sám, kdyby nebyl rychlejší. Neměla jsi určitě ani tušení, že tu jsem.”

Projeli jsme ostrou zatáčkou a odbočili na Wesleyho pozemek.

Když jsme jeli po příjezdové cestě, Mark poznamenal: „Možná bych tě měl upozornit, že Benton dnes není v nejlepší náladě.”

„Já taky ne,” odpověděla jsem chladně.

V obývacím pokoji hořel oheň, Wesley seděl před krbem, vedle křesla ležela otevřená aktovka, na stolku stála sklenka. Nevstal, když jsem vešla, ale jen zlehka pokývl, když mě Connie usazovala na pohovce. Posadila jsem se na jeden konec, Mark na druhý.

Connie odešla, aby připravila kávu, a já jsem začala: „Marku, nevěděla jsem, že máš s tímhle něco společného.”

„To taky nemám, byl jsem jen na několik dnů v Quantiku a chtěl jsem strávit večer s Bentonem a Connií, než se zítra vrátím do Denveru. Nemám nic společného s vyšetřováním, nejsem těmi případy pověřen.”

„Dobrá. Ale víš o tom něco.” Ráda bych věděla, jestli si Wesley a Mark v mé nepřítomnosti něco řekli. Ráda bych věděla, co Wesley Markovi pověděl o mně.

„Ví o tom,” odpověděl Wesley.

„Pak se zeptám vás obou,” kývla jsem. „To úřad pro vyšetřování se rozhodl odstranit Pat Harveyovou? Nebo to byla CIA?”

Wesley se nepohnul, jeho výraz zůstal stejný.

„Co vás vede k názoru, že má být odstraněna?”

„Ta vaše dezinformační taktika jde zjevně dál, než že jen chce nalákat vraha do pasti. Někdo má v úmyslu zničit důvěryhodnost Pat Harveyové a tisk už se do toho úspěšně pustil.”

„Ani prezident přece nemá takový vliv na média. V téhle zemi ne.”

„Neurážejte moji inteligenci, Bentone,” vyjela jsem na něj.

„Řekněme, že jsme předpokládali, co se chystá udělat.”

Wesley si přehodil nohu přes nohu a sáhl po své sklence.

„A nastražili jste past,” doplnila jsem.

„Na té její tiskové konferenci ji nikdo neočerňoval.”

„Na tom nezáleží, protože to nebylo nutné. Někdo si pojistil, aby ta její obvinění vypadala v tisku jako blouznění šílence. Kdo informoval novináře, politiky, její bývalé stoupence, Bentone? Kdo pustil ven zprávu o tom, že konzultovala psychotroničku? Byl jste to vy?”

„Ne.”

„Pat Harveyová se setkala s Hildou Ozimekovou loni v září,” pokračovala jsem. „Až dosud se to v novinách neobjevilo, což znamená, že o tom tisk nevěděl. Je to podlé, Bentone. Vy sám jste mi řekl, že FBI i tajné služby se v řadě případů s Hildou Ozimekovou spojily. Tak se o ní paní Harveyová nejspíš vůbec dověděla, proboha.”

Connie se vrátila s mou kávou; pak zmizela stejně rychle, jako se objevila.

Cítila jsem na sobě Markovy oči, napětí. Wesley dál hleděl do ohně.

„Myslím, že znám pravdu.” Ani jsem se nepokoušela skrýt své rozčilení. „Hodlám si to teď s vámi otevřeně vyříkat. A jestli mi nemůžete vyjít vstříc, pak si myslím, že já nemohu dál vycházet vstříc vám.”

„Co to chcete naznačit, Kay?” Wesley se díval skrze mne.

„Jestli se to stane znovu, jestli zemře další dvojice, nemohu zaručit, že se novináři nedovědí, co se opravdu děje…”

„Kay,” přerušil mne Mark, ale odmítala jsem se na něj třeba jen podívat. Snažila jsem se ho ignorovat. „Nechceš se přece zesměšnit jako paní Harveyová.”

„Ona se tak úplně nezesměšnila sama,” opáčila jsem.

„Myslím, že má pravdu. Je tu snaha něco zakrývat.”

„Předpokládám, že jste jí poslala své zprávy,” vzdychl Wesley.

„Ano. Už nechci dál hrát roli v téhle manipulaci.” „To byla chyba.”

„Chyba byla, že jsem jí je neposlala dříve.”

„Je v těch zprávách i informace o kulce, kterou jste vyjmula z Debořiny páteře? Přesněji, že to byl devítimilimetrový projektil HydraShok?”

„Ráže a značka jsou součástí zprávy o střelné zbrani,”

odpověděla jsem. „Tu kopii jsem jí neposlala, stejně jako jsem jí neposlala kopie policejních zpráv, které nevydala má kancelář.

Ale zajímalo by mě, proč vám na tom detailu tolik záleží.” Když Wesley neodpovídal, promluvil Mark.

„Wesley, myslím, že bychom to měli urovnat.” Wesley dál mlčel.

,,Myslím, že to musí vědět,” dodal Mark.

„Myslím, že už to vím,” usmála jsem se trpce. „Myslím, že FBI má důvod se obávat, že vrah je federální agent. Dost možná někdo z Pearyho základny.”

Vítr hučel v komíně a Wesley se zvedl, aby prohrábl oheň. Přiložil poleno, přistrčil ho pohrabáčem a smetl popel kolem. Získával tak čas. Když se znovu usadil, sáhl po své sklence a zeptal se: „Jak jste došla k tomuto závěru?”

„Na tom nezáleží,” pokrčila jsem rameny.

„Řekl vám to někdo přímo?”

„Ne. Ne přímo.” Vytáhla jsem cigarety. „Jak dlouho si to myslíte vy, Bentone?”

Váhavě odpověděl: „Soudím, že bude lepší, když nebudete znát podrobnosti. Opravdu jsem o tom přesvědčen.

Je to velká zodpovědnost, velká zátěž svědomí.”

„Už mám dost těžké svědomí. A jsem už unavená z toho, jak pořád zakopávám o dezinformace.”

„Potřebuji, abyste mne ujistila, že nic z toho, o čem budeme mluvit, se nedostane z této místnosti.”

„Znáte mne dost dobře na to, abyste si s tímhle nemusel dělat starosti.”

„Pearyho základna se ozvala nedlouho poté, co tyto případy začaly.”

„Protože je tak blízko?”

„To bys měl vysvětlit ty,” pohlédl Wesley na Marka.

Otočila jsem se a octla se tváří v tvář muži, který se mnou kdysi sdílel lože a objevoval se v mých snech. Byl oblečený v námořnicky modrých manšestrových kalhotách a červeně proužkované košili, kterou už jsem na něm několikrát viděla. Měl tmavé, na spáncích prošedivělé vlasy, zelené oči, pevnou bradu, kultivované rysy a pořád ještě při hovoru gestikuloval rukama a mírně se nakláněl dopředu.

„CIA se o ty případy částečně zajímala proto, že k nim došlo tak blízko Pearyho základny,” vysvětloval Mark. „A jsem si jistý, že pro tebe nebude žádné překvapení, že CIA je zasvěcená do většiny toho, co se děje kolem jejich výcvikových středisek. Vědí mnohem víc, než si kdo dokáže představit, a okolní prostředí a obyvatelé jsou ve skutečnosti běžně začleňováni do cvičení.”

„Cvičení jakého druhu?” ptala jsem se.

„Sledování, například. Důstojníci ve výcviku na Pearyho základně se často cvičí ve sledování. Místní občany přitom používají jako morčata, nemám pro to vhodnější výraz.

Provádějí sledovací akce na veřejných místech, v restauracích, barech, obchodních centrech. Sledují lidi v autech i pěšky, fotografují je a tak dál. Nikdo se nikdy nedoví, že se to děje, samozřejmě. A nevzniká žádná škoda, možná kromě toho, že místní obyvatelé by jistě nejásali nad tím, že jsou sledováni, pozorováni, nebo zachycováni na film.”

„To bych řekla,” poznamenala jsem nejistě.

„Součástí těchto cvičení,” pokračoval, , jsou také zkoušky nanečisto. Důstojník předstírá potíže s autem a zastaví si jiného řidiče, aby mu pomohl; zkouší, jak dalece dokáže dosáhnout toho, že mu ta osoba bude důvěřovat.

Může vystupovat jako operátor nákladní dopravy, voják, cokoliv. Je to cvičení pro zámořské operace, zkouška, jestli dokáže dostat z lidí informace a nenechat přitom nic vytáhnout ze sebe.”

„A je to vzorec, který se podobá tomu, co se stalo těm dvojicím,” dodala jsem.

„Přesně tak,” vmísil se do hovoru Wesley. „Někdo z Pearyho základny znervózněl. Požádali nás, abychom jim pomohli sledovat situaci. Když byl pak nalezen další mrtvý pár a způsob provedení byl stejný jako u prvního případu, stanovili jsme vzorec. CIA zpanikařila. I normálně jsou velice podezřívaví, Kay, a dovedu si představit, že si nikdo z nich

určitě nepřeje, aby se ukázalo, že některý z důstojníků z jejich základny se cvičí v zabíjení lidí.”

„CIA nikdy nepřiznala, že Pearyho základna je její hlavní výcvikové středisko,” poznamenala jsem.

„Je to všeobecně známé.” Mark se mi podíval do očí.

„Ale máš pravdu, CIA to nikdy oficiálně nepřiznala, a ani to nemá v úmyslu.”

„Což je o důvod víc, proč nechtějí, aby byly ty vraždy spojovány s Pearyho základnou,” dodala jsem. Sama sebe jsem se ptala, co asi cítí. Možná necítil vůbec nic.

„Kromě toho tu je celý seznam dalších důvodů,” přikývl Wesley. „Publicita by měla zničující důsledky. Ostatně kdy jste četla naposledy něco pozitivního o CIA? Imelda Marcosová byla obviněna z krádeží a zpronevěry a obhajoba prohlásila, že všechny transakce, které Marcosovi prováděli, učinili s plným vědomím a podporou CIA…”

Nebyl by tak napjatý, tolik by se nevyhýbal mému pohledu, kdyby nic necítil.

,,… Pak se ukáže, že Noriega byl na výplatní listině CIA,” pokračoval Wesley. „Nedávno bylo zveřejněno, že ochranná ruka CIA nad syrským pašerákem drog umožnila umístění bomby v boeingu 747 společnosti PanAm, která explodovala nad skotským Lockerbee a zabila dvě stě sedmdesát lidí. Nemluvě o nedávném obvinění, že CIA financuje jisté drogové války v Asii, aby destabilizovala tamější vlády.”

„Dovedeš si představit reakci veřejnosti, kdyby se ukázalo, že mladé dvojice zabíjel důstojník CIA z Pearyho základny?” pronesl Mark a sklopil oči.

„To je nepředstavitelné,” přikývla jsem; snažila jsem se soustředit na rozhovor. „Ale jak si může být CIA tak jistá, že ty vraždy spáchal někdo z jejich lidí? Mají nějaký pádný důkaz?”

„Většinou jen nepřímé,” vysvětloval Mark. „Vojenský obyčej zanechávání hrací karty. Podobnosti mezi vzorcem těchto případů a cvičeními, jež se odehrávají jak na Farmě, tak v ulicích blízkých měst a vesnic. Zalesněné oblasti, kde se objevila těla, jsou podobné „zabijáckým zónám” na Pearyho základně, kde se důstojníci cvičí v zacházení s granáty a automatickými zbraněmi a používají přitom všechny vymoženosti, například zařízení pro noční vidění, které jim umožňuje vidět v lese po setmění. Jsou také cvičeni v sebeobraně, učí se, jak protivníka odzbrojit, zmrzačit či zabít holýma rukama.”

„Když u těch párů nebylo možné určit příčinu smrti,”

přidal se Wesley, „člověka napadlo, zdali nebyli zabiti bez použití zbraní. Například uškrceni. Možná že jim prořízl hrdla, ale i to je způsob partyzánského boje, rychlé a tiché zneškodnění protivníka. Proříznete mu průdušnici a on nevydá ani hlásek.”

„Ale Debora Harveyová byla zastřelena,” namítla jsem.

„Automatickou nebo poloautomatickou zbraní,” odpově-

děl Wesley. „Bud’ pistolí nebo něčím, jako je uzi. Munice je neobvyklá, používají ji vojáci nebo žoldáci, lidé, jejichž terčem jsou lidské bytosti. Výbušné střely nebo munici HydraShok si těžko můžete spojovat s lovem na vysokou.”

Odmlčel se a po chvíli dodal: „Doufám, že teď’ budete mít jasnější představu o tom, proč jsme nechtěli, aby Pat Harveyová znala typ zbraně a munice, kterou postřelili její dceru.”

„A co ty výhrůžky, o nichž se zmiňovala na tiskové konferenci?”

„To je pravda,” kývl Wesley. „Nedlouho potom, co byla jmenována ředitelkou Národního protidrogového úřadu, někdo začal posílat dopisy s výhrůžkami jí i její rodině. Není pravda, že by je úřad nebral vážně. Vyhrožovali jí i předtím a vždycky jsme to brali vážně. Máme určitou představu o tom, kdo stojí za současným vyhrožováním, ale nemyslíme si, že má něco společného s Debořinou vraždou.”

„Paní Harveyová také naznačovala něco o ,federální agentuře’,” připomněla jsem. „Mluvila snad o CIA? Ví něco o tom, co jste mi právě sdělili?”

„To mě znepokojuje,” přiznal Wesley. „Naznačovala, že něco ví, a to, co řekla na tiskové konferenci, jen zvyšuje mé obavy. Možná mluvila o CIA. A možná že ne. Ale má úžasnou sít a přístup k informacím CIA, pokud se vztahují k obchodu s drogami. Víc mi dělá starosti, že je blízkou přítelkyní bývalého velvyslance Spojených států, který je dnes členem prezidentova poradního sboru pro zahraniční zpravodajské služby. Členové sboru jsou oprávněni nahlížet do přísně tajných záznamů kohokoliv a kdykoliv. Sbor ví, co se děje, Kay. Je možné, že paní Harveyová ví všechno.”

„Takže bude umlčena ve stylu Marthy Mitchellové?”

zeptala jsem se. „Zařídí se, aby v očích veřejnosti vypadala jako iracionální, nedůvěryhodná osoba, takže ji nikdo nebude brát vážně, a kdyby odhalila nějaký skandál, nikdo jí neuvěří?”

Wesley přejížděl palcem po okraji sklenky. „Je to smutné. Nebylo možné s ní spolupracovat, umírnit ji. A ironií je, že my chceme z pochopitelných důvodů zjistit, kdo zabil její dceru, ještě víc než ona. Děláme všechno, co je v naší moci, zmobilizovali jsme všechno, na co jsme si vzpomněli, abychom našli tu osobu - nebo osoby.”

„To, co mi tu říkáte, se dost liší od vašeho dřívějšího názoru, že Debora Harveyová a Fred Cheney byli možná zabiti nájemným vrahem, Bentone,” zlobila jsem se. „Nebo to byl jen kouř, kterým jste chtěl zastřít skutečné obavy Úřadu pro vyšetřování?”

„Nevíme, jestli to byla nájemná vražda,” pronesl zachmuřeně. „Upřímně řečeno, víme toho velmi málo. Jejich vraždy mohly mít politický podtext, jak už jsem vysvětloval.

Ale jestli máme co dělat s pomateným důstojníkem CIA nebo někým podobným, mohou být případy těchto pěti dvojic opravdu propojené, může opravdu jít o sérii vražd.”

„Může se jednat i o případ stupňování,” navrhl Mark.

„Pat Harveyová je často ve zprávách, zvlášť v uplynulém roce to tak bylo. Jestliže hledáme důstojníka CIA, který se cvičí ve vraždění, možná se rozhodl vzít si za cíl dceru prezidentského kandidáta.”

„To přidá na vzrušení a na riziku,” vysvětloval Wesley.

„A přiblíží vraždy k druhu operací, které si spojujeme se Střední Amerikou, Blízkým východem, politickou neutralizací. Jinými slovy se z nich stanou atentáty či politické vraždy.”

„Měla jsem dojem, že od doby, co byl prezidentem Ford, se CIA už nepouští do atentátů,” namítla jsem. „Ve skutečnosti se snad CIA ani nemá účastnit atentátů, v nichž se zahraniční státník ocitá v ohrožení života.”

„Správně,” odpověděl Mark. „CIA se nemá pouštět do takových akcí. Američtí vojáci ve Vietnamu neměli zabíjet civilisty. A policisté nesmějí používat vůči podezřelým a zadrženým nepřiměřenou sílu. Když se to zúží na jednotlivé osoby, někdy se věci vymknou kontrole. Pravidla se překračují.”

Bezděky jsem si vzpomněla na Abby Turnbullovou.

Kolik z toho všeho věděla? Prozradila jí něco paní Harveyová? Mělo tohle být pravým obsahem knihy, kterou Abby psala? Není divu, že si myslela, že má odposlouchávaný telefon, že ji sledují. CIA, FBI, dokonce i prezidentův poradní sbor pro záležitosti zahraničních zpravodajských služeb, který má neustále otevřeny zadní dveře do Oválné pracovny v Bílém domě, ti všichni měli dobrý důvod být nervózní z toho, co Abby psala, a ona měla velmi dobrý důvod k úzkosti. Možná se opravdu vydala do velkého nebezpečí.

Vítr se utišoval a na vrcholky stromů se snášela lehká mlha, když za námi Wesley zavřel dveře. Šla jsem za Markem k jeho vozu; měla jsem pocit, že se naším rozhovorem vyřešila a ujasnila spousta věcí, ale přesto jsem byla neklidnější než předtím.

Promluvila jsem, až když jsme opustili Wesleyho pozemek.

„To, co se stalo Pat Harveyové, je hrozné. Ztratila dceru, a teď dochází i k ničení její kariéry a pověsti.”

„Benton nemá nic společného s narážkami v tisku, s žádným ódstraněním`, jak jsi to označila.” Mark nespouštěl oči z úzké tmavé cesty před námi.

„Nezáleží na tom, jak já to označuji, Marku.”

„Jen cituji, co jsi řekla,” odpověděl.

„Ty víš, o co jde. Netvař se přede mnou tak naivně.”

„Benton pro ni dělal všechno, co mohl, ale ona se rozhodla, že vyhlásí ministerstvu spravedlnosti krevní mstu.

Benton je pro ni jen další federální agent, který ji podráží.”

„Kdybych byla na jejím místě, možná bych se cítila stejně.”

„Jak tě znám, nejspíš ano.”

„Co to má znamenat?” zeptala jsem se. Začal ve mně vřít hněv, jehož příčina byla mnohem hlubší než události kolem Pat Harveyové.

„Neznamená to nic.”

V tichosti ubíhaly minuty, ale napětí narůstalo.

Nepoznávala jsem silnici, po níž jsme jeli, ale bylo mi jasné, že čas, který ještě strávíme spolu, se krátí. Pak odbočil na parkoviště u obchodu a zajel vedle mého auta.

„Je mi líto, že jsme se sešli za těchto okolností,” řekl tiše.

Když jsem neodpověděla, pokračoval: „Ale není mi líto, že jsem tě viděl, nemrzí mě, že se to stalo.”

„Dobrou noc, Marku.” Chystala jsem se vystoupit z auta.

„Počkej, Kay,” položil mi ruku na paži.

Zase jsem si sedla.

„Co chceš?”

„Popovídat si s tebou. Prosím.”

„Když si se mnou tolik toužíš popovídat, proč ses neozval dřív?” odpověděla jsem procítěně a odtáhla ruku.

„Celé měsíce ses ani nepokusil mi zavolat, dělal jsi, jako bych vůbec neexistovala.”

„To platí oboustranně. Volal jsem ti vloni na podzim a ty ses mi nikdy neozvala.” `

„Věděla jsem, co mi chceš říct, a nechtěla jsem to slyšet,” odsekla jsem a téměř hmatatelně cítila, jak i v něm narůstá vztek.

„Promiň. Zapomněl jsem, že jsi vždycky měla přímo ďábelskou schopnost číst mi myšlenky.” Položil obé ruce na volant a hleděl přímo před sebe.

„Chystal ses mi oznámit, že není žádná naděje na usmíření, že je po všem. A já neměla zájem čekat, až slovy vyjádříš, co už jsem sama věděla.”

„Mysli si, co chceš.”

„To nemá nic společného s tím, co bych si chtěla myslet!” Nenáviděla jsem způsob, jímž mě dokázal zbavit sebekontroly.

„Podívej.” Zhluboka se nadechl. „Myslíš, že je nějaká naděje, že bychom mohli vyhlásit příměří? Zapomenout na minulost?”

„Žádná není.”

„Skvělé. Děkuji, že jsi tak rozumná. Aspoň jsem to zkusil.”

„Zkusil? A to má být co? Osm či devět měsíců potom, co jsi odešel? Co jsi k čertu zkusil, Marku? Nevím, co ode mě chceš, ale není možné zapomenout na minulost. Nemůžeme se rozejít a předstírat, že mezi námi nikdy nic nebylo.

Odmítám se tak chovat.”

„To od tebe také nechci, Kay. Ptám se, jestli nemůžeme zapomenout na všechny ty souboje, hněv a na to, co jsme si tehdy řekli.”

Nedokázala jsem si přesně vzpomenout, co jsme si řekli, či vysvětlit, co bylo špatně. Hádali jsme se, i když jsme přesně nevěděli, kvůli čemu, až začalo být nejdůležitější, jak tornu druhému ublížit, ne rozpory, které k hádkám vedly.

„Když jsem ti volal loni v září,” pokračoval, „nechtěl jsem ti povědět, že není žádna naděje na usmíření. Po pravdě řečeno, když jsem vytáčel tvoje číslo, věděl jsem, že riskuju, že to uslyším od tebe. A protože jsi mi pak nikdy nezavolala, došel jsem taky k určitým závěrům.”

„To nemyslíš važně.”

„To tedy sakra myslím.”

„Dobře, možná byly ty tvoje závěry spravné, po tom, cos udělal.”

„Po tom, co jsem udělal?” ptal se užasle. „A co to, co jsi udělala ty?”

„Jediné, co jsem udělala, bylo, že už jsem měla po krk toho, jak pořád dělám ústupky, a byla jsem tím vyčerpaná.

Ty ses nikdy ani nepokusil přestěhovat se do Richmondu.

Nevěděl jsi, co chceš, a očekával jsi, že ti vyhovím, že ustoupím a přestěhuju se, kdykoliv si vzpomeneš, že by se ti něco takového líbilo. Bez ohledu na to, jak moc tě miluji, nemohla jsem se vzdát všeho, čím jsem, a tebe jsem nikdy o nic takového nežádala.”

„Ale ano, dělala jsi to. I kdybych našel místo na oddělení v Richmondu, nebylo to právě to, co jsem chtěl.”

„Dobrá. Jsem ráda, že jsi šel za tím, co chceš.”

„Kay, je to půl na půl. I ty jsi na vině.”

„Já jsem neodešla.” Přitom se mi oči naplnily slzami a já zaklela: „Ach, k čertu.”

Vytáhl kapesník a jemně mi ho položil na klín.

Otřela jsem si oči, posunula se blíž ke dveřím a opřela jsem si hlavu o sklo. Nechtěla jsem plakat.

„Mrzí mě to,” omlouval se.

„To nic nezmění.”

„Prosím tě, neplač.”

„Budu, když budu chtít,” odsekla jsem trucovitě.

„Mrzí mě to,” opakoval, tentokrát šeptem; myslela jsem, že mě chce pohladit. Ale nedotkl se mne. Opřel se o sedadlo a hleděl do stropu.

„Víš,” začal, „jestli chceš znát pravdu, přál jsem si, abys ty odešla jako první. Pak bys to byla ty, kdo to vzdal, ne já.”

Mlčela jsem. Neodvážila jsem se promluvit. „Posloucháš mě?”

„Nejsem si jistá,” odpověděla jsem k oknu.

Narovnal se. Cítila jsem na sobě jeho oči.

„Kay, podívej se na mě.”

Neochotně jsem poslechla.

„Proč myslíš, že sem jezdím?” zeptal se tiše. „Pokouším se vrátit do Quantika, ale jde to špatně. Není na to nejvhodnější doba. Všechny ty škrty ve federálním rozpočtu vzhledem ke špatné ekonomické situaci se Úřadu citelně dotkly. Důvodů je celá řada.”

„Mluvíš o tom, že jsi nespokojený ve své profesi?”

„Mluvím o tom, že jsem udělal chybu.”

„Mrzí mě všechny chyby, které jsi ve své kariéře udělal,”

poznamenala jsem.

„Nehovořím jen o tom, a ty to dobře víš.”

„Tak o čem je tedy řeč?” Byla jsem rozhodnutá přimět ho, aby se vyjádřil jasně.

„Ty víš o čem. O nás dvou. Není to pro mě lehké.”

Oči se mu ve tmě leskly. Vypadal téměř divoce. „Pro tebe snad ano?”

„Myslím, že oba dva jsme udělali spoustu chyb.”

„Chtěl bych alespoň některé napravit, Kay. Nechci, aby to mezi námi skončilo takhle. Cítil jsem to už dlouho, ale…

dobře, prostě jsem jen nevěděl, jak ti to povědět. Nevěděl jsem, jestli to ode mne chceš slyšet, jestli nemáš někoho jiného.”

Nepřiznala jsem, že jsem si kladla stejné otázky o něm a bála se odpovědí.

Naklonil se ke mně a dotkl se mé paže. Tentokrát jsem se neodtáhla.

„Pokoušel jsem se zjistit, co mezi námi bylo špatně,”

řekl. „Dokázal jsem však přijít jen na to, že jsem tvrdohlavý a ty také. Chtěl jsem, aby všechno šlo po mém, a ty zas, aby bylo po tvém. A takhle to dopadlo. Nevím, jaký byl tvůj život po tom, co jsem odešel, ale vsadil bych se, že za moc nestál.”

„To je ale domýšlivost, sázet se o něco takového.”

Usmál se.

„Jen se pokouším vžít se do tvé představy o mně. Jedna z posledních urážek, které jsem od tebe slyšel, než jsem odešel, byl domýšlivý parchant.”

„Bylo to předtím nebo potom, co jsem tě nazvala zatraceným hajzlem?”

„Předtím, myslím.”

„Jak si vzpomínám, i ty jsi mi věnoval několik vybraných nadávek. Ale myslela jsem, že jsi právě navrhoval, abychom zapomněli, co jsme si tehdy řekli.”

„A ty jsi zrovna říkala, bez ohledu na to, jak moc tě miluji.”

„Cože?”

,,,Miluji - jako v přítomném čase. Nepokoušej se to zapřít. Slyšel jsem to.”

Zvedl si mou ruku k obličeji a začal mi rty přejíždět po prstech.

„Pokoušel jsem se na tebe nemyslet. Nedokázal jsem to.”

Odmlčel se, jeho obličej byl náhle blízko mého. „Nežádám tě, abys mi odpověděla stejně.”

Ale žádal o to a já mu odpověděla.

Pohladila jsem ho po tváři a on pohladil mě, pak jsme líbali místa, jichž jsme se dotkli, až se naše rty setkaly. Už jsme nic neříkali. Přestali jsme i přemýšlet, až se najednou rozzářilo přední sklo a noc kolem nás zrudla. Spěšně jsme se od sebe odtrhli, zatímco vedle nás zastavovalo policejní auto, z něhož vystoupil šerifův zástupce s vysílačkou a baterkou v ruce.

Mark už otevíral dveře.

„Všechno v pořádku?” zeptal se zástupce a sklonil se, aby nahlédl dovnitř. Pozorně přejel očima místo naší vášně, obličej měl přísný, na pravé tváři nehezkou bulku.

„Všechno je v pořádku,” odpověděla jsem rychle a zděšeně přejížděla nohou jen v punčoše po podlaze auta.

Nějak jsem přišla o botu.

Odstoupil a odplivl si pramínek tabákových slin.

„Povídali jsme si,” nadhodil Mark a měl tolik rozumu, že nevytahoval svůj odznak. Policista věděl zatraceně dobře, že jsme dělali spoustu věcí, když k nám dojel, ale rozhovor mezi ně určitě nepatřil.

„No dobře, jestli máte v úmyslu pokračovat v povídání, byl bych raději, kdybyste se přemístili někam jinam. Víte, není moc bezpečné sedět tady tak pozdě v noci v autě, mohli : byste mít problémy. Jestli nejste odsud, možná jste neslyšeli o těch zmizelých dvojicích.”

Pokračoval v kázání a mně stydla krev v žilách.

„Máte pravdu, děkujeme vám,” přikývl konečně Mark.

„Už jedeme.”

Policista přikývl, znovu si odplivl a pak jsme se dívali, jak nastupuje do svého auta. Vyjel na silnici a pomalu odjížděl.

„Ježíši,” procedil Mark mezi zuby.

„Neříkej to,” odpověděla jsem rychle. „Nechci mluvit o tom, jak hloupí jsme byli. Bože.”

„Vidíš, jak zatraceně snadné to je?” musel to přesto povědět. „Dva lidi venku v noci a někdo zastaví vedle.

Sakra, a já mám pistoli v přihrádce pod přístrojovou deskou.

Ani jsem si na ni nevzpomněl, dokud jsem ho neměl přímo před sebou, a pak už by bylo příliš pozdě…”

„Přestaň, Marku. Prosím.” Překvapil mě smíchem. „To není k smíchu!”

„Máš blůzu zapnutou nakřivo,” lapal po dechu. Sakra!

„Měla bys radši doufat, že tě nepoznal, hlavní lékařko Scarpettová.”

„Děkuji za tu uklidňující myšlenku, pane FBI. A teď pojedu domů,” otevřela jsem dveře. „Na jediný večer už bylo těch problémů, do kterých jsi mne dostal, až dost.”

„Hele, ty sis začala.”

„To tedy určitě ne.”

„Kay?” zvážněl. „Co teď budeme dělat? Chci říct, že se zítra večer vracím do Denveru. Nevím, co se stane, co pro to můžu udělat, ani jestli se mám vůbec pokoušet něco dělat.”

Na to se nedalo snadno odpovědět. Nikdy jsme na naše otázky nenalézali odpovědi lehce.

„Jestli se nebudeš snažit, aby se něco stalo, nestane se.”

„A co ty?” zeptal se.

„Potřebujeme si promluvit o spoustě věcí, Marku.”

Rozsvítil světla a zapnul si bezpečnostní pás. „A co ty?”

opakoval. „Snažit se musí dva.” „Komické, že to říkáš právě ty.” „Kay, nedělej to. Nezačínej zase, prosím.”

„Musím o tom přemýšlet.” Vytáhla jsem klíčky od auta.

Náhle jsem byla úplně vyčerpaná.

„Neodstrkuj mě.”

„Neodstrkuju tě, Marku,” usmála jsem se a dotkla se jehotváře.

Ještě jednou jsme se políbili. Přála bych si, aby ten polibek trval celé hodiny, a zároveň už jsem chtěla jít pryč.

Naše vášeň byla vždycky bezstarostná. Vždy jsme žili pro chvíle, které se nikdy nedokázaly složit dohromady v nějakou budoucnost.

„Zavolám ti,” vzdychl. Otevřela jsem dveře svého auta.

„Dej na to, co říká Benton,” dodal. „Můžeš mu věřit.

Namočila ses do pěkné bryndy.” Nastartovala jsem.

„Přál bych si, aby ses do toho nepletla.”

„To si přeješ vždycky.”

Mark zavolal pozdě večer druhého dne a znovu dva dny nato. Když volal potřetí, desátého února, řekl mi něco, kvůli čemu jsem okamžitě vyrazila ven pro nejnovější vydání Newsweeku.

Z obálky na Ameriku hleděla neradostná tvář Pat Harveyové. Titulek hlásal velkými, černými písmeny DCERA DROGOVÉ KRÁLOVNY ZAVRAŽDĚNA a„exkluzivní” článek uvnitř ohříval její tiskovou konferenci, obvinění ze spiknutí a případy ostatních mladých lidí, kteří zmizeli a jejichž pozůstatky pak byly nalezeny ve virginských lesích. Ačkoliv jsem časopisu odmítla rozhovor, někde vyhrabali mou fotografii, jak vycházím po schodech richmondské soudní budovy Johna Marshalla. Popisek zněl: „Hlavní soudní lékařka uvolnila zprávy až pod hrozbou soudního příkazu.”

„To se dalo čekat. Nic se neděje,” ujistila jsem Marka, když jsem mu zavolala nazpátek.

Dokonce i když mi pozdě večer telefonovala matka, byla jsem klidná až do chvíle, kdy pronesla: „Je tu ještě někdo, kdo by si s tebou rád promluvil, Kay.”

Moje neteř Lucy měla vždy zvláštní nadání mne dorazit.

„Jak je možné, že ses dostala do problémů?” zeptala se mě přímo.

„Nedostala jsem se do žádných problémů.”

„V článku se píše, že ano, že ti někdo vyhrožuje.”

„To se těžko vysvětluje, Lucy.”

„Je to fakt síla,” prohlásila, naprosto nevyvedená z míry.

„Vezmu Newsweek zítra do školy a všem ten článek ukážu.”

Skvělé, pomyslela jsem si.

„Paní Barrowsová,” pokračovala, hovoříc o své třídní učitelce, „se už ptala, jestli bys nemohla v dubnu přijet na naši debatu o budoucích povoláních…”

Neviděla už jsem Lucy celý rok. Zdálo se mi neuvěřitelné, že už chodí do druhého ročníku střední školy, a přestože jsem věděla, že už nosí kontaktní čočky a má řidičák, pořád jsem ji viděla jako baculaté, mazlivé dítě, které chtělo pusinky před spaním, enfant terrible, které se z nějakého neznámého důvodu ve mně zhlédlo, ještě než začalo lézt. Nikdy nezapomenu, jak jsem na Vánoce po jejím narození letěla do Miami a zůstala se svou sestrou celý týden. Snad každou minutu doby, co byla Lucy vzhůru, mě pozorovala; sledovala očima jako dva zářící měsíce každý můj pohyb. Usmívala se, když jsem ji přebalovala, a ve chvíli, kdy jsem vyšla z pokoje, začala vřískat.

„Chtěla bys v létě přijet na týden ke mně?” zeptala jsem se.

Lucy

zaváhala,

pak

zklamaně

odpověděla:

„Předpokládám, že to znamená, že na tu debatu nepřijedeš?”

„Uvidíme, ano?”

„Nevím, jestli budu mít v létě čas.” Najednou mluvila nedůtklivě. „Hodlám pracovat a nejspíš nebude možné, abych odjela.”

„To je skvělé, že sis našla práci.”

„Jo. V obchodě s počítači. Chci si vydělat tolik, abych si mohla koupit auto. Chci sportovní, se sklápěcí střechou, a mezi staršími se dají najít i docela levně.”

„To jsou smrtící káry,” vyhrkla jsem, než jsem se stačila zarazit. „Prosím tě, nekupuj si nic takového, Lucy. Proč za mnou nepřijedeš do Richmondu? Projdeme si obchody s auty a najdeme něco bezpečného a pěkného.”

Nastražila mi past a já se do ní jako obvykle chytila.

Byla mistrem v manipulaci a nepotřebovala jsem psychologa, aby mi vysvětlil proč. Lucy byla obětí chronického zanedbávání ze strany své matky, mojí sestry.

„Jsi chytrá mladá dáma se svou vlastní hlavou,” změnila jsem taktiku. „Já vím, že se rozhodneš správně, pokud se jde o to, jak naložit s volným časem a s penězi, Lucy. Ale jestli si na mne v létě uděláš čas, možná bychom mohly někam jet. K moři nebo do hor, kam bys chtěla. Ještě nikdy jsi nebyla v Anglii, vid?”

„Ne.”

„No, tak to je jeden nápad.”

„Opravdu?” zeptala se podezřívavě.

„Opravdu. Nebyla jsem tam už roky.” Začala jsem se tím nápadem rozehřívat. „Myslím, že je právě vhodná doba, aby ses podívala do Oxfordu a Cambridge a prohlédla si muzea v Londýně. Mohla bych zařídit prohlídku Scotland Yardu, kdybys chtěla, a v případě, že vyrazíme na začátku června, možná seženeme i lístky na Wimbledon.”

Ticho.

Pak Lucy vesele přiznala: „Jen jsem si dělala legraci. Ve skutečnosti nechci sportovní auto, teto Kay.”

Příštího rána jsem neměla žádné pitvy, seděla jsem za svým stolem a pokoušela se zmenšit hory papírů.

Vyšetřovala jsem i jiná úmrtí, učila jsem, k některým soudním řízením bylo zapotřebí mých svědectví, ale nemohla jsem se soustředit. Pokaždé, když jsem se snažila do něčeho zabrat, vracela jsem se v duchu k případům zavražděných dvojic. Bylo tu něco důležitého, co jsem přehlédla, něco, co jsem měla přímo před nosem.

Cítila jsem, že to má co dělat se smrtí Debory Harveyové.

Byla gymnastka, sportovkyně, která skvěle ovládala svoje tělo. Možná nebyla tak silná jako Fred, ale jistě byla rychlejší a mrštnější. Vrah nejspíš podcenil její sportovní schopnosti, a proto nad ní v lese na chvíli ztratil kontrolu.

Jak jsem tak nevidomě zírala na zprávu, kterou jsem měla projít, zazněla mi v uších Markova slova. Zmínil se o„zabijáckých zónách” na Pearyho základně, kde důstojníci cvičí s automatickými zbraněmi, granáty a zařízením pro noční vidění, s nímž mohou jeden druhého honit v noci po polích a lesích. Pokoušela jsem si to představit. Pohrávala jsem si s děsivým scénářem.

Možná že když vrah unesl Deboru a Freda a odvezl je na dřevařskou cestu, měl pro ně připravenou děsivou hru.

Nařídil jim, aby si sundali boty a ponožky, a svázal jim ruce za zády. Možná měl brýle pro noční vidění, které zesilují měsíční světlo, takže viděl velmi dobře, když je přiměl jít do lesa, kde je chtěl postupně zabít.

Byla jsem přesvědčená, že Marino měl pravdu. Vrah chtěl mít Freda z cesty nejdřív. Možná mu řekl, aby běžel; dal mu možnost útěku, a zatímco Fred v hrůze klopýtal mezi stromy a křovím, vrah ho bez problémů sledoval s nožem v ruce. Trénink a přístroj pro noční vidění mu přitom poskytovaly veškeré výhody. V příhodné chvíli pro něj jistě nebylo těžké napadnout chlapce zezadu, chytit ho pod bradou, zvrátit mu hlavu a proříznout průdušnici a tepny.

Tento zabijácký způsob napadení je tichý a rychlý, a jestliže se těla najdou až po delší době, může patolog určit způsob smrti jen s velkými obtížemi, protože tkáně a chrupavky se mezitím rozložily.

Promýšlela jsem scénář dál. Součástí vrahova sadismu možná bylo, že přiměl Deboru, aby se dívala, jak ve tmě loví a zabíjí jejího přítele. Napadlo mne, že když byli v lese, možná si chtěl zajistit její nedobrovolnou pozornost tím, že jí svázal nohy v kotnících, ale nepočítal s její mrštností.

Možná že zatímco se zabýval Fredem, dokázala si protáhnout spoutané ruce pod nohama, a přestože je měla svázané, uvolnila si pouta na nohou a pokusila se bránit.

Podržela jsem si ruce před sebou, jako bych je měla spoutané v zápěstí. Kdyby Debora spojila prsty obou rukou, sevřela je v jedinou pěst a udeřila tak útočníka jako kladivem, a kdyby vrah v obranném reflexu zvedl ruce, přičemž by v jedné držel stále ještě nůž, jímž právě zabil Freda, potom by sečná rána na Debořině levém ukazováčku dávala smysl. Debora pak utíkala ze všech sil a vrah, vyvedený z míry, ji střelil do zad.

Bylo to tak? To jsem nemohla vědět. Ale scénář v mé hlavě se odvíjel dál. Nesedělo mi jen několik výchozích předpokladů celého pátrání. Ať už by Debořina smrt byla objednaným zločinem, který provedl profesionál, nebo to bylo dílo psychopatického federálního agenta, jenž si ji vybral předem, protože byla dcerou Pat Harveyové, jak mohl dotyčný nevědět, že je gymnastkou na olympijské úrovni? Nenapadlo by ho, že bude mimořádně rychlá a mrštná, a neuvážil by to při přípravách?

Chtěl ji střelit do zad?

Odpovídal způsob, jakým byla zabita, profilu chladného kalkulujícího profesionálního zabijáka?

Do zad.

Když si Hilda Ozimeková prohlížela fotografie mrtvých dětí, neustále cítila strach. Samozřejmě že se oběti bály, ale dosud mne nikdy nenapadlo, že stejný pocit měl možná i vrah. Střelit někoho do zad je zbabělé. Když se Debora bránila, znervózněl. Přestal se ovládat. Čím víc jsem o tom přemýšlela, tím jsem si byla jistější, že Wesley a možná i všichni ostatní se mýlí v jeho charakteru. Lovit svázané, bosé děti ve tmě, když jste ozbrojen, znáte terén, a možná máte i brýle nebo přístroj pro noční vidění, to je jako střílet ryby v kádi. Je to nudné, příliš snadné. Nezdálo se mi to jako modus operandi, jaký bych čekala, kdyby vrah byl znalec, kterého těší riziko.

A potom výběr zbraní.

Kdybych byla důstojníkem CIA, lovícím lidskou kořist, co

bych

použila?

Uzi?

Možná.

Ale

mnohem

pravděpodobněji bych si vybrala pistoli ráže 9mm, něco, co udělá svou práci, nic víc, nic míň. Použila bych běžnou munici, nic nápadného. Zcela určitě bych si nezvolila něco tak neobvyklého, jako jsou výbušné střely nebo HydraShok.

Munice. Mysli, Kay! Nedokázala jsem si vzpomenout, kdy jsem naposledy vyjímala z mrtvého těla projektily HydraShok.

Tato munice byla původně vyrobena pro důstojníky policejních složek. Střely měly větší průraznost než kterékoliv jiné, vypálené z hlavně stejného průměru. Když projektil s olověným pláštěm a dutou špičkou vnikne do těla, hydrostatický tlak způsobí, že se vnější obal pláště rozvine jako okvětní plátky květiny. Při střelbě vzniká jen velmi slabý zpětný náraz, takže je jednodušší vypálit další dobře mířené rány. Střely málokdy vyjdou z těla; trhací účinek na vnitřní orgány a měkké tkáně je ničivý.

Vrah použil zvláštní munici. Nepochybně si nábojnice pro svou zbraň pečlivě vybral. Když měl pistoli nabitou tím nejsmrtelnějším typem munice, dodávalo mu to pravděpodobně sebedůvěru, cítil se silný a důležitý. Možná v tom byl dokonce pověrčivý.

Zvedla jsem telefon a pověděla Lindě, co bych potřebovala.

„Pojď nahoru,” vyzvala mne. Když jsem vešla do její kanceláře, seděla u počítače. „Letos žádný případ, kromě Debory Harveyové, samozřejmě,” přejížděla kurzorem po obrazovce. „Jeden minulý rok. Jeden předloni. Co se týče federálních zbraní, nic dalšího. Ale našla jsem dva případy se škorpiony.”

„Škorpiony?” opakovala jsem překvapeně a naklonila se jí přes rameno.

„To je dřívější verze. Deset let předtím, než federálové koupili patent, vyráběla HydraShok Corporation v podstatě stejné náboje. Přesněji střely typu škorpion ráže devět milimetrů a projektily s měděným pláštěm ráže tři sta padesát sedm Magnum.” Zmáčkla několik kláves a vytiskla, co našla. „Před osmi lety jsme měli případ, při němž byly použity devítimilimetrové škorpiony. Ale tam nešlo o lidi.”

„Cože?” ptala jsem se zmateně.

„Obětí byl pes. Střelený, podíváme se… třikrát.”

„Bylo zastřelení psa spojené s jiným zločinem?

Sebevraždou, vraždou, loupeží?”

„Z toho, co tu mám, to nevyčtu,” usmála se Linda omluvně. „V mých záznamech stojí jen, že ze psího těla byly vyňaty tři střely typu škorpion. Nikdy jsme nic podobného neměli. Myslím, že to nikdy nebylo uzavřené.”

Vytáhla list z tiskárny a podala mi ho.

Na pitevních stolech Úřadu hlavního soudního lékaře se zcela mimořádně ocitala i zvířata. Někdy nám revírníci poslali vysokou zastřelenou mimo sezonu, a pokud bylo domácí zvíře zastřeleno během zločinu, nebo je nalezli mrtvé spolu s jeho majiteli, poslali nám ho, abychom vyjmuli kulku a provedli testy na jedy. Ale nevystavovali jsme úmrtní listy, ani jsme pro zvířata nepsali pitevní zprávy. Nebylo pravděpodobné, že bych něco našla ve složce psa zastřeleného před osmi lety.

Zavolala jsem Marinovi a pověděla mu, co jsem zjistila.

„Děláš si legraci,” utrhl se.

„Můžeš o tom zkusit něco zjistit, aniž bys kolem toho nadělal rozruch? Nechci, aby někdo začal větřit. Možná z toho nic nebude, ale stalo se to ve West Pointu, a to je opravdu zajímavé. Těla druhého páru našli právě poblíž West Pointu.

„Jo, možná. Podívám se, co se s tím dá dělat.” Nezdálo se, že by z toho byl nadšený.

Příštího rána se Marino objevil, když jsem dokončovala práci na čtrnáctiletém chlapci, kterého den předtím srazil zezadu náklaďák.

„Doufám, že to není tvoje obvyklá vůně.” Přešel blíž ke stolu a začichal.

„Měl v kapse kalhot lahvičku vody po holení. Rozbila se, když upadl na chodník, a to je to, co cítíš.” Pokývla jsem k chlapcovu oblečení na vedlejším vozíku.

„Brut?” znovu začichal.

„Myslím, že ano,” odpověděla jsem roztržitě.

„Doris mi kupovala Brut. A nebudeš tomu chtít věřit, jeden rok mi věnovala Obsession.”

„Co jsi zjistil?” vrátila jsem se k práci.

„Ten pes se jmenoval Sakra, a přísahám, že je to pravda,” začal Marino. „Patřil jednomu starému paprikovi z West Pointu, panu Joyceovi.”

„Zjistil jsi, proč psa poslali sem?”

„Žádné spojení s dalším zločinem. Zřejmě šlo o laskavost.”

„Státní veterinář byl nejspíš na dovolené,” poznamenala jsem.

Z druhé strany naší budovy se nacházelo Oddělení státní veterinární péče, plně zařízené, včetně pitevny, kde se studovala zvířata. Zdechliny obvykle prohlížel státní veterinář. Ale existovaly i výjimky. Na požádání soudní patologové často vyhověli policistům a zaskočili, když byl veterinář nedostupný. Během svého působení jsem pitvala týrané psy, zmrzačené kočky, sexuálně zneužitou klisnu a otrávené kuře, které kdosi hodil do soudcovy poštovní schránky. Lidé byli stejně krutí ke zvířatům jako k sobě navzájem.

„Pan Joyce nemá telefon, ale můj zdroj mne informoval, že pořád ještě bydlí ve stejné chajdě,” pokračoval Marino.

„Myslel jsem si, že bych tam mohl zajet a vyptat se ho na tu historku. Chceš jet se mnou?”

Popadla jsem nový skalpel, pomyslela na svůj přeplněný stůl, na výsledky případů, které musím nadiktovat, na telefonní hovory a další věci, které bych měla vyřídit.

„Asi ano,” odpověděla jsem sklesle.

Zaváhal, jako by na něco čekal.

Když jsem vzhlédla, zjistila jsem, že má ostříhané vlasy.

Oblékl si khaki kalhoty se šlemi a tvídové sako, které vypadalo, že je zbrusu nové. Měl čistou kravatu, stejně jako světle žlutou košili. Dokonce i boty měl vyleštěné.

„Vypadáš přímo báječně,” pronesla jsem tónem pyšné matky.

„Jo.” Zazubil se a tváře mu zahořely. „Rose na mě hvízdla, když jsem nastoupil do výtahu. Bylo to legrační. Už celé roky na mě žádná ženská nehvízdla, kromě Sugar, a tu nemůžu počítat.”

„Sugar?”

„Notorička z rohu Adamovy a Kostelní. Ach jo, jednou jsem našel Sugar, známou také jako Máma bláznivého psa, na zemi v jednom průchodu, zpitou do němoty jako skunka, málem jsem na ni šlápnul. Udělal jsem tu chybu, že jsem ji sebral. Prala se se mnou jako vzteklá kočka a nadávala mi celou cestu do lochu. Pokaždý, když projdu blíž než blok od ní, ječí, hvízdá a zvedá si sukně.”

„A to sis stěžoval, že už nejsi pro ženy atraktivní,”

pokývala jsem hlavou.

Kapitola 11

Sakrův původ byl neurčitý, i když bylo naprosto jasné, že každý genetický’ znak, který získal od kteréhokoli psa ve svém rodokmenu, byl ten nejhorší z mnoha.

“Vychoval jsem ho od štěněte,” dal se pan Joyce do vyprávění, když jsem mu vrátila polaroidové fotografie psa.

„Byl to tulák, víte. Jednou ráno se mi objevil u zadních dveří a mně ho bylo líto, tak jsem mu hodil nějaké zbytky. A pak už jsem se ho nemohl zbavit.”

Seděli jsme kolem kuchyňského stolu v domku pana Joyce. Zaprášeným oknem nad porcelánovou výlevkou se skvrnami rzi a kapajícím kohoutkem dovnitř matně svítilo slunce. Od chvíle, kdy jsme před čtvrt hodinou přišli, jsme od pana Joyce neslyšeli na adresu jeho zavražděného psa jediné laskavé slovo, a přesto jsem ve starých očích vypátrala vřelost a hrubé ruce, zamyšleně přejíždějící po okraji kávového šálku, určitě dokázaly něžně pohladit.

„Jak přišel k tornu jménu?” chtěl vědět Marino.

„Nikdy jsem mu žádné jméno nedal, víte? Ale vždycky jsem na něj hulákal: Sakra, bud zticha! Pojď sem, sakra!

Sakra, jestli nepřestaneš štěkat, tak ti tu hubu zadrátuju! “`

Smutně se usmál. „Až si začal myslet, že se jmenuje Sakra.

Tak jsem mu tak říkal dál. “

Než pan Joyce odešel do důchodu, pracoval jako dispečer betonářské společnosti. Jeho malý domek byl pomníkem venkovské prostoty uprostřed zemědělské půdy.

Původní vlastník byl nejspíš nájemným farmářem, protože po obou stranách domu se táhla rozlehlá neobdělaná pole, o kterých pan Joyce tvrdil, že jsou v létě plná kukuřice.

A bylo léto, horká, rozpálená červencová noc, když kdosi přinutil Bonnii Smythovou a Jima Freemana jet po téměř opuštěné polní cestě vedoucí podél tohoto pozemku.

Pak přišel prosinec a já jsem jela po stejné cestě kolem domu pana Joyce a vzadu ve své dodávce jsem měla složená prostěradla, nosítka a vaky na těla. Ani ne dvě míle na východ od domu se táhla hustě zalesněná oblast, kde byla asi přede dvěma lety nalezena těla. Pouhá náhoda? A co když ne?

„Povězte mi, co se tornu psovi stalo,” ozval se Marino a zapaloval si cigaretu.

„Bylo to o víkendu,” začal pan Joyce. „Myslím, že tak uprostřed srpna. Měl jsem otevřená všechna okna, seděl jsem v obýváku a koukal na televizi. Zrovna dávali Dallas.

Legrační, že si na to vzpomínám. Takže byl nejspíš pátek, devět večer, když to začalo.”

„To znamená, že vám psa zastřelili asi mezi devátou a desátou,” přerušil ho Marino.

„Asi tak. Nemohlo být o moc dřív, protože by se nedostal domů. Díval jsem se na televizi a najednou jsem ho slyšel, jak škrábe na dveře a kňučí. Věděl jsem, že je zraněný, ale myslel jsem si, že se nejspíš porval s kočkou nebo podobně, než jsem otevřel dveře a pořádně se na něj podíval.”

Vytáhl sáček tabáku a začal si zručnýma, pevnýma rukama balit cigaretu.

„Co jste udělal potom?” pobídl ho zase Marino.

„Naložil jsem ho do náklaďáku a odvezl ho k doktorovi Whitesideovi. Asi pět mil severozápadně.”

„Veterinář?” zeptala jsem se.

Pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne, nemáme veterináře, ani žádného neznám. Doktor Whiteside se staral o mou ženu, než zemřela. Milý chlapík.

Nevěděl jsem, kam jinam bych šel, abych vám řekl pravdu.

Ale samozřejmě už bylo moc pozdě. Když jsem tam psa přivezl, doktor už nemohl nic dělat. Říkal, že bych měl zavolat policii. Jediné, na co se uprostřed srpna dá střílet, jsou vrány, a nikdo nemá rozumný důvod střílet pozdě večer na vrány ani na nic jiného. Udělal jsem, co mi poradil.

Zavolal jsem policii.”

„Tušíte, kdo mohl zastřelit vašeho psa?” vmísila jsem se do hovoru.

„Jak jsem řekl, Sakra rád lovil; honil se za auty, jako by jim chtěl rozkousat pneumatiky. Jestli chcete znát můj osobní názor, vždycky jsem měl napůl podezření, že ho zastřelil nějaký policajt.”

„Proč?” vyhrkl Marino.

„Po pitvě mi řekli, že ho zabily kulky z revolveru.

Možná

že Sakra běžel za policejním autem, a tak se to stalo.”

„Viděl jste té noci na své cestě nějaké policejní auto?” „Ne, ale to neznamená, že tu žádné nebylo. A nejsem si jistý, kde se střílelo. Jen vím, že to nemohlo být moc blízko, to bych výstřely slyšel.”

„Možná ne, jestli jste měl televizi puštěnou nahlas,”

prohodil Marino.

„Stejně bych to byl slyšel. Tady je kolem dost ticho, zvlášť pozdě večer. Když tady nějakou dobu žijete, začnete vnímat každý neobvyklý zvuk. I když máte puštěnou televizi a zavřená okna.”

„Slyšel jste té noci na cestě vůbec nějaká auta?” zeptal se Marino.

Okamžik přemýšlel.

„Vím, že jedno projíždělo chvíli předtím, než Sakra začal škrábat na dveře. Policie se mě na to ptala. Mám dojem, že ať už v tom autě byl kdokoliv, zastřelil psa on.

Policista, který sepisoval hlášení, si zřejmě myslel totéž.

Koneckonců taky to naznačoval.” Odmlčel se a zahleděl se z okna. „Nejspíš nějací puberťáci.”

Z obývacího pokoje se ozvalo odbíjení hodin a potom už bylo zase ticho, vteřiny odměřovaly jen kapky vody dopadající do dřezu. Pan Joyce neměl telefon. Měl jen několik sousedů, ale žádný z nich nebydlel poblíž. Napadlo mne, zda má děti. Nezdálo se, že by si pořídil jiného psa nebo kočku. Nevšimla jsem si žádné známky, že by tu s ním ještě žil nějaký člověk či zvíře.

„Starý Sakra nebyl k ničemu, ale časem jsem si ho oblíbil. Třeba pošťáka přiváděl k šílenství. Stál jsem v obýváku, díval se oknem ven a smál jsem se, až mi tekly slzy. To byl pohled. Pošťák, zakrslý malý chlapík, se rozhlížel na všechny strany vyděšený k smrti a bál se vylézt ze svého auta. Sakra pobíhal kolem v kruzích a rafal po něm. Nechal jsem ho minutu nebo dvě, pak jsem začal křičet a vyšel jsem na dvůr. Stačilo jen ukázat prstem, a Sakra se odplížil, ocas stažený mezi nohama.” Zhluboka se nadechl, cigaretu zapomněl v popelníku. „Je tu spousta ničemnosti.”

„Ano, pane,” souhlasil Marino a opřel se v židli. „Všude je ničemnost, dokonce i na takovém pěkném, tichém místě, jako je tohle. Naposledy jsem tu byl snad před dvěma lety, pár týdnů před Díkůvzdáním, když v lese našli tu dvojici.

Pamatujete si na to?”

„Samozřejmě,” přikývl pan Joyce. „Nikdy jsem nezažil takový zmatek. Byl jsem venku pro dříví na topení, a najednou se z ničeho nic přiřítilo spousta ječících policejních aut s rozsvícenými světly. Bylo jich nejmíň tucet a

taky

sanitky.”

Zamyšleně

pozoroval

Marina.

„Nevzpomínám si, že bych vás tam viděl.” Obrátil se ke mně a dodal: „Ale myslím, že vy jste tam byla, vid’te?”

„Byla.”

„Myslel jsem si to.” Vypadal potěšeně. „Zdálo se mi, že vás odněkud znám, a celou dobu, co spolu mluvíme, jsem si lámal hlavu odkud. Pokoušel jsem si vybavit, kde bych se s vámi asi mohl setkat.”

„Byl jste tam v lese, kde byla nalezena těla?” zeptal se Marino.

„Když kolem projíždělo tolik policejních aut, nebyla by na světě moc, která by mi zabránila, abych tam šel. Vrtalo mi hlavou, co se děje. Tím směrem nejsou žádní sousedi, jen les. Říkal jsem si, že i kdyby takový frmol začal kvůli nějakému postřelenému lovci, stejně by to nedávalo smysl.

Na to tu těch poldů bylo až příliš. Tak jsem nastartoval náklaďák a rozjel se po cestě za nimi. Našel jsem jednoho důstojníka, který stál u svého auta, a zeptal jsem se ho, co se děje. Řekl mi, že lovci našli tam vzadu nějaká těla. Pak chtěl vědět, jestli bydlím poblíž. Řekl jsem, že ano, a za chvíli se u mých dveří objevil detektiv a začal se vyptávat.”

„Vzpomínáte si na jméno toho detektiva?” chtěl vědět Marino.

„Už nejspíš ne.”

„Na co se vás vyptával?”

„Nejvíc chtěl vědět, jestli jsem tam někoho neviděl, zvlášť v době, kdy se předpokládalo, že ti dva zmizeli.

Nějaká cizí auta a tak.”

„Viděl jste je?”

„No, začal jsem o tom přemýšlet, když odjel, a občas mi to přeletí hlavou,” odpověděl pan Joyce. „No, v tu noc, kdy si policie myslí, že je sem zavezli a zabili, jsem neslyšel nic, na co bych si pamatoval. Někdy si jdu lehnout dost brzy, je možné, že jsem už spal. Ale na něco jsem si vzpomněl před pár měsíci, když našli na začátku roku ten další pár.”

„Deboru Harveyovou a Freda Cheneyho?” zeptala jsem se.

„Tu dívku, co má tak vysoce postavenou matku.”

Marino přikývl.

Pan Joyce pokračoval: „Ty vraždy mě zase přinutily přemýšlet o tělech, která našli tady, a něco mě napadlo.

Možná jste si všimli, že mám vepředu poštovní schránku.

No, zhruba několik týdnů před tím dnem, kdy si policie myslí, že tady to děvče a chlapec přišli před pár lety o život, mi bylo dost mizerně.”

„Jim Freeman a Bonnie Smythová,” řekl Marino.

„Ano, pane. Měl jsem chřipku, zvracel jsem, bylo mi, jako bych měl bolení zubů od hlavy až k patě. Zůstal jsem aspoň dva dny v posteli a neměl jsem sílu ani dojít ven a vyzvednout si poštu. Té noci, co o ní mluvím, se mi udělalo líp, mohl jsem konečně vstát. Uvařil jsem si trochu polívky a dokázal jsem ji i sníst. Tak jsem vyšel ven, abych si vybral poštu. Muselo být tak devět, možná deset hodin. A zrovna když jsem se vracel k domu, uslyšel jsem auto. Černé jako dehet a řidič se s ním plížil s vypnutými světly.”

„Kterým směrem auto jelo?” ptal se Marino.

„Tudy.” Pan Joyce ukázal na západ. „Jinými slovy, mířil od lesů zpátky na hlavní. Možná to nic není, ale vzpomněl jsem si, jak mě napadlo, že je to divné. Zaprvé tam dole vážně nic není, jen lesy a pole. Myslel jsem si, že to jsou nejspíš puberťáci, co si tam vyrazili popíjet, miliskovat se nebo něco podobného.”

„Prohlédl jste si to auto dobře?” vyzvídala jsem.

„Myslím, že bylo středně velké, tmavé. Možná černé, tmavě modré nebo tmavě červené.”

„Nové nebo staré?” ptal se Marino.

„Těžko říct, jestli bylo úplně nové, ale staré rozhodně nebylo. Také nešlo o žádné z těch zahraničních aut.”

„Jak to můžete vědět?”

„Podle zvuku,” odpověděl pan Joyce s jistotou. „Cizí auta neznějí stejně jako americká. Motor je hlasitější, víc bafá, nedokážu to přesně popsat, ale je to tak. Stejně jako když jste přijeli vy. Vím, že máte americké auto, možná forda nebo chevroleta. Tohle auto, které jelo se zhasnutými světly, mělo úplně tichý, hladký zvuk. Tvarem mi připomínalo ty nové thunderbirdy, ale na to bych nemohl přísahat. Mohl to být taky cougar.”

„Takže to byl sportovní vůz,” poznamenal Marino.

„To záleží na tom, jak se na to díváte. Pro mne je sportov ní korveta, thunderbird nebo cougar jsou luxusní.”

„Dokázal byste odhadnout, kolik lidí bylo uvnitř vozu?”

zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou.

„To tedy vůbec netuším. Byla tma a nestál jsem tam jen tak a nezíral.”

Marino vytáhl z kapsy blok a prolistoval ho.

„Pane Joyce,” řekl, „Jim Freeman a Bonnie Smythová zmizeli dvacátého devátého července v sobotu večer. Jste si jistý, že jste to auto viděl předtím? Jste si jistý, že to nebylo později?”

„Stejně jistý, jako že tady sedím. Vím to, protože mi bylo špatně, jak jsem vám povídal. Složil jsem se druhý týden v červenci. Pamatuju si to, protože moje žena měla třináctého července narozeniny. Vždycky chodívám na její narozeniny na hřbitov a nosím jí květiny na hrob. Zrovna jsem se odtamtud vrátil domů, když mi začalo být divně.

Další den mi bylo tak špatně, že jsem nedokázal vstát z postele.” Na chvíli se zahleděl ven. „Muselo to být patnáctého nebo šestnáctého, když jsem šel ven pro poštu a viděl jsem to auto.”

Marino si nasadil sluneční brýle, připravený odejít.

Pan Joyce, který nebyl včerejší, se ho zeptal: „Myslíte si, že smrt těch párů má něco společného se zastřelením mého psa?”

„Ověřujeme si spoustu věcí. Ale bude lepší, když se o našem rozhovoru nebudete před nikým zmiňovat.”

„Ani slovem, pane.”

„Oceňuji to.”

Vyprovodil nás ke dveřím.

„Zastavte se někdy, až budete mít čas,” pozval nás.

„Přijďte v červenci, až budou zrát rajčata. Tamhle vzadu mám zahradu, nejlepší rajčata ve Virginii. Ale nemusíte návštěvu odkládat až na červenec. Přijeďte kdykoli. Jsem tady pořád.”

Když jsme odjížděli, díval se za námi ze dveří.

Marino se se mnou podělil o svůj názor, zatímco jsme mířili polní cestou zpátky na hlavní.

„To auto, které viděl dva týdny předtím, než tu byli zavražděni Jim Freeman a Bonnie Smythová, je mi podezřelé.”

„Mně také.”

„A co se týče toho psa, mám pochybnosti. Kdyby byl zastřelený týdny, ba měsíce předtím, než zmizeli Jim a Bonnie, myslel bych si, že by to mohlo něco znamenat. Ale k čertu, Sakra to koupil dobrých pět let předtím, než začaly umírat tyhle dvojice.”

Zabijácké zóny, pomyslela jsem si. Možná jsme přece jen na něco přišli.

„Marino, napadlo tě někdy, že možná máme co dělat s někým, pro koho je místo smrti důležitější než výběr obětí?”

Pohlédl na mě a naslouchal.

„Ten vrah možná tráví poměrně dlouhou dobu tím, že vyhledává vhodné místo,” pokračovala jsem. „Když ho má, vydá se na lov a přivede svou kořist na místo, které pečlivě vybral. Místo je nejdůležitější, a také roční období. Pes pana Joyce byl zabit uprostřed srpna. Nejteplejší období roku, ale v té době není žádná lovecká sezona, leda na vrány. Každá z dvojic byla zabita mimo sezonu. V každém případě byla těla objevena o celé týdny, ba měsíce později, uprostřed sezony.

Lovci. Je to vzorec.”

„Naznačuješ snad, že vrah prohledával les a hledal místo, kde by spáchal vraždy, když se k němu přihnal pes a překazil mu plánování?” Zamračeně na mne pohlédl.

„Jen nadhazuju možnosti.”

„Bez urážky, ale myslím, že tenhle nápad bys mohla rovnou vyhodit z okna. Ze by někdo celé roky fantazíroval o tom, že bude vybíjet milenecké párky, a pak se do toho konečně pustil?”

„Řekla bych, že ta osoba vede velmi aktivní fantazijní život.”

„Možná bys mohla vytvořit jeho portrét,” usmál se.

„Začínáš mluvit jako Benton.”

„A ty začínáš mluvit, jako bys Bentona odepsal.”

„Nesmysl. Jen zrovna nemám náladu s ním počítat.”

„Ještě pořád je tvým partnerem ve VICAP, Marino. Pod tlakem nejsme jen ty a já. Nebuď k němu příliš tvrdý.”

„Ty jsi v tyhle dny nevyčerpatelnou zásobárnou dobrých rad.” vzdychl.

„Jen bud rád, že jsou zdarma, protože potřebuješ každou radu, kterou ti někdo může poskytnout.”

„Nedala by sis někde večeři?” Bylo už pomalu k šesté.

„Dneska večer se jdu honit na kurty,” odpověděla jsem smutně.

„Ježíši. To mi nejspíš poradíš příště.”

Už jen to pomyšlení nás oba najednou přinutilo sáhnout po cigaretách.

Opozdila jsem se na hodinu tenisu, i když jsem dělala všechno možné, kromě jízdy na červenou, abych se do Westwoodu dostala včas. Přetrhla se mi tkanička, raketa mi klouzala z rukou a v patře se právě konal mexický večírek, což znamenalo, že galerie pro diváky bude plná lidí, kteří nebudou mít na práci nic lepšího než pojídat tacos, popíjet margarity a dívat se na mé trápení. Když jsem poslala pět bekhendů po sobě pěkně daleko za základní čáru, začala jsem ohýbat kolena a mírnit údery. Další tři údery šly do sítě. Voleje byly žalostné, údery nad hlavou nestály za řeč.

Čím víc jsem se snažila, tím hůř mi to šlo.

„Začínáte se příliš brzy otevírat a údery vedete moc pozdě.” Ted přešel na mou stranu sítě. „Natahujete se příliš dozadu a nejdete s nimi dost dopředu. Co se děje?”

„Řekla bych, že toho pro dnešek nechám,” odpověděla jsem. Moje podráždění se měnilo v hněv.

„Necháváte údernou plochu rakety příliš otevřenou. Včas ji stáhněte zpátky, otočte rameno, krok, míč zasáhněte vepředu. A držte ho na strunách, dokud to půjde.”

Šel se mnou k základní čáře, předvedl, o čem mluvil, a poslal několik míčů přes sít, zatímco jsem jen závistivě pňhlížela. Ted měl svalnatou postavu jako od Michelangela, plynulé pohyby a bez námahy dokázal dát míči takovou rotaci, že vám bud’ zasvištěl nad hlavou, nebo se chabě skutálel k vašim nohám. Ráda bych věděla, jestli vynikající atleti tuší, jak se před nimi zbytek světa cítí.

„Spousta problémů je ve vaší hlavě, doktorko Scarpettová,” usmál se. „Nakráčíte sem a chcete být rovnou Martina Navrátilová, zatímco by vám to šlo mnohem lépe, kdybyste byla sama sebou.”

„No, jsem si zatraceně jistá, že nikdy nebudu jako Martina,” zamumlala jsem.

„Nesnažte se tolik vyhrávat body, když byste se měla pokusit je neztrácet. Hrajte chytře, promyšleně, udržujte míč ve hře, dokud soupeř neudělá chybu nebo vám nedá snadnou příležitost, jak zahrát míč na volné místo. To je hra. Zápasy na klubové úrovni se nevyhrávají. Ty se ztrácejí. Někdo vás porazí ne proto, že vyhrál víc bodů než vy, ale protože vy jste jich ztratila víc než on.” Přemýšlivě na mne pohlédl a dodal: „Vsadil bych se, že v práci nejste tak netrpělivá.

Určitě vracíte každý míč, abych tak řekl, a dokážete to dělat celý den.”

Nebyla jsem si tím tak jistá, ale Tedovo koučování zapůsobilo přesně opačně, než zamýšlel. Odvedlo mou mysl od tenisu. Hrát chytře. Později, když jsem ležela ve vaně, jsem o tom dlouze přemýšlela.

Vraha nemůžeme porazit. Líčit na něj nábojnice a novinové články jsou ofenzivní taktiky, které nesplnily očekávání. Je potřeba trochu defenzivní strategie. Zločinci, kteří unikají spravedlnosti, nejsou dokonalí, ale mají štěstí.

Dělají chyby. Všichni. Problém tkví v tom, jak rozpoznat omyly, uvědomit si, co znamenají, a určit, co je záměrné a co ne.

Myslela jsem na cigaretové špačky, které jsme našli poblíž těl. Nechal je tam vrah úmyslně? Pravděpodobně.

Byla to chyba? Ne, protože jako důkaz byly bezcenné, nedokázali jsme určit jejich značku. Srdcové karty v autech byly záměrné, ale také nebyly chybou. Nedaly se z nich sejmout žádné otisky prstů, a když nic jiného, mohly sloužit k tomu, abychom si mysleli to, co osoba, která je tam zanechala, chtěla, abychom si mysleli.

Byla jsem si jistá, že zastřelení Debory Harveyové byla chyba.

Pak tu byla pachatelova minulost, nad kterou jsem teď uvažovala. Nemohl se z loajálního občana stát rovnou zkušeným vrahem. Jaké hříchy spáchal předtím, jaké ďábelské činy?

Zaprvé možná před osmi lety zastřelil psa jednoho starého muže. Jestliže jsem měla pravdu, pak to znamenalo další chybu, protože tím naznačoval, že je místní, že v kraji nebyl poprvé. Musela jsem se ptát sama sebe, jestli už předtím zabíjel.

Okamžitě po pracovní schůzce personálu úřadu hlavního soudního lékaře druhého dne ráno jsem požádala svou počítačovou analytičku Margaret, aby mi udělala přehled všech vražd, které byly během posledních deseti let spáchány v okruhu padesáti mil od Pearyho základny. I když jsem nehledala nutně dvojnásobnou vraždu, přesně to jsem našla.

Čísla C0104233 a C0104234. Nikdy jsem o těchto případech, které se staly několik let předtím, než jsem se přistěhovala do Virginie, neslyšela. Vrátila jsem se do své kanceláře, zavřela dveře a procházela složky s rostoucím vzrušením. Jill Harringtonová a Elizabeth Mottová byly zavražděny před osmi lety v září, měsíc poté, co byl zastřelen pes pana Joyce.

Oběma ženám bylo něco přes dvacet, když páteční noci čtrnáctého září zmizely. Jejich těla byla nalezena příštího rána na hřbitově. Dalšího dne se našel volkswagen patřící Elizabeth Mottové na parkovišti motelu u silnice číslo 60 v Lightfootu, těsně před Williamsburgem.

Studovala jsem pitevní zprávu a diagramy těl. Elizabeth Mottová byla střelena jednou do krku a poté, jak se domníval autor zprávy, ji vrah bodl do prsou a podřízl jí hrdlo. Byla úplně oblečená, nenašel se žádný důkaz sexuálního napadení, Z těla nebyla vyjmuta žádná kulka, ale kolem zápěstí měla stopy po poutech. Nenašla se žádná obranná zranění. Zpráva Jill Harringtonové však hovořila o něčem úplně jiném. Měla obranné rány na obou předloktích a rukách, pohmožděniny a tržné rány v obličeji a ve vlasech, včetně „úderů pažbou pistole” a měla roztrženou blůzu.

Zřejmě se zoufale bránila, až byla nakonec ubodána jedenácti ranami.

Podle novinových výstřižků přiložených ke složkám vydala policie z okresu James City prohlášení, že obě mladé ženy byly naposledy viděny v baru Anchor, -kde popíjely pivo asi do deseti. Policie se domnívala, že právě v baru se dívky setkaly se svým vrahem. Šlo o klasickou situaci „seznámení v baru”. Obě ženy s ním pak odešly a následovaly ho do motelu, kde bylo později nalezeno Elizabethino auto.

V některé chvíli je unesl, pravděpodobně na parkovišti, a přinutil je, aby s ním jely na hřbitov, kde je zavraždil.

V tomto scénáři byla spousta míst, která mi nedávala smysl. Policie našla na zadním sedadle volkswagenu krev, kterou nebylo možno vysvětlit. Nebyla to krevní skupina ani jedné z žen. Pokud šlo o vrahovu krev, co se tedy stalo?

Bojoval s jednou z nich na zadním sedadle? Pokud ano, proč se tam nenašla i její krev? Jestliže byly obě dívky vepředu a on na zadním sedadle, jak se potom mohl zranit? I kdyby ho při zápase na hřbitově Jill Harringtonová poranila, ani potom by to nedávalo smysl. Mohl po vraždách odvézt auto od hřbitova před motel, ale jeho krev by v tom případě byla na sedadle řidiče, ne vzadu. A konečně, jestli je chtěl zabít po nějakých sexuálních hrátkách, proč je nezabil přímo v motelovém pokoji? A proč se při ohledání dívek a tělesných výtěrech k získání důkazního materiálu nenašly žádné stopy po spermatu? Užívaly si s ním snad a pak se důkladně osprchovaly? Dvě ženy s jedním mužem? Ménage á trois?

Myslím, že už nejspíš nezbývá mnoho věcí, které jsem při své práci neviděla.

Zavolala jsem do kanceláře počítačových analytiků.

Margaret zvedla sluchátko.

„Potřebovala bych, abyste pro mne našla ještě něco jiného,” požádala jsem ji. „Seznam vražd spáchaných v okrese James City v souvislosti s drogami a vyšetřovaných detektivem R. P. Montanou. A potřebovala bych tu informaci hned, jestli to můžete zařídit.”

„Bez problémů.” Slyšela jsem, jak její prsty už poletují po klávesnici.

Nakonec jsem dostala seznam šesti drogově pozitivních vražd vyšetřovaných detektivem Montanou. Jména Elizabeth Mottové a Jill Harringtonové byla na seznamu také, protože měly v krvi alkohol. Výsledky byly v obou případech zanedbatelné, obě měly méně než 0,5 promile. U

Jill se navíc v krvi našel chlordiazepoxid a clidinium, aktivní drogy, které jsou součástí Libraxu.

Sáhla jsem po telefonu a vytočila policejní stanici v James City, chtěla jsem mluvit s detektivem Montanou.

Pověděli mi, že je teď kapitánem u vnitřních záležitostí a přepojili mě do jeho kanceláře.

Hodlala jsem být velmi opatrná. Bála jsem se, že kdyby kapitán Montana pochopil, že přemýšlím o tom, zda by vraždy obou žen nemohly mít nějakou spojitost s vraždami dalších pěti dvojic, mohl by couvnout a odmítnout mluvit.

„Montana,” ozval se mi hluboký hlas.

„Tady je doktorka Scarpettová,” pronesla jsem.

„Jak se máte, doktorko? Jak jsem slyšel, v Richmondu po sobě pořád ještě všichni střílíte.”

„Nezdá se, že by to šlo k lepšímu,” souhlasila jsem.

„Dělala jsem přehled drogově pozitivních vražd,”

vysvětlovala jsem. „Chtěla bych vědět, jestli bych vám mohla položit několik otázek k některým vašim starým případům, které jsem vytáhla z počítače.”

„Do toho. Ale už je to trochu dlouho. Možná už jsem některé detaily zapomněl.”

„Zajímám se spíš o scénáře, o podrobnosti smrtí. Většina vašich případů se udála, ještě než jsem přišla do Richmondu.”

„No jo, ještě za časů doktora Cagneyho. Pracovat s ním, to bylo něco,” zasmál se Montana. „Nikdy nezapomenu, jak se občas vrtal v mrtvých tělech bez rukavic. Nic ho nevyvedlo z míry, jen děti. Nedělal rád na dětech.”

Začala jsem probírat informace z počítačové sjetiny a to, co si Montana o každém případu pamatoval, mě překvapovalo. Přílišné holdování alkoholu a domácí problémy vyvrcholily tím, že manžel zastřelil svou ženu, čili rozvod stylem Smith & Wesson, jak tomu neuctivě říkala policie. Muž, který měl natankováno až po okraj, byl ubit k smrti opilými kumpány po nepovedené partii pokeru. Otce s třemi promile alkoholu v krvi zastřelil syn. A tak dál. Případ Jill a Elizabeth jsem si nechala na konec.

„Na ty se pamatuji moc dobře,” přitakal Montana. „O

tom, co se těm dívkám stalo, můžu jen říct, že je to moc divné. Nebyl bych si myslel, že jsou to typy, co by šly do motelu s chlápkem, se kterým se seznámily v baru. Obě absolvovaly vysokou, měly dobrou práci, byly chytré a atraktivní. Podle mého názoru musel být ten chlap, co se s ním setkaly, pěkně mazaný. Rozhodně nešlo o nějakého nádeníka. Vždycky jsem měl podezření, že to byl někdo, kdo jen projížděl, nebyl odsud.”

„Proč?”

„Protože kdyby to byl někdo místní, určitě bychom na ně časem přišli. Myslím, že to byl hromadný vrah. Balí žen) v barech a vraždí je. Možná někdo, kdo je hodně na cestách zabíjí v různých městech a pak zase jede dál.”

„Oloupil je také?” zeptala jsem se.

„To zřejmě ne. Nejdřív jsem si myslel, že ty dívky možná občas užívaly drogy a šly s někým, od koho si je chtěly koupit; možná souhlasily, že s ním půjdou na mejdan do motelu nebo mu tam zaplatí za koks. Ale nechyběly žádné šperk} ani peníze a nikdy jsem nezjistil nic, co by jen naznačovalo že někdy šňupaly nebo jinak užívaly drogy.”

„V toxikologické zprávě jsem četla, že Jill Harringtonová měla kromě alkoholu pozitivní testy na Librax,” připomněl, jsem mu. „Víte o tom něco?”

Chvíli přemýšlel.

„Librax. Ne. Nic mi to neříká.”

Nic dalšího už jsem nechtěla vědět a poděkovala jsem mu

Librax je všestranná terapeutická droga, podávaná k uvolnění svalů a ke zmírnění úzkosti a napětí. Jill možná trpěl< bolestmi zad nebo svalů po zranění ze sportu nebo měla psy chosomatické problémy, například křeče v zažívacím traktu Dalším úkolem tedy bylo najít jejího lékaře. Začala jsem tím, že jsem zavolala jednomu z kolegů ve Williamsburgu a požádala jsem ho, aby mi nafaxoval oddíl Zlatých stránek se seznamem lékáren v jejich obvodě.

Pak jsem vytočila čís lo Marinova operátoru.

„Máš nějaké známé policisty ve Washingtonu? Někoho komu důvěřuješ?” zeptala jsem se, když mi zavolal.

„Znám pár chlapíků. Proč?”

„Potřebovala bych velmi nutně mluvit s Abby Turnbullovou. A nemyslím si, že by byl dobrý nápad, abych jí zavolala sama.”

„Ne, pokud nechceš riskovat, že se o tom někdo doví.”

„Přesně.”

„Jestli chceš něco vědět,” dodal, „vůbec není dobrý nápad s ní mluvit.”

„Chápu tvoje hledisko. Ale nic se tím nezmění, Marino Můžeš se obrátit na někoho ze svých přátel a poslat ho do jejího bytu, aby se podíval, jestli by ji mohl najít?”

„Myslím, že děláš chybu. Ale jo, postarám se o to.”

„Ať jí prostě poví, že s ní potřebuju mluvit. Chtěla bych, aby se mi co nejdřív ozvala.” Dala jsem Marinovi její adresu.

Tou dobou už mi došly faxem kopie Zlatých stránek, o které jsem se zajímala, a Rose mi je položila na stůl. Zbytek odpoledne jsem obvolávala všechny lékárny, do kterých mohla Jill Harringtonová chodit. Nakonec jsem našla jednu, která ji měla zanesenou ve svých záznamech.

„Byla pravidelným zákazníkem?” zeptala jsem se tamějšího lékárníka.

„Určitě ano. Také Elizabeth Mottová. Obě dvě bydlely nedaleko odsud, v domech jen kousek dál po cestě. Hezké mladé ženy, nikdy nezapomenu, jak mne to šokovalo.”

„Žily spolu?”

„Počkejte, podívám se.” Chvilku bylo ticho. „Nevypadá to tak, měly různé adresy i telefonní čísla, ale ve stejném bloku. Staré Město, asi dvě míle odsud. Pěkné místo.

Spousta mladých lidí, studenti z Koleje krále Williama a královny Mary.”

Pokračoval líčením Jillina zdravotního stavu. V průběhu tří let si Jill nosila předpisy na různá antibiotika, kapky proti kašli a další léky na obvyklá onemocnění, chřipky a infekce dýchacího a močového ústrojí, které běžně postihují všechny lidi. Asi měsíc před vraždou přinesla recept na přípravek Septra, který určitě v době, kdy zemřela, neužívala, protože v její krvi nebyly nalezeny stopy po trimetoprimu a sulfametoxazolu.

„Vydával jste jí někdy Librax?” ptala jsem se.

Čekala jsem, než se podívá.

„Ne, madam. Nemám tu o tom žádný záznam.” Možná že to byl Elizabethin recept, napadlo mne.

„A co její přítelkyně Elizabeth Mottová?” zkusila jsem.

„Přišla někdy s předpisem na Librax?” „Ne.”

„Víte o nějaké jiné lékárně, kam by mohly chodit?”

„Obávám se, že v tom vám nedokážu pomoct. Netuším.”

Dal mi jména jiných lékáren poblíž. Do většiny už jsem telefonovala a dotazy v ostatních potvrdily, že ani jedna z žen tam nepřinesla předpis na Librax či jakýkoliv jiný lék.

Librax sám nebyl tak důležitý. Ale záhada toho, kdo a proč jej předepsal, mne pořádně trápila.

Kapitola 12

Abby Turnbullová byla v té době kdy došlo k vraždě Elizabeth Mottové a Jill Harringtono vé soudní reportérkou v Richmondu. Byla bych se vsadila, že si na ty případy bude nejen pamatovat, ale nejspíš o nich bude vědět mnohem víc než kapitán Montana.

Další ráno zavolala z telefonního automatu a nechala u Rose číslo, na kterém, jak řekla, bude ještě čtvrt hodiny.

Trvala na tom, abych jí zavolala z „bezpečného místa”.

„Je všechno v pořádku?” ptala se Rose tiše, když jsem si svlékala chirurgické rukavice.

„To ví jen Bůh,” odpověděla jsem a rozepnula si plášť.

Nejbližší „bezpečné místo”, které jsem dokázala vymyslet, byl veřejný automat v kavárně v budově, kde jsem pracovala. Bez dechu a trochu vyplašená, abych stihla Abbyin termín, jsem vytočila číslo, které mi dala má sekretářka.

„Co se děje?” ptala se okamžitě Abby. „Přišel za mnou nějaký polda a tvrdil, že ho posíláš.”

„To je pravda,” ujistila jsem ji. „Podle toho, co jsi mi říkala, jsem usoudila, že by nebyl dobrý nápad volat ti domů. Jsi v pořádku?”

„Kvůli tomu mi voláš?” Její hlas zněl zklamaně.

„Je to jeden z důvodů. Potřebuju s tebou mluvit.”

Na lince bylo dlouhé ticho.

„Budu v sobotu ve Williamsburgu,” ozvala se konečně.

„Co večeře v baru Trellis v sedm?”

Neptala jsem se, proč se chystá do Williamsburgu.

Nebyla jsem si jistá, že to chci vědět, ale když jsem v sobotu zaparkovala na Kupeckém náměstí, zjistila jsem, že mé obavy se každým krokem vytrácejí. Bylo těžké soustředit se na vraždu a jiné drsné záležitosti, když jsem v ostrém zimním větru upíjela horké jablečné víno na jednom ze svých nejoblíbenějších výletních míst v Americe.

Bylo mimo turistickou sezonu, ale přesto tu byla spousta lidí, kteří se procházeli, prohlíželi si restaurované obchody a projížděli se v kočárech tažených koňmi a kočírovaných muži v livrejích, v kalhotách po kolena a třírohých kloboucích. Mluvívali jsme s Markem o tom, že někdy strávíme víkend ve Williamsburgu. Chtěli jsme si najmout dům z devatenáctého století uvnitř historické čtvrti, procházet se po dlážděných chodnících ve světle plynových lamp, povečeřet v nějaké hospůdce a popíjet víno u ohně, dokud neusneme jeden druhému v náručí.

Samozřejmě se nic z toho neuskutečnilo. V příběhu našeho vztahu bylo víc přání než vzpomínek. Může to vůbec někdy být jinak? Teď mne několikrát v telefonu ujistil, že bude. Ale sliboval i dřív, stejně jako já. Pořád ještě byl v Denveru a já jsem pořád ještě byla tady.

Ve stříbrotepeckém krámku jsem koupila ručně tepaný přívěsek ve tvaru ananasu z mincovního stříbra a pěkný řetízek. Lucy dostane od své nedbalé tety opožděný dárek ke svatému Valentýnu. U lékárníka jsem vybrala mýdlo do pokoje pro hosty, holicí krém vonící kořením pro Fieldinga a Marina a potpourri pro Berthu a Rose. Pět minut před sedmou jsem už byla v baru Trellis a rozhlížela se po Abby.

Když o půl hodiny později konečně dorazila, netrpělivě jsem poposedávala u stolu pod rozložitou podeňkou.

„Promiň,” omlouvala se, svlékajíc si plášť. „Musela jsem se zdržet. Ale jela jsem sem tak rychle, jak to šlo,”

Vypadala rozčileně a vyčerpaně, očima nervózně rejdila kolem. Lokálem hbitě pobíhali číšníci a v mihotavém světle svíček mluvili lidé tlumenými hlasy. Ptala jsem se sama sebe, zda má Abby pocit, že ji sledují.

„Byla jsi ve Williamsburgu celý den?” zeptala jsem se.

Přikývla

„Předpokládám, že bych se neměla ptát, co jsi tu dělala.”

„Pátrala,” řekla jenom.

„Doufám, že nikde poblíž Pearyho základny.” Pohlédla jsem jí do očí.

Pochopila, co mám na mysli, velmi přesně.

„Ty to víš,” vzdychla.

Přišla servírka a pak se vrátila k baru, aby přinesla Abby koktejl.

„Jak jsi to zjistila?” ptala se Abby, zatímco si zapalovala cigaretu.

„Lepší otázka by byla, jak jsi to zjistila ty?”

„To ti nemůžu povědět, Kay.”

Samozřejmě že nemohla. Ale já jsem to i tak věděla. Pat Harveyová.

„Máš svůj zdroj,” pronesla jsem opatrně. „Dovol mi jenom jednu otázku. Proč ten zdroj chce, abys to věděla?

Nepředal by ti informace, kdyby k tornu sám neměl nějaký motiv.”

„Toho jsem si sama vědoma.”

„Tak proč?”

„Pravda je důležitá,” vyhrkla Abby. „Já jsem taky zdroj.”

„Chápu. Výměnou za informace předáváš, co jsi vyšťourala.” Neodpověděla.

„Zahrnuješ do toho i mě?” chtěla jsem vědět.

„Nechci z tebe nic vytahovat, Kay. Udělala jsem to snad někdy?” pohlédla na mě tvrdě.

„Ne,” přiznala jsem upřímně. „Nikdy jsi to zatím neudělala.”

Přinesli jí Bloody Mary; nepřítomně koktejl promíchala celerovým stonkem.

„Mohla bych ti povědět jen to,” pokračovala jsem, „že jsi na nebezpečné půdě. Nemusím to rozebírat, víš to líp než kdokoliv jiný. Stojí ti to za to napětí? Stojí ta kniha za takovou cenu, Abby?”

Když mlčela, dodala jsem s povzdechem: „Nejspíš se mi nepodaří změnit tvůj názor, vid’?”

„Už jsi někdy v životě padla do něčeho, z čeho ses nemohla vymotat?”

„To dělám pořád,” usmála jsem se trpce. „Proto jsem teď taky tady.”

„A proto jsem tu i já.”

„Chápu. A co když se mýlíš, Abby?”

„Já nejsem ta, která se mýlí,” odpověděla. „Ať už je pravda o tom, kdo spáchal ty zločiny, jakákoli, je fakt, že FBI a další agentury, kterých se to týká, pracují na stejném podezření a dělají podobné závěry. To stojí za zaznamenání.

Jestli se federálové a policie mýlí, bude to jen kapitola navíc.”

„To zní strašlivě chladně,” poznamenala jsem stísněně.

„Jen profesionálně, Kay. Když mluvíš profesionálně, zní to někdy také chladně.”

Mluvila jsem s Abby bezprostředně potom, co bylo nalezeno tělo její zavražděné sestry. Jestli jsem nemluvila při této strašlivé příležitosti chladně, alespoň jsem se jistě tvářila nezaujatě.

„Potřebuji, abys mi s něčím pomohla,” usmála jsem se na ni. „Před osmi lety byly velmi blízko odsud zabity dvě ženy. Elizabeth Mottová a Jill Harringtonová.”

Zvědavě na mne pohlédla: „Nemyslíš si…”

„Nejsem si vlastně jistá tím, co si myslím,” přerušila jsem ji. „Ale potřebovala bych o těch případech vědět víc. V

oficiálních zprávách je toho jen velmi málo. Nebyla jsem tenkrát ještě ve Virginii. Ale ve složkách byly založené i výstřižky a pod některými jsi podepsaná ty.”

„Dovedu si jen těžko představit, že to, co se stalo Jill a Elizabeth, by mohlo být spojováno s ostatními případy.”

„Takže si na ně vzpomínáš,” oddechla jsem si.

„Nikdy na to nezapomenu. Byl to jeden z mála případů, na kterých jsem pracovala, z něhož jsem opravdu měla noční můry.”

„Proč je pro tebe těžké představit si nějakou souvislost?”

„Z mnoha důvodů. Nebyly tam nalezeny žádné karty.

Auto se nenašlo opuštěné někde u cesty, ale na motelovém parkovišti, a těla nebyla objevena o týdny či měsíce později rozložená v lesích. Našla se ani ne po čtyřiadvaceti hodinách. Obě oběti byly ženy a bylo jim přes dvacet, žádní teenageři. A proč by vrah udeřil a pak čin opakoval až o pět let později?”

„Máš pravdu,” souhlasila jsem. „Čas nesouhlasí s profilem typického hromadného vraha. A způsob provedení zřejmě není shodný s ostatními. Výběr obětí také ne.”

„Tak proč tě to tak zajímá?” Napila se svého koktejlu.

„Tápu a zaujal mne jejich případ, který nikdy nebyl vyřešen,” přiznala jsem. „Je neobvyklé, když jsou uneseny a později zavražděny dvě osoby. Nenašel se žádný důkaz sexuálního napadení. Byly zabity tady poblíž, ve stejné oblasti, kde se staly i ostatní vraždy.”

„A byla použita pistole a nůž,” uvažovala Abby.

Takže věděla o Deboře Harveyové.

„Jsou tu skutečně některé paralely,” vyhnula jsem se přímému souhlasu.

Abby nevypadala přesvědčeně, ale zaujalo ji to.

„Co chceš vědět, Kay?”

„Všechno, na co si dokážeš vzpomenout. Úplně všechno.”

Dlouho přemýšlela, pohrávala si se sklenicí.

„Elizabeth pracovala v odbytovém oddělení jedné místní počítačové společnosti a vedla si mimořádně dobře,” začala.

„Jill právě dokončila právnickou fakultu na Koleji krále Williama a královny Mary a začala pracovat u malé firmy ve Williamsburgu. Nikdy jsem nevěřila, že by šly do motelu kvůli sexu s nějakým chlápkem, kterého poznaly v baru. Ani jedna z nich nebyla takový typ. A ony dvě s jedním mužem?

Vždycky se mi to zdálo divné. Na zadním sedadle jejich vozu našli krev. Nesouhlasila ani s krevní skupinou Jill, ani Elizabeth.”

Abbyina informovanost mne vždy dokázala ohromit.

Nějak se dostala k sérologickým testům.

„Předpokládám, že krev patřila vrahovi. Byla jí tam spousta, Kay, viděla jsem to auto. Vypadalo to, jako by tam někoho probodli nebo podřízli. Možná tam byl vrah, ale bylo těžké přijít na nějaké vysvětlení toho, co se mohlo stát.

Policie si myslela, že se ženy seznámily s tím chlapem v baru Anchor. Ale jestli s nimi odjel v jejich voze a chystal se je zabít, jak se potom vrátil pro svůj vůz?”

„To záleží na tom, jak daleko je motel od baru. Mohl po vraždách ke svému vozu dojít.”

„Motel je dobré čtyři nebo pět mil od baru Anchor, který také není zrovna po ruce. Ženy byly naposledy viděny v baru asi kolem desáté. Kdyby vrah nechal svoje auto tady, bylo by pravděpodobně na parkovišti jediné, až by se pro něj vracel, a to by nebylo moc chytré. Nějaký polda by si mohl vozu všimnout, nebo třeba noční vedoucí, až by odcházel domů.”

„To ale neznamená, že nemohl nechat svoje auto u motelu, unést je v Elizabethině voze, později se vrátit, nastoupit do svého auta a odjet,” navrhovala jsem.

„To je pravda. Ale pokud by jel do motelu vlastním vozem, kdy by nastoupil do jejich? Že by byli spolu v motelovém pokoji a pak by je přiměl, aby ho odvezly na hřbitov, to se mi nikdy moc nezdálo. Proč by podstupoval všechny ty problémy a tolik riskoval? Mohly začít na parkovišti ječet, mohly se bránit. Proč by je nezabil přímo v motelu?”

„A bylo potvrzeno, že opravdu byli v jednom z pokojů?”

„To je další věc,” odpověděla. „Ptala jsem se recepčního, který měl tu noc službu. Palm Leaf je levný motel u silnice číslo 60 v Lightfootu. Obchod jim tam moc nekvete, ale recepční si ani na jednu z dívek nevzpomíná. Nepamatoval si ani, že by si tam nějaký chlapík najímal pokoj, poblíž kterého byl nalezen volkswagen. Popravdě řečeno, většina pokojů v této části motelu byla v té době prázdná. A ještě důležitější je, že se nikdo nepřihlásil a neodešel, aniž odevzdal klíč. Těžko věřit, že by se ten chlápek chtěl odhlašovat. Určitě ne potom, co ty dívky zavraždil. Musel být celý od krve.”

„Co sis myslela, když jsi tehdy pracovala na těch článcích?” zeptala jsem se.

„To samé jako teď. Nevěřím, že se setkaly s vrahem v baru. Myslím, že se něco stalo krátce potom, co odešly.”

„Jako například co?”

Zamračila se, znovu promíchala svou Bloody Mary.

„Nevím. Rozhodně nepatřily k lidem, co berou stopaře, určitě ne pozdě v noci. A nikdy jsem nevěřila, že by v tom byly drogy. Ani u Jill, ani u Elizabeth se nezjistilo, že by užívaly kokain, heroin nebo něco podobného, a v jejich bytech nebylo nalezeno žádné feťácké nádobíčko.

Nekouřily, téměř nepily. Obě dvě běhaly, měly zdravý základ.”

„Víš, kam jely z baru? Měly namířeno přímo domů?

Mohly se ještě někde zastavit?”

,Nenašel se žádný důkaz, že by to udělaly.”

„A odešly z baru samy?”

“Nikdo, s kým jsem mluvila, si nevzpomínal, že by je viděl s někým jiným v době, kdy popíjely v baru. Jak si vzpornínám, každá prý měla pár piv, seděly u rohového stolku a povídaly si. Nikdo si nevybavil, že by je viděl s někým odcházet.”

„Možná někoho potkaly na parkovišti, když odcházely domů,” uvažovala jsem. „Možná na ně ten člověk čekal schovaný v Elizabethině autě.”

„Pochybuji, že by nechaly auto nezamčené, ale je to samozřejmě možné.”

„Chodily do toho baru často?”

„Ne pravidelně, ale už tam dříve byly.”

„Hlučné místo?”

„Myslela jsem si to, protože to byla oblíbená pijácká díra vojáků,” odpověděla. „Ale spíš to tam připomínalo anglickou hospodu. Klidné. Lidé si povídali, hráli šipky.

Takové místo, kam můžeš jít s přítelem a cítit se tam naprosto příjemně a v ústraní. Policie se domnívala, že vrah byl někdo, kdo projížděl městem nebo dočasně sloužil v oblasti jako voják. Nebyl to nikdo, koho znaly.”

Nejspíš ne, pomyslela jsem si. Ale musel to být někdo, komu důvěřovaly, alespoň zpočátku; vzpomněla jsem si, co Hilda Ozimeková říkala o tom, že „setkání” byla zprvu přátelská. Napadlo mě, co by asi cítila, kdybych jí ukázala fotografie Elizabeth a Jill.

„Měla Jill nějaké zdravotní problémy, o kterých víš?”

zeptala jsem se.

Přemýšlela o tom s rozpačitým výrazem. „Nevzpomínám si.” „Odkud pocházela?”

„Řekla bych, že z Kentucky.”

„Jezdívala často domů?”

„Nemám ten dojem. Myslím, že tam zajela na svátky, a to bylo všechno.”

Takže nebylo pravděpodobné, že by si vyzvedávala Librax v Kentucky, kde žila její rodina.

„Zmínila ses o tom, že zrovna začala pracovat jako právnička,” pokračovala jsem. „Cestovala, mohla z nějakého důvodu často odjíždět z města?”

Počkala, až nám naservírují saláty, a pak odpověděla: „Měla blízkého přítele z právnické fakulty. Teď už si nevzpomínám na jeho jméno, ale mluvila jsem s ním, vyptávala se ho na její zvyky a aktivity. Pověděl mi, že měl podezření, že Jill má nějaký románek.”

„Proč si to myslel?”

„Protože v průběhu třetího ročníku jezdila téměř každý týden do Richmondu, tvrdila že proto, aby hledala práci, má prý hrozně ráda Richmond a snaží se najít tam nějakou firmu, která by ji přijala. Často si od něj musela půjčovat poznámky, protože kvůli svým výletům zameškala spoustu přednášek. Myslel si, že je to divné, zvlášť když hned po promoci skončila u firmy tady ve Williamsburgu. Neustále se k tornu vracel, protože si myslel, že ty výlety by mohly mít spojitost s její vraždou, pokud se třeba stýkala v Richmondu se ženatým mužem a vyhrožovala mu, že všechno poví jeho ženě. Možná měla poměr s nějakým prominentem, úspěšným právníkem nebo soudcem, který si nemohl dovolit skandál, a tak ji umlčel jednou provždy.

Nebo si na to někoho najal a Elizabeth měla tu smůlu, že se k tornu nachomýtla.”

„Co si myslíš ty?”

„Nevedlo to nikam, stejně jako devadesát procent všech tipů, které jsem dostala.”

„Měla Jill nějaký romantický vztah k tornu studentovi, který ti to vyprávěl?”

„Myslím, že on by byl rád, kdyby ano,” odpověděla.

„Ale ne, nechodili spolu. Měla jsem dojem, že to byl částečně také důvod jeho podezření. Byl pěkně sebevědomý a nedovedl si představit jiný důvod, proč Jill nikdy nepodlehla jeho kouzlu. Podle něj musela mít někoho jiného, koho nikdo neznal. Tajného milence.”

„Byl ten student také mezi podezřelými?” ptala jsem se.

„Ne. Nebyl ve městě, když došlo k vraždám, potvrdilo se to nade vši pochybnost.”

„Mluvila jsi s ostatními právníky z firmy, kde Jihl pracovala?”

„S tím jsem se moc daleko nedostala,” odpověděla Abby.

„Víš, jací jsou právníci. Rozhodně tam byla jen několik měsíců, než ji zavraždili. Nemyslím, že by ji její kolegové dobře znali.”

„To nevypadá, že by byla právě extrovertní,”

poznamenala jsem.

„Popisovali ji jako okouzlující, vtipnou, ale uzavřenou.”

„A Elizabeth?” ptala jsem se.

„Ta byla otevřenější, což asi musela, když byla dobrá v obchodě.”

Světlo plynových lamp zahánělo soumrak z dlážděných chodníků, když jsme kráčely k parkovišti na Kupeckém náměstí. Měsíc zakrývaly těžké mraky; chladný, vlhký vzduch pronikal až na kůži.

„Zajímalo by mě, jak by ti lidé vypadali dnes, jestli by ještě byli spolu, jak by se změnili,” poznamenala Abby.

Bradu měla zachumlanou v límci kabátu, ruce v kapsách.

„Co myslíš, že by dnes dělala Henna?” jemně jsem připomněla její sestru.

„Nejspíš by ještě byla v Richmondu. Asi bychom tam bydlely obě.”

„Lituješ, že ses odstěhovala?”

„Někdy lituju všeho. Ale od doby, kdy Henna zemřela, mám pocit, jako bych neměla možnost volby, žádnou svobodnou vůli. Jako by mě postrkovalo něco, co nemohu ovládat.”

„Tak to nevidím. Rozhodla ses, že přijmeš práci v Postu a přestěhuješ se do Washingtonu. A teď ses rozhodla, že budeš psát knihu.”

„Stejně jako se Pat Harveyová rozhodla uspořádat tiskovou konferenci a dělat všechny ty ostatní věci, které učinila a které ji definitivně pohřbily,” usmála se trpce.

„Ano, i ona si vybrala svou cestu.”

„Když projdeš něčím takovým, nevíš, co děláš, i když si myslíš, že ano,” pokračovala. „A nikdo ti nemůže opravdu porozumět, leda by to sám vytrpěl. Cítíš se osamělá. Jdeš někam a lidé se ti vyhýbají, mají strach se ti podívat do očí a hovořit s tebou, protože nevědí, jak mají mluvit. Tak si šeptají mezi sebou. Viděls ji? Její sestra byla jedna z těch, které zabil ten škrtič.’ Nebo: ,To je Pat Harveyová. To byla její dcera.’ Máš pocit, jako bys žila v jeskyni. Bojíš se být sama, bojíš se být s ostatními, bojíš se být vzhůru a bojíš se jít spát, protože víš, jak hrozně ti bude, až se ráno probudíš.

Pracuješ jako ďábel a vyčerpáváš se. Když se ohlédnu nazpět, vidím, že všechno, co jsem udělala od doby, co Henna zemřela, je napůl šílené.”

„Myslím, že sis vedla rozhodně dobře,” řekla jsem upřímně.

„Nevíš, co všechno jsem udělala. Jakých hrozných chyb jsem se dopustila.”

„Tak pojď. Odvezu tě k tvému vozu,” zvala jsem ji, protože už jsme byly na náměstí.

Když jsem vytahovala klíčky, uslyšela jsem, jak ve tmě startuje motor nějakého auta. Už jsme seděly v mém mercedesu, dveře byly zamčené a měly jsme zapnuté bezpečnostní pásy, když vedle nás zastavil nový lincoln a okénko u řidiče sjelo dolů.

Otevřela jsem okénko jen natolik, abych slyšela, co ten muž chce. Byl mladý, pěkně ostříhaný, rozkládal mapu a bojoval s ní.

„Promiňte,” usmíval se bezmocně. „Můžete mi poradit, jak se odsud dostanu zpátky na Šedesátou čtvrtou východní?”

Přímo jsem cítila Abbyino napětí, když jsem mu radila.

„Přečti mi jeho číslo,” zašeptala naléhavě, když odjížděl.

Vytahovala z náprsní tašky pero a blok.

„E - N - T - osm - devět - devět,” četla jsem rychle.

Zapsala si to.

„Co se děje?” ptala jsem se poplašeně.

Vyjížděla jsem z parkoviště a Abby se rozhlížela na všechny strany po mladíkově autě.

„Všimla sis jeho auta, když jsme přicházely na parkoviště?” zeptala se.

Musela jsem se zamyslet. Když jsme přicházely, bylo parkoviště téměř prázdné. Matně jsem si uvědomovala auto, možná lincoln, které parkovalo v špatně osvětleném rohu.

Pověděla jsem to Abby a dodala: „Ale myslím, že uvnitř nikdo nebyl.”

„Správně. Protože vnitřní osvětlení v autě nebylo zapnuté.” „Myslím, že ne.”

„Prohlížel si mapu potmě, Kay?”

„Dobrý postřeh,” obrátila jsem se k ní překvapeně.

„A jestli není z města, jak vysvětlíš parkovací nálepku na zadním nárazníku?”

„Parkovací nálepku?” opakovala jsem.

„Má na sobě pečeť koloniálního Williamsburgu. Stejnou nálepku jsem dostala před lety, když byly ve zdejších vykopávkách objeveny kosterní pozůstatky. Dělala jsem o tom několik článků a bývala tady dost často, takže jsem dostala tu nálepku, která mě opravňovala k parkování uvnitř historické čtvrti a v Carterově hájku.”

„Takže tu pracuje, a potřebuje poradit, jak se dostane na Čtyřiašedesátou?” zamumlala jsem.

„Prohlédla sis ho dobře?” zeptala se.

„Dost dobře. Máš dojem, že to byl ten muž, který tě sledoval tehdy večer ve Washingtonu?”

„Nevím. Ale možná… Sakra, Kay! To mě prostě přivádí k šílenství!”

„No, co je moc, je moc,” pronesla jsem pevně. „Dej mi to číslo. Zkusím s tím něco udělat.”

Dalšího rána mi Marino zavolal se záhadným vzkazem: „Jestli jsi ještě nečetla Post, měla bys raději jít a koupit si výtisk.”

„Odkdy čteš Post?”

„Nikdy, pokud nemusím. Benton mě vyburcoval asi před hodinou. Zavolej mi později. Budu ve městě.”

Navlékla jsem se do teplého oblečení a lyžařské bundy a odjela jsem v lijáku do nejbližšího obchodu. Víc než půl hodiny jsem seděla v autě se zapnutým topením; stěrače monotónně přejížděly po skle ve vytrvalém, studeném dešti.

To, co jsem četla, mě vyděsilo. Několikrát mne napadlo, že jestli nepodali na Clifforda Ringa žalobu Harveyovi, podám ji já sama.

Na titulní stránce byl první ze třídílné série článků o Deboře Harveyové, Fredu Cheneym a dalších zavražděných párech. Autorovi nebylo nic svaté. Ringova reportáž byla tak podrobná, že obsahovala detaily, které jsem neznala ani já.

Nedlouho před svou smrtí se prý Debora Harveyová svěřila přítelkyni, že podezřívá svého otce z alkoholismu a z toho, že má poměr s letuškou o polovinu mladší než on.

Debora zřejmě vyslechla řadu telefonických rozhovorů mezi otcem a jeho pravděpodobnou milenkou. Letuška bydlela v Charlotte a podle článku s ní byl Harvey právě v době, kdy jeho dcera a Fred Cheney zmizeli, což byl důvod, proč ho policie ani jeho žena nemohli nikde zastihnout. Ironií bylo, že Debora kvůli svým podezřením nezatrpkla vůči otci, ale vůči matce, která byla díky svému zaujetí vlastní kariérou stále mimo domov, a proto ji dcera vinila z otcovy nevěry a jeho závislosti na alkoholu.

Odstavec po odstavci vykresloval žlučovitý článek obraz mocné ženy snažící se zachránit svět, zatímco její vlastní rodina trpí zanedbáváním. Pat Harveyová se zamilovala do peněz, její dům v Richmondu byl luxusní, byt ve Watergate přeplněný starožitnostmi a hodnotným uměním, včetně Picassových a Remingtonových obrazů. Nosila ty správné šaty, chodila jen na správné večírky, její chování bylo bezchybné, zdvořilost a znalost světa ohromující.

Ale skrytá za touto plutokratickou, bezchybnou fasádou, psal Ring, byla „dravá žena narozená v dělnické čtvrti Baltimoru, kterou kolegové popisovali jako člověka mučeného nejistotou, jež ji neustále žene k prosazování sebe sama.” Pat Harveyová, tvrdil, je megalomanka. Chovala se iracionálně - ne-li napůl šíleně - když jí něco hrozilo nebo byla pod tlakem.

Ringův přístup k vraždám, spáchaným v posledních třech letech ve Virginii, byl stejně nemilosrdný. Odhalil obavy CIA a FBI, že vrahem by mohl být někdo z Pearyho základny a toto podezření podal zpracované tak strašlivě, že každý, kdo s tím měl něco společného, vypadal jako zločinec.

CIA a ministerstvo spravedlnosti se podílely na utajování, jejich hrůza byla tak mimořádná, že dokonce nutily vyšetřovatele ve Virginii, aby skrývali informace jeden před druhým.. Na místě činu byl nastražen falešný důkaz. Reportérům se podstrkovaly dezinformace, a dokonce se zdá, že někteří novináři jsou sledováni. Pat Harveyová však byla pravděpodobně do toho všeho zasvěcená a její rozhořčení nebylo vylíčeno jako oprávněné, jak dokazovalo její chování během její neslavné tiskové konference. Ponořená do své bitvy s ministerstvem spravedlnosti zneužila citlivé informace k obviňování a napadání federálních agentur, se kterými se postupně dostala do sporů kvůli své kampani proti podvodným nadacím jako ASNMPD.

Poslední přísadou do tohoto jedovatého guláše jsem byla já. Zdržovala jsem vyšetřování a utajovala na příkaz FBI důležité informace, dokud mě soudní výnos nedonutil předat zprávy rodinám. Odmítala jsem mluvit s novináři. Ačkoli jsem neměla žádné formální závazky k FBI, Clifford Ring naznačoval, že je možné, že mé profesní vystupování je ovlivňováno mým osobním životem. „Podle zdroje blízkého hlavnímu soudnímu lékaři státu Virginie,” psalo se v článku, „měla doktorka Scarpettová v uplynulých dvou letech romantický vztah k zvláštnímu agentovi FBI, často navštěvovala Quantico a má přátelské vztahy s personálem akademie, včetně Bentona Wesleyho, který je rovněž zapojen do vyšetřování těchto případů.”

Napadlo mě, kolik čtenářů si z toho asi odvodí, že mám poměr s Wesleym.

Zároveň s mou morálkou a poctivostí byla zpochybněna i má schopnost soudního patologa. V žádném z deseti případů, až na jeden, jsem nebyla schopna určit příčinu smrti, a když jsem objevila ránu na jedné z Debořiných kostí, byla jsem tak vyděšená představou, že jsem ji způsobila sama skalpelem, že jsem „jela ve vánici do Washingtonu s kostmi Harveyové a Cheneyho v kufru svého mercedesu a hledala radu u soudního antropologa ze Smithsonianského národního přírodopisného muzea.”

Stejně jako Pat Harveyová jsem i já „konzultovala psychotroničku”. Obvinila jsem vyšetřovatele, že hýbali pozůstatky Debory Harveyové a Freda Cheneyho na místě činu, a pak jsem se do lesa vrátila sama hledat nábojnici, protože jsem nevěřila tomu, že by ji policie našla. Také jsem sama vyslýchala svědky, včetně prodavačky ze samoobsluhy 7-11, kde byli Fred s Deborou naposledy viděni živí.

Kouřím, piju, mám oprávnění ke skrytému nošení zbraně, několikrát jsem v různých případech byla „téměř zabita”, jsem rozvedená a „z Miami”. Zdálo se, jako by to poslední mělo nějak vysvětlovat předešlá obvinění.

Tak, jak to Clifford Ring podával, jsem byla arogantní, divoká pistolnice, která, když došlo na soudní medicínu, nedokázala pohnout zadkem.

Abby, pomyslela jsem si, když jsem jela domů promoklými ulicemi. Tohle měla na mysli, když včera večer mluvila o chybách, které udělala? Předala svému kolegovi Cliffordu Ringovi informace?

„To asi ne,” zavrtěl Marino hlavou, když jsme později v mé kuchyni pili kávu. „Ne že by se moje mínění o ní změnilo. Myslím, že by kvůli článku prodala i svou babičku.

Ale chystá se přece napsat knihu, ne? Nebylo by rozumné, aby předávala informace konkurenci, zvlášť když ji z Postu vyrazili.”

„Některé ty informace pocházejí ode mne,” přiznávala jsem nerada. „Například ta zmínka o prodavačce ze samoobsluhy 7-11. Byly jsme tam s Abby společně. A věděla o Markovi.”

„Jak?” pohlédl na mne zvědavě Marino. „Pověděla jsem jí to.” Jen zavrtěl hlavou.

Upíjela jsem kávu a zírala ven do deště. Abby mi od chvíle, kdy jsem se vrátila s novinami, dvakrát telefonovala.

Stála jsem u záznamníku a poslouchala její napjatý hlas.

Nedokázala bych s ní ještě mluvit. Bála jsem se toho, co bych mohla říct.

„Jak na to bude reagovat Mark?” ptal se Marino.

„Naštěstí tam neuvedli jeho jméno.”

Znovu mne zavalil strach. Pro agenty FBI, zvlášť pro ty, kteří celé roky strávili v přísném utajení, bylo příznačné, že úzkostně tajili svůj soukromý život. Narážka na náš vztah, otištěná v novinách, ho pěkně vyvede z míry. Musím mu zavolat. Nebo bych možná radši neměla. Nevěděla jsem, co mám dělat.

„Některé z těch informací pocházejí nejspíš od Morrella,” přemýšlela jsem nahlas.

Marino mlčel.

„Také Vessey musel mluvit. Nebo aspoň někdo od Smithsonianů,” vzdychla jsem. „A už vůbec netuším, jak sakra mohl Ring vyšťourat, že jsme byli za Hildou Ozimekovou.”

Marino položil šálek, naklonil se ke mně a pohlédl mi přímo do očí.

„Teď je na mně, abych rozdával rady.”

Cítila jsem se jako dítě čekající na výprask.

„Je to jako náklaďák s betonem, který se řítí z kopce a nemá brzdy. Nemůžeš to zastavit, doktorko. Jediné, co můžeš, je uskočit z cesty.”

„Mohl bys mi to přeložit?” odsekla jsem netrpělivě.

„Dělej prostě svou práci a zapomeň na to. Když se tě budou vyptávat, a jsem si jistý, že budou, jednoduše pověz, že jsi s Cliffordem Ringem nikdy nemluvila a nic o tom nevíš. Jinými slovy, vykašli se na to. Pustíš se do nesmyslného boje s tiskem a skončíš jako Pat Harveyová.

Budeš vypadat jako idiot.”

Měl pravdu.

„A jestli máš trochu rozumu, nemluv v nejbližší době s Abby.”

Přikývla jsem.

Zvedl se. „Já zatím rozběhnu pár věcí. Jestli z nich něco bude, dám ti vědět.”

To mi něco připomnělo. Popadla jsem svou kabelku a vytáhla z ní papírek s číslem, které zapsala Abby.

„Ráda bych věděla, jestli bys mohl ověřit jeho totožnost.

Lincoln Mark Seven, tmavě šedý. Uvidíme, co vyjde.”

„Někdo tě sleduje?” Strčil si papírek do kapsy.

„Nevím. Řidič zastavil a ptal se na cestu. Nemyslím si ale, že se opravdu ztratil.”

„Kde?” ptal se, když jsem ho vyprovázela ke dveřím.

„Ve Williamsburgu. Seděl v autě na prázdném parkovišti. Bylo kolem půl jedenácté, včera večer na Kupeckém náměstí. Nastupovala jsem do auta, když najednou rozsvítil světla a dojel ke mně; ptal se, jak se dostane na Šedesátou čtvrtou.”

„Hm,” zabručel. „Nejspíš nějaký tupý znuděný detektiv v civilu, který číhal, až někdo pojede na červenou nebo špatně odbočí. Možná se chystal udeřit taky na tebe. Slušně vypadající dáma sama venku v noci, která nastupuje do mercedesu.”

Nepřiznala jsem, že se mnou byla Abby. Nechtěla jsem slyšet další kázání.

„Nevěděla jsem, že detektivové jezdí v nových lincolnech,” namítla jsem.

„Koukej na ten déšť. Sakra,” stěžoval si, když běžel k autu.

Fielding, můj zástupce, nebyl nikdy tak zamyšlený nebo zaměstnaný, aby se nepodíval do každé zrcadlící plochy, kolem které procházel. Patřila mezi ně okna, obrazovky počítačů, a neprůstřelné bezpečnostní přepážky oddělující vestibul od ostatních prostor. Když jsem vystupovala z výtahu v prvním patře, zahlédla jsem ho, jak stojí před ocelovými dveřmi lednice a uhlazuje si vlasy.

„Za ušima už je začínáš mít trochu dlouhé,” zavolala jsem.

„A tvoje začínají být trochu šedivé,” zazubil se.

„Popelavé. Blondýnky je mívají popelavé, nikdy šedivé.”

„Správně.” Bezmyšlenkovitě ještě utáhl tkanice chirurgického pláště, na pažích mu naskočily bicepsy jako grapefruity. Fielding musel vždycky předvádět něco úžasného. Když se skláněl nad mikroskopem, připomínal mi steroidovou verzi Rodinova Myslitele.

„Jacksona jsem dodělal před dvaceti minutami,” hlásil výsledek jednoho z ranních případů. „Tím je to hotovo, ale už máme jednoho na zítřek. Chlapec, který byl postřelen a přes víkend ho udržovali na přístrojích.”

„Co máš na seznamu na zbytek odpoledne?” zeptala jsem se. „Což mi připomíná, myslela jsem, že máš soud v Petersburgu.”

„Obžalovaný se přiznal.” Mrknul na hodinky. „Asi před hodinou.”

„Musel zaslechnout, že se tam chystáš.”

„V té cele, kterou stát nazývá mou kanceláří, jsou mikroskopické nálezy naskládané až do stropu. To je moje práce na zbytek odpoledne. Nebo aspoň byla,” pohlédl na mne tázavě.

„Mám problém, s nímž, jak doufám, bys mi mohl pomoci. Potřebovala bych vystopovat recept, který byl možná vystaven v Richmondu, asi tak před osmi lety.”

„V které lékárně?”

„To kdybych věděla,” vzdychla jsem, zatímco jsme vyjížděli výtahem do druhého patra, „pak by to nebyl žádný problém. Budeme muset zorganizovat něco jako telefonní centrálu. Tolik lidí, kolik bude možné, a obvoláme všechny lékárny v Richmondu.”

Fielding sebou škubnul.

„Ježíši, Kay, těch bude nejmíň sto.”

„Sto třicet tři, už jsem je počítala. Bude nás šest, a každý dostane seznam dvaadvaceti nebo třiadvaceti. To se dá snadno zvládnout. Můžeš mi pomoci?”

„Jasně.” Netvářil se přitom však nijak nadšeně.

K Fieldingovi jsem ještě získala svou sekretářku Rose, další sekretářku a počítačovou analytičku. Sešli jsme se v konferenční místnosti nad seznamem lékáren. Mé instrukce byly jednoduché. Diskrétnost. Ani slovo o tom, co děláme, rodině, přátelům či policii. Protože recept by musel být aspoň osm let starý a Jill je mrtvá, je dost možné, že záznamy už nebudou v používaných složkách. Pověděla jsem jim, ať žádají lékárníky, aby prohlédli archivy. Jestli budou neochotní nebo odmítnou podat informace, přepojí ten hovor na mne.

Pak jsme se rozešli do svých kanceláří. O dvě hodiny později se u mého stolu objevila Rose a jemně si masírovala pravé ucho.

Nedokázala ovládnout vítězný úsměv, když mi podávala lístek papíru.

„Boulevard Drug Store na křižovatce Boulevard a Broad.

Jill Harringtonová tam dvakrát vyzvedávala Librax.”

Přečetla mi data.

„Její lékař?”

„Doktorka Anna Zennerová,” odpověděla.

Dobrý Bože.

Utajila jsem své překvapení a blahopřála jí. „Jsi úžasná, Rose. Vezmi si na zbytek dne volno.”

„Stejně odcházím v půl páté. Opozdila jsem se.”

„Tak jdi zítra na tři hodiny na oběd.” Nejraději bych ji byla objala. „A pověz ostatním, že jsme skončili. Můžou zavěsit.”

„Nebyla doktorka Zennerová donedávna prezidentkou Richmondské lékařské akademie?” zeptala se Rose a zastavila se zamyšleně ve dveřích. „Zdá se mi, že jsem o ní něco četla. Aha! Je to hudebnice.”

„Prezidentkou Akademie byla předloni. A ano, hraje na housle v Richmondském symfonickém orchestru.”

„Takže ji znáš.” Zřejmě to na ni udělalo dojem.

Až moc dobře, pomyslela jsem si a sáhla po telefonu.

Večer, když už jsem byla doma, se Anna Zennerová ozvala.

„Dozvěděla jsem se z novin, že máš poslední dobou spoustu práce, Kay,” řekla mi „Někdo tě honí?”

Ráda bych věděla, jestli četla Post. Dnešní pokračování přineslo rozhovor s Hildou Ozimekovou a její fotografii s popiskem: „Psychotronička věděla, že jsou všichni mrtví.”

Citovali také příbuzné a přátele zavražděných milenců a polovinu stránky zaplnil barevný diagram s přehledem toho, kde byly nalezeny vozy a těla mladých lidí. Pearyho základna se zlověstně skvěla přímo ve středu těchto bodů jako lebka se zkříženými hnáty na pirátských mapách.

„Vede se mi docela dobře,” odpověděla jsem. „A povede se mi ještě líp, jestli mi můžeš s něčím pomoci.” Vysvětlila jsem jí, co potřebuju, a dodala jsem: „Zítra ti odfaxuju formulář s citací zákona, který mi dává statutární právo na záznamy Jill Harringtonové.”

Bylo to nutné opatření. Přesto mi připadalo trapné, že jí připomínám svou právní moc.

„Můžeš mi ten formulář přinést osobně. Sejdeme se na večeři ve středu v sedm?”

„Není nutné, aby sis dělala nějaké problémy…”

„Žádné problémy, Kay,” přerušila mne vřele. „Už se mi po tobě stýskalo.”

Kapitola 13

Secesní pastely vilové čtvrti mi připomněly Miami Beach. Domy byly růžové, žluté a bledě modré s leštěnými mosaznými klepadly na dveřích a barevnými, ručně vyrobenými prapory třepetajícími se nad vchody. Pohled na ně byl vzhledem k počasí ještě nesmyslnější; déšť zvolna přecházel ve sněžení.

Dopravní špička právě vrcholila a musela jsem dvakrát objet blok, než jsem zahlédla místo k parkování přiměřeně vzdálené od mého oblíbeného obchodu s vínem. Koupila jsem čtyři láhve dobrého vína, dvě červeného a dvě bílého.

Jela jsem po Památeční třídě, kde se nad dopravními okruhy vypínali generálové Konfederace na koních a ve víření sněhových vloček vypadali jako duchové. Vloni v létě jsem tudy jezdila za Annou jednou týdně, na podzim už zřídka a v zimě jsem úplně přestala.

Ordinaci měla ve svém domě, krásné staré bílé hrázděné budově v ulici, kde bylo dláždění pokryto asfaltem a po setmění se rozsvěcely plynové kočárové lampy. Zazvonila jsem na zvonek, abych ohlásila svůj příchod, stejně jako to dělali její pacienti, a vešla jsem do haly vedoucí do místnosti, kde měla Anna čekárnu. Kolem kávového stolku plného časopisů stála kožená křesla, na leštěné dřevěné podlaze ležel starý orientální koberec. V krabici v rohu byly hračky pro její menší pacienty, stůl recepční, automat na kávu a krb. O kus dál na dlouhé chodbě byla kuchyně, odkud vonělo něco, co mi připomnělo, že jsem vynechala oběd.

„Kay? Jsi to ty?”

Nezaměnitelný hlas se silným německým přízvukem doprovázely rychlé kroky a pak už si Anna otírala ruce do zástěry a objímala mě.

„Zamkla jsi za sebou dveře?”

„Ano, a ty víš, že je máš zamykat, když ti odejde poslední pacient, Anno.” Říkávala jsem to pokaždé.

„Ty jsi můj poslední pacient.”

Šla jsem za ní do kuchyně.

„Přinášejí s sebou všichni pacienti víno?”

„To bych nemohla připustit. A také pro ně nevařím a nepřátelím se s nimi. Kvůli tobě porušuji všechna pravidla.”

„Ano,” vzdychla jsem. „Jak ti to vůbec oplatím?”

„Určitě ne svými službami, aspoň doufám,” položila nákupní tašku na pult.

„Slibuju, že bych byla velmi jemná.”

„A já bych byla velmi nahá a velmi mrtvá a bylo by mi úplně jedno, jak jemná bys byla. Doufáš, že mne opiješ, nebo začínáš prodávat víno?”

„Zapomněla jsem se zeptat, co budeš vařit,” vysvětlovala jsem. „Nevěděla jsem, jestli mám přinést bílé nebo červené.

Abych neudělala chybu, vzala jsem dvě láhve od každého.”

„Pak mi vždycky připomeň, že ti nemám říkat, co budu vařit.

Panebože, ‘Kay!” Postavila láhve na pult. „Tohle vypadá skvěle. Chceš si hned dát sklenku, nebo raději něco silnějšího?”

„Určitě něco silnějšího.”

„Jako obvykle?”

„Bud tak hodná.” Podívala jsem se na velký hrnec na sporáku, v němž to bublalo, a dodala jsem: „Doufám, že hádám správně.” Anna vařila úžasné chilli.

„Mělo by nás to rozehřát. Přidala jsem do toho plechovku zelených chilli a rajčat, která jsi přivezla, když jsi byla posledně v Miami. Schovala jsem si je. Ještě mám zelný salát a v troubě je chleba. Mimochodem, jak se vede tvé rodině?”

„Lucy se začíná zajímat o kluky a auta, ale dokud se o ně nezajímá víc než o počítač, neberu to vážně,” usmála jsem se. „Sestře má příští měsíc vyjít další dětská knížka a pořád ještě je stejně bezradná nad dítětem, které prý vychovává. A co se týče matky, kromě obvyklého rozčilování a naříkání nad tím, co se stalo s Miami, kde už snad nikdo nemluví anglicky, je v pořádku.”

„Byla jsi tam na Vánoce?”

„Ne.”

„Matka ti odpustila?”

„Ještě ne,” vzdychla jsem.

„Nemůžu říct, že bych jí to vyčítala. Rodiny by měly být na Vánoce pohromadě.”

Neodpověděla jsem.

„Ale je to dobře,” překvapila mne. „Necítila ses na to, abys odjela do Miami, tak jsi tam nejela. Pořád jsem ti vykládala, že ženy musí být sobecké. Tak ses to možná konečně naučila, co?”

„Myslím, že sobeckost mi šla vždycky docela dobře, Anno.”

„Až už se kvůli tomu nebudeš cítit provinile, poznám, že jsi vyléčená.”

„Pořád se ještě cítím provinile, takže asi nejsem vyléčená. Máš pravdu.”

„Ano. Mohla bych o tom povídat.”

Dívala jsem se, jak otevírá láhev, aby mohlo víno dýchat; rukávy bílé bavlněné blůzy měla vyhrnuté nad lokty, předloktí pevná a silná jako žena o polovinu mladší.

Nevěděla jsem, jak mohla vypadat, když byla mladší, ale i teď, téměř v sedmdesáti, byla pohledná, s výraznými teutonskými rysy, krátkými bílými vlasy a jasnýma modrýma očima. Otevřela skříňku, sáhla dovnitř pro láhve a ve chvilce mi podávala whisky se sodou a připravovala si manhattan.

„Co se stalo od doby, kdy jsme se viděly naposledy, Kay?”

Přenesly jsme si pití ke kuchyňskému stolu. „To bylo někdy před Díkůvzdáním, ne? No ano, mluvily jsme pak spolu po telefonu. Rozčiluješ se kvůli té knize?”

„Ano. Ty víš o té Abbyině knize, aspoň to, co o ní vím já. A víš také o těch případech. O Pat Harveyové. A o tom všem.” Vytáhla jsem cigarety.

„Sledovala jsem to v novinách. Vypadáš dobře. Ale možná trochu unaveně. A taky jsi trochu moc hubená.”

„Člověk nikdy nemůže být moc hubený,” namítla jsem.

„Už jsem tě viděla, když jsi vypadala i hůř. Tak už dokážeš zvládat stresy z práce?”

„Některé dny je to lepší.”

Anna upila svůj manhattan a zamyšleně se zadívala na sporák. „A Mark?”

„Viděla jsem se s ním,” odpověděla jsem. „A mluvili jsme spolu po telefonu. Ještě je pořád zmatený, nejistý. Já nejspíš taky. Takže asi nic nového.”

„Viděla ses s ním. To je nové.”

„Pořád ho miluju.”

„To není nové.”

„Je to tak těžké, Anno. Vždycky bylo. Nevím, proč nad tím nedokážu mávnout rukou.”

„Protože jsou ty city silné a protože se oba bojíte závazků. Oba chcete vzrušení a oba chcete svou vlastní cestu. Všimla jsem si, že v novinách na něj dělali narážky.”

„Já vím.”

„Neřekla jsem mu to.”

„Nemyslím, že bys musela. Jestli ty noviny neviděl sám, určitě mu to někdo z FBI zavolal. Kdyby ho to rozčililo, už bys to věděla, ne?”

„Máš pravdu,” přikývla jsem s úlevou. „Už bych to věděla.”

„Aspoň jste tedy v kontaktu. Jsi šťastnější?” Byla jsem.

„Děláš si naděje?”

„Chci počkat, co se stane,” odpověděla jsem. „Ale nejsem si jistá, že to bude fungovat.”

„Nikdo si nikdy nemůže být ničím jistý.”

„To je velmi smutná pravda,” souhlasila jsem. „Já si nemůžu být jistá vůbec ničím. Vím jen to, co cítím.”

„Pak jsi daleko vepředu před davem ostatních.”

„Ať už je v tom davu kdokoliv, jestli já jsem před nimi, pak je to další smutná pravda,” pokrčila jsem rameny.

Zvedla se, aby vytáhla chléb z trouby. Dívala jsem se, jak nabírá do kameninových misek chilli, do jiných salát a nalévá víno. Vzpomněla jsem si na formulář, který jsem přinesla, vytáhla jsem ho z kabelky a položila na stůl.

Anna se na něj ani nepodívala, obsloužila nás a posadila se.

„Chceš se podívat do její karty?” zeptala se.

Znala jsem Annu natolik dobře, abych věděla, že si ze svých sezení s pacienty nedělá záznamy. Lidé jako já měli statutární právo na zdravotní záznamy a dokumenty mohly také skončit před soudem. Lékaři jako Anna byli příliš chytří, než aby svěřovali důvěrné záznamy papíru.

„Nebylo by lepší, kdybys mi to stručně shrnula?” navrhla jsem.

„Diagnostikovala jsem ji jako obtížně přizpůsobivou,”

odpověděla.

Bylo to stejné, jako kdybych já řekla, že Jill zemřela v důsledku zástavy dýchací a oběhové soustavy. Ať už jste zastřelení, nebo vás přejede vlak, zemřete, protože přestanete dýchat a vaše srdce se zastaví. Diagnóza obtížné přizpůsobivosti byla kolonka přímo z Diagnostické a statistické příručky duševních chorob. Pacient tak byl kvalifikován pro zdravotní pojišťovnu, a přitom se nevyzradil ani ždibínek závažných informací o jeho minulosti či problémech.

„Celá lidská rasa má problémy s přizpůsobením,”

namítla jsem.

Anna se usmála.

„Ctím tvou profesionální etiku,” vzdychla jsem. „A nemám sebeméně v úmyslu doplňovat do svých zpráv informace, které považuješ za důvěrné. Ale je pro mě důležité vědět všechno, co by mi mohlo pomoci porozumět Jillině vraždě. Například pokud šlo o něco, co se týkalo jejího životního stylu a co ji mohlo přivést do nebezpečí.”

„I já ctím tvou profesionální etiku.”

„Děkuju. Když jsme si teď vyjádřily vzájemnou úctu a obdiv k naší čestnosti a poctivosti, mohly bychom odložit formality stranou a držet se tématu rozhovoru?”

„Samozřejmě, Kay,” souhlasila tiše. „Živě si na Jill vzpomínám. Těžko si nepamatovat neobvyklého pacienta, zvlášť když byl zavražděn.”

„Čím byla zvláštní?”

„Zvláštní?” Smutně se usmála. „Velmi chytrá, příjemná, roztomilá mladá žena. Měla jsem ji ráda. Těšila jsem se na ni. Kdyby nebyla mou pacientkou, byla bych ji měla ráda za přítelkyni.”

„Jak dlouho k tobě chodila?”

„Třikrát až čtyřikrát měsíčně víc než rok.”

„Proč zrovna ty, Anno?” chtěla jsem vědět. „Proč ne někdo ve Williamsburgu, někdo blíž jejímu bydlišti?”

„Mám poměrně dost pacientů, kteří nejsou odsud.

Někteří jezdí dokonce až z takové dálky, jako je Filadelfie.”

„Protože nechtějí, aby někdo zjistil, že navštěvují psychiatra.”

Přikývla. „Bohužel se spousta lidí děsí představy, že by se to o nich mohl někdo dovědět. Byla bys překvapená počtem lidí, kteří byli v téhle ordinaci a raději odcházeli zadními dveřmi.”

Nikdy jsem nepověděla živé duši, že docházím k psychiatrovi, a kdyby Anna tak vytrvale neodmítala cokoli mi účtovat, byla bych jí platila hotově. Rozhodně jsem netoužila po tom, aby si někdo v personálním oddělení vytáhl mé záznamy z pojišťovny a roztrušoval klepy.

„Takže Jill prostě nechtěla, aby někdo věděl, že navštěvuje psychiatra,” poznamenala jsem. „A to také vysvětluje, proč si Librax vyzvedávala v lékárně v Richmondu.”

„Než jsi zavolala, netušila jsem, že si ho vyzvedávala tady. Ale nepřekvapuje mě to.” Sáhla po sklence s vínem.

Chilli bylo dost kořeněné, skoro mi vstoupily slzy do očí.

Ale bylo nepřekonatelné; Anna se vyznamenala a také jsem jí to řekla. Pak jsem jí vysvětlila, co už nejspíš tušila.

„Je možné, že Jill a její přítelkyně Elizabeth Mottová byly zavražděny stejnou osobou, která zabila ty dvojice,”

začala jsem. „Nebo tu jsou alespoň určité paralely mezi jejich vraždami a ostatními, které mne zajímají.”

„Nechci vědět, co víš o případech, které řešíš teď’; leda bys myslela, že je nutné, abych to věděla. Takže se mě můžeš ptát a já se budu usilovně snažit, abych si vybavila co nejvíc o Jillině životě.”

„Proč se tak bála, aby se nikdo nedověděl, že dochází k psychiatrovi? Co skrývala?” chtěla jsem vědět.

„Jill pocházela z prominentní rodiny v Kentucky a jejich uznání a příznivé přijetí pro ni bylo neobyčejně důležité.

Chodila do dobrých škol, vedla si výborně a byla na nejlepší cestě stát se úspěšným právníkem. Její rodina na ni byla velmi pyšná. Nevěděli to.”

„Nevěděli co? Ze chodí k psychiatrovi?”

„To také,” kývla Anna. „Ale důležitější bylo, že nevěděli, že má homosexuální poměr.”

„S Elizabeth?” Znala jsem odpověď, ještě než jsem se zeptala. Ta možnost už mne napadla.

„Ano. Jill a Elizabeth se spřátelily během Jillina prvního roku na právnické fakultě. Pak se z nich staly milenky. Ten vztah byl velmi intenzivní, velmi složitý, plný konfliktů. Pro obě dvě to byl jejich první vztah, nebo aspoň Jihl mi to tak podávala. Musíš si uvědomit, že Elizabeth jsem nikdy ani neviděla, nikdy jsem neslyšela, co si o tom myslí ona. Jill za mnou přišla nejdřív proto, že se chtěla změnit. Nechtěla být lesbička, doufala, že terapie by jí mohla vrátit heterosexualitu.”

„Měla jsi pocit, že je na to naděje?”

„Nevím, jak by to nakonec dopadlo,” vzdychla Anna.

„Všechno, co ti můžu povědět, je založené na tom, co mi řekla Jill, a její pouta k Elizabeth byla velmi silná. Měla jsem dojem, že Elizabeth se s tím vyrovnala lépe než Jill, která to intelektem nedokázala přijmout, ale emocionálně to nemohla nechat být.”

„Musela zažívat muka.”

„Těch posledních několik návštěv u mne už to začínalo být kritické. Právě dokončila právnickou fakultu.

Budoucnost měla před sebou. Byl čas rozhodovat se.

Začínala trpět psychosomatickými problémy, spastickou kolitidou. Předepsala jsem jí Librax.”

„Zmínila se Jill někdy o něčem, co by ti mohlo napovědět, kdo jim to udělal?”

„Přemýšlela jsem o tom a znovu všechno probrala krátce poté, co se to stalo. Když jsem o tom četla v novinách, nemohla jsem se z toho vzpamatovat. Viděla jsem Jill, jak tu seděla ani ne před třemi dny. Nedokážu ti vypovědět, jakou práci mi dalo soustředit se na všechno, co mi tu kdy povídala. Doufala jsem, že bych si mohla něco vybavit, nějaký detail, který by mohl být užitečný. Ale nevzpomněla jsem si na nic.”

„Obě dvě tajily svůj vztah před světem?”

„Ano.”

„A co jejich přátelé, někdo, s kým se tu a tam scházely?

Pro veřejnost?”

„Řekla mi, že se nescházely s nikým. A proto ani neměly žádné žárlivé scény, ledaže by tu bylo něco, o čem nevím.”

Mrkla do mé prázdné misky. „Ještě trochu chilli?”

„Už nemůžu.”

Zvedla se, aby naskládala nádobí do myčky. Chvíli jsme mlčely. Anna si rozvázala zástěru a pověsila ji na háček ve skříňce na čisticí potřeby. Pak jsme si odnesly sklenice a láhev vína do její pracovny.

Ten pokoj jsem měla nejraději. Dvě stěny zaplňovaly police s knihami, uprostřed třetí bylo arkýřové okno, z něhož mohla od přeplněného stolu sledovat rozkvétající květiny nebo sníh snášející se na zadní dvorek. Dívala jsem se z toho okna na magnolie kvetoucí v krémově bílých záplavách i na zlatě zbarvené podzimní listí. Mluvívaly jsme o mé rodině, mém rozvodu, o Markovi. Hovořily jsme o bolesti i o smrti. Z ošoupaného koženého křesla, v němž jsem seděla, jsem Annu nemotorně prováděla svým životem, stejně jako to dělala Jihl Harringtonová.

Takže byly milenky, což je řadilo mezi ostatní páry, a teorie o chlapíkovi z baru byla ještě méně pravděpodobná.

Upozornila jsem na to Annu.

„Souhlasím s tebou,” přikývla.

„Naposledy je viděli v baru Anchor. Zmiňovala se před tebou Jill někdy o tom místě?”

„Výslovně ne. Ale zmínila se o baru, kam občas zajdou, o místě, kde si povídají. Někdy si zašly do nějaké zastrčené restaurace, kde je nikdo neznal. Jindy si zajely někam do jiného města. Na takové výlety se vydávaly hlavně tehdy, když se ocitly uprostřed citově vypjatých hádek souvisejících s jejich vztahem.”

„Jestli se hádaly tenkrát v baru Anchor, byly nejspíš rozčilené, jedna nebo druhá si připadala odmítnutá, zlobila se,” uvažovala jsem. „Je možné, že bud Jill nebo Elizabeth zkusily sbalit nějakého muže a flirtovat s ním, aby se té druhé pomstily?”

„Nemůžu prohlásit, že je to nemožné,” pronesla pomalu Anna. „Ale dost by mě to překvapilo. Nikdy jsem neměla dojem, že by jedna nebo druhá hrály nějaké divadýlko. Spíš bych byla nakloněna přesvědčení, že když si tenkrát povídaly, byl jejich rozhovor dost hlasitý. Možná si přitom zapomněly dávat pozor na své okolí a soustředily se jen jedna na druhou.”

„A někdo, kdo je nenápadně pozoroval, mohl možná i něco zaslechnout.”

„To je riziko, když někdo vede osobní hovory na veřejnosti. Několikrát jsem na to Jill upozorňovala.”

„Když se tak bála, aby ji nikdo nepodezříval, proč na sebe brala takové riziko?”

„Její předsevzetí nebylo zase tak pevné, Kay.” Anna sáhla po své sklence. „Když byly s Elizabeth samy, bylo příliš snadné sklouznout do důvěrností. Objímání, chlácholení, pláč, a žádné rozhodnutí by nepadlo.”

To jsem znala. Když jsme se s Markem dohadovali, ať už u něj, nebo u mě, často jsme nečekaně skončili v posteli.

Potom jeden z nás odjel a problém zůstal nevyřešený.

„Anno, uvažovala jsi vůbec někdy o tom, že by jejich vztah mohl mít nějakou souvislost s tím, co se jim stalo?”

zeptala jsem se.

„Když nic jiného, jejich vztah tornu dodává punc ještě větší neobvyklosti. Dovedu si představit, že samotná žena v baru, která vypadá, že by se možná nechala sbalit, je v mnohem větším nebezpečí než dvě ženy, které nevypadají, že by měly zájem přitahovat k sobě pozornost.”

„Pojď se vrátit k jejich zvykům a dennímu životu,” na vrhla jsem.

„Bydlely v jednom bloku, ale ne společně, což dělaly kvůli okolí. Ale to bylo v pořádku. Mohly vést samostatné životy a pak se pozdě večer sejít v Jillině bytě. Jill byla radši, když byly u ní. Vzpomínám si, jak mi říkala, že kdyby jí její přátelé a rodina častěji volali pozdě večer a ona nikdy nebyla doma, začali by se jí vyptávat.” Odmlčela se, uvažovala.

„Chodily také cvičit, obě byly ve skvělé formě. Myslím, že běhaly, ale ne vždycky společně.”

„Kde běhaly?”

„Myslím, že v parku poblíž svého domu.”

„Nic jiného? Divadla, nákupy, sportovní zápasy, které možná navštěvovaly?”

„Nic takového mě nenapadá.”

„Co ti říká tvá intuice? Co ti říkala tenkrát?”

„Myslím, že v tom baru vedly tíživý hovor. Možná chtěly být samy a odmítly nějakého dotěravce.”

„A potom co?”

„Určitě se během toho večera setkaly se svým vrahem.”

„Dokážeš si představit, jak se to asi stalo?”

„Vždycky jsem si myslela, že to byl někdo, koho znaly, nebo už se s ním alespoň dříve seznámily, takže neměly důvod mu nedůvěřovat. Ledaže by je, ať už na parkovišti u baru nebo jinde, kam odjely, jeden nebo víc lidí uneslo a hrozilojim přitom pistolí.”

„Co jestli k nim někdo přišel na parkovišti a požádal je, aby ho někam svezly, protože má problémy s autem…”

Už vrtěla hlavou.

„To nejde dohromady s dojmem, jaký jsem si o nich udělala. Ale znovu, leda by to byl někdo, koho by dobře znaly.” ¨

„A jestli vrah vystupoval jako policista, třeba je zastavil jako při běžné dopravní kontrole?”

„To je něco jiného. Myslím, že i ty nebo já bychom v takovém případě byly bezbranné.”

Anna už vypadala unaveně, takže jsem poděkovala za večeři a za čas, který mi věnovala. Věděla jsem, že náš rozhovor byl pro ni těžký. Napadlo mne, jak bych se asi v její pozici tvářila já.

Chvíli po tom, co jsem prošla svými domovními dveřmi, zazvonil telefon.

„Vzpomněla jsem si ještě na jednu věc, ale nejspíš není důležitá,” ozvala se Anna. „Jill se mi zmínila, že někdy, třeba v neděli ráno, zůstanou doma a luští spolu křížovky.

Nejspíš to nic neznamená. Ale patřilo to k jejich zvykům, bylo to něco, co dělaly spolu.”

„Křížovky v knihách? Nebo nějaké z novin?”

„To nevím. Ale Jill četla spoustu novin, Kay. Vždycky měla nějaké s sebou a četla si, když čekala na naši schůzku.

Wall Street Journal, Washington Post.”

Znovu jsem jí poděkovala a zdůraznila, že příště je řada s večeří na mně. Pak jsem zavolala Marinovi.

„Před osmi lety byly v James City zavražděny dvě ženy,”

šla jsem přímo k věci. „Je možné, že je tu spojitost. Znáš detektiva Montanu odtamtud?”

„Jo. Už jsem se s ním setkal.”

„Potřebujeme se s ním sejít, probrat ty případy. Myslíš, že dokáže udržet jazyk za zuby?”

„Ať mne vezme čert, jestli tohle vím,” zabručel Marino.

Montana vypadal jako jeho jméno, byl velký, kostnatý, se zamženýma modrýma očima v ostře řezaném, upřímném obličeji, nad nímž rostly husté šedé vlasy. Měl přízvuk rodilého Virgiňana a řeč prokládal mnohými „ano, madam”.

Příštího odpoledne jsme se s ním s Marinem sešli u mě doma, kde jsem si byla jistá soukromím a tím, že nás nikdo nebude vyrušovat.

Montana musel na případ Jill a Elizabeth vyplýtvat svůj celoroční příděl filmů, protože zcela zaplnil kuchyňský stůl fotografiemi těl na místě činu, volkswagenu opuštěného u motelu Palm Leaf, baru Anchor a každičké místnosti v bytech obou žen, včetně komor a šaten. Měl s sebou aktovku nacpanou bloky, mapami, přepisy výslechů, diagramy, soupisy důkazů, záznamy telefonických tipů. To bylo typické pro detektivy, kteří se zřídkakdy setkávali s vraždami. Případy, jako byl tento, se přihodily jednou či dvakrát za jejich kariéru a oni je zpracovávali přímo přepečlivě.

„Hřbitov je hned vedle kostela,” přisunul ke mně jednu fotografii.

„Vypadá, že je dost starý,” poznamenala jsem obdivně při pohledu na zvětralé cihly a břidlicové tašky.

„Je a není. Byl postavený v sedmnáctém století, ale před dvaceti lety vyhořel díky špatně udělanému vedení. Pamatuji si, jak jsem viděl kouř - byl jsem zrovna na obchůzce - ale myslel jsem si, že hoří farma některého mého souseda. O

kostel se pak postarala nějaká historická společnost. Chtěli, aby vypadal zvenčí i uvnitř stejně jako dřív.”

„Dostanete se k němu po téhle silnici,” poklepal na jinou fotografii, „která je ani ne dvě míle západně od Šedesáté a asi čtyři míle západně od baru Anchor, kde byly ty dívky předešlého večera naposledy viděny živé.”

„Kdo našel těla?” ptal se Marino a očima přitom přejížděl po rozložených fotografiích.

„Správce, který pracuje v kostele. Přišel v sobotu ráno, aby poklidil a připravil všechno na neděli. Říkal, že zrovna parkoval, když zahlédl něco, co vypadalo jako dva lidé spící v trávě asi šest metrů za hlavními hřbitovními vraty.

Nezdálo se, že by se ti lidé starali o to, že je někdo uvidí.”

„Mám tornu rozumět tak, že v pátek večer se v kostele nic nedělo?” zeptala jsem se.

„Ne, madam. Byl zamčený, nic tam nebylo.”

„Plánují se někdy na páteční večer do to kostela nějaké aktivity?”

„Příležitostně. Někdy se tam scházejí skupinky mladých.

Občas tam zkouší sbor, takové věci. Podstatné ale je, že kdyby si kdokoliv naplánoval tu vraždu předem, nedávalo by to smysl. Nikdy nebylo jisté, že kostel bude úplně opuštěný, žádný večer v týdnu. To byl jeden z důvodů, proč jsem si od začátku myslel, že to byla náhodná vražda, že se dívky prostě s někým potkaly v baru nebo někde jinde.

Neměl jsem důvod se domnívat, že to byl pečlivě připravený zločin.”

„Vrah byl ozbrojený,” připomněla jsem Montanovi.

„Měl nůž a pistoli.”

„Svět je plný bláznů, kteří s sebou nosí nože a pistole mají v autě, nebo dokonce u sebe,” odpověděl věcně.

Posbírala jsem fotografie těl na místě činu a pozorně si je prohlédla.

Ženy ležely ani ne metr od sebe v trávě mezi dvěma náhrobními kameny. Elizabeth byla tváří k zemi, nohy trochu rozhozené, levou ruku pod břichem, pravou nataženou podél boku. Štíhlá, s krátkými hnědými vlasy, oblečená byla v džínách a bílém svetru, zbarveném kolem krku temně rudě. Na jiné fotografii už bylo její tělo obrácené, přední díl svetru byl nasáklý krví, v očích prázdný pohled smrti. Řezná rána v hrdle byla mělká, střelná rána na krku nemusela být nutně smrtelná. Připomněla jsem si její pitevní zprávu. To bodná rána v hrudi smrtelná byla.

Jillina zranění byla horší. Ležela na zádech, obličej měla tak postříkaný zaschlou krví, že bych nedokázala odhadnout, jak vypadala, když ještě žila, krom toho, že měla krátké černé vlasy a rovný, hezký nos. Byla štíhlá, stejně jako její přítelkyně. Na sobě měla džíny a světle žlutou bavlněnou košili, roztrženou až k pasu a odhalující mnoho bodných ran, z nichž některé byly vedeny i skrz podprsenku. Na předloktí a na rukou měla hluboké řezné rány. Rána na krku byla mělká a vrah ji nejspíš zasadil, až když už byla mrtvá nebo téměř mrtvá.

Fotografie byly neocenitelné z jednoho rozhodujícího důvodu. Odhalily totiž něco, co jsem nenašla ani v jednom novinovém výstřižku či zprávě ve složce o jejich případu, která ležela na stole v mé kanceláři.

Pohlédla jsem na Marina a naše oči se setkaly.

Obrátila jsem se k Montanovi: „Kam se poděly jejich boty?”

Kapitola 14

„Víte, je zajímavé, že jste si toho všimli.” odpověděl Montana. “Nikdy jsem nepřišel na uspokojivý důvod toho, proč si sundaly boty, leda že byly v motelu, oblékly se, když byl čas odejít, a obouváním se nezdržovaly. Jejich boty a ponožky jsme našli ve volkswagenu.”

„Bylo tehdy večer teplo?” ptal se Marino.

„Bylo. Ale stejně, byl bych si myslel, že se i obují, když už se oblékly.”

„Nevíme s určitostí, jestli vůbec někdy byly uvnitř v motelu,” upozornila jsem Montanu.

„To máte pravdu,” souhlasil.

Ráda bych věděla, jestli Montana četl články v Postu, které se zmiňovaly o tom, že v případech zavražděných párů se nenašly boty a ponožky. Pokud ano, nezdálo se, že by si to nějak spojil.

„Setkával jste se často s reportérkou Abby Turnbullovou, když zpracovávala vraždy Jill a Elizabeth?” zeptala jsem se.

„Provázela mne jako plechovky uvázané psovi na ocas.

Kamkoliv jsem se hnul, šla za mnou.”

„Vzpomínáte si, zda jste se jí zmínil, že Jill a Elizabeth byly bosé? Ukázal jste jí někdy fotografie z místa činu?”

vyptávala jsem se, protože Abby byla příliš chytrá, než aby zapomněla na detail, jako byl tenhle, zvlášť když to teď bylo tak důležité.

Montana okamžitě odpověděl: „Mluvil jsem s ní, ale ne, madam. Nikdy jsem jí neukazoval tyhle fotografie a také jsem si dával dobrý pozor, co říkám. Četla jste, co bylo v novinách, ne?”

„Některé články jsem viděla.”

„Není tam nic o tom, jak byly oblečeny, o tom, že Jill měla roztrženou blůzu, ani o tom, že neměly boty a ponožky.”

Takže Abby to nevěděla, pomyslela jsem si s ulehčením.

„V pitevních protokolech jsem si přečetla, že obě ženy měly kolem zápěstí stopy po poutech,” poznamenala jsem.

„Zjistil jste, čím mohly být spoutány?”

„Ne, madam.”

„Takže si pouta po vraždě zase odnesl,” usoudila jsem.

„Byl velmi opatrný. Nenašli jsme ani jedinou nábojnici, žádnou zbraň, nic, čím by je mohl svázat. Žádnou semennou tekutinu. Takže se nezdá, že by je znásilnil, a jestli ano, nedá se to poznat. A obě byly úplně oblečené. A ta roztržená blůzka,” sáhl po fotografii Jill, „to se mohlo stát, když se s ní pral.”

„Našli jste na místě činu nějaké knoflíky?”

„Několik. V trávě kolem jejího těla.” „A co cigaretové špačky?”

Montana pomalu prošel své záznamy.

„Žádné špačky.” Odmlčel se a vytáhl jednu zprávu.

„Povím vám, co jsme našli. Zapalovač, pěkný stříbrný kousek.”

„Kde?” obrátil se k němu Marino.

„Snad čtyři a půl metru od těl. Jak vidíte, kolem hřbitova je železný plot. Vchází se touhle branou,” ukázal na jinou fotografii. „Zapalovač ležel v trávě tak jeden a půl až dva metry od brány. Jeden z těch drahých úzkých zapalovačů tvarovaných jako plnicí pero, co si jimi lidé zapalují dýmky.” „Fungoval ještě?” pokračoval Marino v otázkách.

„Fungoval a byl krásně vyleštěný,” vybavoval si Montana.

„Jsem si naprosto jistý, že nepatřil ani jedné z dívek.

Nekouřily a nikdo, s kým jsem mluvil, si nevzpomínal, že by u jedné či druhé takový zapalovač viděl. Možná vypadl vrahovi z kapsy, ale to si nemůžeme ověřit. Mohl ho ztratit kdokoliv, třeba někdo, kdo tu byl den či dva předtím na procházce. Víte přece, že spousta lidí se ráda prochází na starých hřbitovech a prohlíží si hroby.”

„Sejmuli jste ze zapalovače otisky prstů?”

„Povrch nebyl vhodný. Ve stříbře byly vyryté klikyháky, jaké vidíte na některých těch módních plnicích perech.”

Zamyšleně se zahleděl na fotografie. „Taková věcička určitě stojí aspoň sto babek.”

„Máte ještě pořád ten zapalovač a knoflíky, které jste našli?” zeptala jsem se.

„Uložil jsem všechny důkazy z tohoto případu. Vždycky jsem doufal, že se mi ho snad jednou podaří vyřešit.”

Montana nedoufal ani z poloviny tolik jako já, a jakmile o něco později odešel, okamžitě jsme se s Marinem pustili do diskuse o tom, co nám leželo v hlavě.

„Je to stejný zatracený bastard,” vyhrkl Marino s nevěřícím výrazem. „Ten hajzl je donutil zout se, stejně jako to udělal u ostatních dvojic. Aby šly pomalu, když je vedl někam, kde je měl v úmyslu zabít.”

„Což neměl být hřbitov,” podotkla jsem. „Nevěřím, že to bylo místo, které vybral.”

„Jo. Myslím, že ty dvě byly tvrdší oříšek, než předpokládal. Bránily se, nebo něco nevyšlo, a to ho rozrušilo - možná to mělo něco společného s krví, kterou našli vzadu ve volkswagenu. Tak je přiměl vystoupit při nejbližší příležitosti, což byl tmavý, opuštěný kostel s hřbitovem. Máš po ruce mapu Virginie?”

Šla jsem do své pracovny a našla ji. Marino ji rozložil po kuchyňském stole a dlouho si ji pečlivě prohlížel.

„Podívej,” ukázal zaujatě. „Odbočka ke kostelu je přímo tady na silnici šedesát, asi dvě míle předtím, než by ses dostala na cestu vedoucí k lesu, kde byli asi o pět šest let později zavražděni Jim Freeman a Bonnie Smythová. Projeli jsme přímo kolem téhle zatracené odbočky ke kostelu, když jsme tuhle jeli za panem Joycem.”

„Dobrý bože,” zamumlala jsem, „ráda bych věděla…”

„Jo, to já taky,” přerušil mne Marino. „Možná že ten zmetek byl venku, procházel les a hledal vhodné místo, když ho překvapil Sakra. Zastřelil psa. A asi o měsíc později unesl své první oběti, Jill a Elizabeth. Měl v úmyslu přimět je, aby ho odvezly do téhle zalesněné oblasti, ale věci se mu vymkly z rukou. Ukončil to dřív. Nebo byl možná zmatený a vyplašený a spletl si odbočku. Řekl Jill nebo Elizabeth, aby odbočila dřív. Pak uviděl tenhle kostel a rozzuřil se, protože si uvědomil, že neodbočili tam, kam měli. Možná vůbec netušil, kde jsou.”

V duchu jsem si to představovala. Jedna z žen řídila a druhá byla na vedlejším sedadle, vrah na ně ze zadního sedadla mířil pistolí. Co se mohlo stát, že tak krvácel?

Postřelil se? To bylo velmi nepravděpodobné. Řízl se nožem? Možná, ale ani tomu jsem nemohla uvěřit. Jak jsem si všimla na Montanových fotografiích, krev zřejmě začínala kapkami na zadní části opěrky hlavy spolujezdce. Také vzadu na sedadle byly kapky a spousta krve na podlaze. Tím byl vrah umístěn za sedadlo spolujezdce, nakláněl se dopředu. Krvácel na hlavě nebo v obličeji?

Krvácení z nosu?

Nadhodila jsem to Marinovi.

„To by muselo být pořádné krvácení. Byla tam spousta krve.” Chvíli přemýšlel. „Možná jedna z nich trhla loktem dozadu a udeřila ho do nosu.”

„Jak bys reagoval, kdyby to některá z nich udělala tobě?”

zeptala jsem se. „Samozřejmě kdybys byl vrah.”

„Už by to nesměla udělat znovu. Nejspíš bych ji nechtěl zastřelit uvnitř vozu, ale asi bych ji praštil, možná hlavní pistole.”

„Na předním sedadle nebyla krev,” připomněla jsem mu.

„Rozhodně žádný důkaz toho, že by některá z nich byla poraněna uvnitř v autě.”

„Hmmm.”

„Divné, vid’?”

„Jo.” Zamračil se. „Byl na zadním sedadle, nakláněl se kupředu a najednou začal krvácet? Zatraceně divné.”

Připravila jsem šálky čerstvé kávy a začali jsme probírat další nápady. Pro začátek tu byl pořád stejný problém - jak může jeden člověk přemoci dvě osoby.

„Auto

patřilo

Elizabeth,”

poznamenala

jsem.

„Předpokládejme tedy, že řídila ona. Takže nemohla mít v té chvíli svázané ruce.”

„Ale Jill možná ano. Mohl jí je svázat během cesty -

podržel jí je nad hlavou nebo jí je svázal ze zadního sedadla.”

„Nebo ji mohl přinutit, aby se obrátila, a svázal jí ruce kolem opěrky hlavy,” uvažovala jsem. „To také mohla být chvíle, kdy ho uhodila do obličeje, jestli se to stalo.”

„Možná.”

„V každém případě,” pokračovala jsem, „budeme předpokládat, že ve chvíli, kdy auto zastavilo, byla už Jill svázaná a bosá. Pak přikázal Elizabeth, aby se zula, a také ji spoutal. A pak je pistolí přiměl, aby šly na hřbitov.”

„Jill měla na rukou a předloktích spoustu řezných ran,”

přemýšlel Marino. „Utrpěla je, když se bránila se svázanýma rukama noži?”

„Pokud měla ruce svázané před sebou a ne za zády.”

„Bylo by chytřejší jí svázat ruce za zády.”

„Možná se tou chybou poučil, že to není právě nejlepší řešení, a zlepšil si techniku,” poznamenala jsem. „Elizabeth neměla žádná obranná zranění?”

„Žádná.”

„Ten zmetek tedy zabil Elizabeth jako první,” prohlásil Marino.

„Jak bys to udělal? Uvažuj, máš vyřídit dvě oběti.”

„Přinutil bych je obě, aby si lehly tváří k zemi. Přiložil bych pistoli Elizabeth zezadu k hlavě, aby byla rozumná, zatímco bych si připravoval nůž. Kdyby mě překvapila odporem, možná bych zmáčkl spoušť a postřelil ji, přestože bych to neměl doopravdy v úmyslu.”

„Tím by se vysvětlovalo, proč byla střelena do krku,”

přikývla jsem. „Jestli jí přiložil pistoli zezadu k hlavě a ona se bránila, mohla hlaveň sklouznout. Dost se to podobá tomu, co se stalo Deboře Harveyové, až na to, že vážně pochybuji, že by ležela na břiše, když ji vrah střelil.”

„Ten hoch má rád nůž,” kývl Marino. „Pistoli používá, jen když věci nejdou tak, jak plánoval. A to se mu stalo jen dvakrát, pokud víme. U Elizabeth a Debory.”

„Elizabeth byla zastřelena a co dál, Marino?”

„Dorazil ji a věnoval se Jill.“

„S Jill se musel prát,” připomněla jsem.

„To si teda piš, že se rvala. Vrah právě zastřelil její přítelkyni a ona věděla, že nemá šanci, že se může jen rvát.”

„Anebo už s ním bojovala předtím,” zkoušela jsem.

Marino přimhouřil oči, jako to dělal, vždycky když byl skeptický.

Jill byla právnička. Pochybovala jsem, že by byla naivní, co se týče krutých skutků, které páchají lidé jeden na druhém. Když byla spolu se svou přítelkyní přinucena jít pozdě v noci na hřbitov, předpokládám, že věděla, že obě jdou na smrt. Jedna nebo obě ženy mohly začít klást odpor, když otevíral železná vrata. Jestli stříbrný zapalovač patřil vrahovi, možná mu v tu chvíli vypadl z kapsy. Potom, a možná, že měl Marino pravdu, přinutil obě ženy, aby si lehly tváří k zemi. Jenže když se pustil do Elizabeth, Jill zpanikařila a pokusila se přítelkyni bránit. Pistole vystřelila a zasáhla Elizabeth do krku.

„Jillina zranění naznačují, že jí je způsobil někdo, kdo byl rozzuřený a vyděšený zároveň, protože se mu situace vymkla z rukou,” usuzovala jsem. „Možná ji udeřil do hlavy pistolí. Vrhnul se na ni, roztrhl jí košili a bodal do ní.

Nakonec jí prořízl hrdlo. Pak odjel ve volkswagenu, nechal ho u motelu a dál šel pěšky, možná zpátky k místu, kde odstavil svoje auto.”

„Musel přece být potřísněný krví,” namítal Marino.

„Zajímavé je, že na místě řidiče se žádná krev nenašla, jenom na zadním sedadle.”

„V žádném z aut těch zabitých párů se nikdy nenašla žádná krev na sedadle řidiče,” připomněla jsem. „Tenhle vrah je velmi opatrný. Možná že když se chystá ke spáchání zločinu, nosí si s sebou věci na převlečení nebo ručníky nebo kdovíco.”

Marino sáhl do kapsy a vytáhl svůj švýcarský armádní nůž. Nad ubrouskem si začal zastřihovat nehty. Bůh ví, co všechno musela Doris za celé ty roky vydržet, pomyslela jsem si. Marino se nejspíš nikdy neobtěžoval vysypáváním popelníku, odnášením nádobí do dřezu nebo zvedáním špinavého oblečení z podlahy. Ani jsem nechtěla myslet na to, jak asi vypadala koupelna, když z ní odešel.

„Ještě pořád se tě snaží dostihnout Abby Turnbullová?”

zeptal se, aniž vzhlédl.

„Posledních několik dnů to nezkoušela, nebo o tom alespoň nevím.”

„Myslel jsem, že by tě mohlo zajímat, že vztahy mezi ní a Cliffordem Ringem jsou víc než jen profesionální, doktorko.”

„Co tím myslíš?” ptala jsem se nejistě.

„Tím chci říct, že reportáž o vraždách milenců, na které Abby pracovala, neměla nic společného s tím, proč jí vzali kriminální rubriku.” Pečlivě si upravoval nehet na levém palci, odstřižky padaly do ubrousku. „Začala se chovat divně, takže už s ní v redakci nikdo nedokázal vyjít.

Vyvrcholilo to loni na podzim, krátce předtím, než tě přijela do Richmondu navštívit.”

„Co se stalo?” hleděla jsem na něj zvědavě.

„Jak jsem slyšel, ztropila přímo uprostřed redakční místnosti menší scénu. Vylila Ringovi šálek kávy do klína a pak vyletěla ven, aniž by komukoli řekla, kam jde nebo kdy se vrátí. Proto ji přeřadili do jiné rubriky.”

„Kdo ti to pověděl?”

„Benton.”

„Jak může Benton vědět, co se děje v redakci Postu?”

„Neptal jsem se.” Marino zavřel nůž a zastrčil ho zpátky do kapsy. Zvedl se, sebral ubrousek a hodil ho do odpadků.

„Ještě něco,” dodal a zastavil se uprostřed kuchyně. „Ten lincoln, o který ses zajímala.”

„Ano?”

„Mark sedm, rok výroby 1990. Registrován na Barryho Aranoffa, osmatřicetiletého bělocha z Roanoke. Pracuje jako prodejce pro společnost vyrábějící zdravotnické potřeby. Je hodně na cestách.”

„Takže jsi s ním mluvil,” konstatovala jsem.

„Mluvil jsem s jeho ženou. Byl mimo město, a to už celé dva týdny.”

„Kde měl být v době, kdy jsem ve Williamsburgu viděla jeho auto?”

„Jeho žena si nebyla úplně jistá, jaké měl plány. Zdá se, že někdy navštíví během jednoho dne více měst, často přejíždí z jednoho místa na druhé, někdy i za hranice státu.

Jeho teritorium sahá na sever až k Bostonu. V době, o které jsi mluvila, si dokázala vzpomenout jen na to, že měl být v Tidewateru, potom odletět z Newport News a mířit do Massachusetts.

Byla jsem zticha, což si Marino zřejmě vysvětlil jako rozpaky, ale bylo to jinak. Přemýšlela jsem.

„No, odvedla jsi dobrou detektivní práci. Není nic zlého na tom, když si zapíšeš poznávací značku auta a zkontroluješ si ji. Můžeš být ráda, že tě nesledoval žádný fízl.”

Neodpověděla jsem.

„Spletla ses akorát v barvě. Říkala jsi, že lincoln byl tmavě šedý. Aranoffův bourák je hnědý.”

Později toho večera se snesla bouře, jaké přicházívají uprostřed léta, a nad ohýbajícími se stromy se klikatily blesky. Posadila jsem se na posteli, listovala několika časopisy a čekala, až bude telefon kapitána Montany volný.

Ale bud’ měl poruchu, nebo mu celé dvě hodiny někdo visel na lince. Když společně s Marinem odešli, vzpomněla jsem si na detail na jedné fotografii, který mi připomněl něco, co mi říkala Anna. V Jillině bytě ležel na koberci vedle křesla v obývacím pokoji stoh právnických příruček, několik vydání novin z jiných měst a číslo New York Times Magazine. Nikdy jsem se netrápila s křížovkami. Bůh ví, že jsem vždycky měla na práci dost jiných věcí. Ale věděla jsem, že křížovky v Timesech jsou stejně oblíbené jako sportovní sázenky.

Sáhla jsem po telefonu a zkusila znovu vytočit Montanovo číslo domů. Tentokrát se ozval.

„Napadlo vás někdy pořídit si signalizaci dalších hovorů?

„Napadlo mě pořídit pubertální dceři vlastní telefonní linku,” odpověděl.

„Potřebuju se vás na něco zeptat.”

„Ptejte se.”

„Když jste prohlíželi Elizabethin a Jillin byt, předpokládám, že jste prošli také jejich poštu.”

„Ano, madam. Zběžně jsme ji prohlédli, podívali se, co jim všechno chodilo, kdo jim psal dopisy, prošli účty a takové věci.”

„Co byste mi mohl povědět o Jilliných objednávkách novin, které jí chodily poštou?”

Odmlčel se.

Náhle mi to došlo.

„Omlouvám se. Vy asi máte ty případy v kanceláři…”

„Ne, madam. Jel jsem rovnou domů, mám je tady. Jen si zkouším vzpomenout, byl to dlouhý den. Můžete chvíli počkat?”

Slyšela jsem, jak obrací stránky.

,,No, bylo tu několik účtů, reklamní materiály. Ale žádné noviny.”

Překvapeně jsem mu vysvětlovala, že Jill měla v bytě několik vydání novin z jiných měst.

„Odněkud je přece musela dostávat.”

„Možná z prodejních automatů,” navrhoval. „Kolem univerzity je jich spousta. Aspoň tak bych hádal já.”

Washington Post a Wall Street Journal, možná, pomyslela jsem si. Ale ne nedělní New York Times. Spíš byly z drugstoru nebo stánku s novinami, kde se třeba Jill s Elizabeth pravidelně stavovaly, když šly v neděli ráno někam na snídani. Poděkovala jsem mu a zavěsila.

Zhasla jsem lampu, zalezla do postele a poslouchala, jak déšť neúnavně bubnuje na střechu. Přitáhla jsem si pokrývky blíž k tělu. V hlavě se mi honily myšlenky a představy, v duchu jsem viděla červenou kabelku Debory Harveyové, provlhlou a pokrytou blátem.

Vander v laboratoři otisků prstů dokončil její prohlížení a já jsem si nedávno prošla jeho zprávu.

„Co s ní chceš dělat?” ptala se mne Rose. Kabelka ležela na plastikovém podnose na jejím pracovním stole.

„Nemůžeš ji přece takhle poslat zpátky rodině.”

„Samozřejmě že ne.”

„Možná bychom z ní mohly vyndat platební karty a ostatní věci, očistit je a poslat jim jenom ty?” Rosin obličej se náhle zkroutil hněvem. Odstrčila podnos od sebe a zaječela: „Dej to pryč! Nemůžu to vystát!”

Najednou jsem byla v kuchyni. Oknem jsem viděla, jak přijíždí Mark, auto jsem nikdy neviděla, ale nějak jsem ho poznala. Začala jsem horečně hrabat v kabelce ve snaze najít kartáč a rychle jsem si upravila vlasy. Rozběhla jsem se do koupelny vyčistit si zuby, ale už jsem to nestačila. Ozval se zvonek od dveří, jen jediné krátké zazvonění.

Vzal mě do náruče a šeptal mé jméno jako tiché výkřiky bolesti. Divila jsem se, kde se tu vzal, proč není v Denveru.

Políbil mě a nohou za sebou zavřel dveře. Zabouchly se s ohlušujícím třeskem.

Vytřeštila jsem oči. Hrom dozníval. Mou ložnici osvítil jeden blesk a po něm hned druhý, zatímco mi srdce bušilo v hrudi jako splašené.

Druhý den dopoledne jsem udělala dvě pitvy, pak vyšla po schodech a zamířila za Neilsem Vanderem, šéfem laboratoře otisků prstů. Našla jsem ho zamyšleného před obrazovkou počítače napojeného na Automatizovaný systém identifikace otisků prstů. Držela jsem v ruce svoji kopii zprávy upřesňující prohlídku kabelky Debory Harveyové a položila mu ji na klávesnici.

„Potřebuji se na něco zeptat.” Mluvila jsem nahlas, abych přehlušila monotónní šum počítače.

Se zájmem se podíval na zprávu, rozcuchané šedé vlasy si shrnul za uši.

„Jak jsi mohl něco zjistit, když kabelka ležela tak dlouho v lese? Překvapilo mě to.”

Vrátil se pohledem k obrazovce.

„Kabelka je nylonová, vodotěsná a kreditní karty, ještě v ochranných plastikových obalech, byly uvnitř kapsy zavřené na zip. Když jsem karty ponořil do speciální lázně, všechny šmouhy a náznaky vystoupily. Ani jsem nepotřeboval laser.”

„To je působivé.”

Trochu se usmál.

„Ale nic, co by se dalo identifikovat,” pokračovala jsem.

„Je mi líto.”

„Zajímá mne řidičský průkaz. Na něm nebylo nic.” „Ani šmouha,” přikývl.

„Čistý?”

„Jako psí chrup.”

„Díky, Neilsi.”

Už byl zase mimo, pohroužený do svého světa rýh a kliček.

Vrátila jsem se o poschodí níž a našla si číslo do samoobsluhy 7-11, kde jsme byly s Abby. Dozvěděla jsem se, že Ellen Jordanová, prodavačka, s níž jsme mluvily, tam nebude dřív než v devět večer. Pracovala jsem celý zbytek dne, neudělala si ani přestávku na oběd; neuvědomovala jsem si ubíhající čas. Když jsem odcházela domů, necítila jsem ani trochu únavu.

Zrovna jsem nakládala nádobí do myčky, když zazněl zvonek. Bylo osm hodin. Otřela jsem si ruce do utěrky a s obavami šla ke dveřím.

Venku stála Abby Turnbullová, límec kabátu vyhrnutý až k uším, obličej bledý, oči zoufalé. Studený vítr ohýbal tmavé stromy na dvoře a rozcuchal jí pramínky vlasů.

„Neodpověděla jsi na mé telefony. Doufám, že mi neodepřeš vstup do svého domu,” pronesla.

„Samozřejmě že ne, Abby. Pojď dál.” Otevřela jsem dveře a ustoupila.

Nesundala si kabát, dokud jsem ji k tornu nevyzvala, a když jsem se nabídla, že ho pověsím, odmítla a přehodila ho přes opěradlo židle, jako by mě chtěla ujistit, že nezůstane dlouho. Byla oblečená ve vybledlých džínách a tlustém hnědém svetru, který místy už trochu chlupatěl. Šla jsem za ní, abych z kuchyňského stolu sklidila papíry a noviny, a ucítila jsem zvětralý pach cigaretového kouře a ostrý závan potu.

„Dáš si něco k pití?” zeptala jsem se. Z nějakého důvodu jsem k ní necítila hněv.

„Cokoliv máš, bude vyhovovat.” Zatímco jsem nám nalévala, vytáhla cigarety.

„Nevím, jak začít,” vzdychla, když jsem se k ní posadila.

„Ty články k tobě byly nespravedlivé, to přinejmenším. A vím, co sis nejspíš myslela.”

„Nezáleží na tom, co jsem si myslela. Raději bych slyšela, co máš na srdci.”

„Říkala jsem ti, že jsem udělala chyby.” Zatřásl se jí hlas. „Jednou z nich byl právě Cliff Ring.”

Tiše jsem seděla.

„Pracuje jako investigativní reportér, byl jedním z prvních lidí, s nimiž jsem se ve Washingtonu seznámila.

Velmi úspěšný, vzrušující. Chytrý a velmi si jistý sám sebou. Byla jsem přecitlivělá, zrovna jsem se přestěhovala do jiného města, prošla jsem tím… No, tím, co se stálo Henně.” Odvrátila oči.

„Začali jsme jako přátelé, pak se všechno dalo nějak moc rychle do pohybu. Neviděla jsem, jaký je, protože jsem to nechtěla vidět.” Hlas se jí zlomil, tiše jsem čekala, až se zase vzchopí.

„Věřila jsem mu víc než sobě, Kay.”

„Z čehož soudím, že detaily toho článku má od tebe,”

usmála jsem se.

„Ne. Ty jsou z mé reportáže.”

„Co to znamená?”

„Nikdy nikomu neříkám, o čem píšu,” pokrčila rameny.

„Cliff věděl, že se zabývám těmi případy, ale nikdy jsem mu nepověděla víc. Ani se nezdálo, že by ho to zajímalo.” V

hlase jí zazněl hněv. „Ale zajímalo, a víc než jen málo.

Tohle je jeho způsob práce.”

„Ale jestliže jsi mu nevykládala detaily,” podivila jsem se, ,,jak se to potom dověděl?”

„Měl klíče od mého bytu, aby mi mohl zalívat květiny a vybírat poštu, když jsem byla mimo město. Nejspíš si nechal udělat kopie.”

Vzpomněla jsem si na náš rozhovor v Mayfloweru. Když Abby mluvila o tom, že se jí někdo dostal do počítače, vinila z toho FBI nebo CIA. Byla jsem tehdy skeptická. Copak by zkušený agent otevřel soubor v textovém editoru a neuvědomil si, že by měl změnit čas a datum? To nebylo pravděpodobné.

„Cliff Ring se dostal do tvého počítače?”

„Nemůžu to dokázat, ale vím, že to udělal,” přikývla Abby. „Nemůžu dokázat, že se mi hrabal v poště, ale vím, že ano. Není složité otevřít nad párou dopis, znovu ho zalepit a pak opět vhodit do schránky. Rozhodně ne, když si pořídíš kopii klíče od schránky.”

„Věděla jsi, že se chystá napsat ty články?”

„Samozřejmě že ne. Netušila jsem o tom vůbec nic, dokud jsem neotevřela nedělní vydání. Chodil do mého bytu, když věděl, že tam nebudu, a zapínal si můj počítač. A pak telefonoval různým lidem a tahal z nich citáty a informace, což bylo nesmírně snadné, protože přesně věděl, kde a co hledat.”

„Snadné, protože ti vzali tvoji kriminalistickou rubriku.

Když sis myslela, že tví šéfové v Postu nechtějí tvůj článek, zatímco oni ve skutečnosti jen nechtěli tebe.”

Abby rozhněvaně přikývla.

„Téma předali, jak si mysleli, do mnohem povolanějších rukou. Cliffordu Ringovi.”

Uvědomila jsem si, proč se Clifford Ring ani nepokusil mne kontaktovat. Musel vědět, že jsme s Abby přítelkyně.

Kdyby se mě zeptal na některé detaily o případech, mohla bych Abby něco povědět, a on chtěl to, co dělá, tajit před Abby pokud možno co nejdéle. Takže se mi vyhnul, obešel mě.

„Jsem si jistá, že on…” Abby si odkašlala a sáhla po své sklence. Ruce se jí přitom třásly. „Umí být velmi působivý.

Nejspíš za ten seriál získá cenu.”

„Je mi to líto, Abby.”

„To není ničí chyba, jen moje. Byla jsem hloupá.”

„Riskujeme, když si dovolíme milovat…”

„Už nikdy takhle riskovat nebudu,” přerušila mne. „S

ním byly vždycky jen problémy, jeden za druhým. Ústupky jsem pokaždé dělala jenom já, dávala mu druhou šanci, pak ještě třetí a čtvrtou.”

„Věděli tví spolupracovníci o tobě a o Cliffovi?”

„Byli jsme opatrní.” Začala být vyhýbavá.

„Proč?”

„Redakce je velmi zvědavé, udrbané místo.”

„Ale přece vás vaši kolegové museli vídat spolu?”

„Byli jsme velmi opatrní,” opakovala.

„Lidé mezi vámi museli něco vycítit. Napětí, když nic jiného.”

„Soutěživost. Hlídám si svůj píseček. To by řekl, kdyby se ho ptali.”

A žárlivost, pomyslela jsem si. Abby nikdy neuměla dobře skrývat emoce. Dovedla jsem si představit její žárlivý vztek. Dokázala jsem si představit, jak si to asi v redakci špatně vykládali, když ji pozorovali a mysleli si, že je ctižádostivá a žárlí na Clifforda Ringa, i když o to nešlo.

Žárlila na jeho další závazky.

„Je ženatý, vid, Abby?”

Tentokrát nedokázala ovládnout slzy.

Zvedla jsem se, abych nám dolila pití. Bude mi vykládat, že byl se ženou nešťastný, sliboval rozvod a Abby věřila, že kvůli ní všechno opustí. Bylo to tak staré a předvídatelné jako pohádky. Slyšela jsem to už stokrát. Abby byla zneužitá.

Postavila jsem před ni sklenku a jemně jsem jí stiskla rameno, než jsem si sedla.

Pověděla mi, co jsem očekávala, a já na ni jen smutně hleděla.

„Nezasloužím si tvůj soucit,” plakala.

„Ranili tě mnohem víc než mě.”

„Raněni byli všichni. Ty, Pat Harveyová, rodiče a přátelé těch dětí. Kdyby k těm případům nedošlo, ještě pořád bych dělala na krádežích. Aspoň profesionálně by mi nebylo co vyčítat. Nikdo by neměl mít moc provést takovou zkázu.”

Uvědomila jsem si, že už nemluví o Cliffordu Ringovi.

Hovořila o vrahovi.

„Máš pravdu. Nikdo by neměl mít takovou moc. A nikdo ji nebude mít, když mu to nedovolíme.”

„Debora a Fred mu to nedovolili. Jill, Elizabeth, Jimmy, Bonnie. Oni všichni.” Vypadala poraženě. „Nechtěli být zavražděni.”

„Co bude Cliff dělat dál?” zeptala jsem se.

„Ať už to bude cokoliv, mě už se to týkat nebude.

Vyměnila jsem všechny zámky.”

„A co tvé obavy, že máš napíchnutý telefon, že tě sledují?” „Cliff není jediný, kdo chce vědět, co dělám. Už nemůžu nikomu věřit!” Do očí jí vstoupily slzy hněvu. „Ty jsi ta poslední, komu bych chtěla ublížit, Kay.”

„Přestaň, Abby. Mohla bys plakat třeba celý rok a nebylo by mi to k ničemu.”

„Mrzí mě to…”

„Už žádné omluvy,” pronesla jsem rozhodně, i když jemně. Skousla si ret a zadívala se do své sklenky. „Můžeš mi teď pomoci?”

Podívala se na mne.

„Tak nejdřív, jakou barvu měl ten lincoln, který jsme viděly minulý týden ve Williamsburgu?”

„Tmavě šedou, čalounění uvnitř tmavé, možná černé,”

řekla, oči jí ožívaly.

„Děkuju. Myslela jsem si to.” „Co se děje?”

„Nejsem si jistá. Ale je toho víc.” „Víc čeho?”

„Mám pro tebe úkol,” usmála jsem se. „Ale nejdřív mi pověz, kdy se vracíš do Washingtonu. Dnes večer?”

„Nevím, Kay.” Uhnula očima. „Nemůžu tam teď být.”

Abby si připadala jako uprchlík a svým způsobem také byla. Clifford Ring ji vyhnal z Washingtonu. Nejspíš to nebyl nejhorší nápad, aby na nějakou dobu zmizela.

„V Northern Neck jsem našla takový penzion, a tak…,”

vysvětlovala.

„A já mám pokoj pro hosty,” přerušila jsem ji. „Můžeš zůstal pár dnů u mě.”

Tvářila se zprvu nejistě, pak provinile.

„Kay, copak netušíš, jak to bude vypadat?” „Upřímně řečeno, teď mě to ani trochu nezajímá.” „Proč ne?” hleděla mi pátravě do očí.

„Tvoje noviny mě právě pěkně dusí. Hodlám vsadit všechno na jednu kartu. Bude to lepší nebo horší, ale nezůstane to stejné.”

„Aspoň tě nevyrazili.”

„Ani tebe, Abby. Měla jsi poměr a chovala ses před kolegy nepřiměřeně, když jsi svému milenci vylila do klína kávu.”

„Zasloužil si to.”

„O tom nepochybuji. Ale neradila bych ti, aby ses pouštěla do boje s Postem. Tvojí nadějí na záchranu je ta tvoje kniha.”

„A co ty?”

„Mým zájmem jsou ty případy. Můžeš mi pomáhat, protože můžeš dělat věci, které já nemůžu.”

„Například?”

„Nemůžu lhát. skrývat, podvádět, švindlovat, balamutit, donášet, strefovat se do někoho ze zálohy, špehovat či předstírat, že jsem někdo nebo něco, co nejsem, protože jsem státní úředník. Ale ty máš spoustu možností. Jsi novinářka.”

„Velice ti děkuji,” ohradila se, zatímco vycházela z kuchyně. „Donesu si věci z auta.”

Nemívala jsem často návštěvy a ložnice v přízemí bývala rezervovaná pro Lucy. Na dřevěné podlaze ležel íránský koberec se zářivě barevným květinovým vzorem, který měnil celý pokoj v zahradu, uprostřed níž byla má neteř růžovým poupátkem nebo bodlákem, podle nálady.

„Nejspíš máš ráda květiny,” poznamenala Abby a položila si kufr na postel.

„Já vím, že je tady ten koberec trochu moc výrazný,”

omlouvala jsem se. „Jenže když jsem ho viděla, musela jsem ho koupit, a nikde jinde jsem tu na něj neměla místo. Ale za zmínku stojí, že je prakticky nezničitelný, a protože tady bývá Lucy, je to důležité.”

„Nebo aspoň bývalo.” Abby přešla k šatníku a otevřela dveře. „Lucy už není deset let.”

„Měla by tu být spousta ramínek.” Popošla jsem blíž, abych se podívala. „Jestli jich potřebuješ víc…”

„To bude stačit.”

„V koupelně jsou ručníky, zubní pasta, mýdlo…,” začala jsem jí ukazovat.

Dala se do vybalování a nevšímala si mě.

Posadila jsem se na kraj postele.

Abby si přenášela sukně a blůzy do šatníku. Ramínka skřípala po kovové tyči. Tiše jsem ji pozorovala a cítila jsem, jak mne hryže netrpělivost.

Tak to pokračovalo dál, zásuvky se otevíraly, ramínka skřípala, skříňka v koupelně se s vrznutím otevřela a zaklapla. Zašoupla kufr do šatníku a rozhlédla se, jako by uvažovala, co dál. Otevřela aktovku, vytáhla román a blok a položila je na stolek vedle postele. Stísněně jsem sledovala, jak vytáhla ještě devítku a krabičku nábojů a uložila je do zásuvky.

Byla už půlnoc, když jsem konečně vyšla po schodech do své ložnice. Než jsem se uložila do postele, ještě jsem znovu vytočila číslo do samoobsluhy 7-11.

„Ellen Jordanová?”

„Jo? To jsem já. Kdo je to?”

Představila jsem se jí a vysvětlovala: „Zmínila jste se mi, že když Fred Cheney a Debora Harveyová přišli, Debora si zkusila koupit pivo a vy jste chtěla její doklady.”

„Jo, to je pravda.”

„Můžete mi říct, jak jste to přesně udělala?”

„Prostě jsem řekla, že potřebuju vidět její řidičák,”

odpověděla Ellen zmateně. „Víte, požádala jsem ji, aby mi ho ukázala.”

„Vytáhla ho z kabelky?”

„Samozřejmě. Musela ho vyndat, abych se na něj mohla podívat.”

„Pak vám ho tedy podala,” pokračovala jsem.

„Uh… hm.”

„Bylo uvnitř ještě něco? V plastikovém obalu?”

„Nic tam nebylo,” opáčila. „Jen ho vytáhla a podala mi ho a já jsem se na něj podívala a pak jsem jí ho vrátila.”

Odmlčela se. „Proč?”

„Pokouším se zjistit, jestli jste vůbec vzala Debořin řidičák do ruky.”

„Samozřejmě že ano. Musela jsem se ho dotknout, abych se na něj mohla podívat.” Teď mluvila trochu vyplašeně.

„Jsem v nějakém průšvihu nebo tak něco?”

„Ne, Ellen,” ujistila jsem ji. „Nejste ani trochu v průšvihu.”

Kapitola 15

Abby měla za úkol zjistit co se dalo, o Barrym Aranoffovi, takže odjela hned ráno do Roanoke.

Následujícího odpoledne se vrátila sotva minutu předtím, než se u mých dveří objevil Marino. Pozvala jsem ho na večeři.

Když v kuchyni narazil na Abby, zorničky se mu stáhly a zrudl v obličeji.

„Dáš si Jacka Blacka?” otázala jsem se ho.

Když jsem se vrátila od baru, Abby kouřila u stolu, zatímco Marino stál u okna. Vytáhl si roletu a nevrle zíral ven.

„V tuhle hodinu neuvidíš žádné ptáky, leda by ses zajímal o netopýry,” usmála jsem se.

Neodpověděl a neobrátil se.

Začala jsem nabírat salát. Až když jsem nalévala chianti, posadil se konečně na svou židli.

„Neřeklas mi, že máš společnost,” poznamenal.

„Kdybych ti to pověděla, nebyl bys přišel,” prohlásila jsem stejně otevřeně.

„Mně to také neřekla,” přidala se Abby a zkusmo dodala: „Takže když jsme si teď vyjasnili, jak jsme všichni šťastní, že jsme pohromadě, co kdybychom si užili večeři?”

Jestli jsem se za svého nepovedeného manželství s Tonym něco naučila, pak především to, že nikdy není dobré hádat se pozdě v noci, nebo když je čas k jídlu. Dělala jsem, co jsem mohla, abych nějak zaplnila ticho lehkou konverzací. Až nad kávou jsem promluvila o tom, co jsem opravdu měla na srdci.

„Abby tady u mě nějaký čas zůstane,” obrátila jsem se k Marinovi.

„To je tvoje věc.” Natáhl se pro cukr.

„To je i tvoje věc. Jsme v tom všichni.”

„Možná bys mohla vysvětlit, v čem všichni jsme, doktorko. Ale nejdřív,” pohlédl na Abby, „bych rád věděl, v které části vaší knihy se objeví tahle malá scéna s večeří.

Abych tu zatracenou věc nemusel číst celou, jen si nalistoval tu pravou stránku.”

„Vy, Marino, někdy opravdu dokážete být pěkný naiva,”

pokrčila Abby rameny.

„Dokážu být taky pěkný mizera. Vy jste se mnou ještě neměla to potěšení.”

„Díky že jste mi poskytl něco, na co se můžu těšit.”

Vytáhl z náprsní kapsy pero a hodil jí ho přes stůl.

„Bude lepší, když si začnete psát. Nechtěl bych, abyste mne špatně citovala.”

Abby na něj vztekle zírala. „Přestaňte,” vyjela jsem rozzlobeně. Podívali se na mne.

„Nechováte se ani o trochu líp než ti ostatní,” dodala jsem. „Kdo?” ptal se nechápavě Marino.

„Všichni,” odsekla jsem. „Je mi na umření ze lží, žárlivosti, mocenských her. Od svých přátel bych čekala víc.

Myslela jsem, že vy jste moji přátelé.” Odstrčila jsem židli.

„Jestli spolu chcete dál mluvit jako štěkny, klidně si pokračujte. Ale já toho mám dost.”

Už jsem nepohlédla ani na jednoho z nich a odnesla jsem si kávu do obývacího pokoje, pustila si stereo a zavřela oči.

Hudba vždycky byla mou terapií, naposledy jsem poslouchala Bacha. Jeho Druhá symfonie, Kantáta číslo 29

právě nabírala na síle a já jsem se začala uklidňovat. Celé týdny potom, co Mark odjel, jsem chodívala dolů, když jsem nemohla spát, nasazovala si sluchátka a nořila se do Beethovena, Mozarta či Pachelbela.

Abby a Marino měli schlíplé obličeje poškorpeného páru, který se právě usmířil, když za mnou o čtvrt hodiny později přišli.

„Éé, trochu jsme si popovídali,” pronesla Abby, když jsem vypnula stereo. „Vysvětlila jsem všechno, jak nejlíp jsem uměla. Začínáme nacházet prostor pro vzájemné porozumění.”

Potěšilo mne to.

„Snad bychom se mohli pustit do práce,” navrhl Marino.

„Čert to vem. Abby zrovna teď stejně není novinářka.”

Ta poznámka ji trochu zasáhla, ale chtěli spolupracovat, zázrak nad zázraky.

„Až její kniha vyjde, bude tohle všechno už nejspíš za námi. Záleží na tom, abychom to měli z krku. Už to trvá skoro tři roky a doplatilo na to deset dětí. Když připočítáme ještě Jill a Elizabeth, tak to máme celkem dvanáct obětí.”

Zavrtěl hlavou a oči mu ztvrdly. „Ať už ty děti morduje kdokoliv, doktorko, nevzdá se. Bude v tom pokračovat, dokud se nechytí. A v takovémhle vyšetřování se to obvykle stane, protože někdo nakonec bude mít štěstí.”

„Možná už máme štěstí,” usmála se na něj Abby.

„Aranoff nebyl ten muž, který řídil lincolna.”

„Jste si tím jistá?” zatvářil se Marino nedůvěřivě.

„Určitě. Aranoff má šedé vlasy, aspoň ty, co mu ještě zbyly. Měří asi stosedmdesát pět centimetrů a váží dobře devadesát kilo.”

„Chcete říct, že jste se s ním setkala?”

„Ne,” zavrtěla hlavou. „Ještě pořád je mimo město.

Zaklepala jsem u nich na dveře a jeho žena mě pozvala dál.

Měla jsem na sobě pracovní overal a těžké boty. Řekla jsem jí, že jsem z elektrorozvodné společnosti a potřebuju zkontrolovat jejich elektroměr. Začaly jsme si povídat a ona mi nabídla kolu. Když už jsem byla uvnitř, rozhlédla jsem se, uviděla rodinnou fotografii a zeptala se jí, kdo to tam je.

Tak jsem zjistila, jak Aranoff vypadá. Ten muž, kterého jsme viděly, není on. Ani ten muž, který mne sledoval ve Washingtonu.”

„Nejspíš není možné, že by sis špatně zapsala poznávací značku, co?” obrátil se ke mně Marino.

„Ne. A i kdyby ano,” namítla jsem, „byla by shoda okolností neuvěřitelná. Oba vozy jsou lincolny Mark Seven, rok výroby 1990. Aranoff jen náhodou cestuje právě do oblasti Williamsburg - Tidewater zrovna v době, kdy já jsem si zapsala špatné číslo vozu, které náhodou bylo jeho?”

„Zdá se, že si s Aranoffem budu muset trochu popovídat,” pokýval Marino hlavou.

Marino mi zavolal do kanceláře o několik dnů později a rovnou řekl: „Sedíš?”

„Mluvil jsi s Aranoffem.”

„Přesně tak. Odjel z Roanoke v pondělí desátého února a mířil do Danville, Petersburgu a Richmondu. Ve středu dvanáctého byl v oblasti Tidewateru, a tady to začíná být opravdu zajímavé. Ve čtvrtek třináctého měl být v Bostonu.

Den předtím, ve středu dvanáctého, nechal auto na parkovišti u letiště Newport News. Odtud letěl do Bostonu a objížděl tam svůj rajón v pronajatém autě skoro týden.

Včera ráno se vrátil na Newport News, nastoupil do auta a odjel domů.”

„Naznačuješ snad, že někdo mohl ukrást poznávací značky jeho auta z parkoviště a pak je zase vrátit?” ptala jsem se.

„Ledaže by Aranoff lhal, ale nezdá se mi, že by pro to měl nějaký důvod. Jenže jiné vysvětlení není, doktorko.”

„Když byl zase ve svém autě, nevšiml si něčeho, co by ho přivedlo na myšlenku, že si s jeho autem někdo hrál?”

„Nic takového. Zašli jsme do jeho garáže a důkladně si vůz prohlédli. Obě tabulky s číslem byly na místě, pěkně pevně přišroubované. Byly zablácené jako zbytek auta a ušmudlané, což sice může něco znamenat, ale taky nemusí.

Nenašel jsem žádné otisky, ale ať už by tabulky odšrouboval kdokoliv, nejspíš měl rukavice, čímž by se vysvětlovaly ty šmouhy. Nenašel jsem žádné stopy po nářadí či páčidle.”

„Bylo auto na parkovišti na dobře viditelném místě?”

„Aranoff říká, že ho zaparkoval skoro uprostřed a že tam byla spousta aut.”

„Kdyby tam to auto stálo několik dnů bez poznávacích značek, bezpečnostní služba nebo někdo jiný by si toho určitě všiml,” namítla jsem.

„To není tak jisté. Lidé nejsou moc všímaví. Když nechávají vůz na letišti nebo se vracejí z výletu, myslí jen na to, jak povlečou zavazadla, chytnou letadlo, nebo aby už sakra byli doma. I kdyby si toho někdo všiml, není pravděpodobné, že by to hlásil bezpečnostní službě. A bezpečnostní služba zase nemůže dělat nic, dokud se nevrátí majitel. Pak je na něm, aby ukradené značky ohlásil. A co se týče jejich krádeže, nebylo by to tak těžké. Stačí si zajet na letiště po půlnoci a nikdo tě přitom nebude rušit. Kdyby to bylo na mně, jen bych zašel na parkoviště, jako že hledám svoje auto, a o pět minut později bych se vynořil a měl obě tabulky v aktovce.”

„A ty myslíš, že to proběhlo právě takhle?”

„Podle mě,” vysvětloval, „nebyl ten chlápek, který se tě ptal na cestu, žádný detektiv, agent FBI ani soukromé očko.

Byl to někdo, kdo neměl za lubem nic dobrého. Možná překupník drog, možná kdokoliv jiný. Myslím, že tmavě šedý Mark Seven je jeho vlastní auto, a aby byl v bezpečí, když se dává do nějaké nelegální činnosti, přehazuje si na auto jiné poznávací značky pro případ, že by si ho někdo všiml, třeba poldové při kontrole nebo někdo jiný.”

„Pěkně riskantní, kdyby ho třeba chytili za jízdu na červenou,” poznamenala jsem. „Hned by se ukázalo, že to poznávací číslo patří někomu úplně jinému.”

„To je pravda. Ale nemyslím, že měl něco takového v plánu. Řekl bych, že se víc bál, aby někdo nezahlédl jeho vůz, protože se chystal překročit zákon, udělat něco, za co by si mohl jít sednout, a nechtěl, aby při tom bylo poblíž auto s jeho poznávací značkou.”

„Tak proč si ten vůz nepůjčil?”

„To je z jeho hlediska stejně špatné jako mít vlastní poznávací značku. Každý polda pozná auto z půjčovny, když ho uvidí. Všechny půjčovny ve Virginii mají přidělené značky, které začínají na R. A když po tom půjdeš, snadno vystopuješ toho, kdo si auto pronajal. Vyměnit espézetku je skvělý nápad, když to děláš dost chytře, rychle a bezpečně.

Tak bych to udělal já a nejspíš bych si k tornu vybral parkoviště, kde jsou auta odstavována na delší dobu. Použil bych značky, pak je zase odšrouboval a nasadil si svoje.

Odjel bych na letiště, potmě šel na parkoviště, ujistil se, že nikde nikdo není, a vrátil espézetky na auto, ze kterého jsem si je vypůjčil.”

„Co kdyby se majitel mezitím vrátil a zjistil, že mu někdo ukradl tabulky?”

„Kdyby už auto nebylo na parkovišti, pak bych tabulky hodil do nejbližší popelnice. Ani tak bych nic netratil.”

„Dobrý bože. Ten muž, kterého jsme s Abby viděly, mohl být vrah, Marino.”

„Ten zmetek, co jste ho viděly, nebyl žádný obchodník, který nemohl najít cestu, ani polda, který vás sledoval,”

přikývl. „Chystal se provést něco nelegálního. Ale neznamená to, že to musel být vrah.”

„Ta parkovací nálepka…”

„Už se na to chystám. Zkusím zjistit, jestli mi místní správa může dát seznam všech, kdo ji dostali.”

„Auto, které pan Joyce viděl na cestě pod svým domem se zhasnutými světly, mohl být lincoln Mark Seven,”

připomněla jsem.

„To mohl. Mark Seven jezdí od roku 1990. Jim a Bonnie byli zavražděni v létě 1990. A ve tmě se Mark Seven neliší zase tak moc od thunderbirda, kterému se podobalo auto, co pan Joyce viděl.”

„Wesley bude mít velký den,” zamumlala jsem nevěřícně. „Jo,” souhlasil Marino. „Zavolám mu.”

Březen přicházel s nejistým slibem, že zima už nebude dlouho trvat. Slunce mi teple zahřívalo záda, když jsem u pumpy myla přední sklo svého mercedesu, zatímco Abby čerpala benzin. Vál mírný, svěží větřík. Lidé vyráželi ven, myli auta nebo se projížděli na kolech, země se protahovala, ale ještě nebyla úplně vzhůru.

Stejně jako většina dnešních čerpacích stanic fungovala i tahle jako obchod, a když jsem šla platit, koupila jsem dva kelímky kávy. Pak jsme s Abby vyrazily s otevřenými okénky dál k Williamsburgu, v rádiu nám k tornu zpíval Bruce Hornsby.

„Zavolala jsem na svůj záznamník, než jsme vyjely,”

poznamenala Abby.

„No a?”

„Pětkrát to někdo položil a nenechal vzkaz.” „Cliff?”

„Docela bych se o to vsadila,” kývla. „Ne že by snad se mnou chtěl mluvit. Spíš bych řekla, že jenom potřeboval zjistit, jestli jsem doma, nejspíš několikrát zajel i na parkoviště a hledal, jestli tam mám auto.”

„Proč by to dělal, kdyby s tebou nechtěl mluvit?”

„Možná neví, že jsem vyměnila zámky.”

„To by musel být úplný hlupák. Člověk by myslel, že mu muselo dojít, že sis potom, co vyšel ten seriál, dala dvě a dvě dohromady.”

„Není hloupý,” zadívala se Abby postranního okénka.

Otevřela jsem střešní okno.

„On ví, že to vím. Ale není hloupý,” opakovala.

„Cliffovi se podařilo všechny obalamutit. Nevědí, že je blázen.” „Nechce se mi věřit, že by se dostal tak daleko, kdyby byl blázen,” namítla jsem.

„To je právě ta nádhera Washingtonu,” odpověděla cynicky. „Jsou tu ti nejúspěšnější, nejmocnější lidé z celého světa, ale polovina z nich jsou blázni, druhá polovina neurotici. Většina je nemorální. To je tou mocí. Nevím, proč Watergate vůbec někoho překvapil.”

„Co udělala moc s tebou?” zeptala jsem se.

„Vím, jak chutná, ale nebyla jsem tam dost dlouho na to, abych jí propadla.”

„Možná jsi měla štěstí.” Mlčela.

Přemýšlela jsem o Pat Harveyové. Co teď dělá? Co se jí honí myslí?

„Mluvila jsi s Pat Harveyovou?” zeptala jsem se Abby.

„Ano.”

„Potom, co vyšly ty články v Postu?” Přikývla.

„Jak jí je?”

„Jednou jsem četla nějaký článek od misionáře, který pobýval v oblastech dnešního Konga. Líčil, jak se v džungli setkal s domorodcem, který vypadal naprosto normálně. Až do chvíle, kdy se usmál. Zuby měl opilované do špiček. Byl to kanibal.”

Náhle se její nálada změnila. Začala mluvit rozhněvaně.

Vůbec jsem netušila, kam míří.

„Taková je Pat Harveyová,” pokračovala. „Zastavila jsem se u ní, než jsem jela do Roanoke. Krátce jsme hovořily o článcích v Postu a zdálo se mi, že to bere v klidu, dokud se neusmála. Nad tím úsměvem mi ztuhla krev v žilách.” Nevěděla jsem, co říct.

„V tu chvíli mi došlo, že ji Cliffovy články postrčily přes okraj srázu. Myslela jsem, že ji Debořina smrt zatlačila tak daleko, kam až mohla zajít, ale ty články ji dorazily. Když jsem s ní mluvila, měla jsem pocit, že v ní něco chybí. Až později jsem si uvědomila, že to, co tam není, je Pat Harveyová.”

„Věděla, že její manžel měl milenku?”

„Teď to ví.”

„Pokud je to pravda,” dodala jsem.

„Cliff by nenapsal něco, co by si neověřil u důvěryhodného zdroje.”

Přemýšlela jsem, co by tak dokázalo zničit mě. Lucy, Mark? Kdybych měla nehodu a nemohla hýbat rukama, kdybych oslepla? Nevěděla jsem, z čeho bych se zhroutila.

Možná to je jako smrt. Když se to stane, nepoznáte rozdíl.

Krátce po poledni jsme dorazily do Starého Města. Blok domů, v němž bydlely Jill a Elizabeth, nebyl ničím pozoruhodný, bludiště staveb, které vypadaly všechny stejně. Cihlové budovy s červenými markýzami s popisnými čísly před vchody; parčík byl vlastně jen flíček zimou spálené trávy lemované úzkými pruhy květinových záhonů zakrytých mulčem. Byla tu zákoutí pro vaření venku, s piknikovými stoly a grily.

Zastavily jsme na parkovišti a dívaly se na balkon bývalého Jillina bytu. Širokými mezerami v zábradlí jsme viděly dvě modrobílé síťované židle, jemně se pohupující ve vánku. Z háčku ve stropě visel řetěz; až se oteplí, bude v zavěšeném květináči nějaká rostlina. Elizabeth bydlela na druhé straně parkoviště. Ze svých bytů na sebe přítelkyně viděly.

Mohly se dívat, jak se rozsvěcují a zhasínají světla, věděly, kdy druhá vstává a kdy si jde lehnout, kdy je či není doma.

Chvíli jsme tam stály ve stísněném tichu.

Pak Abby zašeptala: „Ony byly víc než jenom přítelkyně, vid, Kay?”

„Kdybych ti na to odpověděla, byla by to pomluva.”

Mírně se usmála.

„Abych ti řekla pravdu, napadlo mě to, když jsem pracovala na článku o jejich vraždě. Jen mi to tak prolétlo myslí. Ale nikdo s ničím takovým nepřišel, nikdo to nenaznačoval.” Odmlčela se a zadívala se stranou. „Myslím, že vím, jak jim bylo.”

Pohlédla jsem na ni.

„Muselo to být podobné tomu, co jsem zažívala s Cliffem. Plížit se, skrývat, polovinu své energie vydávat na ohlížení, přemýšlení, co si kdo myslí, strach, že by se mohl někdo dovtípit.”

„Ironií je,” poznamenala jsem a zařadila rychlost, „že lidé si toho většinou ani za mák nevšímají. Jsou příliš zaujatí sami sebou.”

„Ráda bych věděla, jestli by si to Jill s Elizabeth vůbec někdy uvědomily.”

„Jestli byla jejich láska větší než jejich strach, nakonec by jim to došlo.”

„Mimochodem, kam jedeme?” Abby se se zájmem podívala z okénka.

„Jen tak projíždíme,” odpověděla jsem. „Ve směru do centra.”

Nesvěřila jsem se jí s plánem cesty. Jen jsem jí řekla, že se tu chci porozhlédnout.

„Hledáš to zatracené auto, co?”

„Nemůže být na škodu, když se podíváme.”

„A co bys chtěla dělat, kdybys ho našla, Kay?”

„Zapsala bych si poznávací značku a zjistila, komu patří.”

„No dobře,” rozesmála se, „jestli najdeš tmavě šedý lincoln Mark Seven série 1990 s parkovací nálepkou Williamsburgu na nárazníku, dám ti sto dolarů.”

„Radši si nech svoji šekovou knížku schovanou. Jestli tu někde je, najdu ho.”

A také jsem ho našla, ani ne za půl hodiny, během níž jsem se řídila prastarým pravidlem jak hledat něco, co jste ztratili.Vracela jsem se ve svých stopách. Když jsem zajela na Kupecké náměstí, auto bylo tu, velké a černé stálo na parkovišti, kde jsme ho zahlédly poprvé, když se nás řidič ptal na cestu.

„Ježíšikriste,” zašeptala Abby. „Tomu bych nevěřila.”

Auto bylo prázdné, od skel se odrážely sluneční paprsky.

Vypadalo, jako by bylo čerstvě umyté a vyleštěné. Na levé straně nárazníku byla parkovací nálepka, poznávací číslo ITU-144. Abby si ho zapsala.

„Je to příliš snadné, Kay. To nemůže být pravda.”

„Nevíme, jestli je to stejné auto.” Teď jsem byla puntičkářská. „Vypadá stejně, ale nemůžeme si být jisté.”

Zaparkovala jsem asi o dvacet míst dál mezi dodávkou a pontiakem a od volantu sledovala průčelí domů. Obchod s dárky, rámařství, restaurace. Mezi obchodem s tabákem a pekařstvím bylo malé nenápadné knihkupectví, s výlohou plnou vystavených knih. Nade dveřmi visel dřevěný poutač s nápisem Distribuční středisko, napsaným starým ozdobným písmem.

„Křížovky,” zašeptala jsem a mráz mi přejel po zádech.

„Cože?” Abby pořád ještě pozorovala lincoln.

„Jill a Elizabeth rády luštily křížovky. Často si v neděli ráno vyšly na snídani a koupily si New York Times.”

Otevřela jsem dvířka vozu.

Abby mě chytila za paži a varovala mě: „Ne, Kay.

Počkej chvíli. Musíme si to rozmyslet.”

Posadila jsem se zpátky.

„Nemůžeš tam prostě nakráčet,” pronesla, a znělo to jako rozkaz.

„Chci si koupit noviny.”

„A co když tam je? Co budeš dělat pak?”

„Chci se podívat, jestli je to ten muž, který tenkrát řídil.

Myslím, že ho poznám.”

„A on možná pozná tebe.”

,,,Distributor může mít vztah i ke kartám,” uvažovala jsem nahlas.

K obchodu došla mladá žena s krátkými kudrnatými černými vlasy, otevřela dveře a zmizela vevnitř.

„Člověk, který rozdává karty, rozdává srdcové spodky,”

dodala jsem selhávajícím hlasem.

„Mluvila jsi s ním, když se ptal na cestu. Tvoje fotografie byla v novinách,” připomínala mi Abby.

„Nemůžeš tam jít, ale já ano.”

„Můžeme jít obě.”

„To je šílené!”

„Máš pravdu.” Mozek mi horečně pracoval. „Zůstaneš tady. Jdu tam sama.”

Vystoupila jsem z auta, dřív než se zmohla na jakýkoli odpor. I ona vystoupila a jen postávala u auta a vypadala opuštěně, zatímco já jsem cílevědomě kráčela k obchodu.

Nešla za mnou. Měla dost rozumu na to, aby netropila scény.

Jakmile jsem položila ruku na chladnou mosaznou kliku, rozbušilo se mi srdce jako zběsilé. Když jsem vešla dovnitř, klepala se mi kolena.

Stál u pultu, usmíval se a vypisoval účtenku ženě středních let v jemné kožené sukni, která přitom žvanila: ,,…

tak to dělávám vždycky o manželových narozeninách.

Kupuju mu knížku, kterou si chci přečíst sama…”

„Pokud máte oba rádi stejné knihy, je to v pořádku,” Měl jemný, uklidňující hlas, jakému podvědomě důvěřujete.

Teď, když jsem byla uvnitř, jsem si zoufale přála odejít.

Chtělo se mi utíkat. Na jedné straně pultu stál stojan s novinami, včetně New York Times. Mohla bych jedny popadnout, rychle zaplatit a jít. Ale nechtěla jsem mu pohlédnout do očí.

Byl to on.

Obrátila jsem se a odešla, ani jsem se neohlédla.

Abby seděla v autě a kouřila.

„Není možné, aby tu pracoval a nevěděl, kudy se dostane na Šedesátou čtvrtou,” vyhrkla jsem a nastartovala.

Pochopila mě přesně.

„Chceš zavolat Marinovi hned, nebo počkat až do Richmondu?”

„Zavoláme mu hned.” Našla jsem telefonní budku, ale řekli mi, že Marino je někde venku. Nechala jsem mu vzkaz: „ITU-144. Zavolej mi.”

Abby mi kladla spoustu otázek, a já jsem se snažila na ně co nejlépe odpovědět. Pak nastalo dlouhé ticho. Zvedal se mi žaludek. Pomyslela jsem si, že bych asi měla někde zastavit, protože nejspíš budu zvracet.

Abby na mě zírala, cítila jsem její zděšení.

„Bože, Kay. Jsi bílá jako plátno.”

„Je mi dobře.”

„Chceš, abych řídila?”

„Nic mi není. Opravdu.”

Když jsme dorazily domů, šla jsem rovnou nahoru do své ložnice. Třesoucíma se rukama jsem vytočila číslo.

Markův záznamník odpověděl po druhém zazvonění; už jsem se chystala zavěsit, ale jeho hlas mne přímo fascinoval.

„Je mi líto, ale momentálně tu není nikdo, kdo by s vámi mohl mluvit…”

Po pípnutí jsem zaváhala, ale nakonec jsem zavěsila.

Vzhlédla jsem a zjistila, že na prahu stojí Abby. Podle výrazu v jejím obličeji jsem usoudila, že ví, co jsem právě dělala. Hleděla jsem na ni, oči se mi plnily slzami. Posadila se vedle mě na okraj postele.

„Proč jsi mu nenechala vzkaz?” zašeptala.

„Jak můžeš vědět, komu jsem volala?” pokoušela jsem se ovládnout hlas.

„Protože stejně se chovám i já, když jsem hrozně rozčilená. Chci sáhnout po telefonu. Dokonce i teď’, po tom všem. Pořád bych chtěla zavolat Cliffovi.”

„Volala jsi mu?”

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Nedělej to. Už to nikdy nedělej, Abby.” Pozorně se na mě zadívala.

„Je to tím, že jsi vešla do toho knihkupectví a viděla ho?”

„Nejsem si jistá.”

„Já myslím, že to víš.” Odvrátila jsem se.

„Poznám, když se dostanu příliš blízko. Už dřív jsem se ocitla v takové situaci. Ptám se sama sebe, proč se to děje.”

.,Lidé jako my si nemohou pomoci. Máme nutkání, něco nás táhne. Proto se to stává,” odpověděla.

Nedokázala jsem jí přiznat svůj strach. Kdyby Mark zvedl telefon, nepřiznala bych to možná ani jemu.

Abby hleděla kamsi do prázdna, a když promluvila, zněl její hlas vzdáleně.

„Když víš tolik o smrti, přemýšlela jsi někdy o své?”

Vstala jsem.

„Kde sakra vězí ten Marino?” Zvedla jsem telefon, abych ho zkusila znovu chytit.

Kapitola 16

Dny se měnily v týdny a já jsem stále úzkostně čekala.

Od Marina jsem nedostala žádnou zprávu od chvíle, kdy jsem ho informovala o Distribučním středisku. Nedostala jsem zprávu od nikoho. S každou uplynulou hodinou bylo ticho hlasitější a hrozivější.

Prvního jarního dne jsem se právě vynořila z konferenční místnosti, kde jsem byla tři hodiny vystavena palbě dotazů dvou právníků, když mi Rose řekla, že mám telefon.

„Kay? Tady Benton.”

„Dobré odpoledne,” pozdravila jsem ho. Rázem se mi zvedl adrenalin.

„Mohla byste zítra při jet do Quantika?”

Natáhla jsem se pro diář. Rose mi tam zapsala konzultační hovory. Ty můžu přehodit.

„V kolik hodin?”

„V deset, jestli to půjde. S Marinem už jsem hovořil.”

Než jsem se stačila na cokoliv zeptat, dodal, že už nemůže mluvit a že mi všechno vysvětlí, až se sejdeme.

Odcházela jsem z práce po šesté. Slunce zapadalo a venku se ochladilo. Když jsem zatáčela na svou příjezdovou cestu, všimla jsem si, že se v domě svítí. Abby byla doma.

V poslední době jsme se vídaly málokdy, obě jsme často byly mimo dům a sotva jsme spolu promluvily. Nikdy nechodila nakupovat, ale tu a tam nechala na ledničce přicvaknutou padesátidolarovku, což víc než bohatě pokrylo tu trochu jídla, co snědla. Když docházela zásoba vína nebo skotské, našla jsem dvacetidolarovku pod lahví. Před několika dny jsem našla pětidolarovku na krabici pracího prášku. Procházet pokoji mého domu se začínalo podobat podivnému sběru peněz.

Když jsem odemykala přední dveře, Abby se v nich najednou objevila a polekala mě.

„Promiň,” usmála se. „Slyšela jsem tě přijíždět. Nechtěla jsem tě vyděsit.”

Cítila jsem se podivně. I když ustoupila, pociťovala jsem vzrůstající neklid. Nejspíš jsem se nedokázala dobře přizpůsobit ztrátě soukromí.

„Můžu ti připravit pití?” ptala se Abby. Vypadala unaveně.

„Díky,” přikývla jsem a rozepínala si kabát. Očima jsem zabloudila do obýváku. Na stolku, vedle popelníku plného špačků, stála vinná sklenka a několik novinářských bloků.

Sundala jsem si kabát a rukavice, vyšla nahoru a hodila je na postel; zdržela jsem se, abych si přehrála vzkazy na záznamníku. Pokoušela se mi dovolat matka. Druhý vzkaz nabízel, že když v osm večer vytočím určité číslo, mohla bych něco vyhrát. Třetí vzkaz byl od Marina. Volal, aby mi sdělil, v kolik hodin mě ráno vyzvedne. S Markem jsme se dál míjeli, mluvili jsme jen se záznamníkem toho druhého.

„Zítra jedu do Quantika,” poznamenala jsem, když jsem vešla do obýváku.

Abby ukázala na moji skotskou na kávovém stolku. „Já a Marino schůzku s Bentonem,” dodala jsem. Sáhla po cigaretách.

„Nevím, o co jde,” pokračovala jsem. „Možná to víš ty.”

„Proč bych to měla vědět?”

„Moc jsi tu nebyla. Nevím, na čem jsi pracovala.”

„Když jsi v práci, také nevím, co tam děláš.”

„Nedělám nic mimořádného. Co bys o tom chtěla vědět?“nabídla jsem jí zlehka a pokoušela se uvolnit napětí.

„Neptám se tě, protože vím, že o své práci nemůžeš mluvit. Nechci strkat nos do tvých záležitostí.”

Zřejmě mi tím naznačovala, že když se budu vyptávat, co dělá, budu strkat nos do jejích záležitostí.

„Abby, zdáš se mi v poslední době odměřená.”

„,Mám spoustu práce. Neber to, prosím tě, osobně.”

Určitě toho měla spoustu k přemýšlení, o knize, kterou chystala i o svém vlastním životě. Ale nikdy jsem ji neviděla tak uzavřenou.

„Jen mám o tebe prostě starost, to je všechno,” usmála jsem se na ni.

„Ty nevíš, jaká jsem, Kay. Když se do něčeho pustím, úplně mě to pohltí. Nedokážu na to přestat myslet.”

Odmlčela se. „Mělas pravdu, když jsi říkala, že ta knížka je moje šance na záchranu. Opravdu je.”

„Jsem ráda, že to slyším, Abby. Jak tě znám, bude to bestseller.”

„Možná. Nejsem jediná, kdo chce napsat o těch případech knihu. Můj nakladatel už slyšel různé klepy, že se o to snaží i jiní. Budu mít těžký start, musím pracovat rychle.”

„Nemám starost o tvou knihu, mám starost o tebe.”

„Já mám o tebe také starost, Kay,” odpověděla.

„Oceňuju to, co jsi pro mne udělala, když jsi mě tu nechala.

A už to nebude dlouho trvat, slibuju.”

„Můžeš zůstat, jak dlouho chceš.”

Posbírala svoje bloky a sklenici.

„Už brzy začnu psát, a to nemůžu, dokud nebudu mít vlastní prostor a vlastní počítač.”

„Takže teď si sbíráš materiál.”

„Ano. Objevila jsem spoustu věcí, o kterých jsem ani nevěděla, že je hledám,” pronesla záhadně a zamířila do své ložnice.

Když se příštího rána vynořil v dohledu výjezd na Quantico, provoz se náhle zastavil. Někde severně od nás, na dálnici číslo 95 došlo zřejmě k nějaké nehodě. Marino zapnul majáček a odbočil na krajnici, po které jsme se hrkotali dobrých sto metrů. Odletující kameny přitom bouchaly do podvozku auta.

V uplynulých dvou hodinách mi vykládal o svých posledních domácích úspěších, zatímco já hádala, co nám chce Wesley povědět, a bála jsem se o Abby.

„Nikdy jsem netušil, jaký jsou žaluzie prevít,” stěžoval si, zatímco jsme míjeli kasárna námořní pěchoty a střelnici.

„Nastříkal jsem na ně čisticí sprej číslo 409, jo?” Stranou po mně mrknul. „A každá ta lištička mi pak trvala nejmíň minutu. Papírové utěrky se trhaly a po celé ploše byly cucky. Nakonec jsem dostal nápad vyndat tu zatracenou věc z okna a strčit to celé do vany. Vydrbal jsem to horkou vodou a práškem na praní. Šlo to jako po másle.”

„To je skvělé,” zamumlala jsem.

„Taky chci strhat tapety v kuchyni. Byly ve vybavení domu, ale Doris se nikdy nelíbily.”

„Otázka zní, jestli se líbí tobě. Ty tam teď žiješ.”

Pokrčil rameny.

„Nikdy jsem tornu nevěnoval ani trochu pozornosti, jestli chceš znát pravdu. Ale myslel jsem si, že když Doris řekla, že jsou ohavné, tak nejspíš jsou. Taky jsme mluvili o tom, že prodáme kempinkový přívěs a pořídíme si bazén.

Tak jsem se nakonec dal i do toho. Snad to budu mít do léta hotové.”

„Marino, bud’ opatrný,” pronesla jsem jemně. „Aby sis byl jistý, že to děláš pro sebe.”

Neodpověděl.

„Nespojuj svou budoucnost s nadějí, která tu možná není.”

„Ničemu to neublíží,” odpověděl konečně. „I kdyby se už nikdy nevrátila, ničemu nebude vadit, když budou věci vypadat hezky.”

„No, někdy bys mi mohl svůj dům ukázat,” usmála jsem se.

„Jo. Vždycky chodím já do tvé chajdy, ale ty jsi u mě ještě nikdy nebyla.”

Zaparkoval a vystoupili jsme. Akademie FBI se pořád roztahovala, už sahala až k plotu základny americké námořní pěchoty. Z hlavní budovy s fontánou a prapory teď byly administrativní kanceláře a centrum dění se přesunulo do hnědé cihlové novostavby vedle. To, co vypadalo jako další ubytovna, od mé poslední návštěvy vyrostlo. Výstřely zdálky zněly jako praskání ohně.

Marino si nechal u pultu zaregistrovat svoji služební devítku, zapsali jsme se a připnuli si návštěvnické průkazky.

Pak mě vedl mnoha zkratkami, vyhýbal se uzavřeným zděným a skleněným průchodům a podchodům. Šla jsem za ním dveřmi vedoucími ven z budovy a pokračovali jsme přes nakládací rampu a skrz kuchyň. Nakonec jsme se vynořili v zadní části obchodu se suvenýry, kudy Marino prošel ráznými kroky bez jediného pohledu na mladou prodavačku s náručí mikin. Její rty se otevřely v mlčenlivém protestu, když sledovala náš velice neobvyklý průchod.

Vyšli jsme ven z obchodu, zahnuli za roh a vstoupili do baru s názvem Zasedací síň, kde na nás Wesley čekal u rohového stolku.

Neztrácel čas a šel rovnou k věci.

Majitelem Distribučního střediska je jistý Steven Spurrier. Wesley ho popsal jako „čtyřiatřicetiletého bělocha s černými vlasy a hnědýma očima, vysokého sto osmdesát centimetrů a vážícího třiasedmdesát kilogramů”. Ještě ho nesebrali a nevyslýchali, ale byl pod neustálým dohledem.

To, co se zatím zjistilo, nebylo úplně normální.

Několikrát pozdě večer odešel ze svého dvoupatrového zděného domu a jel do dvou barů a na jedno odpočívadlo.

Nikdy se nezdálo, že by se někde zdržel déle. Vždycky byl sám. Minulý týden navázal kontakt s mladou dvojicí, která vycházela z baru Tom-Toms. Vypadalo to, že se ptá na cestu. Nic se nestalo. Pár nastoupil do svého auta a odjel.

Spurrier nastoupil do svého lincolna a po několika oklikách nakonec jel domů. Poznávací značky nezměnil.

„Máme problém s důkazy,” vysvětloval Wesley; hleděl na mě přes brýle bez obrouček se zachmuřeným výrazem.

„V naší laboratoři máme nábojnici. Vy máte kulku, kterou jste vyjmula z těla Debory Harveyové.”

„Já tu kulku nemám,” odpověděla jsem. „Mají ji na soudním. Předpokládám, že jste se dali do analýzy DNA v krvi odebrané z auta Elizabeth Mottové.”

„Bude hotová nejspíš příští týden.”

Přikývla jsem. Laboratoř FBI pro testování DNA používala pět polymorfních zkoušek. Každá musela zůstat týden pod rentgenem, což byl důvod, proč jsem Wesleymu před nějakým časem poslala dopis, aby si vyžádal od Montany krevní vzorky a okamžitě je předal k analýze.

„Testy DNA neznamenají nic, dokud nemáme vzorky krve podezřelého,” připomněl nám Marino.

„Pracujeme na tom,” odpověděl Wesley klidně.

„Jo, dobře, zdá se, že bychom mohli Spurriera sebrat kvůli výměně poznávacích značek. Vyptat se ho, proč se projížděl před několika týdny po městě s Aranoffovými čísly.”

„Nemůžeme dokázat, že to opravdu udělal. Je to slovo Kay a Abby proti jeho.”

„Stačí nám jen soudce, který by podepsal zatykač. Pak můžete začít šťourat. Možná najdeme deset párů bot,”

navrhoval Marino. „Možná uzi, nějakou munici HydraShok, kdo ví, co všechno můžeme najít?”

„Chystáme se to udělat,” pokračoval Wesley. „Ale všechno má svůj čas.”

Zvedl se, aby si přinesl další kávu, Marino vzal naše šálky a následoval ho. Takhle časně byl bar opuštěný.

Rozhlédla jsem se po prázdných stolcích a televizi v rohu a pokoušela si představit, jak to tady asi vypadá pozdě večer.

Agenti ve výcviku žijí jako kněží. Opačné pohlaví, pití ani cigarety nebyly v pokojích dovoleny a dveře se také nesměly zamykat. Ale tady se podávalo pivo a víno. Jestli tu docházelo k nějakým rvačkám, hádkám nebo urážkám, nejspíš probíhaly tady. Vzpomněla jsem si, jak mi Mark vyprávěl, že tady jednou rozehnal všeobecnou bitku, když jeden z nových agentů FBI vzal příliš vážně svou domácí přípravu a rozhodl se „zatknout” stůl starších agentů DEA.

Všude byly převrácené stoly, rozlité pivo a rozházené košíky pražené kukuřice.

Wesley s Marinem se vrátili a položili na stůl další šálky s kávou. Wesley shodil perlově šedé sako a úhledně je zavěsil na opěradlo židle. Bílou košili neměl ani trochu zmačkanou. Všimla jsem si, že na hedvábné kravatě v barvě paví modři jsou drobné bílé lilie, měl i pávově modré šle.

Marino byl jeho dokonalým opakem. Se svým břichem by asi těžko vynikl i v tom nejlepším obleku, ale já jsem mu věřila. V posledních dnech se tolik snažil.

„Co víte o Spurrierově minulosti?” zeptala jsem se.

Wesley si psal poznámky, Marino si rozložil složku; zdálo se, že oba zapomněli, že tu s nimi sedí třetí osoba.

„Nemá žádný záznam,” odpověděl Wesley. „Nikdy nebyl uvězněn, v posledních deseti letech nedostal ani pokutu za překročení povolené rychlosti. Lincolna koupil v únoru 1990 od prodejce ve Virginia Beach, na protiúčet dal Town Car, model 86, zbytek zaplatil hotově.”

„Musí mít dost peněz,” poznamenal Marino. „Jezdí v drahých autech, žije v pěkném domě. Těžko uvěřit, že tolik vydělá v tom svém knihkupectví.”

„To nevydělá,” přikývl Wesley. „V minulém roce přiznal daně ani ne ze třiceti tisíc. Ale má jmění víc než půl milionu, akcie finančního trhu, nemovitost na nábřeží, dividendy.”

„Ježíši.” Marino jen vrtěl hlavou.

„Nějaké závazky?” ptala jsem se.

„Ne,” odpověděl Wesley. „Nikdy nebyl ženatý, oba rodiče už zemřeli. Jeho otec byl velmi úspěšný agent s realitami v Severním průsmyku. Zemřel, když Stevenovi bylo sotva dvacet. Myslím, že po něm má peníze.”

„A co matka?” ptala jsem se.

„Zemřela si rok po otci. Rakovina. Steven zůstal sám.

Matka ho měla ve dvaačtyřiceti. Jediný další sourozenec je bratr jménem Gordon. Žije v Texasu, je o patnáct let starší než Steven, ženatý, čtyři děti.”

Podíval se do svých poznámek a přidal další informace.

Spurrier se narodil v Gloucesteru, studoval Virginskou univerzitu, kde dosáhl bakalářské hodnosti v angličtině. Pak byl u námořnictva, kde strávil ani ne čtyři měsíce. Příštích jedenáct měsíců pracoval v tiskárně novin, kde měl hlavně za úkol obsluhovat stroje.

„Rád bych věděl víc o jeho měsících u námořnictva,”

ozval se Marino.

„Není toho moc,” odpověděl Wesley. „Po odvodu ho poslali do výcvikového tábora v oblasti Velkých jezer.

Vybral si jako specializaci žurnalistiku, takže ho poslali do školy ve Fort Benjamin Harrison v Indianopolis. Později byl jmenován do služby u velitele Atlantské flotily v Norfolku.”

Vzhlédl od svých poznámek. „Asi o měsíc později zemřel jeho otec a Steven byl zproštěn služby, takže se mohl vrátit do Gloucesteru a postarat se o matku, která onemocněla rakovinou.”

„A ten bratr?” ptal se Marino.

„Zřejmě se nemohl uvolnit ze svých pracovních a rodinných povinností a odjet z Texasu.” Odmlčel se, zahleděl se na nás. „Možná tu byly i jiné důvody. Stevenovy vztahy s rodinou mě samozřejmě velmi zajímají, ale ještě nějakou dobu toho nebudu vědět o moc víc.”

„Proč ne?” Zarazilo mě to.

„Protože by bylo příliš riskantní, abych teď konfrontoval jeho bratra. Nechci, aby zavolal Stevenovi a všechno mu vyklopil. Stejně není pravděpodobné, že by byl ochotný spolupracovat. Rodina má v takových případech tendenci držet pohromadě, i když spolu jinak nevychází.”

„Dobře, tak jsi mluvil s někým jiným,” pobídl ho Marino.

„S lidmi od námořnictva, z univerzity, s jeho bývalým zaměstnavatelem z tiskárny.”

„Co dalšího nám o něm prozradili?”

„Samotář,” odtušil Wesley. „Jako novinář za moc nestál.

Raději četl, než aby s někým dělal rozhovory nebo psal články. Tiskárna mu zjevně seděla nejlíp. Zůstával vzadu, nos měl ponořený do knížky a čas pomalu uplýval. Jeho šéf mi řekl, že Steven se rád hrabal v různých strojích a udržoval je v dobrém stavu a bez poskvrnky. Někdy přešly celé dny a na nikoho ani nepromluvil. Šéf o něm mluvil jako o podivínovi.”

„Vyprávěl ti nějaké historky?”

„Několik,” přikývl Wesley. „Žena, která tam pracovala, si jednou uřízla špičku prstu. Steven se strašně rozčílil, protože zakrvácela všechno zařízení, které právě vyčistil.

Jeho reakce na matčinu smrt byla také podivná. Steven si v polední pauze četl, když mu zavolali z nemocnice.

Neprojevil ani trochu pohnutí, vrátil se na svou židli a dočetl knihu.”

„Opravdu chlapec s vřelým srdcem,” poznamenal Marino.

„Nikdo ho nepopisoval jako vřelého.”

„Co se stalo, když zemřela jeho matka?” chtěla jsem vědět.

„Předpokládám, že Steven dostal své dědictví, přestěhoval se do Williamsburgu, najal si prostory na Kupeckém náměstí a otevřel si Distribuční středisko. To bylo před devíti lety.”

„Rok předtím, než byly zavražděny Jill Harringtonová a Elizabeth Mottová,” doplnila jsem.

Wesley přikývl.

„Tehdy už tu byl. Byl tu v době všech vražd. Pracoval v tom knihkupectví od chvíle, kdy ho otevřel, kromě období asi pěti měsíců před, hm, sedmi lety. V té době byl obchod zavřený. Nevíme proč a nevíme ani, kde v té době pobýval.”

„Knihkupectví vede sám?” zeptal se Marino.

„Je to malý obchod. Nemá žádné další zaměstnance. V

pondělí má zavřeno. Když tam nejsou zákazníci, prostě sedí u pultu a čte si, a když odchází z obchodu před zavírací hodinou, bud zavře dřív, nebo pověsí na dveře ceduli, že se vrátí tehdy a tehdy. Má také záznamník. Když hledáte určitou knihu nebo chcete, aby vám našel něco v novinách, můžete mu nechat svůj požadavek na záznamníku.”

„Je zajímavé, že někdo tak nespolečenský si otevře obchod, který vyžaduje kontakt se zákazníky, i když je ten kontakt omezený,” poznamenala jsem.

„Ve skutečnosti je to velmi příhodné,” oponoval Wesley.

„Knihkupectví je skvělé doupě pro voyeura, někoho, kdo velmi rád pozoruje lidi, ale nedokáže s nimi navazovat osobní styky. Zaznamenali jsme, že do jeho obchodu chodí velmi často studenti z Koleje krále Williama a královny Mary, hlavně proto, že Spurrier má na skladě, kromě běžných populárních románů a naučných titulů, neobvyklé, jinde už vyprodané knihy. Má také širokou nabídku špionážních románů a vojenských časopisů z blízkých vojenských základen. Jestli je vrah, pak ho pozorování mladých, atraktivních párů a vojáků, kteří přicházejí do obchodu, zřejmě fascinuje jako voyeura a zároveň v něm vzbuzuje pocity neúspěšnosti, zklamání, vzteku. Nenávidí to, co jim závidí, a závidí to, co nenávidí.”

„Napadá mne, že se mu možná v době služby v armádě vysmívali,” dohadovala jsem se.

„Podle toho, co jsem slyšel, to tak bylo, aspoň do určité míry. Spurrierovi vrstevníci ho považovali za podivína a samotáře, zatímco nadřízení soudili, že je arogantní a povznesený, i když nikdy neměl žádné disciplinární problémy. Neměl úspěchy u žen a zůstával sám, částečně z vlastní vůle a proto, že ostatní ho neshledávali dostatečně přitažlivým.”

„Možná že během služby u námořnictva se dostal nejblíž tomu, aby se z něj stal opravdový muž,” přemítal Marino.

„Aby byl tím, čím opravdu chtěl být. Pak zemřel otec a on musel převzít péči o nemocnou matku. Ve svých představách se asi cítil ošizený.”

„To je dost možné,” souhlasil Wesley. „V každém případě vrah, s nímž máme tu čest, je přesvědčený, že za jeho potíže mohou ostatní. Necítí žádnou odpovědnost. Má pocit, že jeho život ovládají ostatní, a proto se pro něj snaha ovládnout ostatní a své okolí stane obsesí.”

„To zní, jako by trestal celý svět,” poznamenal Marino.

„Vrah ukazuje, že má moc,” přikývl Wesley. „Jestliže do jeho představ vstoupily vojenské aspekty, a já myslím, že ano, pak je přesvědčený, že je dokonalý voják. Zabíjí a nikdo ho nedopadl. Vyhrál nad nepřítelem, hraje si s ním a vítězí. Je možné, že dokonce úmyslně uspořádává věci tak, aby se zdálo, že pachatelem je profesionální voják, možná dokonce někdo z Pearyho základny.”

„Jeho vlastní dezinformační kampaň,” souhlasila jsem.

„Nemůže zničit vojáky,” dodal Wesley, „ale může se pokusit pošpinit jejich pověst, pomluvit je a zneuctít.”

„Jo, a celou tu dobu se nám vysmívá,” pokrčil Marino rameny.

„Myslím, že nejpodstatnější je, že vrahovy aktivity jsou produktem násilných, sexuálních fantazií, které vznikly časně v životě, v důsledku jeho společenské izolace. Je přesvědčený, že žije v nespravedlivém světě, a fantazie mu poskytuje důležitý únik. Ve svých představách může ovládat jiné lidské bytosti, může být čímkoli chce a mít cokoliv chce. Může ovládat život i smrt. Má moc rozhodnout, kdy zranit či zabít.”

„Škoda že si Spurrier jenom nepředstavuje, jak likviduje páry,” připomněl Marino. „pak bychom tu nemuseli sedět a vést tenhle rozhovor.”

„Bojím se, že tak to nefunguje,” pokrčil Wesley rameny.

„Když tvoje myšlenky ovládne násilné, agresivní chování, začneš jednat způsobem, který tě posune blíž okamžitému vyjádření takových emocí. Násilí podpoří ještě násilnější myšlenky, a násilnější myšlenky plodí víc násilí. Po nějaké době se násilí a zabíjení stanou běžnou součástí tvého života a už na nich nevidíš nic špatného. Mluvil jsem s několika hromadnými vrahy, kteří mi naléhavě vysvětlovali, že dělali jen to, o čem všichni ostatní přemýšlejí.”

„Ďábla tomu, kdo o ďáblu přemýšlí,” dodala jsem.

Pak jsem jim vyložila svou teorii o Debořině kabelce.

„Myslím, že je možné, že vrah věděl, kdo Debora je,”

začala jsem. „Možná ne hned, když je unesl, ale v době, kdy je zabil, už to možná věděl.

„Vysvětlete mi to, prosím,” pohlížel na mne Wesley se zájmem.

„Viděli jste zprávu o otiscích prstů?”

„Jo, viděl jsem ji,” odpověděl Marino.

„Jak víte, Vander prohlédl Debořinu kabelku a našel částečné otisky a šmouhy na jejích kreditních kartách, ale žádné na řidičáku.”

„Takže?” Marino se zdál zmatený.

„Obsah kabelky byl nepoškozený, protože byla z nylonu, tudíž vodotěsná. Kreditní karty a řidičský průkaz byly navíc v plastikových obalech a uzavřené v malé kapsičce na zip, takže byly chráněny před částečkami a tělními tekutinami při rozkladu těl. Kdyby Vander nezjistil nic, to by byla jiná věc. Ale mně se zdá zajímavé, že našel otisky na kreditních kartách, ale nic na řidičském průkazu, přestože víme, že Debora musela řidičák vytáhnout v samoobsluze 7-11, když se pokoušela nakoupit pivo. Takže vzala řidičák do ruky a Ellen Jordanová, ta prodavačka, také. Napadlo mě, že vrah měl možná Debořin řidičák také v ruce, a proto jej později otřel.”

„Proč by to dělal?” podivil se Marino.

„Možná že když s nimi byl v autě, hrozil jim pistolí a chtěl je unést, pověděla mu Debora, kdo je,” odpověděla jsem.

„Zajímavé,” poznamenal Wesley.

„Debora možná byla slušná mladá žena, ale byla si dobře vědoma postavení své rodiny a moci své matky,”

pokračovala jsem. „Třeba to vrahovi pověděla v naději, že změní názor, poleká se, že když jim ublíží, bude za to muset pořádně zaplatit. Možná to vraha poplašilo a chtěl, aby mu dokázala svou totožnost, a možná, že vzal do ruky její kabelku, aby se podíval na jméno na řidičáku.”

„Proč tedy kabelka skončila v lese a proč do ní dal srdcového spodka?” ptal se Marino.

„Možná aby pro sebe získal víc času,” odpověděla jsem.

„Musel vědět, že džíp se najde rychle, a jestli si uvědomil, kdo je Debora, tak také věděl, že polovina policejního sboru vyrazí ven a bude po něm pátrat. Možná usoudil, že bude bezpečnější, když se srdcový spodek nenajde hned, takže ho nechal u těl místo v autě. Když dal kartu do kabelky a tu ještě zasunul pod Debořino tělo, mohl si být jistý, že se karta najde, ale pravděpodobně až za dlouhou dobu. Jen trochu změnil pravidla, ale hru vyhrál.”

„To není špatné. Co myslíš?” pohlédl Marino na Wesleyho.

„Myslím, že možná nikdy nebudeme vědět, co se přesně stalo,” zamyslel se. „Ale nepřekvapilo by mne, kdyby se Debora zachovala přesně tak, jak usuzuje Kay. Jedna věc je jistá - nezáleželo na tom, co Debora říkala nebo čím mu vyhrožovala, pro vraha by bylo příliš riskantní pustit ji a Freda, protože by ho nejspíš dokázali identifikovat. Takže pokračoval

v plánu, ale nepředvídatelná změna okolností ho vykolejila. Ano,” obrátil se ke mně, „to ho možná přimělo pozměnit rituál. Možná ta karta v Debořině kabelce mohla být jeho vyjádřením opovržení vůči ní i tomu, co představuje.”

„Něco jako do háje s tebou,” dodal Marino.

„Možná,” odpověděl Wesley.

Steven Spurrier byl zatčen následující pátek, když ho dva agenti FBI a místní detektiv celý den sledovali a šli za ním až na parkoviště u letiště Newport News.

Když mne Marino vzbudil telefonem ještě před svítáním, napadlo mě nejdřív, že zmizel další pár. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, co do telefonu říká.

„Sebrali ho, když odšroubovával další tabulky,”

vykládal. „Zatkli ho za krádež. Víc se udělat nedalo, ale aspoň jsme získali jistou příležitost proklepnout ho ze všech stran.”

„Další lincoln?” ptala jsem se.

„Tentokrát model 1991, světle šedý. Teď je v díře a čeká na soudce, nedá se očekávat, že bychom si ho mohli za takový minimální prohřešek nechat nějak dlouho. Ale mohou to trochu protahovat a ten sladký čas strávit tím, že si ho trochu podají. Pak z toho bude venku.”

„Co povolení k prohlídce?”

„Jeho dům se hemží poldy a federály, přesně jak jsme o tom mluvili. Hledají cokoli, od magazínu Voják Štěstěny až po cínové vojáčky.”

„Předpokládám, že tam vyrážíš,” poznamenala jsem. „Jo.

Už tě nechám.”

Nebylo možné, abych znovu usnula. Přehodila jsem si přes ramena župan, sešla dolů a rozsvítila v Abbyině pokoji lampu.

„To jsem jenom já,” uklidňovala jsem ji, když se prudce posadila. Zasténala a zakryla si oči.

Pověděla jsem jí, co se stalo. Pak jsme odešly do kuchyně a uvařily si kávu.

„Dala bych cokoliv, abych mohla být při tom, když prohledávali jeho dům.”

Byla tak napjatá, že mne překvapilo, když rovnou nevyrazila ze dveří.

Ale zůstala celý den doma, náhle pracovitá. Uklidila si pokoj, pomáhala mi v kuchyni, dokonce zametla dvorek.

Chtěla zjistit, co policie našla, a byla dost chytrá, aby věděla, že výpravou do Williamsburgu by se nikam nedostala, protože by jí nedovolili vstoupit ani do Spurrierova domu, ani do knihkupectví.

Marino se zastavil časně večer, právě když jsme s Abby ukládaly nádobí do myčky. Jakmile jsem viděla jeho výraz, věděla jsem, že nenese dobré zprávy.

„Nejdřív ti povím, co jsme nenašli,” začal. „Nenašli jsme ani vlákénko, které by dovolovalo podezření, že Spurrier kdy zabil kuře. Žádné nože kromě kuchyňských. Žádné pistole ani nábojnice. Žádné suvenýry jako boty, šperky, pramínky vlasů, cokoliv, co by mohlo patřit obětem.”

„Prohledali jste i jeho knihkupectví?” ptala jsem se.

„Jo, jasně.”

„A samozřejmě i auto.“

,,Nic.“

„Tak nám pověz, co jste našli,” požádala jsem ho sklesle.

„Dost pošahaných věcí, abych si byl jistý, že je to on, doktorko,” odpověděl. „Tenhle parazit není žádný skaut.

Měl spoustu obscénních časopisů, násilnou pornografii.

Navíc si objednával knihy o armádě, zvlášť o CIA, a měl spoustu složek plných výstřižků o CIA. Všechny označené štítky a katalogizované. Byl pečlivější než nějaká stará knihovnice.”

„Našli jste u něho nějaké výstřižky o těchhle případech?”

ptala se Abby.

„Našli, i staré články o Jill Harringtonové a Elizabeth Mottové. Také spoustu katalogů něčeho, co bych nazval špionské obchody, dodavatelé, kteří prodávají krámy k přežití, všechno od neprůstřelných vozů po detektory bomb a zařízení pro noční vidění. FBI se chystá to prověřit, zjistit, co všechno si za poslední roky objednal. Spurrierovo oblečení je také zajímavé. Má v ložnici snad půl tuctu nylonových teplákových souprav, všechny černé nebo námořnicky modré a úplně nové, s odstříhanými visačkami.

Jako by tam byly pňpravené, jen si je natáhnout přes oblečení a pak někde zahodit.”

„Na nylonu se nic nezachytí,” přikývla jsem. „Na větrovkách nebo nylonových teplákách nezůstávají vlákna.”

„Správně. Uvidíme. Co dál?” Odmlčel se a dopil svou sklenku. „Jo, aha. Dvě krabice chirurgických rukavic a zásoba takových těch návleků na boty, co nosíváš dole.”

„Galoše?”

„Přesně. Jako nosíš v pitevně, takže pak nemáš na botách krev. A hádej co? Našli karty, čtyři balíčky, dosud neotevřené, zatavené v celofánu.”

„Asi jste nenašli jeden otevřený balíček, ve kterém by chyběl srdcový spodek, co?” ptala jsem se s nadějí.

„Ne. Ale to mě nepřekvapuje. Nejspíš si vezme srdcového spodka a ostatní karty zahodí.”

„Všechny stejné vydání?”

„Ne. Dvě jsou z jiné série.”

Abby seděla tiše v křesle, prsty propletené v klíně.

„Je divné, že jste nenašli vůbec žádné zbraně,”

poznamenala jsem.

„Ten chlápek je mazaný, doktorko. Opatrný.”

„Ne dost opatrný. Nechal si výstřižky o vraždách, obleky, rukavice. A chytli ho při krádeži poznávacích značek, což mě vede k podezření, že se možná chystal znovu udeřit.”

„Ukradl tabulky, i když tě tenkrát zastavil a ptal se tě na cestu,” upozornil mne Marino. „A ten víkend nezmizela žádná dvojice.”

„To je pravda,” zamyslela jsem se. „A také na sobě neměl tepláky.”

,Možná si je oblékal až později. Třeba je měl ve sportovní kabele v kufru. Já bych hádal, že měl pytel.”

„Našli jste nějakou sportovní kabelu?” zeptala se Abby stroze.

„Ne,” zavrtěl Marino hlavou. „Žádný vrahounský pytel.”

„No, až jednou najdete tu sportovní kabelu nebo objevíte vrahounský pytel,” dodala Abby, „pak možná najdete i jeho nůž, pistoli, brýle a zbytek.”

„Budeme hledat, dokud ten zmetek nepřijde domů.”

„Kde je teď?” ptala jsem se.

„Seděl v kuchyni a pil kafe, když jsem odcházel,”

odpověděl Marino. „Neuvěřitelně klidný. My mu převracíme dům vzhůru nohama, a on se ani nepotí. Když jsme se ho ptali na ty sportovní soupravy, rukavice, karty a tak dál, řekl, že s námi nebude mluvit bez svého právního zástupce. Pak se napil kávy a zapálil si cigaretu, jako bychom tam nebyli.

Aha, jo, to jsem vynechal. Kouří.”

„Jakou značku?” vyhrkla jsem.

„Dunhill. Nejspíš si je kupuje v tom obchodě vedle knihkupectví. A má také módní zapalovač. Pěkně drahý.”

„To by vysvětlovalo, proč oloupe ze špačků zbytky papíru, než je zahodí na místě činu,” uvažovala jsem.

„Dunhillky jsou moc nápadné.”

„Já vím,” přikývl Marino. „Mají kolem filtru zlatý proužek.”

„Vzali jste si jeho vzorky?”

„No jasně,” usmál se. „To je naše malé eso, které přebije jeho srdcového kluka. Jestli ho nedokážeme usvědčit z ostatních případů, aspoň mu přišijeme vraždy Jill Harringtonové a Elizabeth Mottové. Zkouška DNA ho dostane. Přál bych si, aby ty zatracený testy netrvaly tak dlouho.”

Když Marino odešel, Abby na mne chladně pohlédla.

„Co si o tom myslíš?” zeptala jsem se. „Všechno jsou to jen nepřímé důkazy.”

„Ted’ ano.”

„Spurrier má peníze,” vzdychla. „Najme si toho nejlepšího právníka. Můžu ti přesně povědět, jak to bude probíhat. Právník bude tvrdit, že policie a federálové použili nezákonný postup, aby ho dostali do vězení, protože jsou pod tlakem veřejnosti, aby konečně ty zločiny vyřešili.

Ukazuje se, že spousta lidí hledá obětního beránka, zvlášť potom, co Pat Harveyová vystoupila se svými obviněními.”

„Abby…”

,,Možná, že vrahem opravdu je někdo z Pearyho základny.” „Tomu přece doopravdy nevěříš,” protestovala jsem. Podívala se na hodinky.

„Federálové už možná vědí, kdo to je, a už si to vyřešili sami. Mezi námi, to by vysvětlovalo, proč po Fredovi a Deboře už žádná dvojice nezmizela. Někdo musí zaplatit, aby se rozptýlil mrak podezření, aby se veřejnost uspokojila…”

Opřela jsem se o opěradlo židle, zvrátila obličej ke stropu a zavřela oči, zatímco Abby mluvila dál.

„Není pochyb o tom, že Spurrier v něčem jede, jinak by nekradl poznávací značky. Ale třeba prodává drogy. Možná krade kočky, nebo má prostě jen radost z toho, že se projíždí v autě s vypůjčenými tabulkami. Je dost divný na to, aby na něho seděl profil vraha, ale takových podivínů je plný svět a nikdy nikoho nezabili. Kdo může říct, že věci v jeho bytě nebyly nastrčené?”

,,Přestaň, prosím,” řekla jsem tiše. Ale neposlechla mě.

„Je to tak zatraceně úhledné. Teplákové soupravy, rukavice, balíčky karet, pornografie a výstřižky. A je divné, že se nenašly žádné zbraně ani munice. Spurrier byl překvapený, ani netušil, že ho někdo sleduje. Ve skutečnosti to nejen není divné, ale dokonce velmi pochopitelné. Jediná věc, kterou federálové nemohou nastrčit, je totiž pistole, z níž byla vypálena kulka, kterou jsi vyjmula z těla Debory Harveyové.”

„Máš pravdu. Tu nemůžou nastrčit.” Zvedla jsem se a začala otírat pult, protože jsem nemohla vydržet klidně sedět.

„Zajímavé, že právě ten jediný důkaz, který nemohou nastrčit, se neobjevil.

Už jsem slyšela celé ságy o tom, jak policie či federální agenti nastrčili důkaz, aby někoho jiného kryli. Společnost pro občanská práva nejspíš měla takových obvinění plnou komoru.

„Ty mě neposloucháš,” vyjela Abby.

„Jdu se vykoupat,” odpověděla jsem unaveně.

Přešla ke dřezu, kde jsem zrovna ždímala žínku na nádobí. „Kay?”

Spustila jsem ruce a pohlédla na ni.

„Chtěla bys, aby to bylo snadné, co?” dotírala.

„Vždycky jsem chtěla, aby bylo všechno snadné, ale té měř nikdy nebylo.”

„Ty by sis přála, aby to bylo snadné,” opakovala.

„Nechceš myslet na to, že lidé, kterým důvěřuješ, by dokázali poslat nevinného člověka na elektrické křeslo jen proto, aby si chránili záda.”

„To je mimo diskusi. Nechci o tom přemýšlet. Odmítám na to myslet, leda bys měla důkaz. A Marino byl ve Spurrierově domě. On by s něčím takovým nikdy nesouhlasil.”

„Byl tam.” Přešla doprostřed kuchyně. „Ale nebyl tam první. Když tam dorazil, uviděl to, co chtěli, aby viděl.”

Kapitola 17

První koho jsem spatřila když jsem v pondělí dorazila do práce, byl Fielding. Přicházela jsem halou a on už byl v pracovním oblečení, čekal na výtah. Podívala jsem se na plastikové návleky na jeho botách a vzpomněla si na to, co policie našla uvnitř domu Stevena Spurriera. Naše zdravotnické potřeby šly ze státních zakázek. Ale v každém městě byla řada obchodů, které prodávaly návleky a chirurgické rukavice. Člověk nemusel být lékař, aby si je mohl koupit, stejně jako nemusel být policista, aby si koupil uniformu, odznak a pistoli.

„Doufám, že sis v noci dost odpočinula,” varoval mě Fielding, když se dveře výtahu otevřely. Vstoupili jsme dovnitř.

„Sem se špatnými zprávami. Co nás čeká dnes ráno?”

zeptala jsem se.

„Šest kusů, všechno vraždy.”

„Skvělé,” vyjela jsem podrážděně.

„Jo. Klub pistolí a nožů měl rušný víkend. Čtyři zastřelení, dva ubodaní. Jaro je tu.”

Vystoupili jsme v druhém patře a cestou do své kanceláře už jsem si sundavala sako a vyhrnovala rukávy.

Na židli seděl Marino, na klíně aktovku, zapálenou cigaretu v ústech. Domnívala jsem se, že některý z ranních případů je jeho, ale podal mi dvě laboratorní zprávy.

„Myslel jsem si, že si to budeš chtít prohlédnout sama,”

pronesl.

Nahoře na jedné zprávě bylo naklepané jméno Stevena Spurriera. Sérologická laboratoř už dokončila testování jeho krve. Druhá zpráva byla osm let stará, výsledky testů krve nalezené uvnitř Elizabethina auta.

„Samozřejmě bude chvíli trvat, než budou dokončené testy DNA,” začal Marino vysvětlovat, „ale zatím to jde dobře.”

Usadila jsem se za stůl a chvíli jsem studovala zprávy.

Krev z volkswagenu měla skupinu 0, PGM typ 1, EAP typ B,

ADA typ 1, EsD typ 1. Taková kombinace se dala najít přibližně u osmi procent obyvatelstva. Výsledky se shodovaly s testy Spurrierovy krve. Měl také skupinu 0, typy v ostatních krevních skupinách stejné, ale protože bylo testováno víc enzymů, zužovala se kombinace na přibližně jedno procento obyvatel.

„Není to dost k tomu, abychom ho usvědčili jako vraha,”

pohlédla jsem na Marina. „Musel bys mít víc než pouhou skutečnost, že typ jeho krve ho řadí do skupiny řádově tisíců lidí.”

„Zatracená věc, že ta stará zpráva není úplnější.”

„Tenkrát se ještě běžně netestovalo na tolik enzymů,”

namítla jsem.

„Možná by se to dalo udělat teď’?” navrhoval.

„Kdybychom to mohli zúžit, byl by to pořádný krok dopředu. Ta zatracená analýza DNA Spurrierovy krve bude trvat celé týdny.”

„Teď už to není možné,” musela jsem ho zklamat. „Po tolika letech už jsou enzymy pozměněné, takže výsledky by byly méně specifické než v téhle zprávě. Teď bys mohl maximálně dostat zařazení ABO, a krevní skupinu 0 má víc než polovina populace. Nemáme na vybranou, musíme jen čekat na výsledky DNA. Kromě toho,” dodala jsem, „i kdybys ho mohl zatknout v tuhle chvíli, dobře víš, že se dostane ven na kauci. Doufám, že ho hlídají.”

„Sledují ho jako jestřábi a můžeš se vsadit, že to ví. Má to tu výhodu, že se nejspíš nepokusí někoho oddělat.

Nevýhoda je naopak v tom, že nejspíš zničí každý důkaz, který jsme přehlédli. Jako třeba vražedné zbraně.”

„Ten údajný sportovní pytel.”

„Nepřipomínej mi, že jsme ho nedokázali najít. Dělali jsme všechno možné, málem jsme vytrhali prkna z podlahy.”

„Možná jste to měli udělat.”

„Jo, možná jo.”

Snažila jsem se vymyslet, kde jinde by Spurrier mohl mít schovanou sportovní kabelu, když mne to napadlo.

Nechápala jsem, proč jsem na to nepřišla dřív.

„Jak Spurrier vypadá?”

„Není moc rozložitý, ale zdá se dost silný. Nemá na sobě ani gram zbytečného tuku.”

„Takže nejspíš posiluje, cvičí.”

„Nejspíš. Proč?”

„Jestli patří do nějakého sportovního klubu, jako je YMCA či nějaké fitcentrum, možná tam má skříňku. Já ji mám ve Westwoodu. Kdybych chtěla něco schovat, bylo by to báječné místo. Nikdo nebude přemýšlet nad tím, že tě vidí vycházet z klubu se sportovní taškou v ruce nebo ji vracet do skříňky.”

„Zajímavý nápad,” pronesl Marino zamyšleně. „Poptám se. Uvidím, třeba něco zjistím.”

Zapálil si další cigaretu a otevřel svou aktovku. „Mám tady fotky jeho domu, jestli tě to zajímá.”

Podívala jsem se na hodiny.

„Mám dole spoustu práce. Musíme to projít rychle.”

Podal mi tlustou obálku osm krát deset. Fotografie byly seřazené a prohlížet si je bylo jako dívat se na Spurrierův dům Marinovýma očima, od zděného průčelí v koloniálním stylu obloženého dřevem a cihlového chodníku vedoucího k černým předním dveřím. Vzadu byla dlážděná cesta vedoucí ke garáži přistavěné k domu.

Odložila jsem několik dalších fotografií a ocitla se v obývacím pokoji. Na holé dřevěné podlaze stála vedle skleněného kávového stolku šedá kožená pohovka. Střed stolku zabírala členitá bronzová rostlina zasazená do kusu korálu. S okrajem stolu bylo perfektně zarovnáno poslední vydání Smithsonianu. Na časopisu ležel přesně uprostřed dálkový ovladač, nejspíš k televizoru zavěšenému jako vesmírná loď pod bílým stropem. Osmipalcová obrazovka byla upevněna na nenápadné tyči nad knihovnou plnou videokazet pečlivě opatřených štítky a vázaných vydání knih, jejichž tituly jsem nedokázala rozeznat. Po jedné straně knihovny stála hifi věž se složitou elektronikou.

„Ten zmetek má svoje vlastní domácí kino,” vysvětloval Marino. „Reproduktory s kvadrofonním zvukem jsou ve všech místnostech. Celý ten krám stojí nejspíš víc než tvůj mercedes, ale nesedává tam po večerech, aby sledoval filmy jako Zvuky hudby. Kazety na těchhle policích…,” naklonil se nad stolem, aby na ně ukázal, „to jsou samé kousky typu Smrtonosná zbraň plus filmy o Vietnamu a výborech bdělosti. A na té polici úplně nahoře je také pěkný výběr.

Kazety vypadají úplně nevinně, ale strčíš jednu z nich do videa a nastane malé překvapení. Ta, co má štítek Na Zlatém jezeře, například, by se mohla jmenovat V žumpě. Tvrdá brutální pornografie. Prohlíželi jsme to včera s Bentonem celý den. Odporné a neuvěřitelné. S každou další minutou jsem se cítil špinavější.”

„Našli jste nějaké rodinné videonahrávky?”

„Ne. A taky žádné domácí album.”

Dívala jsem se na další fotografie. V jídelně byl jiný skleněný stůl, tentokrát kolem něj stály průhledné akrylové židle. Všimla jsem si, že i tady je dřevěná podlaha holá. Ani v jiných pokojích jsem neviděla koberce nebo rohože.

Kuchyň byla moderní a bez poskvrnky. Okna zakrývaly šedé žaluzie. Žádné záclony nebo závěsy v žádném z pokojů, které jsem viděla, ani nahoře, kde ta zrůda spala.

Mosazná postel byla široká, pečlivě ustlaná, s bílými prostěradly, ale žádným přehozem. Otevřené zásuvky prádelníku ukazovaly teplákové soupravy, o kterých Marino mluvil, a v krabicích na podlaze šatny byly balíky chirurgických rukavic a návleků.

„Nemá tam žádné textilie,” divila sem se, když jsem vracela fotografie do obálky. „Nikdy předtím jsem neviděla dům, ve kterém by nebyl ani jeden koberec.”

„Ani záclony. Dokonce ani ve sprše není závěs,” doplnil Marino. „Je uzavřená ve skleněných panelech. Samozřejmě tu jsou ručníky, prostěradla, jeho oblečení.”

„Které nejspíš neustále pere.”

„Čalounění v jeho lincolnu je kožené,” připomněl Marino. „A koberečky zakryté plastikovými potahy.”

„Nechová žádná zvířata?”

„Ne.”

„Způsob, jakým si zařídil byt, má možná co dělat s něčím víc než jen s jeho osobností.”

Marino mi pohlédl do očí. „Jo, taky mě to napadlo.”

„Vlákna, zvířecí chlupy,” vypočítávala jsem. „Nemusí se bát, že by je přenesl.”

„Napadlo tě někdy, že je zajímavé, že všechna unesená auta v těchto případech byla tak čistá?”

Napadlo.

„Možná je po zločinech vyluxoval,” navrhoval.

„V myčce u pumpy?”

„U pumpy, někde na sídlišti, kdekoliv, kde je vysavač do aut na mince. K vraždám docházelo pozdě v noci. V době, kdy potom někde zastavil, aby auto vyluxoval, nebylo venku moc lidí, takže se nemusel bát, že si ho někdo všimne.”

„Možná. Kdo ví, co dělal?” pokývla jsem. „Ale člověk, s nímž máme co do činění, je někdo strašně posedlý čistotou a opatrností. Někdo velmi paranoidní a dobře obeznámený s typy důkazů, které jsou důležité v soudním zkoumání.”

Marino se opřel v židli a poznamenal: „Přes víkend jsem se porozhlédl v samoobsluze 7-11, kde se zastavili Fred a Debora té noci, kdy zmizeli, a trochu jsem si popovídal s prodavačkou.”

„S Ellen Jordanovou?”

Přikývl.

„Ukázal jsem jí několik fotografií a zeptal jsem se jí, jestli někdo z nich vypadá jako ten muž, který si u ní kupoval kávu, když tam byl i Fred a Debora. Ukázala na Spurriera.”

„Byla si jistá?”

„Ano. Řekla, že měl na sobě nějakou bundu, tmavou.

Vybavila si jen to, že byl oblečený v tmavém, takže jsem si myslel, že když vešel dovnitř, měl už na sobě oteplovací soupravu. Nechal jsem si projít hlavou spoustu věcí.

Začínáme se dvěma údaji, které víme bezpečně. Interiéry unesených aut byly velmi čisté a ve čtyřech případech před Deborou a Fredem byla ze sedadla řidiče sejmuta bílá vlákna, je to tak?”

„Ano,” souhlasila jsem.

„Dobře. Myslím, že ten zmetek byl venku, vyhlížel si oběti a všiml si na silnici Freda a Debory. Možná je viděl sedět opravdu těsně vedle sebe, možná měla hlavu na Fredově rameni, něco takového. Zaujalo ho to. Sledoval je, vrazil do samoobsluhy 7-11 hned po nich. Možná že si předtím ještě natáhl teplákovou soupravu, převlékl se v autě.

Možná ji měl na sobě od začátku. Ale vešel dovnitř a poflakoval se tam, prohlížel si časopisy, koupil si kávu a poslouchal, co si povídají s prodavačkou. Zaslechl, jak jim prodavačka radí, kudy se dostanou na nejbližší odpočívadlo, kde je umývárna. Pak odjel, vyrazil na východ po Šedesáté čtvrté, odbočil na odpočívadlo a zaparkoval. Připravil si kabelu, ve které měl zbraně, pouta, rukavice a podobně a zmizel, než Debora a Fred přijeli. Nejspíš počkal, dokud neodešla do dámských umýváren, a přistoupil k Fredovi.

Nakukal mu nějakou historku o tom, že mu nejede auto, nebo něco takového. Možná řekl, že byl v posilovně a je na cestě domů, což by vysvětlilo i jeho oblečení.”

„Fred by si na něj nevzpomněl ze samoobsluhy 7-11?”

„O tom pochybuji,” zavrtěl Marino hlavou. „Ale to je jedno. Spurrier mohl být tak drzý, že mu to připomněl, řekl, že si zrovna kupoval kávu v samoobsluze 7-11 a sotva odjel, podělalo se mu auto. Vykládal, že zrovna volal havarijní službu, a ptal se, jestli by ho Fred nesvezl zpátky k vozu, aby na ně mohl počkat; sliboval, že jeho auto je jen kousek odsud, a tak dál. Fred souhlasil, pak se vrátila Debora.

Jakmile byl Spurrier uvnitř džípu, byli jeho.”

Vzpomněla jsem si, že Freda popisovali jako ochotného a laskavého. Nejspíš by pomohl cizímu člověku v nesnázích, zvlášť někomu tak zdvořilému a čistému, jako byl Steven Spurrier.

„Když byl džíp zpátky na dálnici, Spurrier se sklonil, rozepnul tašku, vytáhl rukavice, návleky a pistoli, přiložil ji zezadu Deboře k hlavě…”

Vzpomněla jsem si na reakci psa, když očichával sedadlo, na kterém pravděpodobně seděla Debora. To, co cítil, byla její hrůza.

,,… nařídil Fredovi, aby zajel na místo, které Spurrier předem vybral. Když zastavovali na dřevařské cestě, nejspíš už měla Debora ruce svázané za zády. Boty a ponožky měla sundané. Spurrier nařídil Fredovi, aby se i on zul, pak mu svázal ruce. Přinutil je vystoupit a jít do lesa. Možná měl brýle pro noční vidění, takže dobře viděl. Mohl je mít také v kabele. Pak začal svou hru,” pokračoval Marino nezaujatě.

„Napřed vyřídil Freda, pak šel po Deboře. Bránila se, pořezal ji a potom postřelil. Odtáhl jejich těla na mýtinu, uložil je bok po boku, její ruku pod jeho, jako by se drželi za ruce. Vykouřil několik cigaret, možná tam poseděl a kochal se pohledem na své dílo. Pak zamířil zpátky k džípu, sundal si tepláky, brýle, rukavice a uložil je do plastikového pytle, který měl v tašce. Možná dal do tašky i boty a ponožky těch dětí. Odjel, našel si nějaké liduprázdné místo se samoobslužnou myčkou, pečlivě vyčistil vnitřek džípu, zvlášť místo řidiče, kde seděl. Všechno bylo hotovo a už mu zbývalo jen vyhodit ten plastikový pytel, nejspíš do nějaké popelnice. Řekl bych, že si potom přehodil něco přes sedadlo, aby na něm nezanechal stopy. V prvních čtyřech případech možná složené bílé prostěradlo nebo bílý ručník…”

„Většina sportovních klubů,” přerušila jsem ho, „poskytuje ručníky. V šatnách bývá zásoba bílých ručníků.

Jestli má Spurrier svoji kabelu se zbraněmi někde ve skříňce…”

„Jo, vysvětlila jsi mi to dost jasně a srozumitelně,”

odsekl Marino. „Sakra. Nejspíš bych na tom měl začít hodně rychle makat.”

„Bílý ručník by vysvětloval nalezená bílá bavlněná vlákna,” dodala jsem.

„Až na to, že v případě Debory a Freda použil něco jiného. Sakra, kdo ví? Možná tentokrát seděl na plastikovém pytli na odpadky. Chci tím říct, že určitě na něčem seděl, protože po něm na sedadle nezůstala žádná vlákna z oblečení. Uvědom si, že teď už na sobě neměl oteplovací soupravu, nemohl ji mít, protože byla zakrvácená. Odjel, nechal džíp tam, kde jsme ho našli, a přeběhl dálnici na odpočívadlo směrem na východ, kde parkoval jeho lincoln.

Byl hotov. Mise skončila.”

„Určitě tam byla spousta aut, která neustále odjížděla a přijížděla,” poznamenala jsem. „Zaparkovaného lincolna si nikdo nevšiml. Ale i kdyby ano, poznávací značka by nikam nevedla, protože tabulky byly ´vypůjčené`.”

„Správně. To byl jeho poslední úkol, bud vrátit espézetky tam, odkud je ukradl, nebo je někde zahodit.”

Odmlčel se, promnul si obličej rukama. „Mám pocit, že Spurrier si vytvořil svůj vlastní model provedení hodně brzy a držel se ho při všech vraždách jako klíště. Objížděl kolem, vyhlížel oběti, sledoval je a byl připravený udeřit, až někde zastaví - u baru nebo na odpočívadle, kde zůstanou dost dlouho na to, aby se stačil připravit. Pak se chopil příležitosti a napovídal jim něco, aby mu důvěřovali. Možná udeřil jen jednou z padesáti pokusů, kdy vyjížděl na obhlídky. Ale pořád se toho držel.”

„Tenhle scénář se celkem hodí na pět posledních vražd,”

kývla jsem. „Ale pokud jde o lili a Elizabeth, tam to nemohlo proběhnout takhle. Jestliže opravdu nechal auto v motelu Palm Leaf, pak to měl k baru Anchor dobrých pět mil.”

„Nevíme, jestli k nim nastoupil právě u Anchoru.”

„Mám pocit, že ano.”

Marino překvapeně zamrkal.

„Proč?”

„Protože chodívaly do jeho knihkupectví,” vysvětlovala jsem. „Znaly ho, i když pochybuji, že nějak moc dobře.

Řekla bych, že je sledoval, když k němu chodily kupovat knížky, noviny, cokoliv. Myslím, že okamžitě vycítil, že jsou víc než jen přítelkyně, a to ho zaujalo. Byl posedlý páry. Možná zrovna chystal spáchání prvních vražd a myslel si, že dvě ženy budou snadnější práce než muž a žena.

Plánoval ten zločin dlouho dopředu, jeho fantazie rostly, pokaždé když k němu Jill nebo Elizabeth zašly. Možná je sledoval, plížil se za nimi, mnohokrát si to vyzkoušel nanečisto, zdokonaloval scénář. Už si vybral kus lesa nedaleko domu pana Joyce a možná to byl právě on, kdo mu zastřelil psa. Jednoho večera pak sledoval Jill a Elizabeth k baru Anchor, a tehdy se rozhodl, že to udělá. Nechal někde auto a do baru došel pěšky se svou sportovní kabelou v ruce.”

„Myslíš, že vešel dovnitř a sledoval je, jak popíjejí pivo?”

„Ne,” zavrtěla jsem hlavou. „Myslím, že na to byl moc opatrný. Řekla bych, že číhal někde venku; čekal, až vyjdou ven a budou nastupovat do volkswagenu. Pak k nim došel a sehrál své divadlo. Jeho auto má poruchu. Znají ho přece, patří mu knihkupectví, kam často chodívají. Neměly nejmenší důvod se ho bát. Nastoupil, ale jeho plán se brzy začal kazit. Nedojeli do lesa, ale na hřbitov. Ženy, zvlášť Jill, nebyly vůbec snadno k zvládnutí.”

„A on v autě krvácel,” dodal Marino. „Nejspíš krvácení z nosu. Žádný vysavač nedostane krev ze sedadla nebo z koberce na zemi.”

„Pochybuji, že by se chtěl obtěžovat s vysavačem.

Nejspíš zpanikařil. Pravděpodobně z auta vystoupil na prvním jen trochu vhodném místě, což byl motel. A co se týče parkoviště, kde nechal svoje auto, kdo ví? Ale vsadila bych se, že se docela prošel.”

„Možná ho tahle epizoda tak vystrašila, že se neodvážil zkusit to znovu dřív než za pět let.”

„To si nemyslím,” zavrtěla jsem hlavou. „Něco nám uniklo.”

O několik týdnů později, když jsem byla sama doma, zavřená ve své pracovně, zazvonil telefon. Sotva se ozval záznamník, volající osoba zavěsila. Zavolala znovu asi o půl hodiny později, a tentokrát jsem byla rychlejší než záznamník. Stačila jsem říct jen haló, a linka znovu oněměla.

Možná se někdo pokouší zastihnout Abby a se mnou mluvit nechce? Třeba Clifford Ring zjistil, kde je? Vytržená z práce jsem si došla do ledničky pro něco malého k jídlu.

Naložila jsem si na talíř několik kousků sýra.

Vrátila jsem se do pracovny a věnovala se účtům. Po chvíli jsem venku zaslechla zastavovat auto, štěrk zaskřípěl pod pneumatikami. Pomyslela jsem si, že to bude nejspíš Abby, ale za chvíli zazněl zvonek.

Podívala jsem se špehýrkou a uviděla venku Pat Harveyovou; právě si rozepínala červenou bundu. To ty telefony, pomyslela jsem si. Ujistila se, že jsem doma, protože se mnou chtěla mluvit z očí do očí.

Pozdravila mne sice slovy , je mi líto, že vás vyrušuji”, ale byla jsem si jistá, že to není pravda.

„Pojd’te dál. prosím,” vyzvala jsem ji odevzdaně.

Šla za mnou do kuchyně, kde jsem jí nalila kávu. Strnule se usadila ke stolu, šálek s kávou držela v dlaních.

„Chci k vám mluvit velmi otevřeně,” začala. „Doneslo se mi, že ten muž, kterého zatkli ve Williamsburgu, Steven Spurrier, je podezřelý ze spáchání vražd jistých dvou žen před osmi lety.”

„Kde jste to slyšela?”

„To není důležité. Ty případy nebyly nikdy vyřešené a teď se spojují s vraždami pěti dvojic. Ty dvě ženy byly první oběti Stevena Spurriera.”

Všimla jsem si, že se jí chvěje dolní víčko levého oka.

Fyzický úpadek Pat Harveyové od doby, kdy jsem ji viděla naposledy, byl šokující. Měděné vlasy měla matné a bez života; oči otupělé; pleť bledou a strhanou. Vypadala ještě hubenější než při své televizní tiskové konferenci.

„Nejsem si dost jistá, že vám rozumím,” vysoukala jsem ze sebe napjatě.

„Vzbudil jejich důvěru a ony se mu vydaly na milost a nemilost, což je přesně to, co provedl i s ostatními, s mou dcerou, s Fredem.”

Všechno to pronášela jako holá fakta. Ve své mysli už Spurriera odsoudila.

„Ale za Debbiinu smrt nebude nikdy potrestán,” kývla.

jeduž to vím.”

„Ještě je příliš brzy na to, abychom věděli všechno,”

odpověděla jsem klidně.

„Nemají žádné důkazy. To, co našli v jeho domě, nestačí. Před žádným soudem by to neobstálo, i kdyby se ty případy vůbec někdy dostaly před soud. Nemůžete někoho odsoudit za spáchání zločinu jen proto, že má doma výstřižky a chirurgické rukavice, zvlášť když bude obhajoba tvrdit, že důkazy jsou podvržené a že jde o falešné obvinění.”

Mluvila s Abby, pomyslela jsem si s nedobrým pocitem.

„Jediný důkaz,” pokračovala chladně, , je krev nalezená v autě těch žen. Všechno závisí na testech DNA, a to je otázka, protože k jejich vraždě došlo už tak strašně dávno. I kdyby souhlasily typy enzymů a soud přijal testy jako důkazy, není žádná jistota, že ho odsoudí, zvlášť když policie pořád ještě nenašla vražednou zbraň.”

„Ještě pořád ji hledají.”

„Měl spoustu času se jí zbavit,” odpověděla, a měla pravdu.

Marino zjistil, že Spurrier chodí cvičit do fitcentra, které je poměrně blízko jeho domu. Policie prohledala jeho skříňku, která se nezamykala jen běžným klíčkem, ale měla navíc i visací zámek. Byla prázdná. Modrá sportovní kabela, s níž předtím Spurriera viděli, se nikdy nenašla a už nikdy nenajde, tím jsem si byla jistá.

„Co potřebujete ode mě, paní Harveyová?”

„Chci, abyste mi odpověděla na několik otázek.”

„Jakých?”

„Jestli je nějaký důkaz, o kterém nevím, myslím, že by bylo moudré, kdybyste mi o něm pověděla.”

„Vyšetřování ještě není ukončeno. Policie a FBI pracují na případu vaší dcery velmi intenzivně.”

Rozhlédla se po kuchyni.

„Mluvili s vámi?”

Náhle jsem jí porozuměla. Nikdo, kdo byl zapojen do vyšetřování, s ní neztrácel čas. Stala se vyvrhelem, možná si z ní dokonce tropili žerty. Nehodlala mi to přiznat, ale kvůli tomu se objevila u mých dveří.

„Jste vy sama přesvědčená, že Steven Spurrier zavraždil mou dceru?”

„Proč záleží právě na mém mínění?” ptala jsem se.

„Velmi mi na něm záleží.”

„Proč?” opakovala jsem.

„Netvoříte si názory lehce. Nemyslím, že snadno měníte přesvědčení nebo věříte něčemu jen proto, že tomu chcete věřit. Znáte důkazy,” hlas se jí trochu zachvěl, „a záleží vám na Debbii.”

Nenapadalo mne, co odpovědět.

„Tak se vás ptám znovu. Věříte, že je Steven Spurrier zabil, že zabil ji?”

Zaváhala jsem, jen na okamžik, ale stačilo to. Když jsem jí říkala, že na takovou otázku nemohu odpovědět a opravdu odpověď neznám, už mne neposlouchala.

Zvedla se od stolu.

Dívala jsem se, jak mizí ve tmě. Pak její profil nakrátko ozářilo vnitřní osvětlení jaguára, když nastoupila a odjela.

Abby se vrátila až dlouho potom, co už jsem čekání vzdala a šla si lehnout. Spala jsem lehce a okamžitě jsem otevřela oči, když jsem uslyšela, jak dole teče voda. Mrkla jsem na hodiny. Bylo k půlnoci. Vstala jsem a vklouzla do županu.

Musela mě slyšet v hale, protože když jsem došla k její ložnici, stála už bosá a v pyžamu z tenkého úpletu ve dveřích.

„Jsi vzhůru dlouho do noci,” poznamenala.

„Stejně jako ty.”

„No, já…” Nedokončila větu. Vešla jsem do ložnice a posadila se na okraj postele.

„Co se děje?” zeptala se nejistě.

„Časně odpoledne mě přišla navštívit Pat Harveyová, to se děje. Ty jsi s ní mluvila.”

„Mluvila jsem se spoustou lidí.”

„Já vím, že jí chceš pomoci,” přikývla jsem. „Chápu, že tě rozhořčil způsob, jakým proti ní byla zneužita smrt její dcery. Paní Harveyová je jemná žena a myslím, že tě upřímně zajímá. Ale musí být stranou vyšetřování, Abby.”

Beze slova na mne hleděla.

„Pro její vlastní dobro,” dodala jsem naléhavě.

Abby se posadila se zkříženýma nohama na koberec a opřela se o zeď.

„Co ti pověděla?” zeptala se.

„Je přesvědčená, že Spurrier zabil její dceru a že za to nikdy nebude potrestán.”

„Já opravdu nemám nic společného s tím, že došla k tomuhle závěru,” namítla. „Pat Harveyová má vlastní hlavu.” „Spurrierova obžaloba proběhne v pátek. Chystá se tam paní Harveyová jít?”

„Bude to jen obvinění z drobné krádeže. Ale pokud se mě ptáš, jestli si myslím, že by se tam Pat mohla objevit a ztropit scénu…” Zavrtěla hlavou. „V žádném případě.

Ničemu by neposloužilo, kdyby tam šla. Není idiot, Kay.”

„A ty?”

„Co? Jestli jsem idiot?” uhnula. „Půjdeš tam?”

„Určitě. A přesně ti povím, jak to bude probíhat. Bude střídavě dobrý a hned zase špatný, přizná vinu za malou krádež a přišijí mu patnáctistovkovou pokutu. A na nějakou dobu si půjde sednout, nejdéle tak na měsíc. Poldové budou chtít, aby se chvíli potil za mřížemi, budou doufat, že ho zlomí, takže promluví.”

,,Jak to víš?”

„On nepromluví,” pokračovala. „Vyvedou ho od soudu přede všemi a vrazí ho dozadu do hlídkového vozu. To všechno, aby ho zastrašili a ponížili, ale nebude to k ničemu.

Ví, že toho na něj nemají dost. Odsedí si svůj trest a pak bude venku. Měsíc není doživotí.”

„Mluvíš, jako bys ho litovala.”

„Necítím k němu nic,” pokrčila rameny. „Spurrier podle svého obhájce občas užíval kokain a té noci, kdy ho poldové chytili, jak krade poznávací značky, se chystal si nějaký koupit. Spurrier se bál, že by ho překupník mohl shodit, zapsat si jeho číslo a dát ho třeba poldům. Proto kradl tabulky.”

„Tomu přece nevěříš,” rozzlobila jsem se.

Abby si natáhla nohy a trochu sebou škubla. Mlčky se zvedla a vyšla z pokoje. Šla jsem za ní do kuchyně, podráždění ve mně rostlo. Když si začala dávat do sklenice led, položila jsem jí ruce na ramena a obrátila ji obličejem k sobě.

„Posloucháš mě vůbec?”

Její oči zněžněly.

„Nezlob se na mě, prosím. To, co dělám, nemá nic společného ani s tebou, ani s naším přátelstvím.”

„Jakým přátelstvím? Mám pocit, jako bych tě už ani neznala. Necháváš po domě peníze, jako bych nebyla nic víc než nějaká pokojská. Nevzpomínám si, kdy jsme spolu naposledy jedly. Nikdy se mnou nemluvíš. Jsi jako posedlá tou svou zatracenou knihou. Podívej se, co se stalo s Pat Harveyovou. Copak chceš dopadnout stejně?”

Jen na mě beze slov hleděla.

„Jako by sis něco vzala do hlavy,” naléhala jsem na ni dál. „Proč mi nechceš povědět, o co jde?”

„Nic jsem si nevzala do hlavy,” pronesla tiše a odtáhla se ode mě. „Všechno už je rozhodnuto.”

Fielding mi zavolal v sobotu časně ráno, aby mi řekl, že žádné pitvy nejsou, a já jsem si vyčerpaně šla znovu lehnout.

Vstala jsem až pozdě dopoledne. Po dlouhé horké sprše jsem byla zase schopná mluvit s Abby a zjistit, jestli by se naše pošramocené vztahy nedaly nějak napravit.

Sešla jsem dolů a zaklepala na její dveře, ale nikdo se neozval, a když jsem vyšla ven koupit noviny, zjistila jsem, že její auto je pryč. Podrážděná, že se jí zase podařilo mi vyklouznout, jsem si připravila konvici kávy.

Upíjela jsem druhý šálek, když mou pozornost upoutal malý titulek:

MUŽ Z WILLIAMSBURGU DOSTAL PODMÍNĚNÝ

TREST

Stevenu Spurrierovi nenasadili želízka a ani ho neodvlekli po obvinění do věznice, jak Abby předpovídala, četla jsem zděšeně. Byl uznán vinným drobnou krádeží, a protože neměl žádný předešlý záznam a byl vždy řádným občanem Williamsburgu, dostal pokutu tisíc dolarů a vykráčel od soudu jako svobodný muž.

Všechno už je rozhodnuto, říkala Abby.

Mluvila snad o tomhle? Jestli věděla, že Spurriera pustí, proč by mě úmyslně klamala?

Odešla jsem z kuchyně a otevřela dveře do jejího pokoje.

Postel byla ustlaná, závěsy roztažené. V koupelně jsem si všimla kapek vody ve vaně a jemného závanu parfému.

Nebyla pryč dlouho. Rozhlédla jsem se po její aktovce a kazeťáku, ale nikde jsem je neviděla. Devítka v zásuvce nočního stolku také chyběla. Prohledala jsem prádelník, až jsem konečně našla její záznamník.

Posadila jsem se na postel a začala jím horečně listovat.

Sledovala jsem dny a týdny a všechno mi bylo stále jasnější.

To, co začalo jako Abbyino tažení za objevením pravdy o vraždách milenců, se zvrhlo v její vlastní ctižádostivou posedlost. Zdálo se, že je Spurrierem fascinovaná. Pokud byl vinen, byla rozhodnutá učinit z jeho příběhu jádro své knihy a prozkoumat jeho psychopatický mozek. Kdyby byl nevinen, bude to druhý Gainesville, zapsala si s odvoláním na známé vraždy univerzitních studentů na mejdanech.

Jméno podezřelého z tohoto případu se stalo pojmem a až mnohem později se ukázalo, že je nevinný. Bude to ještě horší než Gainesville, dodávala. Kvůli tomu, co naznačuje ta karta.

Zpočátku Spurrier opakovaně odmítal Abbyiny žádosti o rozhovor. Pak to koncem minulého týdne zkusila znovu a on zvedl telefon. Navrhl jí, že by se mohli sejít po soudu; pověděl jí, že jeho advokát „odvedl dobrou práci”.

„Tvrdí, že četl mé články v Postu celé roky,” čmárala Abby, „a vzpomíná si na ně i z doby, kdy jsem byla v Richmondu. Pamatuje si i to, co jsem psala o Jill a Elizabeth, a poznamenal, že to byly milé dívky’ a vždycky doufal, že policie toho psychouše dopadne. Věděl i o mé sestře; říkal, že četl o její vraždě. To je důvod, proč konečně souhlasil s rozhovorem. Říká, že se mnou ,cítí`, uvědomuje si, že já chápu jaké to je být obětí, protože to, co se stalo mé sestře, ze mne také udělalo oběť.já jsem oběť,` říká.

Můžeme si o tom promluvit. Možná mi dokážete pomoci lépe pochopit, co se to vlastně děje.Navrhl, abych přišla do jeho domu v sobotu ráno v jedenáct, a já jsem souhlasila.

Vymínila jsem si, že všechny rozhovory budou exkluzivní.

Řekl, že to bude skvělé, nemá naprosto v úmyslu mluvit s nikým jiným, pokud vylíčím věci tak, jak je vidí on.

,Důvěra,` zdůraznil. Díky, bože! Do háje s tebou i s tvou knihou, Cliffe. Prohraješ!”

Takže Cliff Ring také psal knihu o těchto případech.

Dobrý bože. Není divu, že se Abby chovala tak podivně.

Lhala, když mi vykládala, co se stane po Spurrierově obvinění. Nechtěla, abych ji podezřívala, že se chystá jít do jeho domu, a věděla, že mě to ani nenapadne, když budu předpokládat, že půjde do vězení. Vzpomněla jsem si, jak říkala, že už nikomu nevěří. Opravdu nevěřila, dokonce ani mně.

Podívala jsem se na hodinky. Bylo jedenáct patnáct.

Marino nebyl k zastižení, nechala jsem mu vzkaz na operátoru. Pak jsem zavolala williamsburské policii; telefon zvonil celou věčnost, než ho spojovatelka zvedla. Řekla jsem jí, že musím okamžitě mluvit s některým z detektivů.

„Všichni jsou právě teď venku.”

„Tak mne spojte s kýmkoliv, kdo tam teď je.”

Přepojila mne k seržantovi na operačním.

Představila jsem se a vyhrkla: „Vy víte, kdo je Steven Spurrier.”

„Nemohl bych tady pracovat a nevědět to.”

„Právě s ním v jeho domě mluví jedna novinářka. Chci vás na to upozornit, abyste prověřili, zda sledovací týmy vědí, že tam je, a přesvědčili se, že je všechno v pořádku.”

Nastala delší pauza. Zašustil papír. Znělo to, jako by seržant něco jedl. Pak se ozval: „Spurrier už není sledován.”

„Cože?”

„Povídám, že naši hoši už to vzdali.”

„Proč?” ptala jsem se.

„No, to já opravdu nevím, doktorko, byl jsem na dovolené celý minulý…”

„Podívejte, chci po vás jen to, abyste poslal k jeho domu auto, abyste se přesvědčili, že je všechno v pořádku.” Držela jsem se, abych na něj nezačala ječet.

„Nemusíte se s tím trápit.” Jeho hlas byl klidný jako hladina rybníka. „Zařídím to.”

Když jsem zavěsila, zaslechla jsem venku auto. Abby, díkybohu.

Ale když jsem vyhlédla z okna, spatřila jsem Marina.

Otevřela jsem přední dveře, ještě než stačil zazvonit.

„Byl jsem zrovna poblíž, když jsem uslyšel tvůj vzkaz, tak jsem…”

„Spurrierův dům!” popadla jsem ho za paži. „Abby je tam! Vzala si s sebou pistoli!”

Obloha tmavla a začínalo pršet, když jsme se s Marinem hnali na východ po Šedesáté čtvrté. Každičký sval v těle jsem měla napjatý. Srdce mi tlouklo jako zběsilé.

„Hej, uklidni se,” pohlédl na mne Marino, když jsme odbočovali na výjezd do Williamsburgu. „Af už ho poldové sledují, nebo ne, není tak hloupý, aby se jí třeba jen dotkl.

To přece víš. Nic jí neudělá.”

Zahnuli jsme do Spurrierovy klidné ulice, v dohledu bylo jediné auto.

„Sakra!” vydechl Marino.

Před Spurrierovým domem parkoval černý jaguár. „Pat Harveyová,” zašeptala jsem.

„Ach bože.” Marino dupnul na brzdu.

„Zůstaň tady!” Vyletěl z auta jako střela, v prudkém dešti se rozběhl po příjezdové cestě. Srdce mi tlouklo, když jsem se dívala, jak rozkopává dveře s revolverem v ruce a mizí uvnitř.

Náhle se ve dveřích objevil znovu, pohlédl směrem ke mně a zaječel něco, čemu jsem na tu dálku neporozuměla.

Vystoupila jsem z auta a rozběhla se k domu, déšť mi pronikal až na kůži.

Jakmile jsem vstoupila do haly, ucítila jsem zápach střelného prachu.

„Zavolal jsem pro pomoc,” procedil Marino a očima střílel kolem sebe. „Dva z nich jsou tady.”

Po levé straně byl obývací pokoj.

Marino vyběhl po schodech vedoucích do patra. V hlavě mi ožily policejní fotografie Spurrierova domu. Poznala jsem skleněný kávový stolek. Ležel na něm revolver. Na holé dřevěné podlaze se kolem Spurrierova těla rozlévala krev, druhý revolver ležel o kus dál. Spurrier ležel obličejem k zemi jen kousek od šedé kožené pohovky, kde na boku spočívala Abby. Netečnýma, strnulýma očima hleděla na polštář u své tváře, přední díl světle modré blůzky nasáklý jasnou červení.

Chvíli jsem nevěděla, co dělat, v hlavě mi hučelo.

Posadila jsem se do dřepu vedle Spurriera, kolem bot se mi rozlévala a vsakovala krev. Obrátila jsem ho. Byl mrtvý, střelený do hrudi a do břicha.

Obrátila jsem se k pohovce a sáhla Abby na krční tepnu.

Necítila jsem žádný pulz. Obrátila jsem ji na záda a pustila se do resuscitace, ale její srdce i plíce se vzdaly před příliš dlouhou dobou, než aby si zase vzpomněly, k čemu byly určeny. Podržela jsem její obličej v dlaních, cítila jsem její teplo a do nosu mi zavanul její parfém. Náhle mě přemohly a neovladatelně roztřásly vzlyky.

Nevnímala jsem kroky na dřevěné podlaze, dokud jsem si neuvědomila, že jsou příliš lehké na to, aby byly Marinovy. Vzhlédla jsem právě ve chvíli, kdy Pat Harveyová zvedala z kávového stolku revolver.

Zírala jsem na ni vytřeštěnýma očima, otevřela jsem ústa.

„Je mi líto.” Revolver se zatřásl, když ho namířila mým směrem.

„Paní Harveyová.” Hlas se mi zadrhl v hrdle, ruce potřísněné Abbyinou krví jsem strnule držela před sebou.

„Prosím…”

„Jenom tady zůstaňte.” Ustoupila o několik kroků a zamířila trochu níž. Z nějakého podivného důvodu jsem si uvědomila, že si oblékla stejnou červenou bundu, jakou měla na sobě, když byla u mne.

„Abby je mrtvá,” řekla jsem.

Pat Harveyová nereagovala, obličej měla popelavý, oči tak tmavé, že se zdály černé.

„Pokoušela jsem se najít telefon. On neměl telefon.”

„Položte tu zbraň, prosím.”

„On to udělal. Zabil mou Debbii. Zabil Abby.”

Marino, pomyslela jsem si. Ach, bože, pospěš si!

„Paní Harveyová, je po všem. Jsou mrtví. Prosím, položte tu pistoli. Nedělejte to horší.”

„Už to nemůže být horší.”

„To není pravda. Poslouchejte mne, prosím.”

„Už tady nemůžu zůstat,” pronesla stejně bezvýrazným tónem.

„Já vám pomůžu. Položte tu pistoli. Prosím,” opakovala jsem a vstala z pohovky, zatímco ona začala znovu zvedat revolver.

„Ne,” zaprosila jsem, když jsem si uvědomila, co chce udělat.

Namířila hlaveň na svou hrud’. Vrhla jsem se k ní. „Paní Harveyová! Ne!”

Výstřel jí vrhl zpět. Zapotácela se a upustila revolver.

Odkopla jsem jej stranou. Pomalu, těžce se na vyleštěné dřevěné podlaze několikrát otočil, zatímco pod Pat povolila kolena. Zatápala po něčem, čeho by se přidržela, ale nic tu nebylo. Náhle byl v místnosti Marino.

„Zatracená práce!” řval. Držel svůj revolver oběma rukama a mířil hlavní ke stropu. V uších mi zvonilo, celá roztřesená jsem poklekla vedle Pat Harveyové. Ležela na boku s nataženýma nohama, ruce svírala na prsou.

„Přines ručníky!” Odstrčila jsem jí ruce stranou a zápolila s jejím oblečením. Rozepnula jsem jí blůzu a odsunula podprsenku, přitiskla smotanou látku k ráně pod jejím levým prsem. Slyšela jsem, jak Marino kleje a vybíhá z pokoje.

„Vydržte,” šeptala jsem a tiskla ránu, aby do malého otvoru nevnikl vzduch a plíce nezkolabovaly.

Svíjela se, začínala sténat.

„Vydržte,” opakovala jsem, když z ulice zazněl jekot sirén.

Červená světla pulzovala žaluziemi na oknech obývacího pokoje, jako by svět vně domu Stevena Spurriera náhle zachvátil požár.

Kapitola 18

Marino mě odvezl domů a zůstal se mnou. Seděla jsem v kuchyni, zírala ven do deště a jen matně si uvědomovala, co se děje kolem. Zazněl zvonek u dveří; zaslechla jsem těžké kroky a mužské hlasy.

Později Marino přišel do kuchyně a přitáhl si naproti mně židli. Poposedával na krajíčku, jako by nechtěl zůstat dlouho.

„Napadá tě nějaké místo v domě, kde by ještě mohla Abby schovat své věci, kromě její ložnice?” zeptal se.

„Ani ne,” zamumlala jsem.

„No, budeme se muset podívat. Mrzí mě to, doktorko.”

„Já to chápu.”

Sledoval můj pohled z okna.

„Udělám kafe,” zvedl se. „Uvidíme, jestli si vzpomenu, jak jsi mne to naučila. Můj první pokus, víš?”

Pohyboval se po kuchyni, otevíral a zavíral dvířka skříněk, tekla voda, kterou napouštěl do konvice. Odešel, když začala káva překapávat, a o chvíli později se vrátil s jiným detektivem.

„Nebude to trvat dlouho, doktorko Scarpettová,”

omlouval se detektiv. „Oceňuji vaši spolupráci.”

Tiše něco prohodil k Marinovi. Pak odešel a Marino se vrátil ke stolu; postavil přede mne šálek kávy.

„Co hledají?” pokoušela jsem se soustředit.

„Prošli jsme zápisníky, o kterých jsi mi pověděla.

Hledáme kazety, něco, co by nám mohlo povědět, co vedlo paní Harveyovou k tomu, že Spurriera zastřelila.”

„Jste si jistí, že to udělala.”

„Jo. Udělala to. Pořádný zázrak, že vůbec zůstala naživu.

Střela minula srdce jen o kousek. Měla štěstí, ale možná si to nebude myslet, až z toho bude venku.”

„Volala jsem williamsburskou policii. Řekla jsem jim…”

„Já vím, co jsi udělala,” přerušil mne jemně. „Udělala jsi správnou věc. Udělala jsi všechno, co jsi mohla.”

„Neobtěžovali se tím,” zavřela jsem oči bojujíc se slzami.

„Tak to nebylo.” Odmlčel se. „Poslouchej mě, doktorko.”

Zhluboka jsem se nadechla. Marino si odkašlal a zapálil si cigaretu.

„Když jsem se vrátil do tvé kanceláře, mluvil jsem s Bentonem. FBI dokončila analýzu DNA Spurrierovy krve a porovnala ji se vzorky nalezenými v Elizabethině voze.

DNA nesouhlasí.”

„Cože?”

„DNA nesouhlasí,” opakoval. „Detektivové ve Williamsburgu, kteří Spurriera sledovali, se to dozvěděli právě včera. Benton se mě pokoušel zastihnout, ale minuli jsme se, takže jsem to nevěděl. Chápeš, co ti říkám?”

Tupě jsem na něj zírala.

„Právně vzato už Spurrier nebyl podezřelý. Zvrhlík, to jo. Ale Elizabeth ani Jill nezabil. To nebyla jeho krev, nemohla být. Pokud zabil ostatní páry, nemáme na to žádný důkaz. Kdybychom ho sledovali nebo mu bušili na dveře, protože jsme si všimli, že má společnost, bylo by to obtěžování. Chci říct, že jsme neměli dost lidí, abychom v tom mohli pokračovat, a Spurrier by mohl na policii podat žalobu. A FBI ucukla. Takhle to tedy bylo.”

„Zabil Abby.”

Marino uhnul očima.

„Jo, zdá se, že jo. Měla zapnutý mikrofon, takže to máme celé na kazetě. Ale nedokazuje to, že zabil ty páry, doktorko. Zdá se, že paní Harveyová zastřelila nevinného člověka.”

„Chci si poslechnout tu kazetu.”

„Nechtěj to. Věř mi, že to tak bude lepší.”

„Jestli byl Spurrier nevinný, proč potom zastřelil Abby?”

„Mám svou teorii, založenou na tom, co jsme slyšeli na kazetě a viděli na místě,” pronesl. „Abby a Spurrier si povídali v obývacím pokoji. Abby seděla na pohovce, kde jsme ji našli. Spurrier zaslechl někoho u dveří a šel se tam podívat. Nevím, proč pustil Pat Harveyovou dovnitř. Možná ji poznal, ale možná ne. Měla na sobě bundu s kapucí a džínsy. Možná bylo těžké poznat, kdo vlastně je. Nemůžeme vědět, jak se představila a co mu řekla. Nebudeme to vědět, dokud s ní nebudeme moci promluvit, a možná se to nedozvíme ani potom.”

„Ale pustil ji dovnitř.”

„Otevřel dveře,” pokračoval Marino. „ V tu chvíli vytáhla svůj revolver, byl to Charter Arms, kterým potom postřelila i sebe. Přiměla ho ustoupit dovnitř, do obývacího pokoje. Abby tam pořád ještě seděla a mikrofon byl stále zapnutý. Abbyin saab stál zaparkovaný vzadu na příjezdové cestě, takže ho paní Harveyová nemohla vidět, když přijela k domu zepředu. Netušila, že tu Abby je, a vyvedlo ji to z konceptu. Ta chvíle Spurrierovi stačila, aby popadl Abby, nejspíš proto, aby se za ni schoval jako za štít. Nemůžeme s jistotou odhadnout, co přesně se stalo, ale víme, že Abby s sebou měla revolver, nejspíš v kabelce, kterou si asi položila vedle sebe na pohovku. Pokusila se zbraň vytáhnout, zápasila se Spurrierem a on ji zastřelil. Pak, dříve než mohl střelit po paní Harveyové, střelila ona jeho. Dvakrát.

Zkontrolovali jsme její zbraň. Tři vystřelené náboje, dva zbyly.”

„Říkala něco o tom, že hledala telefon,” připomněla jsem otupěle.

„Spurrier měl dva telefony. Jeden nahoře ve své ložnici a druhý v kuchyni. Má stejnou barvu jako zeď a je mezi dvěma skříňkami, těžko si ho všimneš. Zdá se, že jsme vpadli do domu nejspíš jen chvíli po střelbě, doktorko.

Myslím, že paní Harveyová položila svou zbraň na kávový stolek a šla k Abby. Když viděla, jak je to zlé, snažila se najít telefon, aby zavolala pomoc. Nejspíš byla v jiné místnosti, když jsem vrazil dovnitř; možná mě slyšela a klidila se z dohledu. Vím jen to, že když jsem tam vešel, prohlédl jsem jen nejbližší prostor. Viděl jsem těla v obývacím pokoji, zkontroloval jsem jim tep a zdálo se mi, že u Abby cítím slabý pulz, ale nebyl jsem si jistý. Měl jsem na vybranou, musel jsem se ve zlomku vteřiny rozhodnout.

Mohl jsem začít prohledávat Spurrierův dům, nebo tě zavolat a paní Harveyovou hledat až potom. Chci tím říct, že když jsem tam vešel, neviděl jsem ji. Myslel jsem si, že mohla utéct zadními dveřmi nebo jít nahoru,” vysvětloval, očividně rozčilený tím, že mne dostal do nebezpečí.

„Chci si poslechnout tu kazetu,” opakovala jsem.

Marino si promnul obličej rukama; oči měl kalné a zarudlé, když se na mne znovu podíval. „Nechtěj tím procházet.”

„Musím.”

Neochotně se zvedl a odešel. Když se vrátil, otevřel plastikový pytel na důkazy, v němž byl uložen diktafon.

Postavil ho na stůl, přetočil kazetu zpátky a stiskl tlačítko přehrávání.

Kuchyň zaplnil Abbyin hlas.

… snažím se vás pochopit, ale opravdu to nevysvětluje, proč jste jezdil v noci kolem, zastavoval a ptal se lidí na věci, které jste ve skutečnosti nepotřeboval vědět. Třeba na cestu.”

„Podívejte, už jsem vám vykládal o kokainu. Šňupala jste někdy kokain?”

„Ne.”

„Zkuste to někdy. Když jste rozjetá, děláte spoustu podivných věcí. Jste zmatená, ale myslíte si, že víte, kam jdete. Pak se najednou ztratíte a musíte se ptát na cestu.”

„Říkal jste, že už kokain neužíváte.”

„Už nikdy. Rozhodně ne. To byla moje velká chyba.

Nikdy už nezačnu.”

„A co mi povíte o věcech, které policie našla ve vašem domě…?”

„Ehm…” Slabě bylo slyšet zvonek od dveří.

„Jo. Počkejte.” Spurrierův hlas zněl napjatě.

Zvuky kroků se vzdalovaly. V pozadí nerozeznatelně zněly hlasy; slyšela jsem, jak se Abby na pohovce zavrtěla.

Pak Spurrierův užaslý hlas: „Počkejte. Nevíte, co…”

„Vím úplně přesně, co dělám, ty parchante,” nabýval hlas Pat Harveyové na síle. „To byla moje dcera, kterou jsi přinutil jít do lesa.”

„Nevím, co…”

„Pat. Nedělejte to!”

Pauza.

„Abby? Ach bože!”

„Pat. Nedělejte to, Pat.” Abbyin hlas byl sevřený strachem. Zalapala po dechu, jak něco udeřilo do pohovky.

„Jděte ode mě!” Úder, rychlé dýchání a Abbyino zaječení: „Přestaňte! Přestaňte!” a potom něco třesklo.

Znovu a znovu.

Ticho.

Po podlaze zaklapaly kroky, zazněly hlasitěji. Zastavily se. „Abby?”

Ticho.

„Prosím, neumírejte. Abby…” Hlas Pat Harveyové se tak hrozně třásl, že jsem jí sotva rozuměla.

Marino sáhl po diktafonu, vypnul ho a zasunul zpátky do pytle, zatímco já na něj šokovaně zírala.

V sobotu ráno jsem na Abbyině zádušní mši počkala, až dav lidí prořídne, a pak jsem vyrazila po chodníku ve stínu magnolií, dubů a azalek planoucích v jarním slunci růžově a bíle.

Na pohřbu se sešlo jen málo lidí. Potkala jsem několik jejích bývalých richmondských kolegů a pokusila se utěšit její rodiče. Přišel Marino a také Mark, který mě pevně objal a pak odešel se slibem, že za mnou později zajde domů.

Potřebovala jsem si promluvit s Bentonem Wesleym, ale nejdřív jsem chtěla být chvíli sama.

Hřbitov

Hollywood

byl

nejimpozantnějším

richmondským místem posledního odpočinku. Představoval přibližně čtyřicet akrů zvlněných kopců, potůčků a listnatých hájků severně od řeky James. Klikaté cesty byly vydlážděné a měly své názvy a stejně tak značky omezující nejvyšší rychlost. Travnaté stráně byly poseté žulovými obelisky, pomníky a truchlícími anděly, řada z nich jistě pamatovala doby před více než sto lety. Své hroby tu měly i význačné osobnosti, prezidenti James Monroe a John Tyler, Jefferson Davis i tabákový magnát Lewis Ginter. Bylo tu oddělení pro vojáky padlé v bitvě u Gettysburgu a plocha nízko sestříhaného trávníku, kde byla Abby pohřbena vedle své sestry Henny.

Ukryla jsem se mezi stromy, řeka dole pode mnou se leskla jako matná mosaz, zkalená posledními dešti. Zdálo se nemožné, že Abby už je jednou ze zdejších obyvatel, žulovou deskou, zvětrávající v ubíhajícím čase. Napadlo mne, jestli by se vůbec někdy vrátila do svého bývalého domu, do Hennina pokoje nad schody. Říkala, že to má v úmyslu, jen co sebere odvahu.

Zaslechla jsem za sebou kroky a otočila se. Uviděla jsem Bentona Wesleyho, který zvolna kráčel mým směrem.

„Chtěla jste se mnou mluvit, Kay?” Přikývla jsem.

Svlékl si tmavé sako a uvolnil kravatu. Shlížel na řeku a čekal, až mu povím, co mám na srdci.

„Zjistila jsem některé nové skutečnosti,” začala jsem.

„V úterý jsem zavolala Gordonu Spurrierovi.”

„Jeho bratrovi?” zadíval se na mne Wesley zvědavě.

„Bratrovi Stevena Spurriera, ano. Nechtěla jsem vám o tom povědět, dokud se nepodívám na pár dalších věcí.”

„Já jsem s ním ještě nemluvil,” poznamenal.

„Ale chystám se k tomu. Mám jen pořád problém s tou zatracenou ostudou kolem výsledků testů DNA.”

„To je právě to, o čem s vámi chci mluvit, Bentone. Ty výsledky testů totiž neznamenají žádný problém.”

„Tomu nerozumím.”

„Když jsem Spurriera pitvala, všimla jsem si jizev po starých operacích, jedna z nich je po malém řezu nad středem klíční kosti, což je průvodní jevu někoho, kdo měl problémy se zaváděním kanyly v podklíčkové oblasti,”

vysvětlovala jsem.

„Co to znamená?”

„Podklíčková žíla se napichuje, jen když má pacient vážné problémy, trauma vyžadující rychlé doplnění tekutin, infuzi krve nebo léků. Jinými slovy je jasné, že Spurrier měl někdy v minulosti závažné zdravotní problémy. Začala jsem uvažovat o tom, že by to mohlo mít něco společného s těmi pěti měsíci, kdy zavřel knihkupectví - nedlouho po vraždě Elizabeth a Jill. Měl ještě jiné jizvy, přes bok a vzadu nad hýžděmi. Nepatrné jizvy, které mne vedly k podezření, že mu odebírali vzorky kostní dřeně. Takže jsem zavolala jeho bratrovi, abych se dozvěděla něco o Stevenově zdravotním stavu.”

„A co jste se dozvěděla?”

„Přibližně v té době, kdy zmizel z knihkupectví, se v univerzitní nemocnici léčil kvůli aplastické anémii,”

pokračovala jsem. „Mluvila jsem s jeho hematologem.

Léčili ho celkovým lymfoidním ozařováním a chemoterapií.

Infuzí dostal Gordonovu kostní dřeň a strávil potom nějaký čas v místnosti s laminárním proudem, v bublině, jak se tomu běžně říká. Možná si vzpomenete, že Stevenův dům byla v určitém smyslu také taková jakoby bublina. Velmi sterilní.”

„Chcete říct, že ta transplantace kostní dřeně změnila jeho DNA?” ptal se Wesley zaujatě.

„Co se týče krve, ano. Jeho krevní buňky byly zcela zničeny aplastickou anémií. Byl typován na vhodného dárce a ukázalo se, že nejlepší bude jeho bratr, jehož typ ABO a další důležité znaky krevní skupiny byly stejné.”

„Ale Stevenova a Gordonova DNA nemohly být stejné.”

„Ne, leda by bratři byli jednovaječná dvojčata, což samozřejmě nebyli,” odpověděla jsem. „Takže typ Stevenovy krve byl shodný se vzorky odebranými ve voze Elizabeth Mottové. Ale když přišlo na DNA, byly tu zřejmé odlišnosti, protože Steven krvácel v Elizabethině autě před transplantací kostní dřeně. Když mu teď během vyšetřování odebírali krev, šlo vlastně v jistém smyslu o Gordonovu krev. To, co se srovnávalo se starou krví z volkswagenu, nebyla Stevenova DNA, ale Gordonova.”

„Neuvěřitelné,” vydechl.

„Chtěla bych test opakovat s tkáněmi odebranými z mozku, protože v jiných buňkách má stejnou DNA, jaká vyšla při testech. Dřeň produkuje krevní buňky, takže po transplantaci krve získáte krevní buňky dárce. Ale buňky mozku, sleziny, spermatu se nemění.”

„Vysvětlete mi, co je aplastická anémie,” požádal mě, když jsme kráčeli k východu.

„Vaše kostní dřeň nic neprodukuje. Je to, jako byste byl ozářen, krevní buňky jsou zničené.”

„Co to způsobuje?”

„Je to zřejmě vrozené, nikdo to neví. Ale je možné, že to způsobuje dlouhodobé vystavení jedince pesticidům, chemikáliím, radiaci, organickým fosfátům. Zvlášť benzen je spojován s aplastickou anémií. Steven pracoval v tiskárně.

Benzen je rozpouštědlo běžně užívané k čištění tiskařských lisů a jiných strojů. Byl tornu vystaven, jak říká jeho hematolog, v denních dávkách déle než rok.”

„A symptomy?”

„Únava, dýchavičnost, horečky, možná infekce, krvácení z dásní a z nosu. Spurrier už trpěl aplastickou anémií, když došlo k vraždě Elizabeth a Jill. Možná se mu občas po drobných podrážděních spouštěla krev z nosu. Stres vždycky všechno zhoršuje, a on musel být ve velkém stresu, když unesl Elizabeth a Jill. Jestliže se mu spustila krev z nosu, vysvětluje to krev vzadu v Elizabethině voze.”

„Kdy šel konečně k doktorovi?” ptal se Wesley.

„Asi měsíc po vraždě. Během prohlídky se ukázalo, že má nízký počet bílých krvinek, stejně tak krevních destiček a hemoglobinu. Když máte nízký počet krevních destiček, hodně krvácíte.”

„Spáchal vraždy, když byl tak nemocný?”

„Aplastickou anémii můžete mít nějaký čas a nevědět o ní,” přikývla jsem. „Leckdo se o tom dozví až během běžné lékařské prohlídky.”

„Chatrné zdraví a ztráta vlády nad jeho prvními oběťmi ho zřejmě přiměly, aby se stáhl,” přemýšlel Wesley nahlas.

„Přešly roky, kdy se zotavoval a spřádal své fantazie, vzpomínal na vraždy a zdokonaloval svoji techniku.

Nakonec už si natolik důvěřoval, že začal znovu zabíjet.”

„Tím by se mohla vysvětlit ta dlouhá přestávka. Ale kdo ví, co se mu honilo hlavou.”

„To se nikdy s jistotou nedovíme,” pokrčil Wesley rameny.

Odmlčel se, a než znovu promluvil, prohlížel si starý náhrobní kámen. „Mám také nějaké novinky. V New Yorku sídlí společnost vlastnící obchody, jejichž katalogy jsme našli ve Spurrierově domě. Po troše pátrání jsme zjistili, že si u nich před čtyřmi lety objednal dvoje brýle usnadňující noční vidění. Navíc jsme našli obchod se zbraněmi v Portsmouthu, kde ani ne měsíc předtím, než zmizeli Debora a Fred, kupoval dvě krabice nábojů HydraShok.”

„Proč to dělal, Bentone?” ptala jsem se. „Proč zabíjel?”

„To nikdy nedokážu zodpovědět uspokojivě, Kay. Ale mluvil jsem s jeho bývalým spolubydlícím z univerzity, který naznačoval, že jeho vztah k matce byl nezdravý. Byla prý velmi kritická a panovačná, pořád ho podceňovala. Byl na ní nesmírně závislý, a zároveň ji zřejmě nenáviděl.”

„A co výběr obětí?”

„Myslím, že vyhledával mladé ženy, které mu připomínaly to, co nemohl mít, dívky, které si ho ve dne nevšímaly. Když viděl atraktivní dvojici, rozčililo ho to, protože nebyl schopný navazovat normální vztahy.

Zmocňoval se jich zabíjením, spojoval se s nimi a ovládal to, nač žárlil.” Odmlčel se a po chvíli dodal: „Kdybyste na něj tenkrát s Abby nenarazily, nejsem si jistý, že bychom ho někdy dostali. Je děsivé, jak to funguje. Jednoho chytíme kvůli rozbitým zadním světlům, druhého kvůli parkovacímu lístku. Štěstí. Měli jsme prostě štěstí.”

Necítila jsem se šťastná. Abby žádné štěstí neměla.

„Bude vás možná zajímat, že potom, co se oznámení o Spurrierovi objevilo ve zprávách, telefonovala spousta lidí, kteří prohlašovali, že člověk odpovídající jeho popisu se k nim přidával před barem, u pumpy, u nočních obchodů.

Jednou prý se s nimi dokonce svezl. Tvrdil, že se mu porouchalo auto, oni ho svezli a nic se nestalo.”

,,Oslovoval jen mladé smíšené páry?” ptala jsem se.

„Ne vždycky. Tím se vysvětluje, proč zastavil tenkrát u vás a Abby. Miloval riziko, fantazii. Zabíjení bylo v jistém slova smyslu součástí hry, kterou hrál.”

„Ale ještě jsem pořád úplně nepochopila, proč se CIA tolik obávala, že by vrah mohl být z Pearyho základny,”

obrátila jsem se k němu.

Odmlčel se a přehodil si sako přes druhou ruku.

„Šlo o víc než jen způsob provedení a o srdcového spodka,” přiznal. „Vzadu v autě Jima a Bonnie našla policie na podlaze pod sedadlem plastikovou čipovou kartu na benzin. Předpokládalo se, že vypadla vrahovi náhodou z kapsy, když dvojici unášel.”

„No a?”

„Jméno firmy na kartě bylo Syn-Tron. Pátrání nás zavedlo ke společnosti Viking Exports, což je krytí pro Pearyho základnu. Karta se vydává přímo pro lidi na Pearyho základně, k tankování u pump v jejím areálu.”

„Zajímavé,” přikývla jsem. „Abby se v jednom ze svých zápisníků zmiňovala o kartě. Myslela jsem, že mluví o srdcovém spodkovi. Věděla o téhle kartě, že, Bentone?”

„Předpokládám, že jí o tom řekla Pat Harveyová. Ta o tom věděla, čímž se vysvětluje její obvinění na tiskové konferenci, že Úřad a CIA něco skrývají.”

„Zjevně už tornu nevěřila, když se rozhodla zabít Spurriera.

„Šéf ji informoval po té tiskové konferenci, Kay. Neměl jinou možnost než ji informovat, že máme podezření, že tam ta karta byla ponechána úmyslně. Měli jsme to podezření od začátku, ale to neznamenalo, že bychom to neměli brát vážně. CIA to zřejmě brala velmi vážně.”

„A to ji umlčelo.”

„Když nic jiného, tak ji to přimělo všechno si znovu pořádně promyslit. To, co jí šéf řekl po Spurrierově uvězněnění, určitě mělo smysl.”

„Jak se Spurrier mohl dostat k benzinové kartě z Pearyho základny?” nechápala jsem.

„Agenti ze základny navštěvovali jeho obchod.”

„Naznačujete mi, že tu kartu prostě ukradl některému ze svých zákazníků?”

„Ano. Například někdo z Pearyho základny vyšel z knihkupectví a zapomněl na pultě svou náprsní tašku. Než se vrátil a zeptal se po ní, Spurrier ji mohl někam zastrčit a říct, že ji neviděl. Pak nechal kartu v Jimově a Bonniině autě, takže jsme zabíjení spojovali s někým od CIA.”

„Na kartě nebylo žádné identifikační číslo?”

„Identifikační čísla jsou na nálepkách, které byly sloupnuty, takže jsme nemohli majitele karty najít.”

Už jsem byla unavená a začínaly mne bolet nohy, když jsme konečně došli na dohled k parkovišti, kde jsme nechali auta. Všichni, kdo přijeli truchlit nad Abby, už byli pryč.

Když už jsem odemykala auto, Wesley se ještě dotkl mé paže. „Mrzí mě…”

„Mě také,” nenechala jsem ho domluvit. „Půjdeme dál, Bentone. Udělejte všechno, co bude ve vašich silách, aby Pat Harveyová už nebyla dál tréstána.”

„Myslím, že velká porota snadno porozumí tomu, jak trpěla.”

„Věděla o těch výsledcích testů DNA, Bentone?”

„Měla svůj způsob, jak zjišťovat detaily nepříznivé průběhu vyšetřování, přestože jsme se je před ní všemožně snažili zatajit, Kay. Tuším, že to věděla. To samozřejmě přispívá k objasnění toho, proč udělala to, co udělala. Byla přesvědčená, že Spurrier nikdy nebude potrestán.”

Nastoupila jsem a zasunula klíček do zapalování.

„A je mi moc líto Abby,” dodal.

Přikývla jsem, a když jsem zavírala dveře, zalily se mi oči slzami.

Jela jsem úzkou cestou ke vchodu na hřbitov a projela složitě tepanými vraty. Slunce svítilo na kancelářské budovy ve středu města a věže v pozadí, světlo se zachycovalo na stromech. Otevřela jsem okno a vyrazila na západ směrem k domovu.