Patricia Cornwell

Poslední útočiště

PROLOG: PO ČINU

Studený soumrak zvolna přechází z pološera v úplnou tmu. Zatímco balím zavazadla, s povděkem si uvědomuju, že závěsy v mé ložnici jsou dostatečně tmavé a nepropustné; zvenku nikdo nezahlédne ani náznak siluety pohybující se po místnosti. Život už nemůže být nenormálnější, než je právě teď.

„Mám chuť na skleničku,” říkám nad otevřenou zásuvkou prádelníku. „Jo, chtěla bych zapálit v krbu, napít se a připravit si talíř těstovin. Široké žluté a zelené nudle s paprikami a párečky. Le papparedelle del cantunzein. Vždycky jsem toužila vzít si na rok volno, vyrazit do Itálie a naučit se pořádně italsky. Abych nepapouškovala jenom pár názvů jídel, ale plynule mluvila. O čemkoliv. Nebo bych se mohla vydat do Francie. Nejraději hned ráno,” dodávám vzdorovitě a zároveň bezmocně. „V Paříži by se mi líbilo. Klidně bych tam dokázala žít.” Prostě se snažím trochu květnatě a teatrálně vyjádřit, že se alespoň pro dnešek zříkám Virginie i všech jejích nesnesitelných obyvatel. ‘

Kapitán Pete Marino z richmondské policie se přede mnou tyčí jako mohutný maják. Obrovské tlapy má zastrčené v kapsách džínsů. Nenabídl mi pomoc při balení kufru a cestovních kabel rozložených na posteli, kdepak, vůbec o tom neuvažoval, neboť mě příliš dobře zná. Svým vzezřením, chováním a způsobem řeči Marino ledaskomu připomíná ukázkového křupana, ve skutečnosti je však zatraceně chytrý, citlivý a vnímavý. V téhle chvíli například dokonale chápe, jaké myšlenky se mi honí hlavou. Neuplynulo ještě ani čtyřiadvacet hodin od okamžiku, kdy muž jménem Jean-Baptiste Chandonne za úplňku lstivě pronikl do mého domu. Velmi dobře znám Chandonneův modus operandi, a je mi tedy jasné, co by se mnou ten dobrák prováděl, kdyby dostal příležitost. Anatomicky přesným představám své zohavené mrtvoly se ovšem bráním, i když jen málokdo by byl schopen popsat něco podobného lépe než já. Jsem soudní patoložka, navíc s právnickým vzděláním, a zastávám funkci virginské hlavní soudní lékařky. Pitvala jsem dvě ženy, které Chandonne nedávno zavraždil tady v Richmondu, a prostudovala jsem i případy jeho sedmi pařížských obětí.

Mnohem snadněji se mi hovoří o smrti oněch nešťastných žen. Chandonne je surově zmlátil, pokousal jim ňadra, ruce a nohy, kochal se prýštící krví. Nepoužívá stále stejnou zbraň. Včera v noci u sebe měl zednické kladívko, nástroj připomínající menší krumpáč. Dobře vím, co dokáže zednické kladívko udělat s lidským tělem, právě tímhle nástrojem totiž Chandonne „zpracovával” svou druhou richmondskou oběť, policistku Diane Brayovou, zavražděnou ve čtvrtek, před pouhými dvěma dny.

„Co je vlastně za den?” ptám se kapitána Marina. „Sobota?”

„Jo, sobota.”

„Osmnáctého prosince. Do Vánoc zbývá týden. Takže šťastné a veselé.” Bez úsměvu rozepínám zip postranní části objemné cestovní kabely.

„Přesně tak. Osmnáctýho prosince.”

Marino mě pozoruje, jako by se obával, že se v příští minutě začnu chovat iracionálně, ne-li přímo pomateně, z jeho zarudlých očí sálá ostražitost, která teď ovládla můj dům. Nedůvěra je všudypřítomná a zanechává nepříjemnou pachuť v ústech. Venku na mokré vozovce sviští pneumatiky. Chvatné kroky, popraskávání vysílaček a nejrůznější hlasy splývají do disharmonické směsi a společně vytvářejí zvukovou kulisu pokračující policejní okupace mého bydliště. Všechno se až příliš podobá znásilnění. Každý kousíček mého domova je vydán napospas cizím lidem, úzkostlivě střežené soukromí náhle ztratilo veškerá práva. Skoro si připadám, jako bych ležela úplně nahá na jednom ze svých kovových stolů v pitevně. A proto mi Marino nenabízí pomoc s balením zavazadel. Dokonce ho to ani nenapadlo. Samozřejmě ví, že kdyby se dotkl jediné mé věci, třeba ponožek, bot, kartáče na vlasy nebo lahvičky se šamponem, určitě bych se nepříčetně rozběsnila. Policie mě vyzvala, abych opustila pevný kamenný dům, doslova vysněný dům, který jsem si postavila v klidné a hlídané části West Endu. Nehorázné! Jsem si jista, že Jean-Baptiste Chandonne, Le Loup-Garou či Vlkodlak, jak si sám říká, je na tom vzhledem k okolnostem lépe než já. Zákon zaručuje takovým jedincům pohodlí, nedotknutelnost, zdarma ubytování, stravu a kvalitní lékařskou péči ve vyšetřovacím oddělení fakultní nemocnice, kde pracuji.

Marino nejméně čtyřiadvacet hodin nespal a patrně se za celou tu dobu také nestačil osprchovat. Když kolem něho procházím, necítím obyčejný zápach, ale nesnesitelný puch Chandonneova těla. Zvedá se mi žaludek, oblévá mě studený pot. Nedokážu se soustředit. Napřímím se a zadržím dech, čekám, až ty čichové halucinace zmizí. Vtom zaslechnu, že před domem zastavil automobil, a vyhlédnu z okna. Stále tam postávají hloučky zvědavců. Sousedé jsou nervózní a napjatí. Docela je chápu, sama se zmítám ve zpěněném víru nezvládnutelných a protikladných emocí, chvíli jsem ohromená a hned zase k smrti vyděšená, hází to se mnou od otupělosti k horečné činorodosti, od sklíčenosti k bezdůvodné euforii. Převládá stav rozrušení a rozechvění. Jako by mi v krvi šuměly vzduchové bublinky.

Dveře vozu hlučně bouchnou. „Co teď?” zakvílím. „Kdo to bude tentokrát? FBI?” Rozčileně otevírám další zásuvku. „Marino, nechtěl bys laskavě pohnout zadkem a vypakovat je z domu? Všechny do jednoho. A hned!” Vztekem mi přeskakuje hlas. „Copak nemůžou počkat, až budu pryč? Sakra, když už odtud musím vypadnout, snad mám právo v klidu si sbalit osobní věci.” Probírám se ponožkami a ruce se mi klepou. „Nestačí, že mi obklíčili barák?” Mrsknu jeden pár ponožek do tašky. „Ať toho čmuchání prostě na hodinku nechají. Alespoň než odjedu.” Házím druhý pár, ale minu. Shýbám se, abych ponožky zvedla z podlahy. „Kde to vůbec jsme?” ječím a mrsknu dalšími ponožkami. „Odkdy se člověk nesmí volně pohybovat ve vlastním domě?” Vracím ponožky do zásuvky, vzápětí si to rozmyslím a znovu je vytahuju. „Proč se vlastně motají i v mé kuchyni? A v pracovně? Snad jsem jim dost srozumitelně vysvětlila, že tam nemají co pohledávat.”

„Dělají svou práci, doktorko,” zabručí Marino. „Musí se tu trochu porozhlídnout.” Nic víc nedodá, zato se klidně posadí do nohou mé postele. Málem zaskřípu zuby. Musím se hodně přemáhat, abych ho bez ohledu na to, jak dlouho se známe a čím jsme spolu prošli, neposlala do horoucích pekel.

„Co tvůj loket, doktorko?” ukáže na bílou sádru, která mi znehybňuje levou ruku.

„Je zlomený. A pořád v něm hnusně škube.”

„Bereš tablety, co ti v nemocnici dali na utišení bolesti?”

„Žádný strach, přežiju to.”

Marino mě pozorně sleduje. „Ale stejně bys ty tablety měla brát. Pravidelně.”

Nějak jsme si vyměnili role. Já řádím, zatímco kapitán Marino jedná ohleduplně a diplomaticky. Kdo je tu vlastně drsný policista a kdo právnicky vzdělaná lékařka? Přesouvám se zpátky ke skříni, opatrně do kufru ukládám hedvábné a bavlněné blůzy, pravou rukou je uhlazuju a přesvědčuju se, jestli mají zapnuté horní knoflíčky. V levém lokti mi cuká jako v bolavém zubu, zpocená kůže pod sádrou čím dál víc svědí. Větší část dne jsem strávila v nemocnici. Sádrování zlomené končetiny samozřejmě tolik času nezabere, doktoři však trvali na důkladné prohlídce, pořád pátrali po jakémkoliv jiném zranění. Marně jsem jim znovu a znovu vysvětlovala, že jsem při útěku z domu uklouzla na schodech a upadla. Nic jiného se mi nestalo, Jean-Baptiste Chandonne se mě ani nedotkl. Naštěstí. Nedala jsem mu příležitost, podařilo se mi uniknout. Kromě fraktury lokte jsem absolutně v pořádku, neúnavně jsem opakovala během rentgenování a ostatních procedur. Ale stejně jsem tam musela zůstat skoro do večera. Po celou tu dobu si na vyšetřovně podávali dveře detektivové. Bůhvíproč zabavili všechno, co jsem měla na sobě, a neteř Lucy mi pak musela přinést náhradní oblečení. Pochopitelně jsem se vůbec nevyspala.

Z úvah mě vytrhne vyzvánějící telefon. Chvatně sáhnu po sluchátku přípojky, která stojí na nočním stolku, a ohlásím se: „Doktorka Scarpettová.” Zvuk vlastního hlasu mi okamžitě připomene kruté chvíle, kdy uprostřed noci zvedám sluchátko a nějaký detektiv mě informuje o bestiální vraždě spáchané v té či oné ulici. Ta asociace je sama o sobě téměř neškodná, jenže vzápětí za ní následuje série představ, jakým jsem se dosud zoufale bránila. V duchu vidím své zohavené nahé tělo ležící právě tady, v téhle místnosti a na téhle posteli. Vidím nábytek a stěny postříkané krví. A vidím svého zástupce, tedy zástupce hlavní soudní lékařky. Zvedá sluchátko a s ohromeným výrazem ve tváři naslouchá policistovi, nejspíš Marinovi, který mu sděluje, že jsem byla zavražděna a na místo činu by se měl dostavit soudní lékař. Ale komu případ svěřit? Zdá se mi nemyslitelné, aby to byl kdokoliv z mého úřadu. Pomáhala jsem vypracovávat plány, díky nimž je dnes Virginie velmi dobře připravena na eventuální katastrofy. Poradili bychom si s velkým leteckým neštěstím, bombovým útokem na stadionu i záplavami. Ale co dělat, jestli se něco stane mně? Povolat soudního patologa z nejbližšího soudního okresu, patrně z Washingtonu? Problém je, že se znám téměř se všemi soudními patology na východním pobřeží a upřímně bych je litovala, kdyby se museli zabývat mou mrtvolou. Je opravdu obtížné pracovat na případu, když oběť patřila k okruhu vašich kolegů, známých a přátel. Takové představy a úvahy mi poletují hlavou jako vyplašené hejno ptáků, zatímco má neteř Lucy se mě do telefonu vyptává, jestli nic nepotřebuju, a já ji ujišťuju, že jsem dokonale v pohodě, což je za daných okolností více než absurdní a směšné tvrzení.

„Nelži mi, nemůžeš být v pohodě,” odpoví mi Lucy.

„Balím si věci. Je tu se mnou Marino a já balím,” trpělivě jí vysvětluju. Kapitán Pete Marino zatím bloudí unavenýma očima po místnosti. Teprve teď si uvědomuju, že ještě nikdy nebyl v mé ložnici. Raději ani nechci pomyslet, jaké představy mu možná právě nabízí nevyzpytatelná fantazie. Znám ho řadu let a neuniklo mi, že za jeho respektem ke mně se zřejmě skrývají i nepřiznané sexuální touhy provázené pochybami a nejistotou. Marino je hromotluk s pivním břichem a věčně nespokojeným výrazem v širokém obličeji. Na mohutné lebce zůstalo už jen pár vlasů nevýrazné barvy, zato ostatní části těla jsou až příliš chlupaté. Neteř není k zastavení. A Marino pohledem prozkoumává mé soukromí: prádelníky, skříně, otevřené zásuvky, věci, které ukládám do kufru a tašek. Ale hodnotí také má ňadra. Lucy mi sice do nemocnice přinesla tenisky, ponožky a sportovní kombinézu, úplně však zapomněla na podprsenku, a když jsem se vrátila domů, nenapadlo mě nic moudřejšího než hodit přes sebe starý a nevábně vytahaný laboratorní plášť, ve kterém obvykle poklízím.

„Každopádně soudím, že tě tam neradi vidí,” pokračuje Lucy v monologu.

Mimoděk si povzdechnu. Mou neteř platí Úřad pro alkohol, tabák a střelné zbraně. Jakmile se do mého domu dostavili policisté, snažili se ji co nejrychleji vystrnadit. Prostě se báli, aby se jim důležitá federální agentka náhodou nepletla do vyšetřování. Nejsem si jistá, ale Lucy se patrně cítí provinile - nebyla se mnou, když mě včera v noci Chandonne málem zavraždil, a není se mnou ani teď. Přitom jsem jí jasně řekla, že jí nic nevyčítám. Ale zároveň pořád uvažuju, co by se asi v mém životě změnilo, kdyby se Lucy nestarala o svou přítelkyni a trávila noc tady u mne. Třeba by si Chandonne už předem zjistil, že nejsem sama, a vůbec by se neobjevil. Nebo by o tom nevěděl a zaskočen přítomností další ženy by

raději zmizel. Možná by svůj vražedný plán odložil. Na příští večer. Na příští týden. Na Vánoce. Na neurčito.

Přecházím sem a tam po ložnici a zatímco z telefonu nepřestávají znít Lucyiny překotné omluvy a komentáře, chvíli zamyšleně pozoruju svou podobu ve vysokém zrcadle. Krátké blond vlasy mám divoce rozcuchané, modré oči jsou opuchlé únavou a stresem. V pomačkaném laboratorním plášti plném skvrn rozhodně nepřipomínám významnou vedoucí pracovnici. Zdám se až chorobně bledá. A jako bych se vzápětí měla rozplakat. Zoufale toužím po sklence a cigaretě, jako by fakt, že mě málem zavraždili, ze mě udělal závisláka. Zasním se, zkusím si představit, že se vůbec nic nestalo. Jsem sama doma, spokojeně sedím u krbu, odpočívám. Vychutnávám si teplo a vůni ohně, v jedné ruce držím cigaretu, ve druhé sklenku francouzského vína. Patrně jsem zvolila bordeaux, méně slavnostní a okázalé než burgundské. Bordeaux je jako starý přítel, na něhož se vždycky můžete spolehnout. Z příjemných představ se rychle vracím do skutečnosti. Musím se smířit s neúprosnými fakty. Nezáleží na tom, co Lucy udělala a co neudělala. Jean-Baptiste Chandonne by mě stejně přišel zabít. Ten děsivý ortel na mne prostě už dávno čekal. Anděl smrti označil mé dveře svým znamením. Jak je možné, že jsem dosud naživu?

KAPITOLA 1

Z tónu hlasu lze poznat, že je Lucy vyděšená. A moje chytrá neteř, energická federální agentka, která pilotuje helikoptéru a přímo posedle cvičí ve fitcentru, bývá vyděšená jen zcela výjimečně.

„Cítím se hrozně,” opakuje Lucy nejméně po desáté, zatímco kapitán Marino dál sedí na posteli a já přecházím sem a tam.

„Nechápu proč,” odpovídám. „Policie tu nikoho nechce. A hlavně jsi přece s Jo, což je dobře, ne?” Mluvím, jako by mě vůbec netrápilo, že jsem Lucy celý den neviděla. Jistě, trápí mě to. Ale jsem zvyklá nabízet únikové a ústupové cesty. Nerada se vnucuju, nerada riskuju odmítnutí, zejména když jde o Lucy Farinelliovou, kterou jsem vychovala jako vlastní dceru.

Lucy váhá. „Totiž… volám ti z Jeffersonu.”

Z Jeffersonu? Málem lapám po dechu. Jefferson je největší a patrně i nejdražší hotel ve městě. Oči mě pálí, ze všech sil se snažím potlačit slzy. „Aha,” hlesnu konečně. „To je skvělé. Předpokládám, že jste tam s Jo.”

„Ne, Jo je u rodičů. Poslyš, právě jsem se ubytovala. A objednala jsem pokoj i pro tebe. Můžu tě odvézt?”

Hned je mi líp. Lucy na mě myslela a chce mě mít u sebe. „Díky, ale hotel asi momentálně není ten nejmoudřejší nápad. Vzhledem ke všem okolnostem bude vhodnější, když se přesunu k Anně. Nabídla mi přístřeší a samozřejmě zvala i tebe. Ovšem ty už ses zařídila.”

„Jak se o tom Anna dozvěděla?” zajímá se Lucy. „Z televizních zpráv?”

Útok se odehrál v noci a dnešní noviny o něm tedy ještě nereferovaly. Ale rádio a televize určitě už uvedly veškeré šťavnaté podrobnosti. Anna se mi nezmínila, odkud o přepadení ví, jak jsem si teď uvědomila. Lucy poněkud zmateně říká, že ji čekají jakési povinnosti. Později se prý u mne zkusí zastavit. Stručně se loučíme a končíme hovor.

„Hotel!” mračí se Marino. „Něco takovýho reportéři okamžitě vyčmuchají. Budou za každým keřem. Kde přesně se ubytovala?”

Opakuju, co mi Lucy sdělila, a skoro lituju, že jsme spolu vůbec mluvily. Najednou se cítím mnohem hůř. Jako v pasti. Jako uvnitř potápěčského zvonu tisíc stop pod hladinou moře, zmatená, opuštěná, sama v neskutečném a nesrozumitelném světě. Připadám si absolutně otupělá a zároveň rozechvělá, každý z mých nervů přímo žhne.

„V Jeffersonu?” nevěřícně kroutí hlavou Marino. „To snad nemyslí vážně! Vyhrála v loterii? A nevadí jí, že se tam nahrnou novináři? Co to do ní sakra vjelo?”

Neumím mu odpovědět. Ostatně otázek už mám po krk. Raději se znovu dávám do balení.

„A taky s ní není Jo,” pokračuje kapitán Marino. „Zajímavý, moc zajímavý… No, stejně jsem si říkal, že jim to dlouho nevydrží.” Hlasitě zívne, přejede si dlaní po strništi na bradě a sklouzne očima k šatům a kostýmkům, kterými se právě probírám. Abych byla spravedlivá, Marino se ke mně od chvíle, kdy jsem se vrátila z nemocnice, snažil chovat ohleduplně, a dokonce zdvořile. Přitom ohleduplnost a zdvořilost mu dělají potíže i za těch nejpříznivějších okolností, o jakých se teď rozhodně nedá mluvit. Je nevyspalý a vystresovaný, přiotrávený spoustou odporné kávy, navíc jsem mu nedovolila v domě kouřit. Musela jsem tedy počítat s tím, že chatrná slupka Marinovy sebekontroly začne oprýskávat a odhalí původní, přirozenou neotesanost. Teď jsem svědkem jeho očekávané proměny a přijímám ji s povděkem. Netoužím po překvapení, mám ráda věci důvěrně známé, byt i nepříjemné. Marino znovu zívne, ani si nezakryje dlaní ústa a pak se rozpovídá o tom, co Lucy udělala, když sem včera v noci dorazila a na zasněženém dvoře před domem objevila Chandonnea a mne.

„Hele, ne že bych jí vyčítal, kdyby tomu chcípákovi chtěla rovnou vystřelit mozek z hlavy,” vykládá Marino hezky zeši—

roka. „Jenže právě v takový situaci se má projevit výcvik, ne? Ať se jedná o tetičku nebo třeba o vlastní dítě, člověk musí zachovávat předpisy. A na předpisy se naše milá Lucy prostě vykašlala. Řádila jako pominutá.”

„Párkrát jsem zažila, že jsi taky řádil jako pominutý,” připomenu mu.

Marino trvá na svém. „Podle mýho soukromýho názoru ji ; v Miami nikdy neměli pouštět do žádný tajný akce.” Lucy úředně patří k miamské pobočce a tady je mimo jiné na dovolené. „Jo, v tajný akci se kolikrát dostaneš tak blízko k různejm parchantům, že se s nima začneš ztotožňovat. Lucy je ve vražedným rozpoložení, doktorko. Vybuchuje jako dynamit.”

„To není fér.” Zjišťuju, že jsem si zabalila příliš mnoho bot. „Pověz mi, co bys dělal ty, kdybys k mému domu přijel dřív než ona.” Přestávám balit a upřeně Marina pozoruju.

„Aspoň na zlomek vteřiny bych se zastavil, abych zvážil situaci, a teprve pak bych tornu sráči přiložil pistoli k hlavě. Sakra, byl úplně vyřízenej, vůbec nevěděl, co dělá. Výhrůžně řval, protože měl plný voči toho chemickýho svinstva, co jsi po něm mrskla. Už nebyl ozbrojenej. Nepředstavoval žádný nebezpečí. To bylo vidět na první pohled. A taky bylo zřejmý, že jsi zraněná. Takže kdybych tu byl dřív já, zavolal bych sanitku. Lucy ani tohle nenapadlo. Jedná impulzivně, doktorko. Iracionálně. Divíš se, že jsme ji nechtěli mít tady v domě? Potřebovali jsme, aby se uklidnila, proto jsme ji vyslechli u nás, na neutrální půdě.”

„Policejní stanici nepovažuju za neutrální půdu,” namítnu.

„Jo a dům, kde byla přepadena její vlastní teta, ti připadá vhodnější?”

Nechci se s Marinem přít, zejména když se do jeho slov vkrádá jedovatý tón. Začínám mít všeho dost.

„A stejně tak ti musím říct, že se mi ani trochu nelíbí ten její bláznivej nápad ubytovat se v hotelu,” dodává kapitán Marino a znovu si mne zarostlou tvář. Ve skutečnosti má

mou neteř nesmírně rád, snesl by jí modré z nebe. Zná se s ní od jejích desíti let, sám ji uváděl do světa terénních vozů, silných motorů, zbraní a podobných vyloženě mužských zálib, kvůli nimž ji teď kritizuje. „Měl bych na holku dohlídnout, až tě zavezu k Anně. I když na moje názory každej kašle,” přejde náhle k jinému tématu. „Jako třeba v případě Jaye Talleyho. Jistě, nic mi do toho není. Ale je to nafoukanej egoistickej parchant.”

„Celou dobu na mě čekal v nemocnici,” snažím se Jaye hájit před ostny Marinovy neskrývané žárlivosti. Jay je styčným důstojníkem mezi ATF a Interpolem. Příliš dobře ho neznám, ale před čtyřmi dny jsem se s ním v Paříži vyspala. „Přitom jsem tam strávila nějakých třináct nebo čtrnáct hodin,” pokračuju, zatímco Marino okázale zvedá oči ke stropu. „Takový postoj mi připadá spíš obětavý než sobecký.”

„Kristepane, kam na ty pohádky chodíš?” Marino Jayem pohrdá od první chvíle, kdy ho ve Francii uviděl. „Nevěřím svým uším. Jakou hovadinu ti ten mizera nabulíkoval? Vždyť tam vůbec nečekal! Odvezl tě na tom svým zatraceným bílým koni a hned se vrátil. Pak brnknul do nemocnice, zjistil si, kdy tě propustí, a na minutu přesně tě vyzvedl.”

„Což bylo rozumné, nezdá se ti?” Nedopřeju Marinovi, aby si všiml mého zklamání. „Jaký smysl by mělo zbytečně tak dlouho sedět někde na nemocniční chodbě? Ostatně netvrdil mi, že tam po celou dobu čekal. To jsem si myslela já.”

„Ale proč? Protože ti to nevymlouval. Klidně tě nechá, abys žasla nad jeho údajnou ušlechtilostí, a tobě to připadá normální? Podle mýho názoru ten chlap trpí charakterovou vadou. Lže, jako když tiskne… Co je?” Marino ani nestačí změnit podrážděný tón. Kdosi nesměle otvírá dveře.

Uniformovaná policistka se jménem M. I. CALLOWAYOVÁ na identifikačním štítku vchází dovnitř. „Promiňte, kapitáne,” omlouvá se Marinovi. „Nevěděla jsem, že jste tady.”

„Teď už to víte,” mračí se Marino.

„Doktorka Scarpettová?” Oči velké jako pingpongové míčky kloužou od Marina ke mně a zase zpátky. „Potřebuju se vás zeptat na tu nádobu s formulínem.”

„S formalinem,” tiše ji opravím.

„Jistě, s formalinem,” přikývne policistka. „Mohla byste mi říct, kde přesně ta nádoba stála, když jste ji vzala do ruky?”

Marina ani nenapadne, aby se zvedl. Jako by byl v mé ložnici doma a sedával na mé posteli dnes a denně. „Vzala jsem ji z konferenčního stolku v obývacím pokoji,” odpovím Callowayové. „Už jsem to říkala několikrát.”

„Ano, madam, ale kde přesně na tom stolku stála? Je dost velký. Nezlobte se, že vás s tím otravuju. Prostě se snažíme zjistit, jak se všechno odehrálo, protože později se událost mnohem hůř rekonstruuje.”

„Callowayová?” Marino si pohrává s krabičkou cigaret a na policistku se nenamáhá pohlédnout. „Odkdy děláte detektiva? Nevzpomínám si, že by vás přidělili k Jednotce A.” Richmondské oddělení vražd, známé jako Jednotka A, totiž řídí on sám.

Policistce hoří tváře. „Pořád si nejsme jistí, kde ta nádoba stála, kapitáne.”

Její kolegové možná usoudili, že výslech prováděný ženou mi bude připadat méně nepříjemný. Ale spíš se nikdo z nich se mnou netoužil dohadovat.

„Když vstoupíte do obývacího pokoje a podíváte se směrem ke stolku, je to pravý roh na bližší straně,” vysvětluju co nejtrpělivěji. Nic není jasné. Skutečnost se zdá zamlžená, rozostřená, podivně pokroucená.

„A přibližně tam jste stála, než jste po něm tu chemikálii hodila?” ptá se Callowayová.

„Ne, stála jsem na druhé straně pohovky, kousek od těch posuvných skleněných dveří. Pronásledoval mě a já se dostala ke konferenčnímu stolku.”

„Hned potom jste vyběhla z domu?” Callowayová si cosi zapisuje do malého notýsku.

„Utíkala jsem přes jídelnu. Byla tam moje zbraň, večer jsem ji totiž nechala ležet na jídelním stole. Uznávám, měla bych ji schovávat líp.” Hlava mi třeští, myšlenky zmateně víří. „Zmáčkla jsem alarm a vyřítila se z domovních dveří. Se zbraní v ruce. S pistolí Glock. Bohužel jsem uklouzla na náledí a zlomila si loket.”

Tohle si policistka také zapisuje. Zatím mluvím celkem souvisle a logicky, ale jestli budu muset všechno ještě jednou zopakovat, určitě začnu blábolit. A blábolit mě dosud žádný policista neslyšel.

„Vůbec jste nevystřelila?” Callowayová povysune špičku jazyka a zlehka si olízne horní ret.

„Nemohla jsem natáhnout kohoutek.”

„Ani jste nezkusila vystřelit?”

„Jak to myslíte? Říkám, že jsem nedokázala natáhnout kohoutek.”

„Ale pokusila jste se o to, ne?”

„Sakra, potřebujete tlumočníka?” vybuchne Marino. Jeho zlověstný pohled se do policistky propaluje jako červená tečka laserového zaměřovače. „Zbraň nebyla natažená a doktorka Scarpettová nevystřelila, už jste to konečně pochopila?” říká pomalu a výhrůžně. „Kolik nábojů máš v zásobníku?” obrací se ke mně. „Osmnáct? Jde o Glock sedmnáctku, tam se vejde osmnáct nábojů do zásobníku a navíc jeden do komory, je to tak?”

Pokrčím rameny. „Nevím, ale osmnáct jich tam určitě nebude, není snadné tolik jich tam dostat, protože v zásobníku je hodně silná pružina.”

„Dobrá, dobrá. Vzpomínáš si, kdy jsi z pistole naposledy střílela?” ptá se mě Marino.

„Před pár měsíci. Na střelnici.”

„Po návratu ze střelnice vždycky zbraň vyčistíš, nemám pravdu, doktorko?” Tohle je spíš konstatování než dotaz. Marino zná mé zvyky.

„Ano.” Stojím uprostřed své ložnice a mžikám řasami. Světlo mě bodá do očí, hlava nepřestává bolet.

„Prohlédla jste si tu zbraň, Callowayová? Nepochybně ano.” Marino znovu na policistku vrhne zlověstný pohled. „Tak v čem je problém?” Zvedne ruce dlaněmi vzhůru a zatváří se, jako by mluvil s obtížným pitomečkem. „Povězte mi, co jste zjistila.”

Policistka váhá, nechce se jí sdělovat informace přede mnou. Marinova výzva zůstává viset ve vzduchu jako hrozivý bouřkový mrak. Rozhodnu se pokračovat v balení. Vytáhnu ze skříně jednu šedou a jednu tmavomodrou sukni a obě přehodím přes opěradlo křesla.

„V zásobníku je čtrnáct nábojů,” odpoví Callowayová tónem vojenského hlášení. „V komoře nebyl žádný. Zbraň nebyla natažená. A vypadala čistá.”

„Výborně. Takže zbraň nebyla natažená. Doktorka Scarpettová z ní nevystřelila… Sakra, postoupíme dopředu, nebo se budeme pořád motat dokola?” Marino se čím dál víc potí.

„Poslyšte, snad už jsem všechno vysvětlila,” říkám. Bráním se slzám, celá se třesu a opět jako bych cítila ten příšerný zápach Chandonneova těla.

„Proč jste tu nádobu měla doma? A co v ní vlastně bylo? Nějaká směs, kterou používáte v pitevně, že?” Callowayová se přemístí, aby neviděla na Marina.

„Formalin. Desetiprocentní roztok formaldehydu, známý jako formalin,” odpovídám s přemáháním. „Ano, používá se v pitevně. Ve formalinu uchováváme tkáně. Části orgánů. Konkrétně tady se jednalo o kůži.”

Vyšplíchla jsem jiné lidské bytosti do očí žíravinu. Vážně jsem zranila člověka. Možná bude úplně slepý. Představuju si, jak nehnutě leží připoutaný k posteli v osmém patře fakultní nemocnice, kde je vězeňské oddělení. Zachránila jsem si život, ale neraduju se. Cítím se zničená.

„Takže jste doma měla lidskou tkáň. Kůži s tetováním. Z neidentifikované mrtvoly? Z té, co se našla v přístavu?

V přepravním kontejneru?” Callowayová teď se svými otázkami a propiskou míhající se po stránkách notýsku připomíná snaživou reportérku. „Nechci být dotěrná, ale proč jste něco takového měla v domě?”

S povzdechem se pouštím do vysvětlování. Identifikace těla z přístavu představovala velmi nesnadný úkol. Vodítkem mohlo být pouze tetování. Minulý týden jsem se vydala do Petersburgu a předložila vzorek zkušenému odborníkovi. Potom jsem jela domů. Proto jsem nádobu s formalinem měla u sebe. „Víte, obvykle nic podobného v domě neskladuju,” dodávám.

„Ale tentokrát jste si tetovanou kůži nechala doma celý týden?” diví se policistka.

„Pochopte, děly se spousty věcí. Byla zavražděna Kim Luongová. Při přestřelce v Miami málem přišla o život moje neteř. Já musela odcestovat do Lyonu ve Francii. Lidé z Interpolu se mnou chtěli mluvit o sedmi ženách, které Jean-Baptiste Chandonne pravděpodobně zavraždil v Paříži, a taky o podezření, že ten náš neznámý z kontejneru by mohl být vrahův bratr Thomas Chandonne. Oba totiž patří do mafiánské rodiny Chandonneových, s níž bojují bezpečnostní síly v polovině zemí světa. Načež se obětí vražedného útoku stala zástupkyně policejního náčelníka Diane Brayová. Měla jsem tetování vrátit do márnice?” V hlavě mi buší. „Jistě, byla to má povinnost. Ale já nevěděla, kam dřív skočit. Prostě jsem zapomněla.” Poslední slova skoro vyštěknu.

„Prostě jste zapomněla,” opakuje po mně Callowayová, zatímco Marino přímo bobtná vztekem. „Paní doktorko, máte v domě ještě nějaké jiné části lidských těl?” ptá se policistka.

Pravým okem mi projede bodavá bolest. Hlásí se migréna.

„Co je to za idiotskou otázku?” přidá Marino do hlasu dalších pár decibelů.

„Snažím se předejít nedopatření,” zarputile opáčí policistka. „Nerada bych, aby tu naši lidé narazili třeba na tělesné tekutiny, nebezpečné chemikálie nebo…”

„Kdepak, nic takového,” vrtím hlavou a obracím pozornost k hromádce úhledně složených kalhot a rozhalenek. „Objevíte tady nanejvýš sklíčka.”

„Sklíčka?”

„Ano, sklíčka na histologické preparáty.” „Cože?”

„Callowayová, to by snad stačilo,” zasyčí Marino a zvedne se z postele.

„Jenom se chci ujistit, že nám tu nehrozí žádné nebezpečí.” Policistce bleskne v očích vzdor. A nenávist. Spousta lidí Marina nenávidí.

„Jediný nebezpečí, který vám hrozí, stojí před vámi,” zaburácí Marino. „Co kdybyste si ty svý přiblblý otázky nechala pro sebe a dopřála doktorce kapku soukromí?”

Callowayová je nehezká žena s ustupující bradou, širokými boky a úzkými rameny. Teď se celá chvěje hněvem a ponížením. Ale subordinace funguje, policistka se beze slova otáčí na patě a odchází z ložnice.

„Kristepane, co si ta husa myslí?” zuří Marino. „Že sbíráš trofeje? Že si domů nosíš suvenýry jako nějakej zkurvenej Jeffrey Dahmer?”

„Už to dál nevydržím.” Ukládám do tašky několik sportovních košil.

„Budeš se muset obrnit trpělivostí, doktorko. Ale pro dnešek končíme.” Kapitán Marino si znovu sedá na postel.

„Varuju tě. Ať se ke mně ti tvoji detektivové nepřibližují, nebo začnu ječet. Nejsem žádný kriminálník. Nic jsem nespáchala.”

„Klid, jestli se objeví něco novýho, půjde to přese mě. Tohle je moje vyšetřování, i když pár jedinců s delším vedením - jako třeba Callowayová - to nedokáže pochopit. A kvůli mně si dělat hlavu nemusíš. Jenže tu čeká zástup dalších lidí, co si s tebou touží popovídat.”

Na košile ukládám kalhoty. Snažím se nemyslet.

„Ovšem mnohem víc lidí si chce pokecat s Chandonnem,” nasupeně pokračuje Marino. „Ve frontě stojí odborníci na psychologický profily, cvokaři a samozřejmě taky tlupa krvežíznivejch reportérů.”

Přestávám balit. Rozhodně se před Marinem nehodlám probírat svým spodním prádlem ani toaletními potřebami. „Ráda bych byla chvilku sama,” pronesu.

Marino si mě mlčky prohlíží. Oči má zarudlé, obličej brunátný. Pleš se leskne potem, obludně mohutné břicho přetéká z vytahaného trička a pomačkaných džínsů. Sešlapané a odřené botasky měly už dávno skončit v popelnici. Jeho mozek však neúnavně pracuje. Kapitán mě tu nechce nechat samotnou. Proč? Důvody mi asi neprozradí. Nedůvěřuje mi, napadne mě poněkud paranoidně. Možná se obává, že mám sebevražedné sklony.

„Marino, prosím. Nemůžeš počkat venku, dokud s tím nebudu hotová? Nebo zaskoč k mému autu a přines mi pohotovostní kufřík, musím ho mít u sebe, kdyby mě zavolali k nějakému případu. Klíčky najdeš v horní pravé zásuvce kuchyňské linky, dávám tam i klíče od domu. A mimochodem, ten vůz budu potřebovat. Co kdybych v něm rovnou odjela? Pak by vlastně bylo rozumnější nechat pohotovostní kufřík na místě, že?” Mluvím čím dál popleteněji. A uvědomuju si to.

Marino se mračí. „To auto si nemůžeš vzít.”

„Do háje!” vybuchnu. „Nevykládej mi, že se musí prohlížet i moje auto. Zbláznili jste se?”

„Podívej, doktorko, když se včera v noci poprvé ozval tvůj alarm, důvodem bylo, že se někdo pokusil vloupat do garáže.”

„Jaký někdo?” Migréna mi drtí spánky, až skoro nevidím. „Oba moc dobře víme, kdo mi vypáčil dveře garáže, protože chtěl, aby spustil alarm. Protože chtěl, aby přijela policie. Pak se totiž neměl zdát divný ani pozdější příchod dalšího policisty, vyslaného, dejme tomu, po upozornění sousedů, že se na mém pozemku pohybuje cizí osoba.”

Samozřejmě to byl Jean-Baptiste Chandonne. Vrátil se a vydával se za policistu. A já pořád nemůžu uvěřit, že jsem mu naletěla.

„Nad pár detaily dosud visí otazník,” říká Marino nezvykle úředním tónem.

„Proč mám čím dál silnější pocit, že mi nedůvěřuješ?”

„Teď se především potřebuješ dostat k Anně a trochu se prospat.”

„Mého vozu se Chandonne ani nedotkl,” pokouším se Marina přesvědčit. „Vůbec nevstoupil do garáže. Nechápu, co byste v tom autě mohli hledat. A já ho nutně potřebuju. Mám tam svůj pohotovostní kufřík.”

„Dneska to bohužel nepůjde.”

Marino odchází a zavírá za sebou dveře. Zoufale se toužím napít, přebít sklenkou elektrické výboje ve svých nervech. Jak to provést? Zajít do obývacího pokoje k domácímu baru, vyzvat policisty, aby se mi klidili z cesty, a nalít si dvojitou skotskou? Jistě, uvědomuju si, že alkohol mou bolest hlavy nijak příznivě neovlivní, ale cítím se příliš mizerně. Je mi lhostejné, co by pro mne v téhle chvíli bylo nejlepší. Zamířím do koupelny a začnu přehrabávat zásuvky. Několik rtěnek mi upadne na podlahu, zakutálejí se kamsi mezi vanu a záchodovou mísu. Sehnu se a šmátrám pravou rukou, což není snadné, neboť jsem levačka. Chvíli pak váhám nad voňavkami, úhledně vyrovnanými na stolku před oválným zrcadlem, a konečně opatrně zvedám zlatavý kovový flakon s parfémem Herm’s 24 Faubourg. Příjemně chladí v dlani. Zlehka stisknu tlačítko spreje a zhluboka vdechnu kořennou erotickou vůni, kterou tak miloval Benton Wesley. Přemáhám slzy, srdce mi vynechává. Déle než rok jsem ten parfém nepoužila. Ani jednou od Wesleyho vraždy. Teď jsem měla být zavražděna já, svěřuju se v duchu Bentonovi. A stále ještě žiju, Bentone, stále ještě jsem tady. Byl jsi odborník na myšlení zrůd, vypracovával jsi pro FBI jejich psychologické proflly. Uměl jsi předvídat chování zločinců a určitě bys dokázal zabránit tomu, co se mi stalo. Proč jsi mě opustil, Bentone, proč jsi musel zemřít? Kdybys byl se mnou, neměla bych se čeho bát.

Někdo ťuká na dveře ložnice. „Okamžik,” zavolám. Chvatně si opláchnu oči i obličej studenou vodou. Francouzský parfém uložím do tašky k dalším věcem a vyjdu z koupelny. Ve dveřích nestojí Marino, jak jsem čekala, ale Jay Talley, oblečený do zásahové uniformy ATF a neoholený, takže jeho temná krása působí téměř zlověstně. Jay patří k nejhezčím mužům, jaké jsem kdy poznala, z jeho ostrých rysů a dokonale tvarovaného těla přímo sálá smyslnost.

„Chtěl jsem tě vidět, ještě než odejdeš.” Jeho oči jako by se propalovaly do mých očí. Dychtivě mě prozkoumávají. Před čtyřmi dny ve Francii mě se stejnou dychtivostí objevovaly a prozkoumávaly jeho ruce a ústa.

„Co ti mám říct?” Pouštím ho do ložnice a náhle si uvědomuju, jak vypadám. Nepřeju si, aby mě viděl takhle zuboženou. „Vyhánějí mě z domu. Přitom se blíží Vánoce. Bolí mě loket. Bolí mě hlava. Jinak jsem celkem v pohodě.”

„Odvezu tě k doktorce Zennerové. Dovol mi to, Kay.”

Dobře ví, kde budu trávit noc, napadá mě. Jak je to možné? Marino mi přece sliboval, že místo mého pobytu se podaří dokonale utajit. Jay zavírá dveře a bere mě za ruku, ale já jsem schopna myslet jenom na to, že v té nemocnici nečekal a teď mě chce někam odvézt.

„Dovol mi to,” opakuje. „Moc mi na tobě záleží.”

„Minulou noc na mně, zdá se, příliš nezáleželo nikomu,” neubráním se hořkosti, když si vzpomenu, jak jsem mu děkovala, že čekal, že tam byl pro mě, a on ani nenaznačil, že to není pravda. „Letíš sem takovou dálku z Paříže, abys osobně řídil IRT, mezinárodní zásahovou jednotku, která podniká velkolepý hon na nejnebezpečnějšího zločince, všichni jste v terénu, spousty dokonale vycvičených policistů s prvotřídní výzbrojí, a ta zrůda si přesto klidně nakráčí rovnou do mého domu. Nepřipadá ti to jako ze špatného filmu?”

Jay si mě prohlíží od hlavy až k patám, očima klouže po mé postavě, oživuje si vzpomínky. Přímo mě svléká a majetnicky osahává. V Paříži jsem si skoro myslela, že jsem se do něho zamilovala. Ale když teď stojí v mé ložnici a projevuje neskrývaný a vzhledem k okolnostem zcela nevhodný zájem o křivky pod mým starým laboratorním pláštěm, uvědomuju ` si, jak málo mělo těch několik vášnivých hodin společného s láskou.

„Jsi prostě rozrušená, panebože, kdo by nebyl? Mám o tebe starost. Jsem tu pro tebe.” Chce mě obejmout, ale couvnu.

„Jayi, strávili jsme spolu jediné odpoledne. Bylo to náhodné setkání.”

„A omyl?” Jayův hlas zní dotčeně. Uraženě.

„Jeden hezký zážitek ještě neznamená trvalý závazek. Je mi líto. V téhle chvíli ode mne nic nechtěj.” Vzmáhá se ve mně vztek, téměř výhrůžně napřáhnu zdravou ruku. „Sakra, proč jsi za mnou vůbec přišel?”

Pokorně sklání hlavu, uznává chybu. Jen si nejsem jista, jestli upřímně. „Chovám se jako hlupák,” říká. „City mi zatemnily hlavu. Ale nevyčítej mi je. Prosím.” Znovu mi dlouze pohlédne do očí a pak otevře dveře. „Jsem tu pro tebe, Kay. Je t’aime.” Odchází. A já náhle propadám panice. Copak se už nikdy neuvidíme? Všechno ve mně křičí, abych Jaye zavolala zpátky, omluvila se, přitiskla se k němu a slíbila, že spolu brzy, co nejdřív zajdeme na večeři nebo na skleničku a potom… Zavírám oči a mnu si spánky. Opírám se o noční stolek a říkám si, že nevím, co vyvádím, a že bych nic vyvádět neměla.

Marino postává nedaleko dveří, mezi rty zamyšleně převaluje nezapálenou cigaretu. Pozoruje mě, snaží se z mé tváře vyčíst, co se asi v ložnici odehrávalo, když byl uvnitř Jay. Přelétnu pohledem prázdnou chodbu. Zoufale si přeju, aby se

Jay vrátil, a zároveň se toho bojím. Marino popadne má zavazadla. Jakmile mě uvidí uniformovaní policisté, rozpačitě zmlknou. Pouze jejich přístroje nepřestávají rachotit a cvakat. Vyšetřovatel právě pořizuje snímky konferenčního stolku v obývacím pokoji, fotoblesk oslnivě září. Další policista všechno natáčí videokamerou. Technici rozsvěcují Luma-Lite, alternativní světelný zdroj, který dokáže odhalit i zdánlivě neviditelné otisky prstů, skvrny po tělesných tekutinách a stopy drog. Sama Luma-Lite často používám při práci na místech činu stejně jako v pitevně, ale nikdy bych nečekala, že se s ním setkám ve vlastním domě.

Na stěnách a nábytku vidím tmavý posypový prášek. Perský koberec je odhrnutý. Stolní lampu někdo odpojil ze zásuvky a postavil na podlahu z francouzského dubu. Rozkládací pohovka zbavená matrací vypadá jako zmrzačená. Ve vzduchu prosyceném čímsi štiplavým a mastným je dosud slabě cítit rozlitý formalin. Za otevřenými dveřmi, jimiž se z obývacího pokoje vchází do jídelny, zahlédnu hnědý papírový pytel opatřený žlutou evidenční nálepkou a datovaným štítkem s označením OBLEČENÍ SCARPETTOVÉ. Jsou v něm mé plátěné kalhoty, svetr, tílko, ponožky, boty, podprsenka a kalhotky. Všechno, co jsem včera měla na sobě a co mi odebrali v nemocnici. Ten papírový pytel, baterku a další doličné předměty policisté neomaleně odložili na můj milovaný červenohnědý stůl ze dřeva západoaustralského eukalyptu. Přes židle jsou přehozené těžké navlhlé kabáty, všude je plno blátivých šlápot. V ústech mám sucho, studem a vztekem se mi dělá až mdlo.

„Hej, Marino!” křikne jeden z policistů. „Shání se po vás Righter.”

Buford Righter je městský státní zástupce. Rozhlížím se, hledám Jaye. Nikde tady není.

“Jen ať si hezky stoupne do fronty a čeká,” zabručí Marino. A sotva otevřu domovní dveře, dychtivě si zapálí cigaretu.

V ledovém vzduchu mi slzí oči. „Nezapomněl jsi na můj pohotovostní kufřík?” ptám se Marina.

„Je v autě.” Řekl to jako poslušný manžel, kterého žena poslala pro notýsek.

„Proč tě Righter shání? Co ti chce?”

„Každej by jen šmíroval,” mumlá Marino. „Každej je zvědavej jak opice.”

Marinův terénní vůz parkuje před domem, dvě mohutné pneumatiky jsou hluboko zabořené do zasněženého trávníku. S Bufordem Righterem jsme v posledních letech spolupracovali na řadě případů a mrzí mě, že o souhlas s návštěvou mého domu nepožádal přímo mne. Ostatně ani se nenamáhal zavolat a zeptat se, jak mi je. Co by mu udělalo, kdyby alespoň formálně vyjádřil potěšení, že jsem vražedný útok přežila?

„Lidi si prostě chtějí omrknout tvůj barák,” pokračuje Marino. „Ale neradi to přiznávají, a tak si vymýšlejí všelijaký záminky.”

I když jdu po příjezdové cestě co nejopatrněji, brzy mám mokro v botách.

„Neumíš si představit, kolik lidí se mě ptá, jak tvůj dům vypadá. Člověk by myslel, že se snad jedná o lady Di nebo co. A navíc Righter nesnese, aby stál stranou, strká ten svůj zvědavej frňák absolutně do všeho. Pro něho je to největší případ od časů Jacka Rozparovače. Jo, Righter nás votravuje v jednom kuse.”

Náhle se přede mnou oslnivě rozzáří fotoblesky a já málem upadnu. Nahlas zakleju. Fotografové zřejmě pronikli přes bránu, kterou střeží ochranka. Zatímco se za pomoci zdravé ruky snažím vyškrábat na vysoké přední sedadlo vozu, skupinka reportérů se blíží.

„Zpátky!” křičí na ně Marino a staví se jim do cesty. Žena běžící v čele uklouzne, upustí fotoaparát a velmi nepůvabně se svalí na zadek.

„Parchante!” ječí. „Tohle si nikdo nesmí dovolit!”

„Do auta!” pobízí mě Marino. „Rychle vlez do auta!”

Srdce mi zběsile buší.

„Hajzle, mizero!” nepřestává ječet novinářka. „Budu vás žalovat!”

Září další a další fotoblesky. Přiskřípnu si kabát ve dveřích, musím je tedy otevřít a znovu zavřít. Marino mezitím uložil dozadu moje zavazadla, teď chvatně usedá za volant a otáčí klíčkem v zapalování. Motor se rozburácí. Postranním oknem sleduju, jak se reportérka marně pokouší zvednout ze zledovatělé cesty. „Možná bych měla zjistit, jestli se nezranila,” poznamenám.

„Blbost!” Terénní vůz se mrštně vyhoupne na silnici a okamžitě zrychlí.

„Kristepane, co je to za lidi?” Adrenalin pracuje. Mimoděk zatínám pěsti.

„Hovada. Normální hovada.” Marino zvedá mikrofon. „Jednotko devět,” volá do éteru.

„Jednotka devět,” ozve se dispečink.

„Nepřeju si, aby se v novinách objevily moje fotografie a snímky mého domu!” zakvílím. Hlas mi rozčilením stoupá a přeskakuje.

„Deset pět jednotce tři dvacet. Ať mi brnkne na mobil.” Marino odkládá mikrofon. Jednotka tři dvacet se hlásí vzápětí, mobilní telefon bzučí jako obrovský čmelák. Marino jej škubnutím rozevře a bez úvodu přejde rovnou k věci. „Lidi z médií pronikli k domu. Fotografujou. Asi zaparkovali poblíž Windsor Farms, pak šli kus pěšky a někde, kam není vidět z budky ostrahy, přelezli plot. Porozhlídněte se tam. Každý špatně zaparkovaný auto nechte odtáhnout. Každýho, kdo neoprávněně vstoupil na pozemek, bez milosti zatkněte.” Marino ukončí hovor a rázně zaklapne mobil. Připomíná kapitána Kirka, který právě vydal rozkaz, aby vesmírná loď Enterprise

Vyrazila do útoku.

U strážního stanoviště zpomalíme. Z budky vyjde Joe, mil a zdvořilý stařík, nesmírně hrdý na svou hnědou pinkertonovskou uniformu. Se schopností zajistit prostor před nebezpečnými vetřelci to patrně bude horší. Nemělo by mě udivovat, že včera Chandonne a dnes reportéři tak snadno pronikli k mému domu. Když mě Joe uvidí, na jeho ochablé vrásčité, tváři se objeví zkormoucený výraz. ,

„Poslyšte, člověče,” křikne Marino, „jak se dovnitř mohl. dostat ta horda fotografů?”

„Cože?” Joe okamžitě zaujme obranný postoj, přimhouřenýma očima přelétne prázdnou ulici osvětlenou žlutavou září, sodíkových výbojek.

„Nejmíň tři se motají doktorce kolem baráku.”

„Tudy žádný neprošel,” rezolutně prohlásí Joe. Vzápětí zmizí v budce a sáhne po telefonu.

Odjíždíme. „Moc se toho dělat nedá,” mračí se Marino „I kdybys zavrtala hlavu do písku, noviny stejně budou pln’ fotek a keců.”

Míjíme řadu půvabných a svátečně vyzdobených georgiánských domů. Ano, blíží se Vánoce.

„Špatný je, že se teď výrazně zvýší tvoje bezpečnostní riziko,” naladí Marino kazatelský tón. „Kdekdo se dozví tvoji přesnou adresu a bude si chtít ten nóbl dům prohlídnout. Jo tohle mě fakt žere. Nejrůznější kreténi si tě začnou představovat v roli oběti a budou se tím rajcovat stejně jako úchylové, co chodí k soudu slintat, když se projednávají případ znásilnění.”

Zastavíme na křižovatce Canterbury Road a West Car Street a vtom po nás sklouznou světla reflektorů tmavého sedanu, který odbočí a zpomalí. Poznávám odpudivý úzký obličej Buforda Rightera. Marino a Righter stahují postranní okna.

„Odjíždíte?” spustí Righter žoviálně, ale pak si mě všimne a zarazí se. Mám nepříjemný pocit, že jsem ten poslední člověk na planetě, kterého by chtěl právě teď Buford Righter vidět. „Je mi líto, že máte potíže,” prohodí v rozpacích. Jako by se mi nepřihodilo nic jiného než drobná lapálie.

„Jo, odjíždím.” Marino klidně pokuřuje. Nehodlá Righterovi nic ulehčit. Jak se už předtím jasně vyjádřil, nepokládá jeho návštěvu mého domu za nezbytnou. I kdyby Righter nakrásně věřil, že je nutné vidět místo činu na vlastní oči, mohl tam snad zajít dřív, dokud jsem byla v nemocnici.

Righter si přitáhne límec ke krku, ve sklech brýlí se mu blýskají pouliční světla. Pokývne. „Opatrujte se,” řekne mi. „Jsem rád, že jste v pořádku. Všichni s vámi cítíme.” Zatváří se, jako by chtěl ještě něco dodat, ale pak znovu pohlédne na Marina. „Ozvu se vám.”

Okna se zavírají. Pokračujeme v cestě.

„Dej mi cigaretu,” požádám Marina. „Předpokládám, že Righter do mého domu dneska jede poprvé.”

„Vlastně tam už jednou byl. Kolem desáté dopoledne.” Marino mi nabídne krabičku cigaret Lucky Strike bez filtru a rozžehne zapalovač.

Vztekem mi zrudne zátylek, v hlavě narůstá nesnesitelný tlak. Záměrně si nevšímám Marinovy natažené ruky držící zapalovač. „Díky za laskavou informaci,” zasyčím. „Nevadilo by ti, kdybych se zeptala, kolik dalších zvědavců můj dům navštívilo? A jak dlouho se tam zdrželi? A co všechno mi přehrabali?”

„Koukni, za tohle já přece nemůžu.”

Ten tón znám. Marino pomalu ztrácí trpělivost a chystá se přejít do útoku, což si samozřejmě nepřeju. Kdepak, po válce s Marinem teď opravdu netoužím. Připálím si. Zhluboka vdechnu kouř, až se mi trochu zatočí hlava. Několik minut uplyne v nevlídném mlčení, a když posléze promluvím, zní moje slova hluše a frázovitě. „Chápu, že prostě jen děláš, co je třeba. A vážím si toho. I když to třeba nedávám najevo.”

„Nemusíš mi nic vysvětlovat,” odpoví a pootevřeným oknem vyfoukne obláček dýmu. „Vím přesně, jak se cítíš.”

„To sotva,” neodpustím si. Opět se mě zmocňuje zlost. „Vždyť to nevím pořádně ani já sama.”

„Hrne se na tebe spousta svinstva, doktorko. A spolehni se, v příštích dnech to bude ještě mnohem horší. Pravá hrůza tě teprve čeká. Já už to mockrát zažil, mockrát jsem viděl, jaký peklo dokážou lidi připravit oběti trestnýho činu.”

Nechci o tom slyšet jediné slovo.

„Je zatraceně dobře, že jsi poslechla doktora a jedeš k Anně,” pokračuje Marino.

„Rady lékaře s tím nemají nic společného,” nedůtklivě se ohradím. „Anna je především dobrá přítelkyně.”

„Vykládej si, co chceš, ale stala se z tebe oběť, musíš se s tím vypořádat a přitom potřebuješ pomoc, jasný?” nevzdává se Marino. „Bez ohledu na to, jestli jsi doktorka, právnička nebo třeba indiánskej šaman.” Marino se chce hádat, vybít svůj vztek. Vím to a zlost mi stoupá hrdlem a rozpaluje i kořínky vlasů. „Oběť je zkrátka oběť.”

„Já nejsem žádná oběť.” Mluvím pomalu a důrazně, hlas se mi nebezpečně chvěje. „Nesesypala jsem se. Neproměnila jsem se v uzlíček nervů. Chandonne si určitě něco takového přál. Ano, chtěl ze mne udělat vyděšenou, hrůzou rozklepanou oběť. Ale nedokázal by to, ani kdyby se mu útok podařil. Nezměnila bych se, neztratila bych lidskou důstojnost, rozumíš? Prostě bych byla mrtvá. Jenom mrtvá.”

Marino se za volantem svého chlapácky velkého a silného terénního vozu tváří, jako bych ho právě praštila do zubů nebo kopla mezi nohy. Nechápe, co mám na mysli, a patrně to nikdy nepochopí.

„Já se držím skutečnosti,” zavrčí. „Někdo z nás musí.” „Skutečnost je prostá: jsem naživu.”

„Jo, zůstala jsi naživu. Ale jen zázrakem. Měla bys dát na modlení.”

„Počítala jsem s tím, že mě začneš osočovat.” Snažím se zachovat ledový klid. „Lidé s oblibou obviňují spíš kořist než predátora. Nakonec grázla, který všechno způsobil, ještě politují. Jdi k čertu, Marino.”

„Pořád nemůžu uvěřit, že jsi ho pustila dovnitř!” křičí Marino. Cítí se bezmocný, protože se mi něco stalo.

„A kde jste se všichni toulali?” připomínám mu nepříjemný a vlastně i dost nepochopitelný fakt. „Nebylo by rozumné, kdyby alespoň jeden nebo dva mládenci hlídali můj dům? Vždyť vám dělalo takovou starost, že by mě mohl Chandonne přepadnout.”

„Mluvili jsme spolu po telefonu, vzpomínáš?” útočí Marino z jiné strany. „Znovu a znovu jsem ti opakoval, aby ses důkladně zamkla a nikam nechodila. Pátráme po něm, říkal jsem. Víme, že se ten parchant někde tady schovává a nejspíš si vyhliží další ženskou, další oběť, říkal jsem. Bud opatrná, říkal jsem. A co udělá naše inteligentní doktorka práv a hlavní soudní lékařka? Otevře ty zatracený dveře prvnímu chlapovi, kterej zaťuká! O půlnoci!”

Mlčím. Myslela jsem, že je to policista. Představil se mi jako policista.

„Proč?” huláká Marino a mlátí pěstí do volantu. „Proč? Sakra proč? Dokážeš mi to vysvětlit?”

Nějakou dobu už jsme věděli, že hledaný vrah je duševně i fyzicky nenormální jedinec, zrůda jménem Chandonne. Francouz. Taky jsme věděli, kde v Paříži žije jeho mafiánská rodina. Ale člověk za mými dveřmi neměl ani náznak francouzského přízvuku.

Policie.

Nevolala jsem policii, řekla jsem přes zavřené dveře.

Madam, někdo nám volal, že se kolem vašeho domu potlouká podezřelá osoba. Jste v pořádku?

Neměl absolutně žádný francouzský přízvuk. Vůbec jsem to nečekala, ani ve snu by mě nenapadlo, že bude mluvit bez cizího přízvuku. A kdyby se včerejší noc opakovala, stejně by mě to zase nenapadlo. Policisté u mne byli už předtím, když

se spustil alarm v garáži. Proč by se nemohli vrátit? Nezdálo se mi to ani trochu podezřelé. Mylně jsem předpokládala, že hlídkují u domu. Všechno se seběhlo velmi rychle. Otevřela jsem dveře. Světlo na verandě nesvítilo. A pak jsem v temné, ledově chladné noci ucítila ten odporný zvířecí puch.

„Haló!” šťouchá mě Marino do ramene. „Prober se.”

„Ruce pryč!” vyjeknu a odstrčím ho tak prudce, že vůz zakličkuje. Opět se mezi námi rozhostí tíživé ticho. Zjitřená paměť mi znovu nabízí nejděsivější výjevy. Cigareta se zvolna mění v dlouhý stříbrošedý sloupek popela, který zapomenu odklepnout, a musím jej tedy smést z klína.

„U stonypointského nákupního střediska můžeš odbočit,” říkám Marinovi. „Je to zkratka.”

KAPITOLA 2

Honosný dům v řeckém stylu doktorky Anny Zennerové září do noci. Sídlo, jak mu říkají sousedé, stojí na jižním břehu Jamesovy řeky a svými pseudokorintskými sloupy vzorně splňuje Jeffersonův a Washingtonův požadavek, aby architektura nového národa co nejvíc vyjadřovala velikost a důstojnost minulých dob. Anna představuje spojení s dávnými tradicemi, je totiž dokonalá Němka. Alespoň myslím, že pochází z Německa. Pravda, nikdy mi vlastně nevyprávěla, kde se narodila.

Bílá světýlka blikající ve větvích stromů a svíčky hořící v oknech mi připomínají miamské Vánoce mého dětství. Končila padesátá léta. Otec nás při vzácných příležitostech, kdy jeho leukemie ustoupila do remise, vozíval do Coral Gables a téměř chlubivě nám ukazoval svátečně vyzdobené milionářské vily. Jako by už pouhou schopností předvést nám ty přepychové domy sám sebe vřazoval kamsi do společenství vyvolených. Dobře si vzpomínám, co jsem si tehdy mys

lela o životě lidí v takových nádherných domech obehnaných litinovými ploty a kamennými zdmi. Podle mých představ jezdili jenom v bentleyích a denně si dopřávali bifteky nebo krevety. A především nikdo z nich nemohl být chudý ani nemocný, nikomu z nich nehrozilo, že by se stal terčem urážek a pohrdání těch, kdo nesnášejí Italy, katolíky, prostě přistěhovalce se jménem jako Scarpettovi.

Je to zvláštní jméno a o jeho historii mnoho nevím. Matka tvrdí, že v téhle zemi žijí už nejméně dvě generace Scarpettů, já však žádné jiné Scarpettovy neznám. Nikdy jsem se s nimi nesetkala. Prý pocházíme z Verony, někteří naši předkové byli zemědělci, další pracovali na železnici. Pokud je mi známo, mám jediného sourozence, mladší sestru Dorothy, které se kdysi během krátkého manželství s postarším Brazilcem narodila Lucy. Jestli lze za otce mé neteře pokládat onoho Brazilce, to vážně netuším, neboť pouze DNA by bezpečně prokázala, s kým se Dorothy kritického dne oddávala sexuálním hrátkám. V pořadí po čtvrté se moje sestra provdala za jistého Farinelliho a pak už si Lucy přestala měnit příjmení. Pokud je mi známo, kromě matky jsem široko daleko jediná Scarpettová.

Marino zastaví před impozantní tepanou bránou a natáhne svou mohutnou tlapu, aby stiskl tlačítko interkomu. Ozve se hlasité cvaknutí a brána se zvolna rozevře jako havraní křídla. Nevím, proč Anna vyměnila rodnou zemi za Virginii a proč se nikdy nevdala. Nevím, proč si zařídila psychiatrickou praxi právě tady, v nevelkém jižanském městě, když by se určitě prosadila kdekoliv. A samozřejmě nevím, z jakého důvodu mě najednou začal její život tak zajímat. Myšlenky se občas stáčejí překvapujícím směrem. Velmi opatrně vystupuju z terénního vozu na žulový chodník. Připadám si, jako bych měla problémy se softwarem. Nejrůznější soubory se samy od sebe otvírají a opět zavírají, na monitoru se neustále střídají a kříží protichůdné pokyny. Neznám přesně Annin věk, jenom tuším, že je jí něco mezi sedmdesáti a osmdesáti. Také mi nikdy neprozradila, na které univerzitě studovala. Léta si vyměňujeme poznatky a názory, ale zřídka se dostaneme k osobnějším problémům.

Skutečně o Anně vím zoufale málo. Je to neodpustitelné, vyčítám si v duchu, zatímco pomalu zdolávám čistě zametené kamenné schůdky a nezraněnou rukou se přidržuju litinového zábradlí. Anna otevře domovní dveře a její ostře řezaný obličej zvlídní, když očima doputuje od zavěšené paže k mým očím. „Moc ráda tě zase vidím, Kay,” vítá mě jako obvykle.

„Jak se vede, doktorko Zennerová?” zahlaholí Marino. Naparuje se, všemožně se přede mnou snaží dát najevo, jak je tady oblíbený. „Ááá, cítím úžasnou vůni, line se přímo z kuchyně. Že vy jste mi zase připravila nějakou specialitku?”

„Dneska ne, kapitáne.” Anna sklouzne očima k mé sádře, ohleduplně zlehka mě obejme a políbí na tvář. Ve vstupní hale Marino postaví kufr a tašky na překrásný hedvábný koberec, nad nímž oslnivě září křišťálový lustr.

„Ale jestli chcete, můžete si s námi vzít polévku,” otočí se Anna k Marinovi. „Mám jí dost. A je velmi zdravá. Prakticky žádný tuk.”

„Díky, já si potrpím spíš na mastnou. A stejně se už budu muset vrátit.” Marino se stále úzkostlivě vyhýbá mému pohledu.

„A kde jste nechali Lucy?” Anna mi pomáhá z kabátu, přetáhnout rukáv přes sádru není snadné. Teprve teď si rozladěně uvědomuju, že jsem si doma zapomněla svléknout ten starý laboratorní plášť. „Nevidím na sádře žádné podpisy,” prohodí Anna se svým typickým suchým humorem. Dokáže být velmi vtipná, ale když ji nevnímáte pozorně, snadno vám žert unikne, protože Anna se ani nepousměje.

„Jo, Lucy se váš bejvák asi nezdá dost nóbl,” snaží se Marino o ironický tón. „Přesunula se do Jeffersonu.”

Anna mi věší kabát do skříně. Cítím, jak ze mne rychle vyprchává energie. Srdce mám sevřené, do hrudi už nemilosrdně zatíná drápy deprese. Marino se dál tváří, jako bych neexistovala.

„Ale samozřejmě může bydlet tady, Lucy je u mne vždy upřímně vítána, říká mi Anna. Její výrazný německý akcent za celá desetiletí vůbec nezeslábl. Anna mluví spisovně a velmi přesně, jen málokdy použije hovorový tvar. Pravda, tu a tam převádí myšlenku do slov poněkud krkolomně. Určitě dosud dává přednost němčině a k angličtině se uchyluje pouze z nutnosti.

Otevřenými domovními dveřmi sleduju, jak Marino odchází.

„Proč ses vlastně přistěhovala právě sem?” zeptám se náhle.

„Sem? Do tohoto domu?” Anna si mě pátravě prohlíží.

„Do Richmondu. Proč právě do Richmondu?”

„Důvod je prostý. Láska.” Odpověď zní věcně, není v ní ani náznak emocí.

Teplota ještě klesla, Marinovi pod botami křupe led.

„Jaká láska?” kladu další otázku.

„Později se ukázalo, že kvůli tornu člověku bylo škoda plýtvat časem.”

Marino dobře ví, že ho pozoruju, ale neohlédne se. Oklepe si těžké boty a nastoupí do svého terénního vozu. Motor se rozburácí, z výfuku proudí oblaka dýmu. Vzápětí už od mohutných pneumatik odletuje sníh. Anna zavírá domovní dveře a já s povzdechem skláním hlavu plnou zmatených myšlenek.

„Půjdeme tě ubytovat,” dotkne se Anna mého ramene. Vzpamatovávám se.

„Marino se na mě zlobí.”

„Kdyby se nevztekal nebo přímo nezuřil, připadal by mi nemocný.”

„Zlobí se na mě, protože jsem mohla být mrtvá. Všichni se na mě kvůli tornu zlobí.”

„Jsi vyčerpaná.” Zastaví se ve dveřích, aby si vyslechla, co jí potřebuji říct.

„Mám prosit o odpuštění?” chrlím ze sebe. „Zvala jsem snad k sobě toho grázla? Přála jsem si, aby mě přišel zabít? Prostě jsem ho jen pustila do domu, což byla samozřejmě obrovská chyba, ale koneckonců jsem naživu a v pořádku, ne? Tak proč se na mě všichni zlobí?”

„Všichni ne.”

„Čím jsem se provinila?”

„A ty sama se domníváš, že ses něčím provinila?” Annin pohled lze v téhle chvíli označit za rentgenový. Proniká mi až do morku kostí.

„Ani nápad! Vůbec za nic nemůžu.”

Anna zamkne domovní dveře, zapojí alarm a pak už mě odvádí do kuchyně. Snažím se rozpomenout, kdy jsem naposledy jedla. Co je vlastně za den? ptám se v duchu. Aha, sobota. Už jsem se dnes ptala několikrát. Od okamžiku, kdy jsem málem přišla o život, uplynulo dvacet hodin… Stůl je prostřený pro dvě osoby, na sporáku pobublává velký hrnec polévky. Také cítím vůni pekoucího se chleba. Prázdný žaludek reaguje spíš podrážděně, přesto si však uvědomuju zajímavý detail. Pokud Anna očekávala, že přijede Lucy, měla přece prostřít i pro ni.

Anna jako by mi četla myšlenky. „Kdy se Lucy vrací do Miami?” ptá se, zatímco zvedá pokličku a míchá v hrnci vařečkou. „Co budeš pít? Skotskou?”

„Ano. Neředěnou.”

Otvírá lahev sladové whisky Glenmorangie Sherry Wood Finish a nalévá vzácnou narůžovělou tekutinu na kousky ledu ve sklenkách z broušeného křišťálu.

„Netuším, kdy se Lucy vrací.” Nadechnu se a pustím se do vysvětlování. „Lidé z ATF se v Miami zúčastnili akce, která dopadla špatně, moc špatně. Střílelo se tam a Lucy…”

„Ovšem, ovšem, Kay, já vím,” klidně mě Anna přeruší a podá mi sklenku. „Všechno to bylo v televizních zprávách. Hned jsem ti volala, vzpomínáš? Mluvily jsme o Lucy.”

„Jistě,” hlesnu.

Anna se posadí naproti mně, lokty opřené o stůl, dokonale soustředěna. Je to výjimečně schopná žena, vysoká a štíhlá, nezdolná, energická, neuvěřitelně činorodá, prostě druhá Leni Riefenstahlová. Barva její teplákové soupravy ladí s chrpovým odstínem očí, stříbrošedé vlasy má sepnuté do ohonu a převázané černou sametkou. Věk jako by ji téměř nepoznamenal. Nevím to jistě, ale předpokládám, že o její skvělé vzezření se zasloužila i moderní medicína, konkrétně plastická chirurgie se svými face-lifty a dalšími zázraky. Každopádně Anna vypadá o dobrých dvacet let mladší, tedy zhruba na padesát.

„Umím si představit, že kvůli vyšetřování té nepříjemné záležitosti má Lucy v zaměstnání problémy,” naváže Anna na své předchozí věty. „Proto k tobě přijela, vid?”

Miamská akce snad už nemohla proběhnout hůř. Lucy zabila dva členy mezinárodní bandy obchodníků se zbraněmi, patrně propojené i s mafiánskou rodinou Chandonneů. Navíc Lucy neúmyslně zranila Jo, agentku DEA a v současnosti svou milenku. Slovo problémy zdaleka nevystihuje situaci.

„Obávám se, že nevíš o Jo, její kolegyni z HIDTA.”

„Z HIDTA?” zdvihne Anna obočí. „Co to má být?”

„Pod tou zkratkou se skrývá speciální jednotka pro boj s obzvlášť nebezpečnými zločineckými projevy a tvoří ji zástupci různých bezpečnostních složek, například ATF, DEA nebo FBI,” vysvětluju. „Při té akci před čtrnácti dny Jo dostala zásah do nohy. Jak se ukázalo, náboj bohužel vyšel z Lucyiny zbraně.”

Anna mlčky usrkává skotskou.

„Takže Lucy nechtěně postřelila svou přítelkyni, což se pochopitelně může promítnout do jejich vzájemného vztahu,” pokračuju. „A ten vztah, zdá se, byl už předtím napjatý, 1 když si nejsem jistá, jak to mezi nimi momentálně vypadá. Lucy prostě přijela, stráví tady svátky a pak se uvidí.”

„Nevěděla jsem, že se s Janet rozešly,” podotkne Anna.

„Dost dávno.”

„To je mi líto.” Novinky Annu opravdu nepotěšily. „Měla jsem Janet moc ráda.”

Sklopila jsem oči k polévce. O Janet jsem už dlouho nemluvila. Také jsem ji měla ráda. A pořád si myslím, že díky ní byla Lucy mnohem vyrovnanější. Jo se mi příliš nezamlouvá. Vlastně ani nevím proč. Možná jen proto, že to není Janet.

„A Jo je v Richmondu?” zajímá se Anna.

„Asi tě překvapím, ale dokonce odsud pochází. Ovšem s Lucy se seznámily až při práci v Miami. Jo se teď, mám dojem, zotavuje u rodičů tady v Richmondu. Jsou to věřící křesťané a dceřin způsob života je určitě nenaplňuje nadšením. Takže se mě raději neptej, jak ten vztah asi funguje.”

„Lucy si nikdy nevybírala snadné cesty,” konstatuje Anna. „Ale poslední dobou se v ní vůbec nevyznám. Pořád by jen střílela do lidí. Tentokrát naštěstí nikoho nezabila.”

Tlak v mé hrudi opět sílí. A krev jako by se mi proměnila v nějaký těžký kov.

„Co se to s ní děje?” kroutí Anna hlavou. „Kde se v ní bere ta posedlost bojem a zbraněmi? Pokud v televizi nelhali, začíná mi Lucy vážně dělat starosti.”

„Nedívala jsem se. Nevím, co říkali.” Napiju se a znovu zatoužím po cigaretě. Už bych ani nespočítala, kolikrát jsem přestávala kouřit.

„Málem toho Francouze zastřelila. Mířila na něho, ale ty jsi ji zadržela.” Anna mě probodává pohledem, snaží se zjistit, co před ní tajím. „Pověz mi, jak se všechno seběhlo.”

Vyprávím. Lucy jela do nemocnice pro Jo, a když po půlnoci dorazily k mému domu, Jean-Baptiste Chandonne a já jsme leželi venku na sněhu. Lucy mi připadala jako někdo cizí, náhle jsem ji vůbec nepoznávala. Pořád na Chandonnea mířila - z těsné blízkosti, s tváří zkřivenou vztekem. Ječela, sprostě mu nadávala. A já jí znovu a znovu zapřísahala, aby

proboha nestřílela. Oslepený Chandonne sebou zmítal, přikládal si sníh na oči popálené chemikálií, kvílel a řval, volal o pomoc.

„Mluvil francouzsky?” přeruší mě Anna.

Chvíli uvažuju. „Myslím, že ano.”

„Takže umíš francouzsky.”

„No… učila jsem se na střední škole. Patrně jsem mu rozuměla. Alespoň se mi zdálo, že chce, abych mu pomohla.”

„A pokusila ses mu pomoct?”

„Snažila jsem se zachránit mu život. Proto jsem uklidňovala Lucy. Jinak by ho snad zastřelila.”

„Nezáleželo ti na něm, ale na Lucy. Chandonneův život tě nezajímal. Šlo ti jen o to, aby si Lucy nezničila svůj vlastní život.”

Myšlenky do sebe narážejí, jedna druhé překáží. Mlčím.

„Chtěla ho zabít,” říká Anna. „Evidentně to měla v úmyslu.”

Pokývnu, sklouznu očima stranou. Znovu si přehrávám celou scénu. Lucy, Lucy! křičela jsem ve snaze otřást tím vražedným afektem, který ji ovládl. Lucy! Plazila jsem se k ní sněhem. Přestaň na něho mířit. Lucy, prosím. Přece to nechceš udělat, nechceš ho zastřelit. Chandonne se tam svíjel, vydával skřeky jako raněné zvíře. A Lucy v podřepu oběma rukama držela zbraň a mířila mu přímo na hlavu. Pak nás obklopila spousta lidí. Agenti z ATF a policisté v neprůstřelných vestách vyzbrojení puškami a pistolemi zaplnili prostranství před mým domem. Žádný z nich nevěděl, jak by měl zareagovat, zatímco já jsem se nepřestávala děsit, že Lucy tu zrůdu chladnokrevně popraví. Nedělej to, Lucy, žadonila jsem a kousek po kousku jsem se k ní plazila blíž, ve zlomeném lokti mi nesnesitelně škubalo, ale myslela jsem jenom na svou neteř, na její budoucnost, na její štěstí. Lucy, už bylo dost zabíjení. Nedělej to. Prosím. Mám tě moc ráda.

„Věříš, že ho Lucy prostě chtěla zabít,” opakuje Anna, ,>přestože se nejednalo o sebeobranu?”

„Ano,” povzdechnu si. „Vůbec o tom nepochybuj u. “

„Potom se ovšem nabízí otázka, jestli bylo nutné, aby Lucy ; zastřelila ty dva muže v Miami.” .

„Tohle bylo něco úplně jiného. A já nemůžu Lucy zazlívat, že ztratila nervy, když nás tam před domem uviděla. Leželi jsme na sněhu, dělily nás od sebe sotva tři metry. Po- ‘ chop, Anno, Lucy věděla o předchozích vraždách, věděla o Kim Luongové stejně jako o Diane Brayové. Muselo jí být jasné, proč mě Chandonne přepadl, co se mi chystal provést. , Jak by ses asi zachovala na jejím místě?”

„Takovou situaci si nedokážu představit.”

„Samozřejmě. Nikdo si takovou situaci neumí představit, ; dokud se v ní neocitne. Ale kdybych k domu přijela já a uviděla Lucy ležet na zemi jen kousek od toho vraždícího maniaka, ; možná bych…” Odmlčím se.

„Zabila bys ho,” dokončí Anna mou myšlenku.

„Ano. Patrně ano.”

„Přestože už nepředstavoval žádnou hrozbu? Přestože byl : bezmocný, oslepený a trpěl krutými bolestmi?”

„Poslyš, Anno, není snadné poznat, kdy je někdo dokona-, le bezmocný. Sama jsem si taky nebyla jistá, jestli Chandonne ne třeba znovu nezaútočí. Ležela jsem tam ve tmě, se zlomenou rukou a k smrti vyděšená.”

„Věděla jsi dost na to, abys Lucy přesvědčovala, že ho nesmí smí zabít.” Anna se zvedne. Sleduju, jak sahá po naběračce ; a nalévá do kameninových misek polévku, z níž stoupají oblaka voňavé páry. Pomalu přináší polévku ke stolu, dává mi ‘ čas přemýšlet. „Napadlo tě někdy, jak se tvůj život podobá tvým pitevním zprávám?” prohodí. „V těch pitevních zprávách stejně jako ve tvém životě jde o souvislou řadu následků předchozích událostí, přesněji řečeno předchozích zranění. ‘ A když provedeme důkladnou a přesnou analýzu, objevíme počáteční trauma, od něhož se odvíjí všechno ostatní: smrt tvého otce.”

Zkouším si vzpomenout, co jsem Anně vykládala o své minulosti.

„Jsi, jaká jsi, protože ses už v útlém věku důvěrně seznámila se smrtí,” pokračuje Anna. „Větší část tvého dětství poznamenalo otcovo umírání.”

Z kuřecí polévky se zeleninou se line lákavá vůně bobkového listu a sherry, ale nevím, jestli vůbec dokážu pozřít pár soust. Anna si navléká chňapky a vytahuje z trouby čerstvě upečený chléb. Podává jej horký, s máslem a medem. A zároveň mě dál rozebírá. „Neustále se k otcově smrti vracíš. Znovu a znovu tu první velkou ztrátu prožíváš. Jako bys mohla něco změnit. Snad si ani neuvědomuješ, že předvádíš ten nejstarší vzorec lidského chování.”

„Tohle nemá s mým otcem nic společného. A traumata z dětství mě v téhle chvíli absolutně nezajímají.”

„Jistě, ráda bys ty zážitky vytěsnila z paměti, ráda by ses jich zbavila, jenže to není možné.” Anna si opět sedá ke stolu a těžkou stříbrnou lžící míchá příliš horkou polévku. „Jako dítě jsi nesmírně trpěla všudypřítomnou hrozbou smrti, všudypřítomnými obavami, všudypřítomným smutkem. Proto ses rozhodla se zavřít před city.”

„Někdy člověku nic jiného nezbývá.”

„Ale nikdy mu to neprospěje.” Anna nesouhlasně vrtí hlavou. „Uzavřít se před minulostí znamená popírat, že vůbec existovala. A vidíš, ta popíraná minulost se tím víc hlásí o slovo, tím neodbytněji se připomíná. Sama jsi živým důkazem. Od onoho prvního traumatu tě stíhá jedna ztráta za druhou. Ironií osudu je, že sis sčítání ztrát vybrala jako povolání. Stala se z tebe doktorka, která sedá u lůžka mrtvých, která naslouchá mrtvým. Tvých ztrát rok od roku přibývá. Rozvod s Tonym. Markova smrt. Loni Bentonova vražda. Nedávno mohla Lucy přijít o život v nějaké děsivé přestřelce. A nakonec se objevil vrah ve tvém vlastním domě. Ztráty a zase jen ztráty.”

Bentonova vražda mi v duši zanechala nekonečnou temnou prázdnotu. Bojím se, že ta bolest nikdy nepomine a rána se nikdy nezacelí. Znovu se mě zmocní vztek při pomyšlení na policisty procházející mým domem a dotýkající se věcí, které patřívaly Bentonovi. Ti lidé bezcitně a bezohledně dupou zablácenými botami i po nádherném koberci v jídelně. Nevědí, že mi jej Benton věnoval k Vánocům. A kdyby to věděli, jenom by lhostejně mávli rukou.

„Takový vzorec chování,” poučuje mě Anna, „může mít obrovskou energii. Pokud se nebráníš, nakonec tě pohltí jako vesmírná černá díra.”

Odmítám představu, že by můj život připomínal černou díru. Jistě, určité souvislosti tu jsou, musela bych být slepá, kdybych je neviděla. Ale v jednom detailu s Annou zásadně nesouhlasím. „Vadí mi, když naznačuješ, že jsem snad sama uvedla události do pohybu. Že jsem ho prostě přivedla ke svým dveřím.” Nezmiňuji Chandonnea jménem, tornu se snažím co nejvíc vyhýbat. „Promiň, Anno, ale podsouváš mi zatraceně podivné úmysly.”

„Nic nenaznačuju, Kay. A nic ti nepodsouvám.” Anna si se zachmuřeným výrazem ve tváři maže chléb. „Pouze se tě ptám. “

„Proboha, jak tě vůbec mohlo napadnout, že bych si chtěla zařídit vlastní smrt?”

„Nebyla bys první ani poslední. A nemusí jít o vědomé jednání.”

„Tohle se mě netýká,” ohražuju se. „Já svou vlastní smrt nepřivolávám. Nevědomě ani podvědomě.”

„Nemůžu nevidět řadu nebezpečných symptomů. U tebe ‘ a stejně tak u Lucy. Ano, Lucy se skoro proměnila v to, s čím ! bojuje. Bud velmi opatrná při volbě nepřítele, neboť právě je- , mu se budeš nejvíc podobat,” cituje Anna Nietzscheho. Klid- ‘ ně si dokáže posloužit slovy, která ode mne kdysi vyslechla.

„Nepřála jsem si, aby mě přišel zabít,” pronesu pomalu

a důrazně. A zase ho nejmenuji, nechci mu dávat tu moc, že by se pro mě stal reálnou osobou.

„Jak se dozvěděl, kde bydlíš?”

„Nemám tušení. Ale v minulých letech se moje adresa bohužel mockrát objevila v novinách.”

„Cože?” kroutí Anna hlavou. „Tenhle děsivě znetvořený člověk, který se jenom málokdy odváží vyjít ven za denního světla, podle tebe navštívil veřejnou knihovnu a požádal o mikrofilmy se starými ročníky novin, aby v nich vyhledal tvou adresu?”

„Opravdu nevím, kde ji zjistil. Každopádně se schovával někde poblíž mého domu.” Narůstá ve mně podráždění. „Neobviňuj mě, Anno. Nikdo nemá právo vinit mě z toho, co provedl.”

„Budujeme si své světy. A ničíme své světy. Je to zcela prosté, Kay.”

„Vážně se domníváš, že jsem si přála, aby mě zavraždil? Aby si mě vybral za svou další oběť? Ne, tornu nevěřím.” Náhle před sebou vidím mrtvolu Kim Luongové. Zpřelámané obličejové kosti, nasládlý pach sražené krve, horkem rozpálené skladiště, kde Chandonne umírající ženu surově mlátil a kousal, kde s rozkoší rozmazával její krev. „Žádná z těch zavražděných žen si takový osud nepřála. A nezavinila.”

„Neznala jsem je,” pokrčí Anna rameny. „Nedokážu ty případy posoudit.”

Z paměti se mi vynoří další otřesný výjev: zohavené nahé tělo Diane Brayové. Když s ní Chandonne skončil, vůbec nebyla k poznání. Jako by ji nenáviděl ještě víc než Kim Luongovou a ženy, které podle našeho přesvědčení zavraždil v Paříži, Začnu přemýšlet nahlas. Poznal snad Chandonne v charakterových vlastnostech Diane Brayové sám sebe? Vybičovalo to jeho sebenenávist na nejvyšší míru? Vyzývavě krásná Brayová byla totiž inteligentní, ale chladná, záludná a krutá. Bezohledně zneužívala svou moc.

„Ty jsi také měla dost důvodů, abys ji nenáviděla,” poznamená Anna.

Mlčím. Snažím se rozpomenout, jestli jsem někdy někoho skutečně nenáviděla. Nenávidět jiného člověka není správné ani moudré. Nenávist je svým způsobem deformace, která často vede k zločinům. Nenávist přivádí oběti k mým dveřím. Vysvětluju tedy Anně, že Diane Brayová se mě sice pokoušela zničit a málem se jí to podařilo, já k ní však žádnou nenávist nepociťovala. Brayová byla velmi ctižádostivá, přímo chorobně žárlila na cizí úspěchy a chtěla mě připravit o místo. Ale že bych ji nenáviděla? Ne, rozhodně ne. Jistě, měla srdce plné zla. Přesto si nezasloužila to, co jí Chandonne udělal. A samozřejmě nic podobného nepřivolávala, uzavírám svou úvahu.

Anna se tváří pochybovačně. „Nenapadlo tě, že to, co jí Chandonne udělal, vlastně ona sama symbolicky prováděla tobě? Posedle tě pronásledovala. Zasahovala ti do života v době, kdy jsi byla nejzranitelnější. Neúnavně útočila, urážela tě a ponižovala, snažila se srazit tě na kolena. A tohle všechno ji vzrušovalo, možná dokonce i sexuálně. Neříkala jsi mi snad několikrát, že lidé umírají tak, jak žili?”

„Ano, o mnohých to platí.”

„Také o Diane Brayové?”

„Pokud zůstaneme u té tvé symbolické roviny, asi bych souhlasila.”

„A co ty, Kay?”

„Já jsem přece nezemřela.”

„Ale moc nescházelo. A než se vrah objevil za tvými dveřmi, už jsi svůj život skoro vzdala. Od Bentonovy smrti jsi téměř ani nežila.”

Do očí mi vhrknou slzy.

„Co myslíš, že by s tebou bylo, kdyby Diane Brayová nezemřela?” zeptá se Anna.

Brayová šéfovala richmondské policii a uměla si otočit kolem prstu vlivné lidi. Během poměrně krátké doby si udělala

jméno v celé Virginii a zřejmě právě svou nezřízenou touhou po uznání a stále větší moci k sobě přilákala pozornost úchylného vraha. Uvažuju, jestli Chandonne nejdřív Brayovou sledoval. A jestli sledoval i mne. Zdá se to více než pravděpodobné.

„Myslíš, že bys zůstala hlavní soudní lékařkou, kdyby Diane Brayová žila?” upřesňuje Anna otázku.

„Nenechala bych ji vyhrát.” Ochutnávám polévku, žaludek reaguje velmi nevlídně. „Ne, neustoupila bych jí. Bez ohledu na to, jak byla prohnaná a zákeřná. Můj život patří jen a jen mně, nikdy nepatřil Brayové. Je to můj život a pouze já si ho buduju nebo ničím.”

„Možná jsi ráda, že je mrtvá.”

„Na světě je bez ní líp.” Odstrčím od sebe kameninovou misku i s podložkou. Raději co nejdál. „To nelze popřít. Na světě je vždycky líp bez lidí jako Brayová. A na světě by bylo líp i bez něho.”

„Bez Chandonnea?”

Přikývnu.

„Takže by sis možná přece jen přála, aby ho Lucy zabila? A na jejím místě bys neváhala? Stiskla bys kohoutek?” Anna klade přesné a naléhavé otázky, ale klidným, neagresivním tónem.

„Určitě ne,” vrtím hlavou. „Kdepak, já bych nedokázala vystřelit na nikoho. A promiň, nemůžu jíst. Nejsem ve své kůži. Doufám, že to nebude chřipka.”

„No, už jsme toho napovídaly dost a dost.” Anna se náhle mění ve starostlivého rodiče. „Je čas jít spát. Zítra máme neděli, zůstaneme doma a hezky budeme odpočívat. Projdu svůj diář a zruším pondělní schůzky. Stejně tak úterní a středeční. A bude-li to nutné, zruším veškeré pracovní schůzky až do konce týdne.”

Marně se pokouším protestovat.

„Velkou výhodou mého věku je, že si můžu dělat, co chci,” usmívá se. „Pro naléhavé případy jsem vždy na telefonu, což

snad stačí, ne? Ostatně právě teď jsi mým nejnaléhavějším případem ty.”

„Já nejsem žádný naléhavý případ,” namítám poněkud nepřesvědčivě a zvedám se od stolu.

Anna mi pomáhá se zavazadly a dlouhou chodbou mě vede do západního křídla své rozlehlé vily. Pokoji pro hosty, kde budu po neurčitou dobu pobývat, vévodí široká postel z tisového dřeva, světle žlutý biedermeier jako většina nábytku v domě. Neoplývá ozdobami, vyznačuje se jednoduchými rovnými liniemi, je v ní však nastláno bohatě péřových pokrývek a polštářů. Kolem postele až k lakované dřevěné podlaze splývají hedvábné závěsy v odstínu šampaňského. Ten pokoj dokonale vyjadřuje smysl Annina života. Doktorka Anna Zennerová se snaží hojit nebo alespoň zmírňovat nejrůznější bolesti a trápení. A zároveň chce lidem nabízet požitek z ryzí krásy.

„Co bys ještě potřebovala?” Anna věší mé šaty na ramínka ve skříni.

Já zatím ukládám další části oblečení do zásuvek prádelníku. Náhle si uvědomuju, že už se opět celá chvěju.

„Nechtěla bys nějaký prášek na spaní?”

Představa Ativanu nebo jiného sedativa se zdá lákavá, ale odolám. „Díky, nerada bych si zvykala. Dobře víš, jak jsem na tom s cigaretami.”

Anna se zvedne od mých bot, které ukládala na dno skříně. „Je moc důležité, aby ses vyspala, Kay. Spánek je nejúčinnější obrana proti depresi.”

Vím, co má Anna na mysli. V depresi už jsem a spánkový deficit by všechno ještě zhoršil. Po celý život se potýkám s nespavostí, a když jsem se stala lékařkou, musela jsem se hodně přemáhat, abych nemlsala bonbonky z vlastní cukrárny, jak to občas dělá řada kolegyň a kolegů.

Anna odchází. Zhasínám světla, usedám na postel a zírám do tmy. Zoufale si přeju, abych ráno zjistila, že všechny ty děsivé události nebyly ničím jiným než další noční můrou, která se vynořila z nejhlubších vrstev podvědomí. Proč jsem se právě já náhle ocitla tak blízko smrti? Proč jsem se málem stala obětí bestiální vraždy? Kde je v tom logika? A jak teď bude vypadat můj život? Otázky následují jedna za druhou, mění se v chaotický vír. Odpovědí se nedočkám. Bože, pomoz mi. Lehám si na bok a zavírám oči. Kdysi dávno jsme se před spaním modlívaly společně s matkou. A já byla přesvědčena, že prosíme hlavně za mého nemocného otce, který ležel v místnosti na konci chodby. Jakmile matka odešla z pokoje, připojovala jsem vlastní modlitbu: Bože, jestli otec zemře ve spánku, přijmi jeho duši. A pak jsem plakala, dokud jsem neusnula.

KAPITOLA 3

Ráno se probudím s nepříjemným pocitem, že celou noc vyzváněl telefon. Byl to jenom sen? Chvíli si nejsem jistá, kde vlastně jsem, pak se rozpomenu a okamžitě na mne padne všechna ta hrůza. Hrůza nedávných událostí. Hrůza mé situace. Pomalu se v posteli posadím, několik vteřin se ani nepohnu. Pohlédnu k záclonám a usoudím, že dnes bude zataženo stejně jako včera. Pak zaslechnu hovořící hlasy.

Obléknu si měkký froté župan, který visí na dveřích koupelny, natáhnu ponožky a vyrazím zjistit, kdo se tu objevil. Návštěvnicí je Lucy, jak jsem ostatně doufala. Sedí s Annou v kuchyni. Po širokém okně s výhledem na zadní dvůr a cínově šedou řeku tiše kloužou drobné sněhové vločky. Ve větru se lehce pohupují holé větve stromů, z komína sousedního domu stoupá k obloze průzračný dým. Lucy má na sobě vybledlou teplákovou soupravu, která jí zůstala po absolvování kurzů o počítačích a robotice na Massachusettském institutu

technologií. Vypadá to, že si krátké kaštanové vlasy pouze chvatně prohrábla rukou, ale neučesala. Poněkud skelný pohled v zarudlých očích a nezvyklou rozmrzelost bych připisovala alkoholu popíjenému dlouho do noci.

„Právě jsi přijela?” Obejmu ji a políbím na tvář.

„Kdepak, už v noci,” pevně mě k sobě přitiskne. „Nemohla jsem to vydržet. Napadlo mě, že se tu zastavím a trochu si pokecáme. Ale tys byla v limbu. Moje chyba, měla jsem se přikodrcat dřív.”

„Proč jsi mě nevzbudila?”

„Ani náhodou! Co dělá loket?”

„Už tolik nebolí,” musím si zalhat. „Odhlásila ses z Jeffersonu?”

„Zatím ještě ne.” Lucy se posadí na podlahu a svlékne si tepláky, pod nimiž se objeví běžecké šortky.

„Obávám se, že tvoje neteř na mě má špatný vliv,” usměje se Anna. „Přivezla láhev Veuve Cliquot a já neodolala. Trochu jsme ponocovaly. Pak jsem ji samozřejmě nemohla nechat jet zpátky do města.”

Cítím se ošizená, snad žárlím. „Šampaňské? Copak se oslavuje?” vyzvídám.

Anna jen pokrčí rameny. Ale její výraz není tak docela bezstarostný. Jako by řešila problémy, s nimiž mě nehodlá trápit. Napadá mě, jestli v noci opravdu nevyzváněl telefon. Lucy odloží i horní díl teplákové soupravy a předvede zářivě modré a černé nylonové tričko, pevně obepínající atletickou postavu.

„Jo, důvod k oslavě by tu byl,” prohodí Lucy s hořkou ironií. „V ATF mě poslali na nucenou dovolenou.”

Nechce se mi věřit vlastním uším. Nucená dovolená se prakticky rovná suspendování. Obvykle pak následuje vyhazov. Podívám se na Annu. Zdá se stejně překvapená jako já.

„Poslali mě k moři.” Tak v ATF slangově označují suspendování. „V nejbližší době dostanu dopis, kde uvedou všechny mé prohřešky.” Lucy se tváří blazeovaně, ale já ji znám až příliš dobře a vím, že ve skutečnosti zuří. „Prostě vypočítají, proč bych měla v ATF skončit. Jistě, můžu se odvolat. Pokud se nerozhodnu vypadnout a prásknout za sebou dveřmi, což asi udělám. Já je nepotřebuju.”

„Kristepane, vůbec tomu nerozumím,” kroutím hlavou. „Chtějí tě vyhodit kvůli němu?” Myslím Chandonnea. Ta situace mi připadá velmi zvláštní. Netypická. Agentům, kteří zažili těžkou přestřelku nebo jiný vážný incident, se běžně dostává všestranné pomoci, vedení jim například dočasně přiděluje klidnější práci. Emocionální potíže vyvolané nadměrným napětím lze řešit kratší i delší zdravotní dovolenou. Ovšem administrativně určená, tedy nucená dovolená zcela jednoznačně představuje trest.

Lucy ke mně z podlahy vzhlédne, nohy natažené, ruce opřené za zády. „A jsme zase u toho. Průšvih, když něco provedeš, průšvih, když nic neprovedeš,” chrlí ze sebe. „Kdybych tu zrůdu zastřelila, parádně bych si to odskákala. Nezastřelila jsem ji, a stejně si to parádně odskáču.”

„Máš za sebou akci v Miami,” konstatuje Anna. „Akci se smrtelnými následky. Vzápětí přijedeš do Richmondu a málem zastřelíš dalšího člověka.” Pravda, onen další člověk je sériový vrah, který do mého domu vnikl s těmi nejhoršími úmysly, jenže Lucy si už před miamským incidentem získala nezáviděníhodnou pověst milovnice násilných řešení. Její problematická minulost na nás teď doléhá jako tlaková níže.

„Přiznávám, byla bych ho s chutí odpráskla,” mračí se Lucy.

„Všichni by ho s chutí odpráskli, určitě i Marino.” Pohlédne mi přímo do očí. „Nemyslíš, že každý z poldů a každý z agentů, co se tam objevili, toužil zmáčknout kohoutek? Ovšem jedině já jsem podle nich něco jako žoldák v džungli, cvok, kterého rajcuje zabíjet lidi.”

„Potřebuješ oddechový čas,” říká Anna. „Třeba za tím nic jiného není.”

„Kdepak, tady jde o víc. Pochop, kdyby kdokoliv z chlapů udělal totéž, co já v Miami, byl by z něho hrdina. Kdyby kdokoliv z nich málem sejmul Chandonnea, hlavouni z D. C. by tleskali takové úžasné ukázce sebeovládání. Chlapa by rozhodně neukřižovali. Sakra, jak mě můžou trestat za to, co jsem málem udělala? A jak se vůbec dá dokázat, že někdo něco málem udělal?”

„Na základě svědeckých výpovědí,” promluví ze mne právnicky vzdělaná soudní lékařka. Zároveň si připomenu, že Chandonne něco málem provedl mně. Ale bez ohledu na své úmysly to neprovedl, čehož jeho obhájce nepochybně dokonale využije.

„Mají mě v hrsti,” nepřestává se Lucy rozčilovat. „Když budou chtít, můžou mě vykopnout. Můžou mě pohřbít u psacího stolu v zaplivaném krcálku někde v Jižní Dakotě nebo na Aljašce. Můžou mi přidělit nějakou absolutně bezvýznamnou práci třeba na oddělení audiovizuálních pomůcek.”

„Kay, ještě jsi neměla kávu,” pokusí se Anna rozptýlit narůstající napětí.

„A proto jsem asi ze všeho tak zmatená.” Přejdu ke kávovaru. „Dá si někdo se mnou?”

Anna ani Lucy už kávu nechtějí. Nalévám si šálek, zatímco Lucy se rozcvičuje. Kdysi bývala baculatá a neobratná, dlouhé roky však na sobě neúnavně pracovala, až své tělo proměnila téměř ve stroj, ovladatelný podobně jako vrtulník, se kterým občas létá. Zejména v pohybu je velmi půvabná, její ohnivě temná krása prozrazuje brazilského otce. Lidé ji hltají očima.

„Nechápu, jaký smysl má běhat venku v takovém počasí,” poznamená Anna.

„Ráda dávám tělu pořádně zabrat,” odpoví Lucy a připne si opasek s pistolí.

„Musíme si o tom všem důkladně popovídat. Určitě něco vymyslíme.” Kofein přece jen trochu zrychlil líný tlukot mého srdce a zjasnil mi hlavu.

„Až si zaběhám, čeká mě tělocvična,” oznámí nám Lucy. „Takže se zdržím.”

„Nedáváš tomu svému tělu zabrat až moc?” povzdechne si Anna.

Napadá mě, že život byl k mé neteři dost nespravedlivý. Svého skutečného otce nikdy nepoznala, pak přišel Benton a mohl jí ho nahradit, ale ztratila i Bentona. Její matka je příliš sobecká a příliš v Lucy vidí soupeřku, aby ji mohla milovat. Ostatně nevím, jestli je Dorothy vůbec schopna někoho milovat, a upřímně o tom pochybuju. Přitom Lucy je patrně nejinteligentnější a současně nejsložitější člověk, jakého znám. Proto má samozřejmě mnohem víc nepřátel než příznivců. Vždycky byla nezvládnutelná, a když ji teď vidím vybíhat z kuchyně, ozbrojenou a nebezpečnou, mimoděk si vzpomenu, jak už v první třídě základní školy propadala z chování.

„Kristepane, copak se dá z chování propadnout?” zeptala jsem se tenkrát své sestry, která mi zavolala, aby si postěžovala na děsivé utrpení, jaké představuje povinnost vychovávat Lucy.

„V jednom kuse mluví, skáče všem do řeči, pořád se hlásí a chtěla by odpovídat na každou otázku,” chrlila ze sebe Dorothy. „Víš, jaké hodnocení jí učitelka napsala? Počkej, přečtu ti to. Lucy nevychází s ostatními dětmi. Neustále se předvádí a dává najevo, že všemu rozumí. Také rozmontovává a ničí věci, například stolní ořezávátko nebo kliky u dveří.”

Lucy je lesbička. A to mi připadá jako vůbec největší nespravedlivost. Homosexualita je nespravedlivá, neboť z ní nelze vyrůst, nelze ji překonat. Homosexualita plodí další a další nespravedlivosti. Když jsem se dozvěděla o sexuální orientaci své neteře, propadla jsem zoufalství. Nechci, aby Lucy trpěla. A do dneška se mi dařilo přehlížet, že věci zdaleka nejsou v pořádku tak, jak bych si přála. Lidé z ATF nebudou velkorysí, nehodlají odpouštět a sama Lucy o tom zřejmě už nějakou dobu ví. Vedení v D. C. ji posuzuje prizmatem předsudků a závisti, nikoho nezajímá, jak je Lucy schopná a co dokázala.

„Chystají hon na čarodějnice,” povzdechnu si.

Anna stojí u kuchyňské linky a rozklepává do mísy vajíčka.

„Slyšíš, Anno? Chtějí se Lucy zbavit.”

Anna odhazuje skořápky, vyndavá z lednice krabici mléka a kontroluje datum. „Ovšem jsou i lidé, kteří ji považují za hrdinku,” říká.

„Snad, jenže hrdinky v bezpečnostních složkách neoslavují, ale trestají. Je to takové nehezké malé tajemství, o kterém se nemluví nahlas.”

Anna rázně šlehá vejce vidličkou.

„Pořád stejná historie,” pokračuju. „Na medicínu jsme šly v dobách, kdy jsme se musely omlouvat, že zabíráme místa mužům. Rozhodně nám nikdo nic neusnadnil, spíš naopak. V prvním ročníku se mnou byly jenom tři dívky. Kolik jich studovalo s tebou?”

„Ve Vídni to bylo jiné.”

„Ve Vídni?” tvářím se nechápavě. „Tam jsem vystudovala.”

„Aha.” Znovu si s pocitem studu uvědomuju, jak málo toho o své blízké přítelkyni vím.

„Když jsem se ocitla tady ve Virginii, s rovnoprávností žen to nevypadalo nejlépe.” Anna vlévá rozšlehaná vejce dolitinové pánve. „Dobře si pamatuju, jak se mnou tehdy všichni jednali.”

„Věř mi, umím si to představit.”

„Asi sotva, Kay. Já se tu probíjela třicet let před tebou.” Omeleta syčí a voní. Opírám se o kuchyňskou linku a usrkávám kávu. Mrzí mě, že jsem v noci nebyla vzhůru a nemohla si s neteří promluvit. „Zmínila se ti Lucy o tom, co se v ATF děje?” ptám se.

Anna obrací omeletu. „Mám dojem, že šampaňské přinesla hlavně kvůli tobě. Chtěla se ti svěřit.” Z opékače topinek se vysouvají dvě celozrnné žemle. „Víš, podle všeobecného mínění psychiatři s každým vedou úžasně závažné rozhovory, ale ani platící pacienti mi většinou neprozrazují své skutečné pocity. Spíš vykládají, co si myslí. A v tom je problém. Lidé příliš přemýšlejí.”

Poněkud roztržitě přikyvuju. Sedáme si naproti sobě ke stolu a pouštíme se do jídla. „Všechno proběhne potichoučku, bez rozruchu,” vracím se k tomu, co mě nepřestává trápit. „V ATF takové věci řeší stejně jako u FBI. Ostatně od FBI ji vyhodili ze stejného důvodu. Byla jejich vycházející hvězdou. Přímo geniálně pracovala s počítačem, pilotovala helikoptéru, jako první žena se dostala do elitního týmu specializovaného na záchranu rukojmích.” Anna se netváří nijak nadšeně. Zná Lucy od dětství a samozřejmě tedy není nutné, abych tyhle podrobnosti z životopisu své neteře připomínala. Ale nejsem k zastavení. „A tak vytáhli kartu sexuální orientace. Lucy přešla k ATF a historie se opakuje. Pořád dokola… Proč se na mě tak díváš?”

„Udivuje mě, jak se neustále zabýváš problémy své neteře, když se přitom tvůj vlastní problém tyčí výš než Mont Blanc.”

Zahledím se z okna. V krmítku zobe sojka, slunečnicová semínka se prudce rozlétají na všechny strany. Šedými mraky se nesměle prodírá několik paprsků ranního slunce. Ve zlomeném lokti mi zvolna, ale bolestivě poškubává. Ať už mám jakékoliv problémy, nechci o nich mluvit. Snad se podvědomě obávám, že nahlas vyřčená slova by všechno ještě zhoršila. Anna na mě nenaléhá. Mlčíme, jen stříbrné příbory cinkají. Venku teď sněží stále hustěji, třpytivé bílé vločky zasypávají keře i koruny stromů a v nekonečných vírech poletují nad řekou.

Vracím se do svého pokoje a dlouho pak ležím ve vaně plné horké vody, sádru opřenou o široký okraj. S potížemi se oblékám a zjišťuju, že jednou rukou si rozhodně nedokážu

zavázat tkaničky. Vtom uslyším pronikavě drnčet zvonek u domovních dveří. O chvíli později Anna zlehka zaťuká. Někdo by se mnou rád hovořil.

Mám tu nejčernější náladu. A žádnou návštěvu nečekám. „Kdo je to?” křiknu rozmrzele.

„Buford Righter.”

KAPITOLA 4

Pro místního státního zástupce lidé vymysleli spousty ty nelichotivých přezdívek. Buford Righter je podle nich neslaný nemastný, ale zatraceně vychytralý a opatrný slaboch. Za všech okolností se chová zdvořile a uměřeně, prostě pravý virginský gentleman vychovaný v tradicích okresu Caroline. Nikdo ho nemá rád. Nikdo k němu necítí zášť. Nikdo se ho nebojí, nikdo ho nerespektuje. Righter se nedokáže rozčílit ani nadchnout, vášně jsou mu cizí. I nejdramatičtější a nejsmutnější případy sleduje s odstupem, bez náznaku účasti či dojetí. Mnohem horší je, že nechce slyšet otřesné, často velice odpudivé podrobnosti, které musím uvádět v soudní síni. Následky zločinu ho tolik nezajímají. Raději se věnuje ryze právnickým aspektům projednávané kauzy.

Vzhledem k trvalé nechuti navštěvovat márnici ví jen velmi málo o soudní patologii. Jako jediný z žalobců, které znám, dává přednost písemným zprávám a netrvá na osobní výpovědi soudního lékaře. Takový postup pokládám za absurdní a navíc škodlivý. Soudní lékař v soudní síni svým způsobem zastupuje oběť a bez něho porotci jen stěží získají představu, jak násilné usmrcení proběhlo. Odborné výrazy používané v pitevních zprávách nedokážou evokovat hrůzu a přiblížit utrpení oběti. Nepřítomnost soudního lékaře při procesu proto vyhovuje obhájci, nikoliv žalobci.

„Jak se daří, Buforde?” Potřeseme si pravicí. Od sádry na mé levé ruce Righter sklouzne pohledem k rozvázaným tkaničkám. Doposud mě vždycky vídal pečlivě oblečenou. Nakrčí obočí, zatváří se soucitně, chápavě a zároveň pokorně. Je si vědom, že patří k elitě, k privilegovaným lidem, které Bůh vyvolil, aby vládli podřadnějším tvorům, a svou aroganci se naučil dokonale skrývat pod maskou obětavosti a skromnosti. Byt často klesám pod svým břemenem, říká výraz v Righterových očích, nezbývá mi než poslušně je nésti dál.

„Hlavní teď je, jak se daří vám,” prohodí, zatímco v půvabném obývacím pokoji s klenutým stropem a výhledem na řeku usedá do klubovky.

„Ani nevím, co bych vám odpověděla, Buforde.” Vyberu si měkce čalouněné houpací křeslo. „Kdykoliv poslední dobou slyším tuhle zdvořilostní otázku, napadají mě samá nespisovná a společensky nepřijatelná slova.”

Anna s námi není. Zažehla oheň v krbu a diskrétně se vzdálila.

„Vůbec se vám nedivím. Vlastně mě překvapuje, jak brzy po tom otřesném zážitku jste schopna normálně komunikovat s lidmi.” Righter hovoří oním sirupovitě protahovaným virginským způsobem. „Věřte mi, Kay, velmi nerad jsem k vám tak neomaleně vpadl a upřímně se vám omlouvám, ale nečekaný vývoj událostí mě poněkud zaskočil. Krásný dům, že?” Righter se rozhlédne kolem sebe a málem uznale pomlaskne. „Je starší, nebo si ho doktorka Zennerová nechala postavit?”

Mlčky pokrčím rameny.

„Vy dvě jste si hodně blízké, nemám pravdu?”

Nejsem si jistá, jestli Righter pouze tlachá. Třeba se snaží vyzvídat. Odpovím tedy co nejzdrženlivěji. „Anna je dobrá přítelkyně.”

„Vím, jak nesmírně si vás váží,” pokračuje. „Podle mého skromného názoru nemůžete být v lepších rukách.”

„Proč bych měla být v něčích rukách?” ohradím se. „Nejsem pacientka odkázaná na cizí péči.”

„Ano, ovšem, promiňte.” Righter si dál prohlíží olejomalby, umělecky tvarované sklo, sošky a evropský nábytek. „Takže váš vztah nesouvisí s profesí doktorky Zennerové?”

„Ne,” skoro vyštěknu. „Na psychoanalytická sezení k ní nechodím.”

„A co léky? Nikdy vám žádné nepředepsala?”

„Pokud vím, tak ne.”

„Neuvěřitelné, jak ten čas utíká,” zakroutí Righter hlavou a sklouzne očima k oknu. „Co nevidět tu budou Vánoce.”

Trpělivě čekám. Státní zástupce má na sobě zelené bavorské kalhoty, nad kotníky zastrkané do obrovských turistických bot s teplou podšívkou, a kostkovanou pletenou vestu zapnutou až ke krku. Jako by se nemohl rozhodnout, jestli si dnes zahraje někde ve Skotsku golf, nebo vyrazí na horskou túru.

„Nuže, prozradím vám, proč vás vlastně obtěžuju.” Righter se zatváří ustaraně. „Před pár hodinami se mi ozval Marino. V Chandonneově případu se objevily nové skutečnosti.”

Proč Marino nezavolal také mně? pomyslím si dotčeně. Co to přede mnou tají? Mohl se aspoň zeptat, jak mi je!

„Pokusím se být co nejstručnější.” Righter složí ruce do klína, ve světle lustru se zaleskne prsten Virginské univerzity. „Kay, určitě je vám známo, že událostem, které se odehrály ve vašem domě, se dostalo té nejširší publicity. Zdůrazňuji: té nejširší publicity. Nepochybně tedy dokážete posoudit závažnost toho, co vám chci sdělit.”

Strach je nejednoduchá a nesmírně zajímavá emoce. Často lidem říkám, že nejlepší ukázkou mechanismu strachu je reakce řidiče ve voze před námi, do něhož jsme málem narazili. Jeho prvotní děs a panika se vzápětí mění v zuřivost, chlap začne troubit, dělá vulgární gesta a v dnešní nervózní době po nás třeba i vystřelí. Já teď procházím týmž procesem,

i můj strach se rychle mění ve vztek. „Televizní zpravodajství jsem zcela záměrně nesledovala,” odpovídám Righterovi. „A ten poprask se mi ani trochu nelíbí. Vy byste snad takový vpád do soukromí přijal s jásotem?”

„Už vraždy Kim Luongové a Diane Brayové vzbudily značnou pozornost,” nevzrušeně pokračuje Righter. „Ovšem nelze ji srovnávat s publicistickou smrští, kterou vyvolal váš případ. Patrně jste ještě neviděla dnešní The Washington Post, že?”

Zírám na něho a polykám kletby.

„Titulní strana láká velkou fotografií. Chandonne leží na nosítkách, s nimiž zdravotníci chvátají ke vchodu pohotovosti. Poodhrnutá přikrývka odhaluje ramena, zrůdně chlupatá, jako by šlo o nějakého dlouhosrstého psa. Obličej pochopitelně zakrývají obvazy. A jistě si umíte představit text, který následuje za snímkem. Vlkodlak v Richmondu. Kráska a zvíře. Prostě odporné a nechutné bulvární formulace.” Z Righterova hlasu zaznívá pohoršení člověka pranýřujícího obscénnosti. Mimoděk mě napadá, že se svou manželkou státní zástupce určitě souloží napůl oblečený a v ponožkách. V sexu asi vidí jenom nedůstojný ústupek primitivním biologickým potřebám, kdy člověk zapomíná na své lepší já. O Righterovi kolují podivné řeči. Na pánském záchodě prý nikdy nepoužije mušli ani toaletu, pokud tam není zcela sám. Neustále si chodí mýt ruce, je tím přímo posedlý. Tyhle myšlenky mi víří hlavou, zatímco Buford Righter dál vykládá, jakou nežádoucí popularitu jsem kvůli Chandonneovi získala.

„Nevíte, jestli se někde objevily snímky mého domu?“ Ozvu Se. „Když jsem v noci odcházela, na příjezdové cestě se motali fotografové.”

“Jak jsem slyšel, ráno nad vaším domem přelétaly vrtulníky Reportéři zřejmě pořizovali letecké snímky, ale kvůli počasí toho nechali.” Righter se opět zahledí na padající sníh. “Ochranka donutila odjet několik vozů. To víte, hrnou se tam

nejen novináři, ale i zvědavci. Opravdu jste udělala moc dobře, když jste se uchýlila k doktorce Zennerové.” Znovu se zadíval na řeku. Kroužilo nad ní hejno kanadských hus, jako by čekaly na pokyny z letové věže. „Skoro bych vám doporučoval, abyste se domů nevracela, dokud neskončí proces.”

„Dokud neskončí proces?”

„Ano… Totiž v případě, že se bude konat tady.”

Zalapám po dechu. „Chcete mi snad naznačit, že se proces nebude konat v Richmondu? Co to má sakra znamenat?”

„Uklidněte se, Kay. Rád vám všechno objasním. Marinovi volali z úřadu manhattanského státního zástupce.”

„Dneska? Dneska ráno? To jsou ty nové skutečnosti? A co má vůbec New York společného s naším případem?”

„Hned pochopíte,” pokračuje Righter nesnesitelně shovívavým tónem. „Tedy před pár hodinami zavolala kapitánu Marinovi šéfka oddělení sexuálních zločinů, jistá Jaime Bergerová. Mimochodem, ani by mě nepřekvapilo, kdybyste se vy dvě osobně znaly.”

„Nikdy jsme se nesetkaly. Ale slyšela jsem o ní.”

„Výborně.” Righter bůhvíproč spokojeně pokývne. „Předloni v pátek pátého prosince byla ve svém newyorském bytě na Upper East Side mezi Druhou avenue a Sedmdesátou sedmou ulicí nalezena mrtvá osmadvacetiletá černoška, moderátorka zpráv o počasí v CNBC. Vzpomínáte si ještě na ten případ?”

Ano, matně si vzpomínám.

„Toho rána nepřišla do studia ani nezvedala telefon a někdo k ní tedy zajel.” Righter se pootočí, sáhne do zadní kapsy kalhot a pak zalistuje notýskem vázaným v kůži. „Oběť se jmenovala Susan Plessová. Ležela v ložnici, na koberci vedle , postele. Šaty měla od pasu nahoru servané, obličej tak hrozně rozmlácený, že vypadala jako po leteckém neštěstí.” Státní zástupce na mě pohlédne. „To přirovnání k následkům leteckého neštěstí je citace, přesně takhle Bergerová Marinovi po

psala stav oběti. Jaký výraz jste to použila tenkrát, když se parta opilých výrostků projížděla v dodávce, jeden z nich se příliš vyklonil z okna a narazil hlavou do stromu?”

„Vmáčknutí. Například po nárazu způsobeném pádem z velké výšky bývá obličejová část hlavy vmáčknuta dovnitř.” Horečně přemýšlím. „Říkáte, že k té vraždě došlo už před dvěma lety?”

„Ano. Nehodlám zabíhat do nechutných podrobností, ale na rukou, na nohou i jinde byly stopy po kousání.” Righter opět listuje v notýsku. „Také se našla spousta podivných dlouhých světlých chlupů. Zůstaly přilepené v zaschlé krvi a policisté je nejdřív pokládali za srst nějakého zvířete, například angorské kočky. Snad nemusím nic dodávat. Teď už je vám nepochybně všechno jasné.”

Dosud jsme předpokládali, že Chandonneova cesta do Richmondu byla jeho první návštěvou Spojených států. Naše úvaha se neopírala o žádný logický argument, prostě jsme si jen Chandonnea představovali jako Quasimoda trávícího život ve sklepení pařížského domu své mocné rodiny. Také jsme se domnívali, že do Richmondu připlul z Antverp v téže době, kdy sem mířila mrtvola jeho bratra. „Mýlili jsme se?” ptám se Rightera.

„Přece víte, co o tom soudí Interpol.”

„Podle Interpolu cestoval na palubě Siria pod cizím jménem,” rozpomínám se. „Když počátkem prosince loď zakotvila v Richmondu, jistý Pascal okamžitě odjel na letiště. Rodinné záležitosti si údajně vyžádaly jeho návrat do Evropy.” Vlastně opakuju informace, které mi minulý týden v Lyonu sdělil Jay Talley. „Ovšem nikdo ho neviděl nastupovat do letadla, a Interpol tedy dospěl k názoru, že Pascal byl ve skutečnosti Chandonne, který neodletěl, zůstal ve Státech a začal zabíjet. Jenže pokud je ten chlap schopen bez problémů přijet do USA, nabízí se řada otázek. Kolikrát tu vůbec byl? Dvakrát? Třikrát? Jak dlouho se zdržel? A tak dál.”

„Každopádně na některé z vašich otázek patrně brzy budeme znát odpověď. A řekl bych, že často překvapivou. Čímž jistě nechci zlehčovat práci Interpolu ani ostatních zúčastněných složek.” Righterovi se v očích objeví samolibý výraz.

„Podařilo se snad Pascala vystopovat?”

Righter neví, domnívá se však, že ať už je pravý Pascal kdokoliv, samozřejmě pokud vůbec existuje, nejspíš to bude jen další odporný výhonek zločineckého klanu Chandonneových. „Prostě chlap vystupující pod cizím jménem, snad kumpán toho mrtvého z přepravního kontejneru,” přemýšlí Righter nahlas. „Dokonce by mohlo jít o jeho bratra. Thomas Chandonne, kterého jsme identifikovali, se přece rodinného podnikání aktivně účastnil.”

„Bergerová měla informace o Chandonneových předchozích vraždách a po jeho zatčení nám zavolala,” konstatuju.

„Ano, správně rozpoznala modus operandi. Říká, že případ Susan Plessové ji pořád pronásleduje. Bergerová by ráda co nejvíc urychlila porovnání DNA. Zřejmě mají sperma a už tenkrát před dvěma lety nechali udělat rozbor.”

„Znamená to, že původně někoho podezírali?” ptám se překvapeně. Jak dobře vím, prací zavalené a nedostatečně financované laboratoře obvykle neprovádějí analýzy, pokud není k dispozici DNA podezřelé osoby pro srovnání. Zejména když nemají dostatek materiálu v databázi. A roku 1997 v New Yorku ještě databáze ani nebyla.

„Kohosi tehdy zatkli, ale podezření se nepotvrdilo,” říká Righter. „Na tom teď ovšem nezáleží, důležité je, že map profil DNA a my jim posílám Chandonneovu DNA. Zatímco spolu hovoříme, vzorek je na cestě. Jsme v časové tísni, k porovnání rozhodně musí dojít ještě předtím, než bude Chandonne tady v Richmondu obžalován. Naštěstí nám jeho popálené oči nabízejí několikadenní prodlevu.” Righter se tváří, jako bych s tím zraněním neměla absolutně nic společného, „Máme tu zlatou hodinu, o níž pořád mluvíte. Čas, kdy ještě

můžete někoho zachránit. Prostě potřebujeme zjistit, jestli Chandonne opravdu před dvěma lety v New Yorku zavraždil Susan Plessovou.”

Righter má otravný zvyk opakovat má slova, jako by tím ospravedlňoval, že nezná to, co je podstatné.

„A co stopy po kousání?” nadhodím. „Chandonneův chrup je velmi neobvyklý. Snadno rozpoznatelný.”

„Vždyť mě znáte, Kay. Tyhle detaily jsem nezjišťoval.”

Samozřejmě. Přemýšlím, snažím se odhalit důvody jeho nečekané návštěvy. „A co bude následovat, když se potvrdí, že tehdy v New Yorku vraždil Chandonne? Proč to vlastně potřebujete zjistit ještě předtím, než na něho podáte žalobu?” Vzápětí si sama odpovídám. „Vy ho tady nechcete obžalovat, že? Rád byste ho předal do New Yorku, aby ho nejdřív soudili tam.”

Righter odvrací pohled.

„Proboha, Buforde, o co vám jde?” pokračuju, čím dál víc přesvědčena, že už se rozhodl. „Chcete se ho zbavit? Chcete ho odeslat na Ricker’s Island a umýt si nad případem ruce? Chcete se vyhnout povinnosti konat spravedlnost v Richmondu? Jestli totiž na Manhattanu odsoudí Chandonnea za vraždu prvního stupně, nebudete se už muset namáhat soudit ho tady, nemám pravdu?”

Státní zástupce mi věnuje jeden ze svých nejupřímnějších pohledů. „Kay, všichni řádní místní občané si vás vždycky nesmírně vážili.”

Zpozorním. „A teď už si mě neváží?”

“Ale ano, jistěže si vás vážíme i nadále. A dokonale chápeme, jak se cítíte. Už kvůli vám osobně stejně jako kvůli těm ostatním ubohým ženám je záhodno, aby se zločinci dostalo přísného a…”

„Takže tomu parchantovi se za to, co mi chtěl provést, nic nestane?” rozčileně skočím Righterovi do řeči. Za mým výbuchem se skrývá bolest. Bolest z odmítnutí. Bolest z opuštění. „A projdou mu i vraždy těch ostatních ubohých žen, řečeno vašimi slovy?”

„V New Yorku mají trest smrti,” odpoví mi.

„A kdypak ho udělili?” Propaluju Rightera pohledem. podobně jsem se v dětství snažila za pomoci lupy zažehnout papír nebo suché listí. Státní zástupce dobře ví, že odpověď zní nikdy. Na Manhattanu dosud nikoho nepopravili.

„A odkud berete jistotu, že bude Chandonne tady ve Virginii opravdu odsouzen?” namítne Righter. „Není americkým občanem. Trpí jakousi bizarní deformitou či chorobou. Navíc ani nevíme, jestli hovoří anglicky.”

„Když mě přišel zabít, určitě anglicky hovořil.”

„Obhajoba se možná bude snažit prokázat pachatelovu nepříčetnost.”

„Řekla bych, že pak bude velmi záležet na schopnostech žalobce, nemyslíte, Buforde?”

Righter stiskne čelisti. S těmi knoflíčky košile zapnutými až ke krku a s brýlemi bez obrouček vypadá jako nějaký účetní z hollywoodské komedie, který právě ucítil nepříjemný zápach.

„Mluvil jste s Bergerovou? Určitě ano. Jinak byste za mnou s touhle variantou nepřišel. Vy dva už jste se dohodli, že?”

„Diskutovali jsme. Kay, nesmíme přehlížet jisté specifické okolnosti. Chandonne je Francouz. Umíte si představit, jak by asi Francouzi reagovali, kdybychom tady ve Virginii chtěli popravit jejich krajana?”

„Sakra, Buforde, mně přece nejde o trest smrti, ostatně znáte mé stanovisko, sama bych okamžitě trest smrti zrušila. Ale Chandonne by se měl ve Virginii zodpovídat z toho, co ve Virginii spáchal.”

Righter mlčí. Sleduje, jak za oknem hustě sněží.

„Ovšem vy už jste se s Bergerovou domluvili. Pokud se vzorky DNA budou shodovat, převezme Chandonnea Manhattan.”

„V nic lepšího vlastně nemůžeme doufat.” Righter sklouzne očima od okna ke mně. „Uvažujte, Kay. Moc dobře víte, že vzhledem k nebývalé publicitě nelze kauzu projednávat přímo tady v Richmondu. Nejspíš by nás všechny vyexpedovali k nějakému venkovskému soudu, vzdálenému tisíce mil. Jak by se vám líbilo trávit tam nekonečné týdny, možná měsíce?”

„Jistě, máte pravdu jako vždy.” Zvednu se a pohrabáčem posunu polena v krbu. „Chraň Bůh, abychom snad museli snášet nepohodlí, že?” Z ohně prudce vzlétnou jiskry. Znovu se posadím, obličej zrudlý hněvem i žárem. A náhle málem polykám slzy. Projevují se u mne typické příznaky posttraumatického syndromu. Nedokážu se zbavit úzkosti, snadno se vylekám a všechno mě děsí. Righter mě mlčky pozoruje, v očích výraz posmutnělé vznešenosti, s jakou asi generál Robert E. Lee vzpomínal na poslední bolestivou porážku.

„A co já, Buforde?” zeptám se pateticky. „Mám se tvářit, jako bych nikdy nepracovala na případech těch otřesných vražd? Jako bych nikdy nepitvala oběti? Jako bych si jen zázrakem nezachránila život, když se Chandonne dostal do mého domu? Jaká role mi připadne, pokud ho budou soudit v New Yorku?”

„To bude záležet na paní Bergerové,” odpoví Righter.

Pro Chandonnea tedy představuju jakýsi bonus. A ještě neuvěřitelnější je, že bonus pro něho představují i vraždy, které tady spáchal. V New Yorku se z richmondských zločinů zodpovídat nebude. „Buforde, právě jste tohle město předhodil vlkům,” povzdechnu si.

Oba si uvědomujeme, že tu větu lze chápat doslova. Když Chandonne vraždil ve Francii, jeho modus operandi zahrnoval i lístečky s podpisem Le Loup-Garou, vlkodlak. A richmondským obětem se ani po smrti spravedlnosti nedostane. Co si pomyslí zdejší občané? Jaké následky to může mít?

„A co když Francie požádá o jeho vydání?” napadne mě. “Bude New York souhlasit?”

„Takové spekulace k ničemu nevedou.”

Hledím na něho s neskrývaným opovržením.

„Buďte rozumná, Kay, tohle není vaše soukromá válka.” Righter mě opět obdaří posmutnělým a svatouškovsky vlídným úsměvem. „Všichni si přejeme, aby pachatel skončil za mřížemi. Je důležité, kdo ho tam dostane?”

„Ano, je to důležité!” vybuchnu. „Zatraceně důležité!” Vstanu z houpacího křesla a zamířím ke dveřím. Ale ještě se ohlédnu přes rameno. „Jste zbabělec, Buforde.” Pak opustím místnost.

Teprve o několik minut později ve svém pokoji zaslechnu, jak Anna vyprovází Rightera z domu. Je mi jasné, že se státní zástupce zdržel, aby si s ní mohl promluvit, a představuju si, co jí o mně asi vykládal. Sedím na pelesti a připadám si jako bez duše. Už dávno jsem se necítila tak vyděšená a osamělá, tak absolutně ztracená. Trochu se mi uleví, když Anna zlehka zaťuká na dveře.

„Pojď dál.” Hlas se mi chvěje.

Anna si mě mlčky prohlíží.

„Urazila jsem Rightera,” vzlyknu. „Vynadala jsem mu do

zbabělců.”

„Na tom nesejde,” mávne Anna rukou. „Podle Rightera jsi momentálně poněkud nevyrovnaná. Tvrdí, že o tebe má starost. Je to člověk bez páteře, ein Mann ohne Rückgrat, jak se říká tam, odkud pocházím.”

„Já nejsem nevyrovnaná.”

„Jistě, jistě. Ale nepřesuneme se raději ke krbu?”

„Proč ne?” pokrčím rameny. Chce si promluvit a já se tomu podvolím.

KAPITOLA 5

Nikdy jsem nebyla Anninou pacientkou. Ostatně nikdy jsem nepodstoupila psychoterapii ani u nikoho 10-1 jiného. Což jistě neznamená, že bych takovou pomoc opravdu nikdy nepotřebovala. Ale patřím spíš k uzavřeným lidem a z dobrých důvodů neoplývám důvěřivostí. Představa absolutní diskrétnosti je bohužel klamná. Sama jsem lékařka a znám své kolegyně a kolegy. Lékaři hovoří mezi sebou, hovoří s příbuznými i přáteli. Často třeba neúmyslně prozradí věci, které by podle Hippokratovy přísahy měli uchovat v tajnosti. Anna teď zhasíná lampy. Blíží se poledne, obloha je však zatažená, skoro jako by se stmívalo. V šeru se na růžově vymalovaných stěnách mihotá odraz plamenů a obývací pokoj se zdá nesmírně útulný. Náhle mi všechno dochází: Anna připravila jeviště pro mou generální zpověď. Uvelebím se do houpacího křesla, Anna si přitáhne blíž pohovku a posadí se na široké postranní opěradlo, takže se nade mnou sklání jako pták střežící své hnízdo.

„Kay, tohle nezvládneš, jestli budeš dál mlčet,” útočí Anna bez přípravy.

Ztěžka polykám, hrdlo mi svírá smutek.

„Nejsi ze železa,” pokračuje Anna. „Nemůžeš se tvářit, jako by se vůbec nic nestalo. Jako bys nezažila těžké trauma. Po Bentonově smrti jsem ti nesčetněkrát volala, a ty sis nenašla čas. Proč? Protože jsi o něm nechtěla mluvit.”

Už se nebráním slzám. Stékají mi po tvářích a padají do klína. Jako kapky krve.

„Své pacienty vždycky důrazně vyzývám, aby se ke svým problémům postavili čelem. Aby je neskrývali sami před sebou až někde na dně duše. Aby o nich mluvili.” Anna ze mne nespouští pohled. „A teď vyzývám tebe, Kay Scarpettová. Sice nejsi moje pacientka, ale mluv! Mluv se mnou o svých problémech.”

Sklopím hlavu. Plátěné kalhoty mám pokropené slzami. Nečekaně si uvědomím, že ty slzy jsou dokonale kulaté, protože dopadají v úhlu devadesáti stupňů. „Nikdy se toho nedokážu zbavit,” vydechnu.

„Čeho? Čeho by ses chtěla zbavit?”

„Připomínek své práce. Neustálých asociací a paralel s tím, co vídám na pitevním stole. Nechci o tom mluvit.”

„Musíš, Kay. Teď o tom musíš mluvit.”

„Bude se ti to zdát hloupé.”

Anna čeká jako trpělivý rybář. Ví, že se dočká. A nemýlí se. Váhavě se pustím do vypočítávání věcí, které nesnáším. Mnohé jsou až směšné. Například zásadně nepiju rajskou šťávu, V8 ani Bloody Mary s ledem, neboť jakmile se kostky ledu začnou rozpouštět, vidím před sebou sraženou krev oddělující se od séra. Už na medicíně jsem přestala jíst játra a v současnosti bych nedokázala pozřít žádný pokrm připravený z vnitřností. Vybaví se mi jedno líbezné ráno na ostrově Hilton Head. Procházeli jsme s Bentonem po pláži, kde odliv zanechal souvislé plochy zvrásněného šedavého písku; neuvěřitelně se podobaly povrchu žaludku. Myšlenky mi zmateně víří hlavou a náhle se rozpomenu na dávný výlet do Francie. S Bentonem jsme tehdy zázračně získali pár volných týdnů a mohli navštívit Grands Vins de Bourgogne. Byli jsme hosty proslulých panství Drouhin a Dugat, přímo ze sudů jsme ochutnávali Chambertin, Montrachet, Musigny a Vosne-Romanée. „Neustále mě tam něco udivovalo a dojímalo,” oživuju si zasuté vzpomínky. „Paprsky jarního slunce klouzající po zelených svazích, sukovité kmeny révy, upřímné oči a mozolnaté dlaně lidí… Tohle všechno tvoří základ a podstatu kvalitního vína. Přitom jen málokdy vůbec vezmeme tu symfonii barev, chutí a vůní na vědomí, jen málokdy ji oceníme a opravdu si ji vychutnáme.” Odmlčím se. Anna mě pozorně sleduje a čeká. „Je to jako s těmi zvědavými dotazy na mé případy. Každého vzrušují děsivé detaily, ale já hledám mnohem víc. Zajímají mě souvislosti, zajímá mě osud nešťastné oběti. Nejsem žádný laciný thriller, ve kterém se dají nalistovat hrůzy a pikanterie.”

„Cítíš se osamělá,” tiše podotkne Anna. „A nepochopená. Možná stejně bezbranná jako ta těla na pitevním stole.”

Nijak nereaguju na její poznámku. Dál vyprávím, jak jsme s Bentonem cestovali vlakem po Francii, až jsme skončili v Bordeaux. Červeň střech mi připadala stále sytější, zeleň stromů stále vyzývavější a divočejší. „Znovu a znovu mě udivuje podobnost lidského organismu a přírody. Proplétající se potoky a řeky z výšky připomínají krevní oběh, šedivé skály jsou jako rozházené kosterní pozůstatky. Zpočátku hladký mozek se později komplikuje, rýhuje se a vrásní, mění se stejně jako horstva v průběhu tisíciletí. Ovládají nás tytéž fyzikální zákonitosti. A přece je člověk výjimečný. Třeba právě lidský mozek by laika na první pohled nenadchl víc než nějaká houba.”

Anna přikývne. A zeptá se, jestli jsem se někdy se svými úvahami svěřila Bentonovi. Odpovídám, že nikoliv.

„Nikdy jsi nebyla v pokušení podělit se o tak nevinné dojmy se svým milencem?” zajímá se Anna. „Proč?”

„Vlastně sama nevím. Musím chvilku přemýšlet.”

„Ne, nepřemýšlej. Raději se nech vést citem.”

Váhám.

„Nech se vést citem, Kay. Srdcem.” Přiloží si ruku k srdci.

„Musím přemýšlet. Ostatně bez myšlení bych v životě ničeho nedosáhla,” bráním se, vycházím ze světa, do kterého jsem právě zabloudila, a vracím se do jejího pokoje. Už rozumím všemu, co se mi stalo.

„Kdepak,” vrtí hlavou Anna. „Svého postavení jsi dosáhla díky znalostem. Myšlení pouze zpracovává to, co vnímáme, a často může deformovat nebo zakrývat pravdu. Proč jsi Bentonovi nechtěla předvést také nějaké poetičtější stránky své osobnosti?”

„Protože si jich nijak zvlášť nevážím. Nemají praktický význam. Kdybych například u soudu přirovnala lidsky mozek k houbě, nikdo by mi nerozuměl.”

„Ani bych neřekla. A kromě toho u soudu neustále uvádíš různé analogie. Tvé svědecké výpovědi jsou výjimečně působivé. Proč jsi s Bentonem nehovořila o dojmech a představách, které jsi mi před chvílí popisovala?”

Přestanu se v křesle pohupovat a zlomenou ruku si položím do klína. Pootočím hlavu si zahledím se z okna. Chci uniknout, stejně jako Buford Righter. Venku u řeky se mezitím desítky kanadských husí shromáždily kolem starého platanu, teď sedí v trávě, mávají křídly a zobáky pátrají po něčem k snědku. „Já nejsem žádná malá Alenka a nechci se ocitnout ve světě za zrcadlem,” povzdechnu si. „Ty své dojmy a představy jsem tajila nejen před Bentonem. Tajím je před každým. Nechci o nich mluvit absolutně s nikým.”

„Nechceš si je přiznat, protože nechceš, aby ti představy nakonec pronikly i do tvé práce,” dokončí za mě Anna.

„Při své práci musím být maximálně objektivní. Kdo jiný by to měl víc chápat než ty?”

Anna mě několik vteřin pátravě pozoruje. „Nemáš strach spíš z nesnesitelného utrpení, jaké by tě čekalo, kdybys jednotlivé případy zkusila nazírat s využitím fantazie?” Lokty se opře o kolena a nakloní se ke mně blíž. „Co třeba shrnout veškerá známá fakta a pak za pomoci představivosti zrekonstruovat poslední minuty života Diane Brayové? Spojit zdánlivě nesouvislé střípky do ucelené filmové sekvence, sledovat, jak je Brayová přepadena, jak trpí a umírá?”

„Taková rekonstrukce by byla příliš děsivá,” odpovím téměř neslyšně.

„Ale na porotu by podobný film určitě zapůsobil silněji než mnohé věcné důkazy.”

Znervózněla jsem. Přímo hořím.

„Jenže kdybys už jednou vstoupila do onoho světa za zrcadlem, kde by to skončilo?” Anna ve výmluvném gestu zvedne ruce dlaněmi vzhůru. „Dospěla bys k filmu líčícímu Bentonovu vraždu, vid?”

Zavírám oči. Snažím se Anně vzdorovat. Bráním se. Ne, Bože! Nedovol, abych tu scénu viděla! Ale před mým vnitřním zrakem už se objevuje pistole mířící v šeru na Bentona. Slyším cvaknutí, jak mu nasazují pouta. Následují vítězoslavné a ironické posměšky. Jste tak inteligentní, pane FBI, dokážete číst naše myšlenky? Dokážete odhadnout, co s vámi provedeme? Benton jim neodpoví. Na nic se jich nezeptá, ani když ho o chvíli později odvedou do zavřeného potravinářského krámku na západním konci areálu Pensylvánské univerzity. Benton ví, že ho čeká smrt. A také ví, že ho budou sadisticky trýznit. Právě na tohle se teď musí soustředit. Musí se pokusit co nejvíc zkrátit dobu ponížení a bolesti. Ve tmě vzplane zápalka. A další. Plamínky se chvějí, Bentonova tvář však neztrácí tvrdý a odhodlaný výraz. Oba psychopatičtí grázlové si zatím prohlížejí špinavý pákistánský krámek, rozhodnuti podpálit jej, jakmile s Bentonem skoncují.

Prudce otevřu oči. Z čela mi stéká ledový pot. Anna cosi říká. „Promiň,” omlouvám se, „nevnímala jsem tě.”

„Určitě trpíš.” Tváří se soucitně.

Znovu před sebou vidím Bentona. Má na sobě své oblíbené plátěné kalhoty v barvě khaki a sportovní boty Saucony. Jiným značkám se až úzkostlivě vyhýbal a já ho kvůli tomu občas popichovala. A samozřejmě na sobě má i staré a seprané tmavomodré tričko s emblémem Virginské univerzity, dárek od Lucy. Zářivě oranžová písmena UVA během času značně vybledla, navíc si Benton odstřihl rukávy, neboť mu byly krátké, ale podle mne se k jeho prošedivělým vlasům, výraznému profilu a bystrým černým očím skrývajícím tajemství právě tohle letité tričko dokonale hodí. Lokty zlehka ‘Počívají na opěradlech křesla. Prsty má Benton dlouhé a štíhlé jako klavírista; jsou nesmírně jemné, když se mě dotýkají, což se bohužel poslední dobou stává vzácněji a vzácněji. Tohle všechno líčím Anně. V přítomném čase hovořím ° muži, který je už déle než rok mrtvý.

„Co myslíš, že ti Benton neprozrazoval?” ptá se Anna. „Jaká tajemství jsi tušila v jeho očích?”

„Hlavně asi šlo o pracovní záležitosti.” Dýchám přerýva-ně, srdce plné strachu. „Spousty věcí si nechával pro sebe, Nechtěl prostě nikoho dalšího děsit podrobnostmi, které se mu zdály příliš otřesné.”

„Ani tebe? Copak jsi sama neznala každý z těch případů dost důkladně?”

„Nemusela jsem procítit trýznivou bolest obětí,” říkám tiše. „Nemusela jsem sledovat jejich úzkost, jejich hrůzu. Nemusela jsem poslouchat, jak sténají a křičí.”

„Ale mohla sis to domyslet. Představit.”

„Mluvím o něčem jiném. Mnozí z vrahů, kterými se Benton zabýval, rádi fotografovali a někdy si i videokamerou natáčeli průběh mučení. Zkoumání takových materiálů pochopitelně patřilo k Bentonově práci. Vždycky jsem to na něm poznala. Domů přicházel zamlklý a skoro nevečeřel. Taky pil víc než obvykle.”

„Ale nesvěřil se ti.”

„Nikdy. Tahle oblast pro něho byla něco jako posvátné indiánské pohřebiště, kam nikdo cizí nemá přístup.” Opět se ponořím do vzpomínek. „Víš, ještě jako zástupkyně hlavního soudního lékaře jsem v Saint Louis přednášela na týdenním kurzu o příčinách smrti, konkrétně mým tématem byly typické příznaky udušení při utopení. Abych využila čas, rozhodla jsem se navštěvovat také ostatní přednášky. Jednou odpoledne soudní psychiatr vykládal o sexuálně motivovaných vraždách. Promítal diapozitivy zachycující dosud žijící oběti. Viděla jsem ženu připoutanou ke křeslu. Útočník kolem jejího levého ňadra pevně omotal provaz a pak jí do bradavky vrážel jehly. Oči té ženy připomínaly temné tůně plné nevýslovného děsu. Zoufale křičela, ústa měla široce otevřená. Psychiatr pouštěl i videonahrávky,” pokračuju monotónně, „Obzvlášť mnou otřásl pohled na svázanou a zmučenou ženu,

které pachatel držel u spánku revolver. Naříkala, prosila o smilování, volala svou matku. Patrně se to odehrávalo někde ve sklepě, záběry byly tmavé a zrnité. Ozval se výstřel a nastalo ticho.”

Anna mlčí. Je slyšet jen tiché popraskávání ohně v krbu.

„V tom přednáškovém sále jsem tehdy byla jediná žena mezi šedesáti policajty,” dodávám.

„Muselo to být proto ještě horší. Jediná žena a oběťmi byly také ženy,” chápavě pokyvuje Anna.

„To sexuální násilí některé z nich evidentně vzrušovalo,” vzpomínám s hněvem v srdci. „Diapozitivy a videonahrávky sledovali jako nějaký napínavý seriál. Ostatně podobného přístupu jsem si všimla u Bentonových kolegů. Například si vyprávěli, jak Bundy znásilňoval ženu zezadu a zároveň ji škrtil. Orgasmu dosahoval ve chvíli, kdy oběť umírala. Ti pánové skoro pobaveně popisovali její vyboulené oči a jazyk vysunutý z úst. Trochu příliš si to užívali, chápeš?” Ostře se na ni dívám. „Vidíš mrtvé tělo, fotografie, videonahrávky trpících, mučených, vyděšených obětí a uvědomíš si, že někoho vedle tebe to tajně vzrušuje. Že si to užívají.”

„Domníváš se, že tyhle detaily vzrušovaly i Bentona?”

„Rozhodně ne,” vrtím hlavou. „Vyvolávaly v něm pouze hněv. Benton při své práci vídal takové scény velmi často. Nemohl se jim vyhnout, musel sledovat utrpení obětí, poslouchat jejich pláč a prosby. Ty ubohé ženy to totiž neví. I kdyby věděly, nedokázaly by se tomu ubránit.”

„Co neví?” ozve se Anna.

„Sexuální sadisty nářek a křik obětí ještě víc rozpaluje. Přejí si, aby ženy naříkaly, aby škemraly o život. Touží po všech projevech děsu a hrůzy.”

„Myslíš, že Benton také křičel a prosil, když ho vrazi odvlekli do toho krámku?” dostává se Anna k jádru věci.

„Viděla jsem pitevní zprávu.” Sklouzla jsem do bezpečí své klinické praxe. „O tom, co bezprostředně předcházelo

smrti, se z ní mnoho nedovíme. Tělo bylo při požáru natolik poškozeno, že nelze zjistit, jestli v době, kdy ho vrazi rozřezávali, ještě fungoval krevní oběh.”

„V hlavě měl střelnou ránu, vid?”

,,Ano.”

„Co se podle tebe stalo předtím?”

Mlčím. O tom, co asi Benton prožíval těsně před smrtí, jsem nikdy nepřemýšlela. Nikdy jsem se k tomu nedokázala přinutit.

„Zkus si to představit, Kay,” naléhá Anna. „Zkoumala jsi příliš mnoho násilných úmrtí, abys netušila, jak vypadal Bentonův konec.”

V mé duši je tma, stejná tma, jaká vládla v tom špinavém krámku ve Filadelfii.

„Benton něco udělal, že?” Anna se ke mně ještě víc naklání. „Vyhrál, je to tak?”

„Vyhrál?” málem vykřiknu. „Jak můžeš mluvit o výhře, když mu odřízli obličej?”

Anna čeká, jestli mi to dojde, když mlčím, vstane, přejde ke krbu a přiloží na oheň další poleno. Pak se vrátí a zlehka se dotkne mého ramene. „Kay, dovol mi prostou otázku. Proč by ho po dokonaném činu ještě stříleli?”

S povzdechem si promnu oči.

„Odříznutí obličeje přece patřilo k jejich modu operandi,” pokračuje Anna. „Newton Joyce, sám šeredný a s tváří zle poznamenanou akné, kradl obětem to, co jim záviděl, tedy krásu. Odříznuté obličeje si ukládal do mrazáku jako suvenýry, nemám pravdu?”

Newton Joyce a ďábelská Carrie Grethenová spolu vytvořili psychopatickou dvojici, vedle níž by Bonnie a Clyde vypadali jako postavičky z kresleného seriálu pro děti. „Jistě, máš pravdu,” odkašlu si. Horečně přemýšlím.

„Ten svůj děsivý úkon Joyce prováděl co nejopatrněji, neboť nechtěl obličej poškodit. Proto také oběti nestřílel, rozhodně ne do hlavy. Neriskoval, že by se na skalpu objevily trhliny.” Anna se na okamžik odmlčí. „Kromě toho smrt zastřelením je velmi rychlá a dá se říct milosrdná. Proč tedy Newton Joyce a Carrie Grethenová Bentona zastřelili?”

Zvednu hlavu a pohlédnu Anně do očí. „Něco jim řekl,” odpovím. „Vyprovokoval je.”

„To bude ono!” Anna se opět posadí. „Ale co? Co jim asi tak mohl říct?”

Bezradně krčím rameny. Jistě, Benton musel říct nebo udělat něco, čím své trýznitele rozčílil. Jeden z nich se přestal ovládat, impulzivně namířil pistoli a stiskl spoušť. Prásk - a zábava rázem skončila. Benton pak už nevnímal nic z toho, co následovalo. Ať s ním prováděli sebekrutější a sebeodpornější věci, nedokázali mu způsobit bolest. Byl mrtvý.

„Velmi dobře jsi znala Bentona,” pokračuje Anna. „A znala jsi i jeho vrahy, totiž alespoň s Grethenovou ses v minulosti stýkala. Koho z nich Benton vyprovokoval? A jak? Kdo ho zastřelil?”

„Nevím.”

„Ale víš.”

Vyměníme si pohled.

„Kdo z těch dvou se přestal ovládat?” tlačí mě Anna dál, než bych se kdy sama odvážila zajít.

„Grethenová,” vydechnu. „Určitě ho zastřelila Carrie Grethenová. Zřejmě jí řekl něco osobního. Znala Bentona z dob svých začátků na oddělení technického výzkumu v Quantiku.”

„Tam se také před nějakými deseti lety potkala s Lucy, že?”

„Ano. Benton o Grethenové věděl všechno, měl ji přečtenou, jak jen lze takovou pokřivenou povahu přečíst.”

„Co jí tedy mohl říct?” Anna ze mne nespouští oči.

„Nejspíš něco o Lucy. Jo, patrně ji rozběsnil něčím, co se týkalo Lucy,” chrlím ze sebe bez přemýšlení. „To se mi zdá nejpravděpodobnější. Urážel ji a provokoval v souvislosti s Lucy. Určitě. Nic jiného mě nenapadá.”

nit záchvěvu nostalgie. Už si příliš nevzpomínám, proč u mne Lucy při své první návštěvě Richmondu zůstala natrvalo. Rozhodně jsem nepatřila k mateřským typům a navíc jsem začínala v nové funkci, takže jsem byla pod neustálým tlakem. Moje sestra Dorothy tehdy prožívala jednu ze svých častých krizí. Snad utekla od manžela a znovu se vdala. Nebo prostě jen využila mé neschopnosti odmítnout laskavost. Lucy mě zbožňovala, což mi připadalo velmi nezvyklé a zvláštní. Kdykoliv jsem za ní přijela do Miami, chodila za mnou po celém domě a na krok se ode mne nehnula.

„Stejně bys mě domů neposlala, kdepak.” Lucy se usmívá, v tónu jejího hlasu je však slyšet nejistota. Má neteř se patrně už nikdy úplně nezbaví strachu, že není vítána.

„Náhodou párkrát jsem o tom skutečně uvažovala,” povzdechnu si, tentokrát bez žertovného přehánění. „Jistě, měla jsem tě moc ráda, zamilovala jsem si i ty tvoje ztřeštěné kousky, ale trápila mě obava, že nejsem schopná dobře se o tebe starat. Řádně tě vychovávat.” Lucy se znovu zasměje. „Nicméně máš pravdu, domů bych tě neposlala,” vrtím hlavou. „Obě bychom byly nešťastné… A vidíš, teď se mi vybavila naše dávná hra na sérum pravdy. Nenapadá mě lepší způsob, jak vypátrat, co se děje. Mám ti nalít sklenici džusu? Nebo mi rovnou povíš, proč ses tak najednou ubytovala v hotelu? Pozor, Lucy, přede mnou nic neutajíš, nejsem včerejší.”

„A já nejsem první ženská, kterou chtějí vykopnout.”

„Ale určitě nikdy nechtěli vyhodit žádnou schopnější.”

„Pamatuješ se na Teun McGovernovou?”

„Na tu se nedá zapomenout.” Teun McGovernová, zcela výjimečná žena nejen kvůli svému neobvyklému křestnímu jménu, byla ve filadelfské odbočce ATF Lucyinou nadřízenou. A opravdu skvěle se ke mně chovala po Bentonově smrti. „Proboha, jenom mi neříkej, že se Teun něco stalo,” lekám se.

„Před šesti měsíci dala výpověď,” informuje mě Lucy. „Mám dojem, že se ji chystali přešoupnout do L. A., aby jako SAC šéfovala tamní pobočce ATF. Horší flek pro ni už nemohli vymyslet. L. A. se každý vyhýbá jako čert kříži.”

Příliš tomu nerozumím. Zkratka SAC označuje agenta se zvláštními pravomocemi. A ve federálních bezpečnostních složkách není mnoho žen, které by řídily významnou pobočku. Ale mlčím a Lucy vykládá, že McGovernová tedy dala výpověď a začala podnikat v oblasti soukromého vyšetřování. „Založila firmu Poslední útočiště. Docela výstižný název, co? Když jsi na dně a jinde ti nepomůžou, obrat se na Poslední útočiště. Teun se podařilo shromáždit partu odborníků přes požáry a přes výbušniny, policistů, právníků a vůbec lidí, kteří se vyznají a dokáží pomoct. Už teď má slušnou řádku klientů. Firma sídlí v New Yorku, svým způsobem je to něco jako tajná společnost, ale mezi lidmi se o ní ví.”

Zamíchám omáčku a ochutnám. „Jak to vypadá, zůstala jsi s Teun v kontaktu od chvíle, co jsi odjela z Filadelfie.” Přidám dvě lžíce oleje a znovu ochutnám. Zamračeně se podívám na lahev. „Sakra, lisovat nevypeckované olivy je zvěrstvo. Takovým olejem zaručeně zkazíš každé jídlo.”

„Anna příliš nelne k italským výrobkům, že?” usměje se Lucy. „Nebo se mýlím?”

„Musíme ji vychovat. Sestavíme nákupní seznam.” Pokývnu směrem k telefonu, kde leží bloček a propiska. „Jako první tam napiš originální italský panenský olivový olej, ten se lisuje z oliv bez pecek. Nejvhodnější bude Mission Olives Supremo, pokud ho v krámě objevíš. Není ani trochu hořký.”

Lucy poctivě zapisuje značku oleje. A náhle se ke mně otočí. „Ano, zůstaly jsme s Teun v kontaktu.”

„Angažuješ se nějak v té její firmě?” Už tuším, kam rozhovor míří.

„Jo, dá se to tak říct.”

>,Česnekovou pastu, v oddělení chlazených potravin, v malých skleničkách.” Beru mísu s mletým libovým hovězím, které jsem předtím důkladně uvařila a zbavila veškerého tuku, a opatrně vmíchávám maso do omáčky. „Jak moc se v té firmě angažuješ?” Hledám v ledničce čerstvé bylinky. Anna samozřejmě nic takového nemá.

„Bože, teto Kay,” vzdychne Lucy. „Nemyslím, že bys chtěla slyšet podrobnosti.”

Poslední dobou jsme s neteří mluvily jen málo. V minulém roce jsme se příliš nevídaly. Pracovala v Miami a po Bentonově smrti jako bychom se obě stáhly do zákopů. Snažím se teď vyčíst něco z jejích očí, hlavou mi víří nejrůznější dohady. Pokud jde o Lucyin vztah k McGovernové, jisté podezření jsem pojala už loni, když jsme se všechny tři sešly při vyšetřování ničivého požáru ve virginském Warrentonu; jak se tehdy ukázalo, úmyslně založený požár byl pouze pokusem zamaskovat jiný zločin, totiž první z několika rafinovaných vražd, které spáchala Carrie Grethenová.

„Připiš do seznamu čerstvé oregano, bazalku a petržel,” diktuju. „A kousek parmazánu Reggiano.” McGovernová je zhruba v mém věku a nikdy se nevdala. Zavřu skřínku, kde jsem hledala koření, a opět se otočím k neteři. „Lucy, řekni mi pravdu. Měly jste spolu něco?”

„O tohle mezi námi nešlo.”

„Opravdu ne?”

„Raději mi prozraď, jak jste daleko s Jayem?” změní Lucy téma.

„Jay pro mě nepracuje,” zamračím se. „A já nepracuju pro něho. Ostatně teď mluvíme o tobě.”

„Teto Kay, dobře víš, jak nesnáším, když mě okřikuješ.”

„Já tě sakra neokřikuju!” neovládnu se a zvýším hlas. „Jen se prostě domnívám, že není vhodné plést dohromady pracovní a osobní vztahy. Existují určité hranice.”

„A co ty a Benton?” upozorní Lucy na další výjimku z mých pravidel.

Rozčileně ťuknu lžící o okraj hrnce. „Dopustila jsem se v životě spousty chyb, před kterými jsem tě varovala. Vždyc

ky jsem ti ale kladla na srdce, aby ses podobným omylům vyhnula.”

„Poslyš, teto Kay.” Lucy se zhluboka nadechne a zakrouží rameny. „Melouchařila jsi někdy?”

„Cože?” nakrčím čelo. „Ptáš se, jestli jsem si někdy přivydělávala jaksi načerno? Mimo svůj pracovní úvazek? Ne, nevzpomínám si.”

„Takže je čas na sérum pravdy. Přiznávám se. Jsem zločinná melouchářka a Teunina největší pomocnice, dokonce hlavní akcionářka Posledního útočiště. A je to venku. Pokud máš zájem, všechno ti povím.”

„Na to se posadíme,” ukážu ke kuchyňskému stolu.

„Svou roli tu sehrála náhoda,” spustí Lucy. „Před pár lety jsem si pro vlastní potřebu vytvořila speciální vyhledávač. A protože jsem ze všech stran slyšela, jaké balíky se dají vytřískat z internetových technologií, rozhodla jsem se ten vyhledávač prodat. Dostala jsem tři čtvrtě milionu dolarů.”

Zatím nejsem nijak překvapena. Lucy vždycky uměla slušně vydělávat.

„Další zajímavý nápad jsem dostala, když jsme během jednoho zátahu zabavili hromadu počítačů,” pokračuje má inteligentní neteř. „Pomáhala jsem zachraňovat vymazané e-maily a přitom jsem si uvědomila, jak jsme všichni zranitelní. Neustále na nás číhají zákeřní duchové naší elektronické pošty. A tak jsem vymyslela metodu absolutního zničení, doslova rozcupování e-mailu. Dneska už podobné věci najdeš v řadě softwarových balíčků. No a mně ten zázrak vynesl spoustu peněz.”

„Vědí v ATF, že jsi vymyslela technologii, která v podstatě narušuje práci bezpečnostních složek?” zeptám se poněkud netaktně.

„Postav si otázku jinak, teto Kay. Není třeba chránit soukromí řádných občanů? Ostatně s tím postupem by dříve nebo později přišel někdo jiný.” Lucy pokrčí rameny. „Vedení ATF o mých patentech a investicích v oblasti internetových technologií pochopitelně nic netuší. Pouze můj finanční poradce a Teun McGovernová vědí, že jsem multimilionářka a na zavolání mám k dispozici vlastní helikoptéru.”

„Takže proto mohla Teun založit svůj podnik v astronomicky drahém New Yorku,” konstatuju.

„Přesně tak,” přikývne Lucy. „A proto taky nehodlám s ATF válčit. Totiž tohle je přinejmenším jeden z pádných důvodů. Kdybych se jim vzepřela, pravděpodobně by vyšlo najevo, jak trávím volný čas. Oddělení vnitřních záležitostí a Úřad generálního inspektora by se mohly přetrhnout, jen aby našly další hřebík, kterým by mě přibily na ten svůj zatracený byrokratický kříž. Proč bych si měla o něco takového koledovat?”

„Jenže když nebojuješ s nespravedlností, budou trpět jiní. A ti třeba nebudou mít miliony dolarů, vlastní helikoptéru ani podnik, o který by se mohli opřít, až zkusí začít nový život.”

„Právě proto je tady Poslední útočiště,” opáčí Lucy. „Budu bojovat s nespravedlností. Po svém.”

„Každopádně z hlediska zákona nemají tvé podnikatelské aktivity nic společného s případem, který proti tobě chce vedení ATF využít,” promluví ze mne právnička.

„Ovšem dobře placené melouchy příliš neposilují mou věrohodnost, nebo snad ano?”

„Obvinili tě ze ztráty věrohodnosti? Řekli o tobě, že jsi nepoctivá?”

„Ne, nic takového se v žádných materiálech neobjevilo. Ale marná sláva, pravidla jsem porušila. Zaměstnanci ATF, FBI a dalších federálních bezpečnostních složek prostě nesmějí získávat peníze z jiných zdrojů. Nesouhlasím s tím zákazem, není fér. Policistům se melouchy tolerují, nám ne. A když o tom tak uvažuju, asi jsem nikdy nevěřila, že bych u federálů zůstala věčně.” Lucy vstane od stolu. „Proto jsem se postarala o svou budoucnost. A ničeho nelituju, některých těch lidí mám po krk. Netoužím pořád jen přijímat rozkazy.”

„Pokud chceš opravdu odejít z ATF, mělo by to být tvoje rozhodnutí, nikoliv jejich.”

„Je to moje rozhodnutí,” téměř odsekne. „A teď vyrazím do obchodu.”

Vyprovodím ji ke dveřím. „Děkuju ti,” prohodím. „Moc pro mne znamená, že ses mi svěřila.”

„Naučím tě pilotovat helikoptéru,” usměje se Lucy a oblékne si kabát.

„Proč ne?” oplatím jí úsměv. „Jenom za dnešek už jsem zažila několikerou změnu ovzduší. Další mi určitě neuškodí.”

KAPITOLA 6

Celá léta se tradoval urážlivý vtip: Virgiňané jezdí do New Yorku za uměním, Newyorčané do Virginie s odpadky. Když se svého času starosta Giuliani přel s tehdejším virginským guvernérem Jimem Gilmorem o právo Manhattanu dál vyvážet megatuny seveřanského odpadu na jižanské skládky, s přispěním zlomyslných médií málem rozpoutal novou občanskou válku. Umím si představit reakce lidí, až se rozkřikne, že teď musíme do New Yorku i kvůli spravedlnosti.

Jaime Bergerová na manhattanském státním zastupitelství řídí oddělení pro závažné sexuální delikty přibližně stejně dlouho, jako já ve Virginii zastávám funkci hlavní soudní lékařky. Nikdy jsme se nesetkaly, často však býváme společně zmiňovány. Nejslavnější soudní patoložka a nejslavnější žalobkyně. Navíc se přitom vždycky zdůrazňuje, že jsme ženy. Po slávě nijak netoužím a slavné osobnosti ve mně vzbuzují spíš nedůvěru. A samozřejmě se ptám, proč se také o úspěšných mužích nehovoří a nepíše jako o mužských profesorech, mužských prezidentech či mužských hlavních účetních.

Posledních pár dnů jsem trávila hodiny u Annina počítače a hledala na internetu zmínky o Bergerové. Některé informace mě skutečně překvapily. Například jsem nevěděla, že získala Rhodesovo stipendium a krátce po Clintonově zvolení ji zařadili mezi kandidáty na místo nejvyššího státního zástupce; podle časopisu Time uvítala, když nakonec jmenovali Janet Renoovou. Bergerová se prostě nechtěla vzdát vyšetřování konkrétních případů. Odmítla možnost stát se soudkyní, nedala se zlákat ani skvělými nabídkami soukromých právnických firem. Její vrstevníci ji nesmírně uznávají a na Harvardu, kde studovala, založili stipendium nesoucí její jméno. Zvláštní je, že o jejím soukromí se mnoho nedozvíte. Jaime Bergerová hraje tenis - a ovšem výtečně, jak jinak. Třikrát týdně ráno cvičí v newyorském atletickém klubu a denně běhá, pokaždé tři až čtyři míle. Má ráda italskou kuchyni, aspoň to mě těší, a s oblibou navštěvuje restauraci Primola.

Je středeční podvečer, nakupujeme s Lucy vánoční dárky. S ohledem na to, jak mě svědí ruka v sádře, jak zoufale toužím po cigaretě a jak mám hlavu plnou starostí, jsem prošla nečekaně mnoho obchodů. Lucy je teď někde v Regency Mall a já pátrám po místečku, kde bych si odpočinula. Kristepane, copak všichni musí shánět dárky na poslední chvíli? ptám se v duchu. Neustálý pohyb, šum hlasů, hluk eskalátorů a všudypřítomné koledy mi ničí už tak dost pocuchané nervy. Tupě zírám do jedné z výloh, za mými zády se dál posedle prodírají tisíce uštvaných lidí. Sáhnu do kabelky a přitisknu k uchu mobil. Vypadá to, že propadám nové závislosti: snad už podesáté dnes kontroluju hlasovou schránku. Vidím v ní jakési tajné spojení se svým dřívějším, tedy normálním životem.

Vzkazy jsou čtyři. Moje sekretářka Rose se ptá, jak se mi daří. Moje matka si dlouze stěžuje na život. Zákaznická služba společnosti AT&T by se mnou ráda probrala údajně výhodnější platební podmínky. A potřebuje se mnou mluvit můj

„Skoro vás neslyším.” Vzápětí se do Fieldingova hlasu

vmísí dětský křik.

„Jsem v nákupním středisku. Je tu hrozný randál.”

„Tady taky. Dostavila se moje bývalá žena. Takže šťastné a veselé.”

„Co se děje?” přejdu k věci.

„Volala mi nějaká newyorská státní zástupkyně.”

Škubnu sebou, ale ovládnu se a na jméno se zeptám téměř lhostejným tónem. Fielding odpoví, že dotyčná se jmenuje Jaime Bergerová. Před několika hodinami mu zavolala domů a chtěla vědět, jestli asistoval při pitvách Kim Luongové a Diane Brayové. „Zajímavé,” prohodím. „Vaše soukromé číslo přece není v seznamu.”

„Číslo jí dal Righter.”

Můj stihomam propuká naplno. Všude tuším zradu. „Proč Righter Bergerové nenavrhl, aby zavolala mně?”

Fielding pár vteřin mlčí, k rámusu v jeho domě se přidává další dítě. „Nevím. Vysvětlil jsem jí, že jsem vám sice asistoval, ale nikoliv oficiálně. V pitevních zprávách nejsem uváděn jako svědek. Odkázal jsem ji na vás.”

„Jak zareagovala?”

„Začala mi klást otázky. Zřejmě má k dispozici kopie zpráv.”

Zase ten Righter! Kopie předběžných zpráv stejně jako pitevních protokolů posíláme do jeho kanceláře. Trochu se mi točí hlava, pociťuju údiv a zároveň neodbytný plíživý strach. Zlověstnější vývoj událostí jsem si neuměla představit ani ve chvílích hluboké deprese. Jak se zdá, Righter a Bergerová se proti mně spřáhli. Dva státní zástupci ruku v ruce vytáhli do boje, aby mě zničili. Fieldingův hlas se ztrácí v popraskávání statické elektřiny a moje myšlenky se chaoticky proplétají. Přesto z napůl deformovaných slov pochopím, že Bergerová hovořila velmi odměřeně. A také zaslechnu cosi o zvláštním žalobci Domníval jsem se, že zvláštní žalobci se objevují jenom když jde třeba o prezidenta a tak,” říká Jack Fielding. A náhle se rozkřičí, nejspíš na bývalou manželku: „Sakra, nemůžeš je odvést vedle? Telefonuju!” Další věta je opět určena mně. „Nikdy si nepořizujte děti.”

„O jakém zvláštním žalobci jste to mluvil?” ptám se.

Fielding váhá. „Mám dojem, že sem Bergerovou pošlou, aby se případu ujala, protože Righterovi se do něj nechce,” odpovídá nervózně a v podstatě vyhýbavě.

„V New Yorku prý měli podobný případ.” Pečlivě volím slova. „Proto Bergerová projevuje zájem. Alespoň takhle jsem byla informována.”

„Myslíte případ podobný těm našim?”

„Ano. Před dvěma lety.”

„Vážně? O ničem takovém se vůbec nezmínila. Jen se pořád vyptávala.”

„Mimochodem, Jacku, kolik toho máme na zítřek?”

„Zatím pět mrtvých. Jeden nám asi dá trochu zabrat. Mladý běloch, snad Hispánec. Našli ho v motelu. V pokoji patrně hořelo. Žádné doklady. Injekční jehla zabodnutá do paže. Takže nevíme, jestli se předávkoval, otrávil kouřem nebo…”

„Detaily nebudeme probírat po telefonu,” přeruším ho a rozhlédnu se kolem sebe. „Všechno si povíme ráno. Toho mládence si osobně vezmu na starost.”

Následuje delší pauza, Fielding zřejmě lapá po dechu. „Nežertujete?” konečně ze sebe vysouká. „Já jsem totiž…”

„Nežertuju,” znovu mu skočím do řeči. „Ráno se uvidíme.”

S Lucy se máme sejít o půl osmé před prodejnou Waldenbooks. Nezbývá mi tedy než opět se prodírat tisícihlavým davem. Na domluveném místě mimoděk sklouznu pohledem k jednomu z eskalátorů a uvidím důvěrně známou hřmotnou postavu. Kapitán Marino ukusuje čerstvě upečený preclík, olizuje si prsty a současně očima hltá mladičkou dívku stojící o schůdek výš. Tenký přiléhavý svetřík a neuvěřitelně těsné džíny nezatajují žádnou z lákavých křivek jejího těla. I nadálku lze poznat, že Marino mapuje srázy, ostré zatáčky a příkrá stoupání a představuje si, jak by se asi po takové trase cestovalo.

Pozoruju ho, na zcela zaplněných kovových schůdcích zvolna vyjíždějících vzhůru je nepřehlédnutelný. S pootevřenými ústy usilovně žvýká. Oprané bachraté džíny má zapnuté pod mohutným břichem, široké dlaně vypadají jako baseballové rukavice. Proplešatělou hlavu zakrývá kapucí červené větrovky a věčně rozmrzelé oči komickými elvisovskými brýlemi. Povislá zarudlá tvář signalizuje chronické zažívací potíže. Uvědomuju si, že Marino se ve vlastním těle musí cítit hrozně. Válčí s ním, tělo se brání a mstí. Marino prostě připomíná automobilistu, který zanedbával svůj vůz, tvrdě s ním zacházel, nechal jej zrezivět a zchátrat, načež k němu pocítil prudkou nenávist. Teď neurvale práská dveřmi a zlostně kope do pneumatik.

Na prvním případu jsme spolupracovali krátce po mém příchodu z Miami. Marino od samého začátku působil dojmem nevrlého hrubiána a neotesance. Brzy jsem dospěla k závěru, že přijetím místa virginské hlavní soudní lékařky jsem se dopustila osudné chyby. V Miami jsem si získala respekt mezi soudci, policisty i kolegy. Tisk mi byl příznivě nakloněn a popularita posilovala mou sebedůvěru. Kapitán Peter Rocco Marino mě zbavil iluzí. Pochází z italské dělnické rodiny a do řad policie nastoupil v New Yorku. Za manželku si vzal svou lásku z dětství, ale už dávno je rozvedený. Má syna, o kterém nikdy nemluví. Ano, bývala jsem sama se sebou poměrně spokojená. Dokud jsem svou podobu nespatřila v nevlídném zrcadle Marinových očí. A právě teď jsem dost znejistělá, abych připustila, že mnohé jeho výtky můžou být oprávněné. Zamávám na

něho. Všimne si mě, a vzápětí už se prodírá davem lidí, kteří asi sotva přemýšlejí o vraždách, procesech či newyorských státních zástupkyních.

„Co tady děláš?” vyštěkne, jako by mě dopadl při páchání trestného činu, a znovu si ukousne. Nic jiného než preclík si zřejmě nekoupil.

„Sháním pro tebe dárek pod stromeček,” odpovím. „A ty?” „Rád bych si dřepnul Santa Clausovi na klín a nechal se vyfotit.”

„Pak tě ovšem nesmím zdržovat.”

„Brnknul jsem Lucy. Poradila mi, kde tě v tomhle blázinci nejspíš najdu. Napadlo mě, že budeš potřebovat nosiče, když jsi teď napůl mrzák.” Přelétne pohledem tašky u mých nohou a loket v sádře. „Jak chceš vůbec s tou parádou na ruce pitvat mrtvoly?”

Je mi jasné, proč se tu objevil. V duchu slyším dunivý rachot informací, valících se za mnou jako lavina. Povzdechnu si. Určitě bude ještě hůř. „Tak mluv, Marino. O jaké pohromy jde tentokrát?”

„Ráno by sis stejně všechno přečetla v novinách.” Marino pokrčí rameny a sehne se pro mé tašky. „Volal mi Righter. DNA souhlasí. Jak to vypadá, náš milej Vlkodlak nejen před dvěma roky oddělal tu ženskou z televize, ale taky nemá námitky proti vydání do New Yorku. Naopak je šťastnej jak blecha, že vypadne z Virginie. Čirou náhodou opustí město v den, kdy se koná zádušní mše za Brayovou. Nepřipadá ti to zatraceně zvláštní, doktorko?”

Mám v hlavě zmatek. „Zádušní mše?”

„Jo, u svatý Brigity.”

Netušila jsem, že Diane Brayová byla katolička, a dokonce chodila do téhož kostela jako já. Mimoděk se zachvěju. Ať už jsem se pohybovala kdekoliv, všude mě provázel její zlověstný stín, všude mi křížila cestu.

„Toho parchanta teda budou lifrovat z Richmondu, právě když by se občani měli loučit s poslední ženskou, kterou sejmul,” pokračuje Marino a zároveň pozorně sleduje každého, kdo nás míjí. „Chápeš, doktorko? Chandonne si svůj odvoz načasoval, aby Brayovou připravil o slávu. Reportéry mnohem víc zajímá, co dělá ten zkurvysyn, na nějakou mši se klidně vykašlou. Stejně asi nepřijde moc lidí. Já tam rozhodně nebudu - po všech svinstvech, co mi Brayová prováděla. A mimochodem, zatímco spolu mluvíme, Bergerová už se k nám řítí. S tím svým jménem asi neslaví Vánoce, co říkáš?”

Vtom zahlédneme mou neteř. Ale současně si jí všimne i parta rozjařeně hlučících výrostků s účesy ve stylu funky. Lucy na sobě má elastické černé kalhoty, polovysoké armádní boty a starou koženou leteckou bundu z bazaru. Chlapcům se zjevně líbí, což dávají najevo různými skřeky a oplzlými gesty. Marino však obdivovatele zpraží tak výhrůžným pohledem, že se moudře dají na ústup.

„Cos mi koupila?” zeptá se Marino Lucy.

„Roční zásobu kořene maca.”

„Kořene maca? O ničem takovým jsem v životě neslyšel.”

„Až si příště vyrazíš na kuželky s nějakou nažhavenou krasavicí, určitě můj dárek oceníš.”

Marino si odfrkne a Lucy se rozesměje. Vůbec mi připadá moc veselá na člověka, kterého čeká vyhazov, i když je to milionář. Venku na parkovišti je sychravo. Kam se podívám, všude jsou samé automobily a spěchající lidé, tmu protínají světla reflektorů. Přijíždějící řidiči krouží jako žraloci, hledají místo co nejblíž vchodu do nákupního střediska; ujít pár kroků pěšky pro ně zřejmě představuje hotovou tragédii.

„Nesnáším tyhle vánoční zmatky,” prohodí Lucy, a jako by Marina před chvílí slyšela, dodá, „škoda, že nejsem Židovka.”

„Byla už Bergerová státní zástupkyní, když jsi v New Yorku začínal?” zeptám se ho.

Otočí se od kufru Lucyina stařičkého zeleného kombíku, kam ukládal moje balíčky a tašky. „Právě ji jmenovali.” Rázně zavře víko kufru. „Osobně jsem se s ní nikdy nesetkal.”

„A co se o ní říkalo?”

„Kusanec. Parádní kozy.”

„Tedy Marino, člověk žasne, jak vybraně se dokážeš vyjádřit,” neodpustí si Lucy.

„Kdo nechce slyšet odpověď, nemá se ptát.” Marino mrzoutsky kývne na rozloučenou. Odchází.

Sleduju, jak se jeho hřmotná postava proplétá mezi světly a stíny. Z mléčně zbarvené oblohy se snášejí drobné sněhové vločky. Lucy vycouvá a zařadí se do proudu vozidel. U klíčku v zapalování se pohupuje stříbrný medailonek s vyrytým logem Whirly-Girls, což je poněkud rozverné pojmenování pro zcela seriózní mezinárodní asociaci pilotek vrtulníků. Lucy, která si jinak na spolky nepotrpí, je horlivou členkou a já jsem moc ráda, že přes všechny svízele mám teď v jedné z tašek chytře vymyšlený dárek. Už před několika měsíci jsem totiž objednala v klenotnictví Schwarzchild zlatý náhrdelník s emblémem Whirly-Girls. Načasování mi připadá dokonalé i vzhledem k Lucyiným dalším životním plánům. „Co vlastně uděláš s tou svou helikoptérou?” zeptám se. „Opravdu sis ji pořídila?” Chci totiž přesunout rozhovor od Bergerové a New Yorku. Pořád si v hlavě přemílám, co mi řekl Jack Fielding, a padá na mě jakási tíha. Něco mě trápí, ale ještě to nedokážu pojmenovat.

„Bell čtyři nula sedm - a jsme tam!” Lucy zavýskne a zařadí se do nekonečného proudu vozidel ploužících se po Parkham Road. „Budu s ní lítat, co jiného? V podniku se hodí.”

„A jak si vůbec tu svou novou práci představuješ?”

„No, Teun žije v New Yorku. Takže tam přesunu svůj hlavní stan.”

„Pověz mi o Teun trochu víc.” vybídnu Lucy…Má rodinu? Kde bude trávit Vánoce?”

Lucy se při řízení pozorně dívá před sebe za volantem nikdy zbytečně neriskuje. „Musím se vrátit až k miamské přestřelce, teto Kay. Když se o ní Teun doslechla, ozvala se mi, já jsem pak vyrazila do New Yorku. Bylo mi dost mizerně-“jako bych na ty dny mohla zapomenout! Lucy zmizela a já zpanikařila. Telefonicky jsem ji vystopovala v Greenwich Village, konkrétně v oblíbeném villageském zapadáku Rubyfruit u Hudsonu. Byla rozrušená. Vydatně popíjela. Domnívala jsem se, že ji vykolejily problémy s Jo. Teď se mi odhalují nové překvapivé souvislosti. Lucy už od loňského léta investovala do firmy Teun McGovernové, ale k rozhodnutí zásadně změnit život dospěla teprve minulý týden během své návštěvy New Yorku.

„Ann se mě ptala, jestli mám někoho, komu by mohla zavolat,” vysvětluje neteř. „Vůbec jsem se totiž netoužila vrátit do hotelu.”

„Ann?”

„Bývalá policistka. Patří jí ten bar.”

„Aha.”

„Přiznávám, sotva jsem stála na nohou. Řekla jsem tedy Ann, ať zkusí brnknout Teun,” pokračuje Lucy. „No a najednou se Teun objevila v baru. Nalila do mě moře kafe a pak jsme si povídaly. Většinou o mých problémech s Jo a s ATF. Cítila jsem se hrozně a určitě jsem fňukala.” Lucy se na okamžik odmlčí. „Myslím, že ke změně jsem se chystala dávno. Dávno jsem ji v sobě připravovala. A tu noc někdy pozdě k ránu jsem se konečně odhodlala udělat definitivní krok. Ještě předtím, než se stalo to ostatní.” Tedy než se mě Chandonne pokusil zabít. „Jak říkám, byla jsem na dně. Ale Bůh mě neopustil. Přišla Teun a zachránila mě.” Lucy nemluví pouze o několika hodinách u stolku v baru Rubyfruit. Mluví o svém budoucím životě a já přímo cítím štěstí, které z ní vyzařuje. Podle tvrzení obecné psychologie práce ani jiní lidé vám štěstí nedají, štěstí musíte najít sami v sobě. Zřejmě to není tak docela pravda. Lucy je šťastná díky Teun McGovernové a poslednímu útočišti.

,,Kdy vznikl nápad založit Poslední útočiště? Loni v létě?”

,,Mnohem dřív, ještě ve Filadelfii. Původně šlo jen o žert. Rozčilovala nás tupost úřednických mozků, rozčilovalo nás, kolik absurdních a zastaralých předpisů nás pořád svazuje. Rozčiloval nás systém, na který doplácejí nevinné oběti. Tak jsme vytvořily úžasnou fiktivní organizaci a já vymyslela název. Říkaly jsme si: Co ti zbývá, když jsi v koncích? Poslední útočiště.” Lucy se usmívá poněkud křečovitě a já se nemůžu zbavit pocitu, že věci jsou méně růžové, než se zdají.

„Znamená to, že se do New Yorku přestěhuju,” pokračuje Lucy. „Už brzy.”

Righter předal do New Yorku případ, Lucy se do New Yorku stěhuje. Přitáhnu si kabát k tělu.

„Teun mi našla byt na Upper East Side, pět minut od parku. Je to roh Šedesáté sedmé a Lexingtonské.”

„To šlo rychle. Proč právě tam? Nedaleko zavraždili Susan Plessovou,” říkám, jako by to mělo být nějaké znamení. „Má tam někde Teun svou kancelář?”

„Jo, o několik bloků dál. Usídlila se skoro naproti devatenáctému okrsku, a díky tornu se teď dobře zná se spoustou policistů.”

„Copak o té vraždě nevěděla? Připadá mi neuvěřitelné, že se obě budete denně pohybovat jen pár ulic od místa, kde žila oběť.” Zmocňuje se mě negativistická nálada, už zase všude tuším zradu.

„O vraždě Susan Plessové se Teun dozvěděla až ode mě, když jsme probíraly tvou situaci. Předtím o tom případu nikdy neslyšela. Ostatně já donedávna taky ne. Jinak mám dojem, že mé budoucí sousedy teď vzrušuje a děsí hlavně tak zvaný Eastsideský znásilňovač. A zajímá se o něho i naše firma, musím dodat. Série znásilnění pokračuje už nějakých pět let. Pachatel si vybírá zhruba třicetileté, nanejvýš čtyňcetileté osamělé blondýnky. Dotyčná obvykle popíjí u barového pultu, potom se bez doprovodu vrací domů, a když odemyká dveře bytu, ten parchant se na ni vrhne. Newyorská Poli”’ už má k dispozici pachatelovu DNA, ale zatím nezná jeho totožnost.”

Všechny cesty zřejmě vedou k Jaime Bergerové, pomyslím si. případ Eastsideského znásilňovače určitě patří v jejím úřadě mezi nejsledovanější.

„Možná si odbarvím vlasy na blond a začnu se z barů vracet až k ránu,” suše prohodí Lucy a já vůbec nepochybuju, že by takového bláznovství byla schopna. Ráda bych jí popřála úspěch v nové práci, ale nedokážu to vyslovit, úzkost mi příliš svírá hrdlo. Má milovaná neteř žila už na mnoha místech daleko od Richmondu, tentokrát však mám bůhvíproč pocit, jako by nadobro opouštěla domov, aby mi prostě dokázala, že je dávno dospělá. A náhle se měním ve svou matku, která mě neustále peskovala a vypočítávala mé nedostatky, která odhrnovala cípy koberců a kontrolovala, jestli jsem pod nimi nezapomněla vyluxovat, která k mému vysvědčení se samými jedničkami pouze nevlídně poznamenala, jaká je ostuda, že nemám žádné kamarádky, která zachmuřeně ochutnávala, co jsem uvařila, a nikdy jídlo nepochválila.

„Jak si to zařídíš s tou svou helikoptérou?” Můj hlas zní řezavě, útočně, pochybovačně. „Kde ji chceš nechat? Nezpůsobí ti zbytečné problémy?”

„Zkusím Teterboro.”

„Takže abys ji mohla použít, budeš muset zajet do New Jersey?”

„Není to daleko.”

„Uvědomuješ si vůbec, jak je v New Yorku draho?” Protivně dotírám a nedokážu přestat. „A pak, váš vztah s Teun…”

„Co má být s naším vztahem?” Lucy se mračí, její úsměv definitivně zmizel. Nemůžeš si odpustit ty věčné narážky? Teun už nepracuje v ATF. Není má nadřízená. Našemu přátelství nic nebrání.”

Ublížila jsem jí. Zklamala jsem ji. Dokonce jsem mluvila Jako Dorothy. Hluboce se za sebe stydím. Prsty vyčnívajícími Ze sádry se zlehka dotknu Lucyiny paže. „Odpusť, Lucy. Nevím, co říkám. Jsem vystrašená. Nechci, abys mě opustila.”

„Já tě přece neopouštím. Budu za tebou lítat, helikoptérou je to kousíček, sotva dvě hodiny.” Krátce na mě pohlédne. „Poslyš, teto Kay, co kdybys pracovala s námi?” Je mi jasné, že nejde o okamžitý nápad. Lucy a McGovernová o mně určitě často hovořily, a nutně tedy probíraly i možnost mé účasti v jejich firmě. Zažívám zvláštní pocit. Vždycky jsem se vyhýbala úvahám o své budoucnosti. A najednou se ta budoucnost přede mnou tyčí jako obrovská prázdná obrazovka. Rozum mi sice říká, že můj dosavadní způsob života patří minulosti, srdce se však s jakoukoliv převratnou změnou odmítá smířit. „Nebo chceš do konce života poslouchat cizí příkazy?” pokračuje Lucy. „Není lepší podnikat? Postavit se na vlastní nohy? Zamyslela ses nad tím někdy?”

„Totiž… to jsem chtěla dělat později,” koktám v rozpacích.

„To později už přišlo. Přesně za devět dní končí dvacáté století.”

KAPITOLA 7

Je skoro půlnoc. Mírně se kolébám v ručně vyřezávaném houpacím křesle, které je jediným rustikálním prvkem v celém Annině domě, a zírám do plamenů v krbu. Anna se posadila nedaleko. Pozorně mě sleduje, ale já se na ni dívat nemusím, zejména pokud právě bloudím hlubinami své psychiky. Často během rozhovorů s Annou objevuju natolik překvapující skutečnosti, že si připadám, jako bych se poprvé ocitla na místě činu. V obývacím pokoji je zhasnuto a oheň dohořívá. Uhlíky oranžově svítí a já Anně vyprávím o listopadové nedělní noci před více než rokem kdy mě Benton šokoval bezdůvodným a nepochopitelným výbuchem vzteku.

„Proč bezdůvodným a nepochopitelným?” zeptá se Anna svým klidným pevným hlasem.

,,Na mé ponocování si dávno zvykl. Věděl, že nevydržím jen tak ležet v posteli s otevřenýma očima a raději jdu pracovat. Té noci usnul s knížkou v ruce, což se stávalo dost běžně. Nastal můj čas, nastaly moje chvíle ticha a dokonalé sa

moty. Chvíle, kdy celý svět odpočívá a nikdo ode mne nic nechce.”

„Potřebuješ takové chvíle samoty?”

„Jistě, vždycky jsem je potřebovala. Bez nich bych si zoufala. Potřebuju absolutní samotu a ticho, abych mohla najít sama sebe. Abych se v sobě dokázala vyznat.”

„Pokračuj,” vybídne mě Anna. „Co se tehdy stalo?”

„Vstala jsem a vzala mu z klína knihu. Pak jsem zhasla.”

„Co četl?”

Otázka mě zaskočí. Pátrám v paměti a postupně se mi vybavuje, že Benton tehdy četl něco o Jamestownu, první stálé anglické osadě, nacházející se asi hodinu jízdy východně od Richmondu. Historie Bentona přitahovala, na vysoké škole ji studoval společně s psychologií. Jeho zájem o Jamestown zřejmě podnítily tamní archeologické vykopávky a objev základů původní pevnosti. Konečně se mi rozbřeskne: kniha, kterou tenkrát četl Benton v posteli, byla sbírka vyprávění, z nichž většinu sepsal John Smith. Na titul už si nevzpomenu, říkám Anně. Ale knížka je patrně stále ještě někde v mém domě. Zabolí mě u srdce, až ji najdu.

„Vyšla jsem z ložnice, tiše za sebou zavřela dveře a zamířila do své pracovny. Jak víš, při pitvách odebírám vzorky z jednotlivých orgánů a někdy i z ran. Tkáň se pak předává histologické laboratoři, kde ji umístí na podložní sklíčka, která musím prohlédnout. S diktováním výsledků jsem věčně Pozadu, a tak si občas beru sady sklíček domů. Mimochodem, vždycky mi to připadalo úplně normální, a teprve když se mě na vzorky začala vyptávat policie, uvědomila jsem si, že vlastně nežiju jako ostatní lidé.”

„Proč se policisté zajímali o ta sklíčka?” zeptá se Anna.

„Zajímali se o všechno.” Pokrčím rameny a vrátím se k oné neklidné noci. Skláněla jsem se v pracovně nad mikroskopem, vyprávím, zaujatě jsem studovala neurony, které po obarvení připomínají jednooké purpurové a zlaté tvory s chapadélky. Náhle jako bych v zádech cítila něčí pohled. Prudce jsem se otočila. Ve dveřích stál Benton a oči mu přímo sršely zlobou. Nemůžeš spát? pronesl nepříjemně sarkastickým tónem, jaký mu nebyl vlastní. Vstala jsem ze židle. Benton se podíval na můj skvělý mikroskop Nikon a zasyčel: Kdybys tu věc dokázala naučit souložit, už bys mě vůbec nepotřebovala, co? Měl na sobě jen pyžamové kalhoty a ve světle stolní lampy se zdál až přízračně sinalý, hrud se mu leskla potem, na pažích výrazně vystupovaly žíly, prošedivělé vlasy se lepily k čelu. Zeptala jsem se, co se proboha stalo, a Benton mi s panovačným gestem poručil, abych se okamžitě vrátila do postele.“

„A nic tomu nepředcházelo?” přeruší mě Anna. „Žádné varování?” Také Bentona dobře znala. Tohle se mu nepodobalo.

„Ne, žádné varování. Prostě se najednou choval, jako by jeho mozek ovládali záludní mimozemšťané.” Z dohořívajícího dřeva vzlétne roj jisker. „Vrátit se s Bentonem do postele jsem si v té chvíli rozhodně nepřála. Možná patřil k nejlepším psychologům FBI a uměl přímo geniálně odhalovat myšlenky i pocity druhých, sám však dokázal být uzavřený a nepřístupný, chladný jako kámen. Ne, vůbec jsem netoužila zírat celou noc do tmy, zatímco Benton bude ležet zády ke mně, němý, tichý, jako by ani nedýchal. Ale především jsem zažívala těžký otřes, doslova trauma. Benton se mnou nikdy předtím nemluvil hrubě a urážlivě. Mohli jsme mít rozdílné názory, mohli jsme se přít, ale vždycky jsme se k sobě chovali s respektem, se vzájemnou úctou.”

„Řekl ti, co ho rozhněvalo?”

Hořce se usměju. „Ani nemusel. Pochopila jsem to z té výsměšné poznámky, že bych ho už vůbec nepotřebovala, kdybych mohla souložit se svým mikroskopem.” Benton se v mém domě bohužel stále cítil jako host. Navíc už nejméně rok prožíval zklamání ze své kariéry, připadal si vyčerpaný, ztrácel motivaci a bál se stáří. Tohle všechno vážně narušovalo náš vztah. Sexuální stránka našeho soužití připomínala téměř opuštěné letiště: z dálky se zdá normální, ale na kontrol- - ní věži po většinu dne nikdo neslouží. Žádné přílety, žádné odlety, pouze tu a tam nějaké mezipřistání Milovali jsme se málokdy.

„Pokud jste se spolu přece jen vyspali, kdo z vás inicioval sblížení?”

„Obvykle Benton. Ale spíš ze zoufalství než z touhy. A taky asi z trvalého pocitu frustrace.”

Oheň zvolna dohasíná. Anna mě pozoruje, její obývací pokoj se proměnil ve ztemnělou zpovědnici, kde můžu popisovat svůj vnitřní svět, aniž bych se obávala trapnosti. Naše rozhovory nemají ryze terapeutický charakter. Jsou posvátným aktem pevného přátelství. Prostě vyprávím blízké lidské bytosti, jaké to je být Kay Scarpettovou.

„Vraťme se ke tvé neveselé vzpomínce,” usměrňuje mě Anna. „Kdy se ta příhoda odehrála?”

„Několik týdnů před jeho smrtí.” Mluvím klidně, oči upřené na žhnoucí uhlíky, které mi připomínají lesklou krokodýlí kůži. „Benton dobře věděl o mé potřebě samoty a volnosti. Dokonce ani za nocí, kdy jsme se pomilovali, nebylo nijak neobvyklé, že jsem počkala, až usne, a potichoučku zmizela ve své pracovně. Měl pro ty moje nevinné nevěry pochopení nebo se s nimi alespoň smířil, a když náhodou natáhl ruku a nahmatal vedle sebe prázdno, jen výjimečně si pak postěžoval. Netušila jsem, jak bolestně se ho moje osamělé ponocování dotýká.”

„Opravdu se jednalo o ponocování? Netrápila Bentona obava že se před ním čím dál víc uzavíráš do vlastního svéta? Že jsi nepřístupná? Povznesená nad jeho starosti?”

„Nejsem nepřístupná,” bráním se.

„Domníváš se, že jsi naopak vstřícná? Že se snadno sbližuješ s lidmi?”

Přemýšlím, úporně pátrám po pravdě, které jsem se možná odjakživa bála.

„Začneme u Bentona,” pokračuje Anna. „Ze všech lidí, které jsi znala, patrně ve tvém životě sehrál nejdůležitější roli. Rozhodně jsi s ním byla nejdéle. Byla jsi k němu otevřená a vstřícná? Absolutně upřímná?”

Váhám. „Ano i ne. Určitě jsem nikdy nepotkala vnímavějšího a čestnějšího člověka. Imponovalo mi, jak je inteligentní a zároveň laskavý. Mohla jsem s ním hovořit o čemkoliv.”

„A dělala jsi to?” naléhá Anna. „Dokázala jsi mu vždycky svěřit úplně všechno?”

Povzdechnu si. „Obávám se, že úplně všechno jsem nesvěřila nikdy nikomu.”

„Třeba mohl být Benton výjimkou potvrzující pravidlo.”

„Snad,” připustím. „Každopádně do některých zákoutí mé duše nikdy nenahlédl. Ani jsem si to nepřála, nechtěla jsem, aby náš vztah dosáhl takové míry důvěrnosti a intenzity. Proč? Vysvětlení asi nabízejí začátky toho vztahu. Benton byl ženatý. Vracel se zpátky domů k manželce. Celá léta. Oddělovala nás obrovská zeď a stýkali jsme se spolu potají. Bože můj, v životě už bych nic podobného neopakovala, ať už by šlo o kohokoliv.”

„Trápily tě výčitky svědomí?”

„Samozřejmě. Žádná dobrá katolička milostný vztah s ženatým mužem neodbyde mávnutím ruky. Jeden čas jsem se cítila hrozně provinile. Nepatřím k lidem, co snadno porušují pravidla. Nejsem jako Lucy. Ačkoliv spíš bych měla říct, že Lucy není jako já. Pokud jí pravidla připadají absurdní a hloupá, klidně je poruší. Sakra, Anno, já v životě nedostala ani pokutu za překročení povolené rychlosti.”

Anna se nakloní dopředu a zvedne ruku. Je to její zname

ní, právě jsem řekla něco důležitého. „Jak vlastně chápeš pojem pravidla?”

„Chceš slyšet mou definici pravidel?”

„Přesně tak. Jak si pravidla vykládáš? Co pro tebe pravidla znamenají?”

„Pravidlo vymezuje hranice,” odpovídám. „Pomáhá odlišit správné od nesprávného. Zákonné od nezákonného. Morální od nemorálního. Humánní od nehumánního.”

„Spát se ženatým mužem je tedy nemorální? Nesprávné? Nehumánní?”

„Přinejmenším je to hloupé. A jistě i špatné. Nejde o žádné děsivé provinění, nejde o neodpustitelný hřích. Ale nemorálně takový člověk jistě jedná. Nemorálně a nečestně. Porušuje pravidla.”

„Pak ovšem připouštíš, že jsi schopna jednat nečestně.”

„Spíš hloupě.”

„Nikoliv nečestně?” nedovolí mi Anna kličkovat.

Pokrčím rameny. „Lidé jsou schopní ledačehos. Milostným poměrem s Bentonem jsem porušovala pravidla. Nepřímo jsem lhala, neboť jsem se přede všemi včetně Bentonovy manželky Connie tvářila, jako by se nic nedělo. Prostě jsem se chovala neupřímně, falešně. Takže jsem schopna podvádět a lhát. Jsem schopna jednat nečestně.” Nemám z toho poznání radost a kajícně klopím hlavu.

„A jaká pravidla se vztahují na zabití? Je nesprávné zabít člověka? Je to za všech okolností nemorální? Ty sama už jsi přece zabíjela.”

„V sebeobraně. Neměla jsem na výběr.” Teď se cítím silná.

„Nespáchala jsi hřích? Nezabiješ.”

„Rozhodně ne,” odpovím pevným hlasem. „Víš, Anno, je snadné posuzovat nějakou událost teoreticky a z odstupu uplatňovat ideální hlediska. Ale když před sebou máš vraha, který drží nůž pod krkem rukojmího nebo sahá pro pistoli, aby tě Zastřelil, situace vypadá úplně jinak. Ne, žádný hřích jsem nespáchala. Hříchem by bylo, kdybych nezasáhla. Kdybych nechala zemřít nevinného člověka. A taky kdybych zbytečně obětovala vlastní život. Proto výčitky necítím.”

„A co tedy cítíš?”

Chvilku uvažuju. „Hlavně nevolnost. Kdykoliv na ty smrti pomyslím, je mi zle. Jistě, nezachovala jsem se špatně. Neměla jsem jinou možnost. Ale nebylo to ani správné, jestli mi rozumíš. Temple Gault mi vykrvácel před očima. Umíral a prosil mě o pomoc. Nedokážu přesně vyjádřit, jaké protichůdné pocity ve mně ta vzpomínka dodnes vyvolává.”

„Odehrálo se to asi před čtyřmi nebo pěti lety v tunelu newyorské podzemní dráhy, vid?” poznamená Anna a já přikývnu. „A šlo o tehdejšího kumpána Carrie Grethenové. Gault byl v určitém smyslu jejím učitelem.” Opět přikývnu. „Zajímavé,” pokračuje Anna. „Ty jsi zabila partnera Grethenové a Grethenová pak zabila tvého partnera. Nezdá se ti, že spolu ty dvě smrti přímo souvisejí?”

Zachvěju se. „Tohle mě nikdy nenapadlo.” Zaskočila mě, náhle je ta souvislost očividná.

„Zasloužil si podle tebe Gault smrt?”

„Dost lidí by řeklo, že ztratil právo žít. Ovšem já jsem si nepřála vynášet hrdelní rozsudek. Věř mi, Anno, netoužila jsem po takové roli. A kdybych mohla, rozhodně bych se jí vyhnula. Gault umíral, mezi prsty mu stříkala krev, v jeho očích jsem viděla jenom paniku, jenom hrůzu, zlo zmizelo. Naříkal, úpěnlivě prosil, abych to krvácení zastavila. Náhle jsem před sebou neměla odporného a nenáviděného zločince, ale trpící lidskou bytost.” Přestala jsem se houpat, Anna mě bedlivě pozoruje. „Bylo to příšerné. Prostě příšerné. Občas se mi o něm zdá. Zabila jsem ho, a proto ke mně bude už navždy patřit. To je cena, kterou platím.”

„A co Jean-Baptiste Chandonne?”

„Už nechci nikomu nikdy ublížit,” zahleděla jsem se do skomírajícího ohně.

„Aspoň žije, ne?”

„To mě neutěší. Jak by mohlo? I když takoví jedinci stráví zbytek života pod zámkem, nepřestávají kolem šířit zlo. Zlo žije dál-To je mé dilema. Nechci je zabíjet, nesouhlasím s trestem smrti, ale vím, kolika lidem strašně ublížili a kolik nenapravitelných škod ještě dokážou způsobit. Rozumíš mi, Anno? Trápím se kvůli tomu. Nevidím tady žádné přijatelné východisko.”

Anna mlčí. Vůbec raději mlčí, než by nabízela názory a zaujímala stanoviska. Zmocňuje se mě smutek, srdce mi polekaně buší. „Předpokládám, že kdybych Chandonnea zabila, potrestali by mě,” dodám ještě. „Ale trest mě nepochybně stihne i za to, že jsem Chandonnea nezabila.”

„Kay, Bentonově smrti jsi nemohla zabránit. Nemusíš si ji vyčítat.” Annina slova zcela zaplňují prostor mezi námi a vhánějí mi slzy do očí. „Nebo se snad domníváš, že jsi měla osobně střežit jeho bezpečí? Že jsi zklamala? A teď se v rámci pokání snažíš likvidovat další zrůdy? Jen a jen kvůli Bentonovi, neboť jsi dovolila, aby ho zrůdy zavraždily?”

Lítost, bezmoc a vztek ve mně překypí. „Sakra, dovolil to sám Benton! Přímo si o tu vraždu říkal! Počítal s ní a šel si pro ni, jako když umírající pes nebo kočka odevzdaně zalezou někam do kouta.” A je to venku. „Kristepane, Benton si pořád stěžoval na vrásky, na povolenou kůži, na nejrůznější bolesti. Byl starší než já, a snad proto se tak děsil stárnutí, dokonce už v prvních dobách našeho vztahu. Nevím, nejsem si jistá. Ale kolem pětačtyřicítky to začalo být až nesnesitelné. Kdykoliv se podíval do zrcadla, jenom potřásl hlavou a stereotypně prohlásil, že nechce zestárnout.

Vybavuje se mi jeden podvečer, kdy jsme se spolu koupali a Benton znovu opakoval své stesky. Nikomu se přece nechce stárnout, poznamenala jsem. Jenže já prostě stárnout odmítám, zamračil se, já bych zestárnutí nepřežil. Musíme přežít i stárnutí a zestárnutí, Bentone, namítla jsem. Bylo by

sobecké nepřežít. A kromě toho jsme přežili mládí, ne? Domníval se, že se pokouším vtipkovat. Ale já mluvila vážně Kolik času jsi v mládí strávil čekáním na zítřek, protože jsi doufal, že zítra bude líp? zeptala jsem se. Benton se zamyslel a beze slova si mě ve vaně přitáhl blíž. Horká voda voněla levandulí a my se začali mazlit. Přesně věděl, jak mě umlčet tenkrát, kdy nám oběma stačil i letmý dotek, abychom se vzrušili. Tenkrát, kdy ještě bylo všechno v pořádku. Máš pravdu, Kay, řekl, v mládí jsem vždycky čekal na zítřek a doufal, že bude líp. Jenom tak člověk dokáže přežít. Kdybys nedoufala, že zítra, za týden, za rok bude líp, vůbec by nemělo smysl dál se namáhat…”

Chvíli se kolébám v houpacím křesle a sbírám síly. „Benton se přestal namáhat. Už nedoufal. Už nevěřil, že zažije něco lepšího, než zažíval v minulosti. Proto zemřel. Není důležité, kdo ve skutečnosti stiskl spoušť. O své smrti rozhodl sám Benton.” Slzy mi oschly a mezi mými pocity převládá bezmocný vztek. „K čertu s tebou, Bentone,” mumlám s pohledem upřeným na dýmající uhlíky. „K čertu s tebou, že jsi to vzdal.”

„A proto ses vyspala s Jayem Talleym?” zeptá se Anna.

„Aby ses pomstila Bentonovi? Abys ho potrestala za to, že zemřel a nechal tě tu samotnou?”

„Možná…, ale rozhodně jsem si to neuvědomovala.”

„Co jsi cítila?”

„Po Bentonově vraždě?” Pátrám v paměti. „Necítila jsem nic. Připadala jsem si vyhaslá, mrtvá. A myslím, že s Jayem jsem se vyspala…”

„Myšlenky nech stranou.” přeruší mě Anna. „Mluv pouze o pocitech.”

„O tohle jde. Jak už jsem říkala, po Bentonově smrti jsem si připadala otupělá, neschopná emocí. Přitom jsem zoufale chtěla něco pocítit. Cokoliv.”

„Pomohlo ti milování s Jayem?”

,Myslím, že jsem se cítila lacině.”

„Nezajímá mě, co si myslíš,” znovu mě Anna usměrní.

,,Dobrá, cítila jsem vzrušení, hlad, zlost, sebe, svobodu… Ano, osvobození.”

„Osvobození od traumatu Bentonovy smrti? Nebo spíš osvobození od Bentona? Koneckonců Benton Wesley měl velmi silné superego, zdál se neomylný a patřil k lidem, kteří vždycky dělají všechno správně. Třeba jsi vedle něho musela potlačovat svou osobnost. Ostatně jaký byl milenec?”

„Ohleduplný. Jemný a citlivý.”

„Ohleduplný?” opáčí Anna s téměř nepostřehnutelným nádechem ironie. „Nemohla bys tu charakteristiku trochu rozvést?”

„Nikdy jsme se nemilovali příliš vášnivě, ryzí erotika snad ani nehrála hlavní roli,” vysvětluju. „A musím se ti přiznat, že mockrát jsem při souloži o něčem přemýšlela, což je dost hrozné. Přemýšlet je špatné, už když mluvím s tebou, ale v posteli? V takových okamžicích je přece lepší hodit veškeré myšlenky za hlavu a soustředit se jen a jen na rozkoš.”

„Máš ráda sex?”

Překvapeně se zasměju. Takhle otevřeně se mě ještě nikdo nevyptával. „Jistě, mám ráda sex, líbí se mi, ovšem jak kdy. Zažila jsem sex kvalitní, celkem dobrý jakžtakž ucházející, nudný i vyloženě ubohý. Sex je vůbec zvláštní fenomén a já vlastně ani přesně nevím, co si o něm myslím. Každopádně opravdu výjimečné a ve všech ohledech nepřekonatelné milování jsem nepoznala. Žádné prvotřídní značkové bordeaux, spíš průměrné lacinější směsky, takhle asi vypadají mé zkušenosti s milenci. Prostě nic moc. Řekla bych, že ten vrcholný sex, tu nejhlubší a nejerotičtější sexuální harmonii s jiným člověkem, jsem bohužel nezažila. Zatím ne.” Mluvím poněkud zajíkavě, jako bych se přela sama se sebou. „Já nevím. Asi si občas říkám, jestli na tom vážně tolik záleží nebo jestli by na tom tolik záležet mělo.”

„Už vzhledem ke své profesi bys měla vědět, jak nesmírně je sex důležitý. Sex představuje sílu a moc. Sex může znamenat život nebo smrt,” konstatuje Anna. „Ty se ve své práci samozřejmě setkáváš především s následky hrůzného zneužití té moci a síly. Třeba Chandonne získává sexuální uspokojení tak, že si se zbraní v ruce hraje na Boha a rozhoduje, kdo zemře a jakým způsobem. Představa neomezené moci ho pohlavně vzrušuje, což lze koneckonců říct o mnoha lidech.”

„Jistě, moc je nejúčinnější afrodiziakum,” poznamenám. „Přestože si to málokdo přizná.”

„Dalším příkladem je Diane Brayová. Krásná a vyzývavá žena, která se snažila kdekoho ovládnout za pomoci svých půvabů. Alespoň takový jsem z ní měla dojem.”

„Já taky.”

„Myslíš, že jsi ji sexuálně přitahovala?” zeptá se Anna.

Ta představa mi není příjemná, snažím se tedy zachovat si odstup a zkoumat ji chladně a ryze odborně. „Nic podobného mě nikdy nenapadlo,” vyslovím závěr své úvahy. „Takže sexuální momenty pravděpodobně v jejím vztahu ke mně nefigurovaly. Jinak bych si musela něčeho všimnout.” Anna mlčí. „Ačkoliv kdoví,” dávám se na ústup.

Anně moje odpověď nestačí. „Neříkala jsi mi, že se snažila využít Marina, aby tě líp poznala?” připomene mi. „Neměl ti snad tlumočit její pozvání na oběd? To byl přece jasný pokus o sblížení.”

„Tak to říkal Marino.”

„Patrně jsi ji opravdu sexuálně přitahovala,” pokračuje Anna. „Chtěla se s tebou nejprve spřátelit a pak, až by přátelství přerostlo v intimní vztah, vychutnávala by si triumf. Zničila by ti kariéru a zároveň by si posloužila tvým tělem. Snad si dokonce představovala, že si tě dokonale podrobí. Copak se takhle nechová i Chandonne a další jemu podobní? Taky musejí cítit přitažlivost. Jenom se pak chovají jinak než my ostatní. Víme přece, co jsi udělala, když ti dal najevo, že h°

přitahuješ. To byla jeho největší chyba, že? Zadíval se na tebe s touhou, a tys ho oslepila. Přinejmenším dočasně.” Odmlčela se a opřela si bradu o prst. Pohled ze mě nespouštěla.

Dívám se jí přímo do očí. Už mám zase ten pocit. Je to jako varování, jenom to nedokážu pojmenovat.

„Co bys udělala Diane Brayové, kdyby ti dala najevo, že ji sexuálně přitahuješ?” naléhá Anna dál.

„Znám způsoby, jak odmítnout nežádoucí milostná vyznání.”

„I milostná vyznání žen?”

„Jistě.”

„Takže nějaké ženy už se ti dvořily? Sváděly tě?”

„Tu a tam k tomu došlo,” opět pokrčím rameny. „Nežiju v jeskyni, a nutně jsem se tedy potkala se ženami, které projevily zájem, jaký jsem nemohla opětovat.”

„Nemohla, nebo nechtěla?”

„Obojí.”

„A co tedy cítíš, když po tobě touží žena? Je to jiné, než když zájem projeví muž?”

„Počkej, Anno, nesnažíš se náhodou zjistit, jestli nejsem homofobní?”

„A jsi?”

Přemýšlím, usilovně pátrám v paměti. Pobuřovala mě někdy homosexualita? Odpuzovala mě? Nikoliv. Lucy jsem kdysi bez nejmenšího zaváhání ujistila, že odhlédneme-li od jistých komplikací a potíží, nevidím v sexuálních vztazích mezi příslušníky stejného pohlaví absolutně nic závadného či pohoršujícího. „Ne, nejsem homofobní,” odpovím Anně. „Svůj postoj k homosexualitě bych charakterizovala jako stoprocentní toleranci. Homosexuální orientaci prostě uznávám. Ovšem není to moje preference. Není to má volba.”

„Podle tebe si lidé sexuální orientaci volí?”

„Svým způsobem.” Tím jsem si jistá. „Totiž domnívám se, Ze člověk cítí mnoho pokušení, která mu nepřipadají vítaná, atak jim nepodlehne. Chápu Lucy, rozumím jí. Vídám ji s jejími milenkami a obdivuju tu vzájemnou blízkost, tu hloubku a intenzitu přátelství dvou bytostí. Dosáhnout podobné spřízněnosti mezi mužem a ženou je mnohem obtížnější, to při-pouštím. Ale hlavní rozdíl mezi Lucy a mnou je v celkovém přístupu k mužům. Já ani neočekávám, že bych s nějakým mužem mohla dosáhnout duchovní spřízněnosti, nemůžu tedy v tomhle směru zažít zklamání. A Lucy v mužích vidí nepřátele, kteří agresivně potlačují její osobnost. Přitom předpokladem důvěrného vztahu je vyvážený poměr sil na obou stranách. Já nemám pocit, že by mě muži utlačovali a bránili mi v rozletu, proto mě dokážou fyzicky vzrušit a můžu se s nimi milovat.” Anna mlčí. „Nic dalšího mě nenapadá,” rozpačitě se usměju. „Snad jenom to, že všechno prostě nelze vysvětlit. Lucyiny ideály, náklonnosti a touhy nelze dokonale vysvětlit. A totéž platí o mně.”

„Vážně si myslíš, že dosáhnout duchovní spřízněnosti s mužem je tak obtížné? Neslibuješ si od milostného vztahu příliš málo?”

Málem se rozesměju. „Nevím, jestli jsem si od milostných vztahů slibovala hodně nebo málo, ale zatím jsem jediný z nich nezvládla.”

„Přitahovala tě někdy nějaká žena?” vysloví konečně Anna otázku, k níž už hodnou chvíli směřovala.

„Některé ženy vzbudily mou pozornost. Vzpomínám si, jak jsem se během dospívání párkrát zakoukala do učitelky.” „Zakoukala? Chceš říct, že jsi pocítila sexuální touhu?” „Snad. Takové zbožňování vždycky zahrnuje i sexuální touhu. Neuvědomělou, naivní, nevinnou. Dospívající dívky se běžně zamilovávají do svých učitelek, zvlášť v církevní škole, kde učí výhradně ženy.”

„Jeptišky.”

Usměju se. „Jen si to představ: toužila jsem po jeptiškách.”

„Občas se asi některé jeptišky zakoukaly i do tebe,” poznamená Anna.

Znovu se mě zmocňuje nejistota a tíseň, kdesi v podvědomí se ozývají varovné zvonky. Proč se Anna tolik zaměřuje na sex, proč se neustále vrací zejména k lesbické lásce? ptám se v duchu. A vzápětí mě napadá, jestli třeba není Anna lesbička a nesnaží se zjistit, jak bych reagovala, kdyby mi o sobě po všech těch letech konečně prozradila pravdu. Pomyšlení, že by se mi bála svěřit s něčím tak důležitým, je nesnesitelné. Zhluboka se nadechnu, rozhodnuta začít vyzvídat. „Poslyš, Anno, jak od tebe vím, do Richmondu tě přivedla láska. Ale nedopadlo to dobře, sama jsi ten vztah označila za ztrátu času. Proč jsi tedy v Richmondu zůstala natrvalo? Proč ses nevrátila do Německa?”

„Studovala jsem ve Vídni a nepocházím z Německa, ale z Rakouska,” opraví mě Anna. A rozpovídá se. „Vyrůstala jsem na zámku, který patřil naší rodině, našla bys jej u Dunaje poblíž Lince. Během druhé světové války jsme tam ovšem nebydleli jen my, tedy rodiče, dvě starší sestry, mladší bratr a já; museli jsme přijmout nevítané nájemníky, totiž dost početnou skupinu nacistických prominentů. Za okny jsem denně vídala dým, který stoupal z komínů obrovského a naplno pracujícího krematoria. Nějakých deset mil od zámku byl koncentrační tábor Mauthausen s pověstným dlouhým schodištěm vytesaným do skály. Po něm vězni vynášeli z kamenolomu těžké žulové balvany. Komu kámen vyklouzl z rukou, toho dozorci surově zmlátili. A někdy ubožáka rovnou shodili dolů do propasti. V nepředstavitelných podmínkách tam tehdy trpěli Židé, španělští republikáni, ruští zajatci, homosexuálové.

Můj otec při pohledu na ta temná oblaka smrti často tiše vzdychal. Pochopila jsem, jakou bolest a jaký stud pociťuje. Mnoho Rakušanů zavíralo oči před tím, co se v naší krásné malé zemi dělo. Popírali skutečnost, popírali zlo, proti němuž se nedokázali postavit. Připadalo mi to neodpustitelné, jenže sama jsem taky byla bezbranná. Otec měl značný majetek a vliv, ale vzepřít se nacistům znamenalo skončit v táboře nebo na šibenici. Zdánlivě nám nic nescházelo. Dosud živě slyším smích a cinkot sklenek rozléhající se zámeckou jídelnou a salonky. Jako by ti vyvrhelové patřili k našim nejlepším přátelům. Potom jeden z nacistů začal v noci navštěvovat mou ložnici. Bylo mi teprve sedmnáct. Trvalo to déle než dva roky. Nikomu jsem neřekla ani slovo. Otec by nemohl zakročit. Navíc mám podezření, že o tom věděl. Ano, určitě o tom věděl. A stejné noční návštěvy nepochybně zažívaly i obě moje sestry.

Po válce jsem absolvovala univerzitu a seznámila se s hezkým a vtipným Američanem, který ve Vídni studoval houslovou hru,” pokračuje Anna. „Docela ráda jsem s ním odjela do Spojených států. Už jsem nemohla dál žít v Rakousku, nesnesla jsem všechny ty tíživé vzpomínky, jak moje rodina zavírala oči. I dnes, když vidím svůj rodný kraj, vidím tu tmu a kouř. Nemůžu se té vzpomínky zbavit.”

V Annině obývacím pokoji se ochladilo, z krbu na nás poblikává pouze pár posledních dohořívajících uhlíků. „Co se stalo s tím americkým hudebníkem?” prolomím ticho.

„Prostě kouzlo pominulo.” Anna si povzdechne. „Pochop, zamilovat se v nádherné a romantické Vídni do mladé rakouské psychiatryně je něco úplně jiného než řešit se svou láskou všednodenní problémy doma ve Virginii, ke všemu v bývalém hlavním městě Konfederace, kde se lidé zarytě drží tradic a dodnes vyvěšují konfederační vlajky. Pracovala jsem na klinice a James několik let hrál v Richmondském symfonickém orchestru. Pak se odstěhoval do Washingtonu a to byl konec. Neměli jsme děti a nikdy jsme se nevzali, což nám alespoň ušetřilo komplikace s rozvodem.”

„A co tvoji příbuzní?” zeptám se.

„Sestry už zemřely. Mám ve Vídni bratra, věnuje se bankovnictví stejně jako kdysi náš otec.” Anna vstane a protáhne se. „Nejvyšší čas jít spát.”

Pod přikrývku vklouznu celá rozklepaná. Přitáhnu si kolena k tělu a ruku v sádře podložím polštářem. Annin příběh mě hluboce zasáhl. Ke všem nezhojeným bolestem v zákoutích mé duše se přidává další bolest, další lítost. O své minulosti Anna jen tak někomu nevypráví. Důvěrné styky s nacisty stále ještě představují děsivé a nesmazatelné stigma. Náhle vidím její samotářský způsob života v úplně jiném světle. Sedmnáctiletá Anna sice nezvala stvůry do rodinného sídla a neměla ani možnost odmítnout pravidelného nočního návštěvníka, ale kdyby se to lidé dozvěděli, nikdy by jí neodpustili. „Bože můj,” šeptám s pohledem upřeným do stropu. „Bože můj.”

Vstanu a temnou chodbou projdu kolem obývacího pokoje až do východního křídla domu. Dveře ložnice jsou otevřené. Měsíční paprsky pronikající oknem matně ozařují postavu zachumlanou v přikrývkách. „Anno?” řeknu tiše. „Nespíš?”

Anna se v posteli posadí, ale téměř nevidím její tvář. Přistoupím blíž. A náhle mě zarazí, jak až neskutečně staře v téhle chvíli vypadá. S vrásčitým obličejem a bílými vlasy, které jí spadají na ramena, se zdá stoletá. „Děje se něco?” zeptá se vylekaně.

„Je mi to líto,” šeptám. „Jsem hrozná přítelkyně.”

Anna mě vezme za ruku. „Jsi moje nejlepší a nejvěrnější přítelkyně.”

Hladím měkkou suchou plet a drobné křehké kosti. Anna mi připadá mnohem zranitelnější než dřív. Snad proto, že teď už znám její příběh, její celoživotní trýznivé tajemství. „Je mi to líto,” opakuju. „Musela jsi nést takové břemeno úplně sama. Já chodila vedle tebe a vůbec mě nenapadlo, abych ti pomohla. Je mi to opravdu moc líto.” Skláním se k Anně a neobratně ji líbám na tvář.

KAPITOLA 8

Ani ve chvílích únavy a rozmrzelosti nepřestávám osudu děkovat za svou práci, nepřestávám si uvědomovat, že řídím úřad soudního lékaře, patrně nejlepší v zemi, ne-li na celém světě, a zároveň se podílím na vedení Virginského institutu soudního lékařství, prvního školicího střediska svého druhu. Obě své funkce vykonávám v nejmodernějším forenzním zařízení, jaké jsem kdy viděla.

Naše nádherná a rozlehlá nová budova se jmenuje Biotech II. Stála třicet milionů dolarů a tvoří součást areálu s názvem Výzkumné středisko biotechnologií, který neuvěřitelně změnil centrum Richmondu, kde nahradil chátrající obchodní domy a opuštěné krámky se zabedněnými výlohami a vchody. Elegantní prosklený Biotech prostě pokropil živou vodou město, zanedbávané a přehlížené ještě dlouho poté, co útočníci ze Severu vypálili poslední dělovou ránu.

Když jsem sem koncem osmdesátých let přišla, Richmond bezkonkurenčně vedl ve federálním seznamu měst s nejvyšším počtem vražd připadajících na jednoho obyvatele. Podnikatelé prchali do sousedních okresů. Vyjít za tmy do ulic se odvážil jen šílenec. Ale dnes už je to minulost. Richmond se postupně stává sídlem vědy a pokroku, v což jsem, musím se přiznat, nikdy nevěřila. Kdysi jsem tohle město proklínala z důvodů mnohem hlubších, než je Marinova neotesanost a stýskání po Miami.

Podle mého přesvědčení je každé velké město živá bytost a energii čerpá ze svých obyvatel. V nejhorších dobách byl Richmond paličatý a úzkoprsý, choval se s trucovitou arogancí někoho, komu náhle vládnou lidé, kterým dřív poroučel a které v některých případech dokonce vlastnil. V nedýchatelném ovzduší výlučnosti a někdejší slávy jsem se cítila přehlížená a velmi osamělá. Stejně jako u mrtvých na pitevním stole jsem i tady snadno rozpoznávala stopy starých poranění, nezhojené šrámy. Všudypřítomný smutek v duši připomínal šedavé chuchvalce mlhy a páry vznášející se v letních

měsících nad mokřinami a halící řady borovic podél řeky, hromady cihel, polorozpadlé slévárny a baráky zajateckých táborů z časů té hrozné války. Tohle všechno ve mně vzbuzovalo lítost. Soucit. Nezatratila jsem Richmond. Dnes ráno však bojuji se sílící obavou, aby Richmond nezatratil mne.

Dívám se z okna své kanceláře a sleduju hustě padající sněhové vločky. Kolem neustále drnčí telefony, chodbou proudí spousty lidí. Náhle mi bleskne hlavou, jestli kvůli sněhové kalamitě nedají státní a městské instituce svým zaměstnancům volno. Nic takového bych si hned v první den, kdy jsem se vrátila k práci, rozhodně nepřála.

„Rose?” křiknu do vedlejší místnosti na svou sekretářku. „Jakou hlásili předpověď počasí?”

„Sněžení.”

„To vidím. Ale kalamita snad ještě nehrozí.” Se šálkem kávy v ruce se opět zahledím z okna. Půvabů zimy si obvykle rok co rok užívají oblasti západně od Charlottesvillu a severně od Fredericksburgu, Richmond většinou přijde zkrátka. Vysvětlení, které slýchám, je prosté: Jamesova řeka tady natolik ohřívá vzduch, že místo vánic se vždycky přiženou jen ledové deště, ničivější než oddíly generála Granta.

„Výška sněhové pokrývky dosáhne až dvaceti centimetrů oznamuje Rose, patrně na základě informací získaných z internetu. ,K večeru sněžení ustane. V příštích třech dnech se teploty budou pohybovat kolem bodu mrazu. Jak se zdá, můžeme se těšit na bílé Vánoce. Není to skvělé?”

„Mimochodem, Rose, co budete dělat o Vánocích?”

„Nic moc.”

Přelétnu očima psací stůl, do posledního místečka zastlaný složkami s rozpracovanými případy, úmrtními listy, dopisy, telefonickými vzkazy a oběžníky. Kde začít? „Dvacet centimetrů sněhu? Sakra, to už se blíží kalamitě. Městská rada určitě vyhlásí nouzový stav. Musíme zjistit, které instituce kromě škol budou omezovat provoz. Jak vypadá můj dnešní program?”

Rose už nebaví na mě pokřikovat z vedlejší místnosti. V šedém kalhotovém kostýmu a bílém roláku vejde do mé kanceláře. Rozevře tlustý diář, který téměř nedává z ruky, a přejede prstem po kolonkách. „Zatím by tu bylo šest případů. A to ještě není ani osm hodin. Pak jeden soud, ale s tím bych moc nepočítala.”

„O který případ jde?”

„Okamžik, podívám se. Mayo Brown. Nic mi to neříká.”

„Exhumace,” vzpomenu si. „Podezření na vraždu kodeinem.” Složku mám někde mezi stohy dalších materiálů. Skloním se nad psací stůl a s napjatými krčními a ramenními svaly ji začnu hledat. Když byl Buford Righter naposledy v mé kanceláři, týkala se jeho návštěva právě Browna. Případ u soudu jistě vyvolá rozpaky, přestože jsem státnímu zástupci celé čtyři hodiny vysvětlovala ředicí efekt balzamování. Je-li tělo nabalzamované, nelze spolehlivě zjistit, jaké množství léků, jedů nebo drog organismus před smrtí obsahoval, neboť balzamovací roztok nahradil krev a výrazně je zředil, znovu a znovu jsem opakovala. Probírala jsem s Righterem toxikologické zprávy a připravovala ho na argumenty obhajoby. Pokud se tedy množství kodeinu v tkáních pohybuje kolem dolní hranice akutní smrtelné dávky, připomínala jsem, před nabalzamováním muselo být výrazně vyšší. Upozorňovala jsem, že obhajoba bude kalit vodu a poukazovat na podobné účinky heroinu a kodeinu.

Seděli jsme u oválného stolu v konferenční místnosti, papíry rozložené před sebou. Kdykoliv se Righter cítí zmatený, zaskočený nebo prostě jen naštvaný, má sklon funět. Tentokrát funěl jako velryba vymršťující se nad hladinu, neustále bral do rukou zprávy, zachmuřeně na ně zíral a zase je odkládal. „Hatmatilka,” vybuchl náhle. „Vážně chcete, aby porota pochopila něco jako: 6-mono-acetylmorfin je marker pro heroin; pokud jej nezjistíme, neznamená to nutně, že heroin nebyl přítomen, ovšem pokud jej zjistíme, znamená to, že heroin určitě přítomen je? A jak to všechno souvisí s kodeinem?” Donekonečna a nesmírně trpělivě jsem mu vysvětlovala věci, na které se nedokázal soustředit. Školila jsem ho. Morfin je metabolitem heroinu, vykládala jsem. Ale morfin je také metabolitem kodeinu. Když je kodein v krvi metabolizován, objevíme jistou velmi nízkou hladinu morfinu. A my můžeme konstatovat, že tu nemáme žádný marker pro heroin, zato jsme objevili určité množství kodeinu a morfinu. Zesnulý tedy před smrtí dobrovolně či nedobrovolně něco zkonzumoval. A musela to být mnohem vyšší dávka, než se teď, po balzamování, zdá. Ale dokazují snad tyhle výsledky, že paní Brownová pana Browna otrávila, dejme tomu Tylenolem tři? Nikoliv. Nenechte se, Buforde, tím 6-mono-acetylmorfinem ukolébat.

Uvědomuju si, jak nenormálně se chovám. Místo abych se pustila do práce, trápím se kvůli arogantnímu a hloupému státnímu zástupci. Ale nemůžu si pomoct. Věnovala jsem mu celé čtyři hodiny, poctivě jsem se ho snažila připravit na novou kauzu, ujišťovala ho, že si pro něho stejně jako dřív udělám kdykoliv čas. Righter mi laskavosti bohužel neoplácí. Mou vstřícnost pokládá za samozřejmou. A teď se spikl s Jaime Bergerovou, aby mě v Chandonneově záležitosti společně odsunuli na vedlejší kolej.

„Zkuste zjistit, jestli se ten soud bude konat nebo ne,” požádám sekretářku. „A mimochodem, dneska ho propustili z nemocnice.” Neustále se bráním vyslovit Chandonneovo jméno. „Takže očekávejte obvyklé telefonáty neodbytných novinářů.”

„Podle rozhlasových zpráv ta newyorská státní zástupkyně k nám už dorazila.” Rose listuje diářem a vyhýbá se mému Pohledu. „Nebylo by legrační, kdyby rovnou uvázla v nějaké závěji?”

Vstanu od psacího stolu, svléknu si laboratorní plá« a přehodím jej přes opěradlo křesla. „Neozvala se?”

Jsem poslední člověk, který se mu bude smysluplně věnovat. Jméno si přečtu z malé cedulky připevněné k palci u nohy, John Doe, pan Neznámý. Otevřu sterilní balíček s gumovými rukavicemi a jsem ráda, že je lze navléknout přes sádru, jinak chráněnou i rukávem maxipláště. Nějakou dobu si při pitvách budu muset vystačit s pravou rukou. Leváci mají sice ve světě praváků jisté potíže, ale také některé výhody. Často jsou schopni provádět většinu úkonů stejně dobře oběma rukama, což je i můj případ. Nicméně zlomený loket nepřestává protestovat, ať se snažím sebevíc soustředit jenom na práci.

Zvolna obcházím svého pacienta, skláním se k němu, pozoruju ho. V ohbí jeho pravé paže je dosud zapíchnuta injekční jehla, horní polovinu těla pokrývají popáleninové puchýře druhého stupně. Mají jasně červené okraje. Na pokožce, v nose a ústech vidím saze. Mrtvý mi sděluje, že v době vypuknutí požáru ještě žil. Musel dýchat, jinak by nevdechl kouř. Muselo mu pracovat srdce, jinak by k popáleninám neproudila krev a nevytvořily by se puchýře s jasně červeným okrajem. Úmyslně založený požár a jehla v paži svědčí pro sebevraždu. Ale na horní části levého stehna objevím velkou zarudlou zhmožděninu. Prohmatám ji. Je zatvrdlá a vypadá čerstvá. Jak vznikla? Injekční jehlu má muž zabodnutou v pravé paži, pokud si tedy vstřikoval drogu sám, patrně byl levák. Ovšem jeho pravá paže se zdá svalnatější než levá, takže mohl být naopak pravák. A proč je úplně nahý?

„Stále ještě neznáme jeho totožnost?” zeptám se svého zástupce Jacka Fieldinga.

„Žádné další informace jsme nedostali,” odpoví Jack a zasune do skalpelu nové ostři. „Ten detektiv by měl dorazit každou chvíli.”

„Mrtvolu našli svlečenou?” „Jo.”

Prsty v rukavici zlehka prohrábnu husté, popílkem a sazemi pokryté vlasy mrtvého, abych zjistila jejich barvu. Dokud

ho neumyju, nebudu si jistá, ale chloupky na hrudníku, na rukou a kolem přirození jsou tmavé. Muž je čistě oholený, má výrazně vystouplé lícní kosti, úzký špičatý nos a hranatou čelist. Než eventuálně uvolníme jeho fotografii k účelům identifikace, napadá mě, že bude třeba, aby v pohřebním ústavu mejkapem zakryli spáleniny na čele a na bradě. Mrtvola je plně ztuhlá, paže spočívají rovně podél těla, prsty jsou mírně pokrčené. Lze také pozorovat livor mortis, nahromadění krve v určitých oblastech, k němuž dochází vlivem gravitace; nohy a hýždě mají tam, kde se po smrti opíraly o stěnu či o podlahu, z jedné strany tmavorudý odstín, zatímco z druhé strany vypadají mnohem bledší. Otočím mrtvého na bok a pátrám po zraněních. Na obou lopatkách vidím rovnoběžné odřeniny, mezi nimi a v dolní části zátylku jsou další popáleninové puchýře. K jednomu z nich se přilepil úzký útržek bílého papíru nebo plastu pokrytý drobným modrým tiskem. Pinzetou opatrně proužek zvednu a prohlédnu si jej v ostrém světle lampy. Jedná se o tenký ohebný materiál, do jakého se balí například levné cukrovinky. Rozluštím slova tento výrobek a pak už pouze 9-4 EST, číslo bezplatné telefonní linky a webovou adresu. Útržek putuje do sáčku na důkazy.

“Jacku?” přivolám svého zástupce a začnu vybírat formuláře, které později vyplníme.

„Neumím si představit, jak budete s tou zatracenou sádrou pitvat.” Pod krátkými rukávy se Fieldingovi napínají svaly. Muskulaturu si vypracoval přímo ukázkově, ani nekonečnými hodinami v posilovně a stravou s vysokým obsahem proteinů však nedokázal zachránit své nádherné světle hnědé vlasy, Poslední dobou mu padají doslova před našima očima,

má je na oblečení, poletují kolem něho jako pápěří.

„Který detektiv to vyšetřuje?”

„Stanfield,” odpoví Jack. „Osobně ho neznám. Hlavně dejte pozor, abyste si nepropíchla rukavici, nebo budete příštích pár týdnů představovat biologické riziko.” Znovu sklouzne očima k mému zlomenému lokti. ,,Co vlastně provedete s tou sádrou?”

„Rozříznu ji a pořídím si novou.

„Takže bychom se měli zásobit sádrami pro jednorázové použití”

„Stejně už se jí chci zbavit. Poslyšte, rozložení popálenin mi nedává smysl. Víme, jak daleko od ohně se tělo nacházelo?”

„Asi tři metry od postele,” sdělí mi Fielding. „A požár údajně zachvátil pouze postel, navíc jen částečně. Nic jiného prý v místnosti nehořelo. Muž byl nahý a seděl na podlaze zády opřený o stěnu.”

„Zajímalo by mě, proč má popálenou jenom horní polovinu těla, konkrétně paže, hrud, levé rameno, obličej,” ukazuju jednotlivá místa. „Ale několik puchýřů je i vzadu na krku a mezi lopatkami, kde by být neměly, pokud se skutečně opíral zády o stěnu. A co ty rovnoběžné odřeniny? Jako by ho někdo někam vlekl.”

„Je to tak, hasiči nejdřív odtáhli tělo na parkoviště,” rozpovídá se Jack. „Každopádně když vypukl požár, musel být ten frajer v bezvědomí nebo prostě nebyl schopný pohybu. Copak by tam jinak zůstal sedět, vdechoval kouř a nechal se smažit? Právě teď, v šťastném a veselém vánočním čase?”

Vnímám typickou kousavost kocoviny a napadá mě, že Jack za sebou asi má hodně špatnou noc. Možná se zase zuřivě hádali s bývalou manželkou.

„Všichni se zabíjejí,” roztrpčeně pokračuje Fielding. „Třeba tamhleta ženská,” kývne hlavou směrem ke stolu číslo 1, kde doktor Chong s pomocí přenosných schůdků pilně pořizuje fotografie. „Ustlala si na podlaze v kuchyni, vzala si tam polštář a deku. Zanechala dopis. Sousedi slyšeli výstřel. Našla ji matka. A hned vedle,” ukáže Jack ke stolu číslo 2, „máme smrt při dopravní nehodě, podle státní policie patrně sebevraždu. Řidička to napálila rovnou do stromu. Utrpěla neobvykle rozsáhlá poranění.”

„Je tu její oblečení?”

“Jo.”

“Zrentgenujeme chodidla a požádáme, aby v laboratoři snímky porovnali se spodní částí bot. Tím se zjistí, jestli řidička při nárazu do stromu brzdila nebo naopak přidávala plyn.”

„Pak by tu byl známý diabetik, co se už nesčetněkrát předávkoval,” přechází Jack k dalšímu bodu dnešního programu. „Tělo našli venku na dvoře. Smrt mohly způsobit drogy, alkohol nebo mráz.”

„Pokud nešlo o kombinaci všech tří faktorů.”

„Správně. A mimochodem, ty popáleniny mi taky připadají hodně zvláštní.” Fielding se naklání nad mrtvolu a neustále pomrkává, připomíná mi to, že nosí kontaktní čočky. „Všechny jsou přibližně stejné velikosti a stejného tvaru. Nechcete, abych vám pomohl?”

„Díky, zvládnu to sama,” vzhlédnu od papírů s poznámkami. „A co vy? Jak se vůbec máte?”

Oči má unavené a jeho chlapecké kouzlo značně vybledlo. „Musíme si někdy zajít na kafe,” povzdechne si. „Třeba zítra nebo pozítří. A jak se vede vám?”

„Se mnou si starosti nedělejte,” usměju se. „Už bylo hůř.”

Pouštím se do vnější prohlídky s využitím soupravy PERK, určené k uchování fyzických důkazů. Celá procedura zahrnuje spoustu nepří-

jemných úkonů včetně výtěrů z tělesných otvorů, odstřihování nehtů a vytrhávání vlasů a chloupků. Tuhle metodu aplikujeme pokaždé, když se objeví podezření na jakoukoliv jinou než přirozenou smrt. Pro mne je dosta

tečným důvodem nález nahého těla, pokud neexistuje přijatelné vysvětlení - dotyčná osoba se například v okamžiku úmrtí mohla koupat ve vaně nebo ležela na operačním stole. Většinou tedy své mlčenlivé pacienty neušetřím ponižujících postupů. Klíčové důkazy se často skrývají v nejintimnějších

dutinách, za nehty, na vlasech a chloupcích. Je tomu tak i tentokrát. Nacházím hojící se trhlinky v oblasti análního svěrače a odřeniny v ústních koutcích. Uvnitř úst a na jazyku Ulpěla jakási textilní vlákna.

Pečlivě pod lupou prohlížím každý kousíček těla a zjištění mi připadají stále podezřelejší. Lehce odřená místa na loktech a kolenou jsou pokrytá špínou a různými vlákny, která snímám speciální lepicí páskou. Suché a zarudlé odřeniny, ovšem kruhového tvaru, vidím také na zápěstích. Nabírám krev z kyčelních žil a sklivcovou tekutinu z očí. Vzápětí už zkumavky putují nákladním výtahem do druhého patra, kde toxikologická laboratoř provede zkoušky na alkohol a kysličník uhelnatý. O půl jedenácté právě odděluju tkáň řezem ve tvaru Y, když si všimnu vysokého postaršího muže. Míří ke mně, ale zastaví se v bezpečné vzdálenosti od pitevního stolu. Muž má unavený široký obličej a v ruce drží papírový nákupní pytel s horním okrajem přeloženým a zalepeným červenou důkazní páskou. Před očima se mi mihne vzpomínka na mé šaty v pytli na jídelním stole.

„Vy budete detektiv Stanfield, že?” Rychlými řezy skalpelem uvolňuju od žeber dlouhý kožní lalok.

„Jo,” přikývne. „Dobré ráno.” Sklouzne pohledem k mrtvole a dodá: „I když pro toho mládence dnešek asi není právě nejpříjemněj ší.”

Stanfield se nenamáhal natáhnout si přes svůj oblek se vzorem rybí kosti ochranný plášť a nemá rukavice ani návleky na botách. Teď přelétne očima mou bachratou levičku, ale nezeptá se, kdy a kde jsem si zlomila ruku, čímž mi prozradí, Ze už to ví. Jistě, uvědomuju si, píše se o mně v novinách a mluví v televizi. Já sama odmítám ty žvásty sledovat, ovšem jiní lidé je možná přímo hltají. Anna mě tak napůl obvinila, že jsem zbabělec. Totiž tak, jak jen vás psychiatr může obviňovat ze zbabělosti. Ona tomu říká „popření”.

„Promiňte mi to zpoždění, madam, na silnicích je hotové peklo,” pokračuje Stanfield nenuceným tónem. „Nasadila

jste si řetězy? Já pitomec zapomněl a musela mě zachraňovat odtahová služba. Jinak bych samozřejmě dorazil dřív. Zjistila jste něco zajímavého?”

„Vysokou hladinu kysličníku uhelnatého. Dvaasedmdesát procent. Všimněte si třešňově červené barvy krve. To je typické právě pro vysokou hladinu CO.” Ze stolku s nástroji si beru chirurgické nůžky na žebra. „Množství alkoholu nulové.”

„Takže zemřel při požáru?”

„V paži měl zapíchnutou injekční jehlu, ale příčinou smrti byl jednoznačně kysličník uhelnatý.” Začnu stříhat žebra. „Zřetelné anální eroze svědčí o homosexuálních aktivitách. Krátce před smrtí patrně měl svázané ruce a ústa zacpaná roubíkem.” Odložím nůžky a ukážu na odřená zápěstí a poraněné ústní koutky mrtvého. Stanfield jen zírá. „Oděrky na zápěstích jsou čerstvé,” pokračuju. „A z přítomnosti textilních vláken v ústech lze usoudit, že roubík měl nasazený ještě v okamžiku smrti nebo krátce před smrtí.” Přidržím lupu nad ohbím lokte, aby Stanfield viděl dvě krvavé tečky. „Čerstvá místa vpichu,” vysvětluju. „Ale žádné starší stopy po injekční jehle, jaké by odpovídaly drogové závislosti, tu nejsou. Pošlu do laboratoře vzorek jater, třeba se zjistí triaditida, tedy slabý zánět strukturálního podpůrného systému žlučovodu, arterie a žíly. A taky si počkáme, co nám prozradí toxikologický rozbor.”

„Nemohl mít AIDS?”

„Samozřejmě mohl,” připustím. „Uděláme test na HIV.”

Detektiv Stanfield o krok couvne. Odnímám trojúhelníkový hrudní štít a v takovém okamžiku se jako po divadelní narážce pravidelně objevuje na scéně Laura Turkelová, kterou nám armádní základna Fort Lee v Petersburgu zapůjčila ze svého oddělení pro registraci hrobů. Turk, jak jí tu všichni říkají, je nesmírně pozorná, úslužná a disciplinovaná. Pokaždé mi málem salutuje. Zásadně mě oslovuje šéfko, neboť ve slově doktorka zřejmě postrádá vyjádření odstupu a vyšší hodnosti.

„Už je čas, abych mu otevřela lebku, šéfko?” Jde spíš o řečnickou otázku, která nevyžaduje odpověď. „Představte si, že ta dáma, co ji má v práci doktor Chong,” vykládá Turk, zatímco zapojuje do zásuvky Strykerovu pilku, „sepsala závěť, a dokonce i vlastní nekrolog. Na kuchyňském stole nechala snubní prsten a šanon s pečlivě uspořádanými doklady o pojištění. Pak si lehla na deku a střelila se do hlavy. Smutné, co?”

„Ano, moc smutné.” Vyndám z těla lesknoucí se blok vnitřních orgánů a otočím se k Stanfieldovi. „Jestli tu chcete zůstat, měl byste si vzít ochranný oděv a další pomůcky. V šatně vás na to nikdo neupozornil?”

Detektiv sklouzne pohledem k vlhkým krvavým skvrnám na mém plášti. „Promiňte, madam, ale pokud by vám to nevadilo, rád bych s vámi stručně probral, co jsme zatím zjistili. Nemůžeme si tady někde na pár minut sednout? Víte, potřebuju se dostat zpátky, než se počasí ještě zhorší. Brzy těmi závějemi projede nanejvýš tak Santa Claus.”

Turk provede řez skalpelem podél týlu, od ucha k uchu. Obdobný řez pak zopakuje směrem dopředu. Obličej povolí a groteskně se zkrabatí. Vzápětí už je naruby jako přehrnutá ponožka. Důkladně si prohlédnu obnaženou lesklou kupoli lebky. Nikde žádné hematomy, žádné promáčkliny ani fraktury. Ozve se vysoký kvílivý zvuk elektrické pilky. Stáhnu si rukavice a odhodím je do červeného kontejneru určeného pro biologicky nebezpečný odpad. Gestem Stanfieldovi naznačím, aby mě následoval k dlouhému pultu u stěny naproti pitevním stolům. Oba se posadíme.

„Madam, budu k vám upřímný,” spustí Stanfield. „Nemáme se čeho chytit. O tom muži víme jen tolik, že se včera kolem třetí odpoledne zapsal v motelu Fort James.”

„Kde přesně je ten motel?”

„Na dálnici 5, asi deset minut jízdy západně od Williama a Mary. K motelu patří i kemp.”

„Mluvil jste s někým z personálu?”

,,Ano, madam, mluvil. S dámou v recepci.” Detektiv otevře velkou hnědou obálku a vyloví z ní hrst polaroidových snímků. „Jmenuje se Bev Kiffinová.” Sáhne do náprsní kapsy pro brýle na čtení a mírně roztřesenou rukou zalistuje v zápisníku. „Říkala, že ten mladík vešel dovnitř a požádal o speciál šestnáct nula sedm.”

Přestanu si psát poznámky. „Promiňte, o co požádal?”

„Zvýhodněná taxa za pět nocí od pondělka do pátku činí sto šedesát dolarů a sedmdesát centů, tedy šestnáct nula sedm. Jinak se platí šestačtyřicet dolarů za jednu noc, což je vzhledem ke kvalitě ubytování skoro nekřesťanská cena. Chudák turista, který se nechá zlákat.”

„Šestnáct nula sedm? To je přece rok založení Jamestownu.” Zvláštní náhoda, napadá mě, o Jamestownu jsme včera v noci mluvily s Annou, když jsem vzpomínala na Bentona.

Stanfield přikývne. „Jistě, madam. Šestnáct nula sedm, rok založení Jamestownu. Podnik se jmenuje Fort James, a tak zkrátka ten letopočet z reklamních důvodů používají pro svou zvýhodněnou taxu. Ale musím vás upozornit, že rozhodně nejde o prvotřídní, a dokonce ani o průměrně slušný motel, kdepak, madam. Spíš bych ho nazval blešárnou.”

„Už jste tam někdy vyšetřovali nějaký zločin?”

„Ne, madam. Žádný zločin jsme tam ještě nevyšetřovali. Alespoň mně nic takového není známo.”

„Prostě je to jenom neútulný motel posledního řádu.”

„Ano, madam,” opět přikývne, „posledního řádu.”

Detektiv Stanfield se vyjadřuje, jako by byl zvyklý učit méně chápavé děti, jimž je třeba zdůrazňovat a opakovat důležitá slova. Teď na pult úhledně rozloží snímky, abych si je mohla prohlédnout. „Fotografie jste pořizoval vy sám?” zeptám se.

„Ano, madam, já sám. Osobně.”

Se stejnou důkladností, s jakou hovoří, fotoaparátem za chytil číslo 14 na dveřích pokoje, celkový pohled otevřenými dveřmi, ohořelou postel, začouzené záclony a stěny. Jak vidím, kromě lůžka sestává vybavení místnosti pouze z nevelkého prádelníku. Skříň, kde by si host mohl pověsit oblečení, nahrazuje tyč ve výklenku těsně za dveřmi. Na matraci jsou jenom zbytky bílého prostěradla. Zeptám se Stanfielda, jestli snad už lůžkoviny odeslal do laboratoře. Odpoví mi, že na posteli nic jiného nebylo. K laboratornímu rozboru odebral vzorky ohořelé matrace a „přesně podle předpisu” je uložil do čisté a pevně uzavíratelné hliníkové plechovky. Ale nepřítomnost pokrývek a polštářů mu také připadá velmi podivná,

„Byly tam, když se ten mladík zapisoval?”

„Paní Kiffinová ho do pokoje nedoprovázela, ale když o několik dní předtím odjel poslední host, sama měnila ložní prádlo, a je si tedy jistá, že postel byla ustlaná.” Aspoň ho napadlo se jí zeptat, říkám si v duchu.

„Měla oběť nějaké zavazadlo?” ptám se dál. .

„Žádná zavazadla jsme nenašli.”

„V kolik hodin tam přijeli hasiči?”

„Když dostali informaci o požáru, bylo přesně za pět minut půl šesté odpoledne. Dostavili se brzy poté.”

„Kdo je zavolal?”

„Nějaký člověk, který projížděl kolem a uviděl kouř. Volal z vozu. Podle paní Kiffinové nebývá motel v téhle roční době příliš obsazený a konkrétně včera zůstaly tři čtvrtiny pokojů prázdné, prý kvůli Vánocům, počasí a tak. Jak vidíte,” dotkne se Stanfield tlustým prstem několika snímků; „oheň by se stejně nešířil. Vlastně uhasl sám od sebe, ještě než dorazili hasiči. Stačil jim minimax, vůbec nemuseli natahovat hadice, což je pro nás dobré. A tady vidíte oblečení.”

Fotografie zachycuje hromádku šatstva na podlaze za otevřenými dveřmi koupelny. Vidím kalhoty, tričko, sako a boty Prohlížím si další snímek pořízený uvnitř koupelny. Umyvadlo, plastový kbelík na led, plastové sklenky v celofánovém obalu, nerozbalená malá kostka mýdla. Stanfield vyloví z kapsy nožík a odstraní pásku z papírového pytle. „To oblečení jsem přinesl. Předpokládám, že patřilo oběti.”

„Počkejte okamžik.” Vstanu, přisunu vozík přikrytý čistou plachtou, navléknu si nové gumové rukavice a zeptám se, jestli se našla peněženka nebo jiné osobní věci. Detektiv mi odpoví, že nikoliv, a vysype obsah pytle na plachtu.

Černé slipy a černé kašmírové kalhoty od Armaniho jsou nasáklé močí a pronikavě páchnou. „Pomočil se,” celkem zbytečně sděluju Stanfieldovi.

Detektiv pokrčí rameny. V jeho očích vidím nejistotu, pochybnosti, snad i obavy. Chápu ho, případ zatím vypadá hodně nejasně. Ale už začínám tušit, co se asi v motelu odehrálo. Mladík se patrně zapsal sám, později se však na scéně objevila další osoba a natolik ho vyděsila, že ztratil kontrolu nad svým močovým měchýřem. Vzpomíná si paní Kiffinová, jestli muž přišel k recepci v tomhle oblečení? zajímám se, zatímco obracím naruby kapsy. Nic v nich není.

„Na to jsem se jí neptal,” odpoví Stanfield. „Jak vidím, v kapsách vůbec nic nemá. Dost neobvyklé, co?”

„Na místě činu je nikdo neprohlížel?”

„Abych vám řekl pravdu, já jsem ty šaty nebalil. Balil je jiný policista. Ale jsem si jistý, že v kapsách se nikdo nehrabal. Kdyby se našly nějaké osobní věci, musel bych o nich vědět a měl bych je s sebou.”

„Nezkusil byste rovnou zavolat paní Kiffinové?” zdvořile Stanfielda vybídnu, aby konal svou práci. „Snad si vzpomene, jak byl oblečený. A co nějaký automobil? Nebo mladík Přišel do motelu pěšky?”

„Žádný vůz jsme zatím neobjevili.”

„Tohle oblečení ale rozhodně neodpovídá motelu nevalné úrovně, detektive Stanfielde.” Zakresluju kalhoty do patřičné kolonky formuláře. Černé sako, černé tričko stejně jako opasek, boty a ponožky jsou drahé značkové výrobky. Mimoděk 111’ na mysli vytane Jean-Baptiste Chandonne, jehož dětsky jemné vlásky se našly na rozkládající se Thomasově mrtvole, objevené začátkem měsíce v richmondském přístavu. Zmíním se o podobnosti oblečení Stanfieldovi. Převládá domněnka, vysvětluju, že Chandonne svého bratra Thomase zavraždil, nejspíš v belgických Antverpách, vyměnil si s ním šaty a jeho tělo pak ukryl do přepravního kontejneru.

„O vlasech jsem něco četl v novinách,” poznamená Stanfield, tváří se však dost nechápavě. Tahle teorie by zmátla i mnohem zkušenějšího vyšetřovatele.

„Náš názor podpořily i nálezy diatomů, mikroskopických sladkovodních řas, typických pro úsek Seiny poblíž pařížského domu Chandonneových,” pokračuju. „Jean-Baptiste Chandonne trpí velmi vzácnou vrozenou vadou a chodil se koupat právě do Seiny, možná věřil v nějaké zázračné léčebné účinky té vody. Proto se domníváme, že oblékl Thomasovu mrtvolu do svých šatů, rozumíte mi?” Překresluju do formuláře tvar opasku i přezky a z ohybů kůže zjišťuju, která dírka byla nejpoužívanější.

„Přiznám se, madam, toho vlkodlačího chlápka mám už plné zuby,” zamračí se Stanfield. „Pořád se o něm mluví a píše, člověk aby se pomalu bál vzít do rukou noviny nebo zapnout televizi. Samozřejmě vím, co všechno jste prožila, a vlastně si ani neumím představit, jak bych na vašem místě dokázal normálně pracovat a zachovat si zdravý rozum.” Detektiv kroutí hlavou. „Pane na nebi! Madam, máte můj obdiv. Moje žena říká, že kdyby se takový netvor objevil u našich dveří, ani by jí nemusel nic udělat. Prostě by samou hrůzou dostala infarkt.”

Stanfield mi příliš nedůvěřuje, uvědomuju si. V duchu se asi ptá, jestli se na mně historka s Chandonnem příliš nepodepsala. Jestli jsem vůbec ještě schopna posuzovat věci objektivně. Jestli teď za každým násilným úmrtím nevidím jen a jen Vlkodlaka. Připojím formulář týkající se oblečení k ostatním materiálům, které provázejí našeho neznámého. Detektív

Stanfield mezitím už vyťukal číslo paní Kiffinové a otočil se zády nejen ke mně, ale také k pitevním stolům. Zřejmě netouží sledovat, jak pilná Turk elektrickou pilkou otevírá další lebku. Neslyším, co Stanfield říká.

„Měl bych jednu dobrou a jednu špatnou zprávu,” sdělí mi, jakmile ukončí hovor. „Nejdřív ta dobrá. Dáma z recepce si vzpomíná, že mladík přišel elegantně oblečený. Byl celý v černém, říkala. A teď špatná zpráva. Paní Kiffinová si vzpomíná i na klíčky. Byly to klíčky s dálkovým zamykáním, jaké má spousta drahých vozů.”

„Ale žádný vůz tam není,” dodám.

„Ne, madam, žádný vůz tam není. A nenašly se ani ty klíčky. Jak se zdá, ať už se stalo cokoliv, tenhle chlápek tam nebyl sám. Možná ho někdo nejdřív zdrogoval a pak v místnosti založil požár, aby zničil důkazy.”

„Spíš musíme reálně uvažovat o vraždě,” konstatuju. „Vezmeme mu otisky prstů a uvidíme, co nám o nich řekne AFIS.”

AFIS neboli automatizovaný systém identifikace otisků prstů nám umožňuje vložit otisky do počítače a porovnat je s databázemi všech federálních států. Pokud má náš mládenec záznam v trestním rejstříku nebo jsou jeho otisky registrovány z jiných důvodů, určitě ho objevíme. Opět si navléknu nové rukavice a přetáhnu si gumu i přes sádru, která mi sahá do poloviny levé dlaně. Mrtvolám snímáme otisky prstů za pomoci jednoduchého nástroje zvaného lžíce. Podobá se podélně rozříznuté trubce opatřené drážkami, jimiž je zevnitř protažen proužek bílého papíru. Díky svému zakřivenému tvaru dokáže papír přesně zachytit kontury prstů, které už nejsou ohebné. Po každém otisku se proužek posune k dalšímu čistému políčku. Procedura je velmi snadná a zvládl by ji ‘člověk se sníženou inteligencí. Ale když Stanfieldovi řeknu, kde lžíce jsou, a požádám ho, aby jednu podal, zatváří se, jako bych mluvila záhadnou cizí řečí. Zeptám se tedy, jestli už někdy snímal otisky nějakému mrtvému. Detektiv pouze vyděšeně zavrtí hlavou. Přejdu k telefonu a vyťukám číslo laboratoře pro otisky prstů. Nikdo se mi neozve. Zkusím ústřednu a dozvím se, že někteří zaměstnanci se dnes kvůli počasí vůbec nedostali do práce. Vezmu tedy ze zásuvky lžíci a polštářek napuštěný barvou. Turk nejprve osuší mužovy ruce, já potom potřu prsty barvou a jeden po druhém je přitisknu k prohnutému proužku papíru. „Pokud nemáte námitky,” otočím se k Stanfieldovi, „ráda bych otisky a další informace předala také Interpolu. Třeba tu existuje nějaké propojení do zahraničí.”

Detektiv přihlíží s utrápeným výrazem. Patří k lidem, kteří bytostně nesnášejí márnice a pitevny. „Tak dobře,” kývne a podívá se na hodinky.

„Už jste někdy spolupracoval s Interpolem?” zeptám se.

„Kdepak, madam. To jsou nějací špioni, ne?”

Zavolám Marinovi, jeho pomoc by se nám teď hodila. Kapitán se objeví za tři čtvrtě hodiny. Stanfield je dávno pryč, Turk právě vkládá plastový pytel s rozřezanými vnitřními orgány do tělní dutiny a chystá se sešít řez ve tvaru Y.

„Ahojka, Turk,” familiárně ji pozdraví Marino. „Nedojedený zbytky hezky dáme zmrazit, co?”

Vzhlédne k němu s přísně zdviženým obočím. Marino ji má rád. Tolik se mu líbí, že je na ni při každé příležitosti obhroublý. Turk je drobná a křehká, má půvabně jemné rysy a smetanovou plet, dlouhé blond vlasy nosí sepnuté do ohonu. Zatímco teď navléká do jehly silnou bílou voskovanou nit, kapitán křečovitě vtipkuje. Jeda řeknu vám, Turk, až se někdy pořežu při holení, od vás se rozhodně šít nenechám, na to vemte jed.” Turk se usměje a rázně zapíchne dlouhou zahnutou jehlu do masa.

Marino vypadá ještě unavenější než obvykle, jeho oči jsou zarudlé a opuchlé. Ani žertíky nedokážou zakrýt, v jak mizerné je náladě. „Zapomněl ses v noci vyspat?” vyzvídám.

„Jo, tak nějak.” Snaží se mě ignorovat a dál sleduje Turk.

Svléknu si ochranný plášť a odložím i obličejový štít, chirurgickou roušku a operační čapku. „Dohlédni, aby se ty otisky dostaly do počítače,” pronesu nepříliš přátelským tónem. Vadí mi, že přede mnou kapitán pořád něco zatajuje, a teď mě navíc rozčilují jeho neobratné pokusy upoutat pozornost naší plavovlásky. „Máme tu dost obtížnou situaci, Marino.”

Zvážní, přestane se hloupě nakrucovat jako výrostek a prvně po několika dnech se mi podívá do očí. „Potřeboval bych si zakouřit. A ty bys mi přitom mohla vyložit, o co tu jde.”

Pro celou budovu platí zákaz kouření, ovšem ledaskdo z výše postavených zaměstnanců si ve své kanceláři klidně zapálí. V pitevně žádné výjimky nepovoluju. Jistě, naše klientela by si na nezdravé prostředí nestěžovala, ale mám starost o živé. Tady je smrtelně nebezpečná jakákoliv činnost, při níž dochází ke kontaktu rukou a úst. V pitevně zkrátka nemají nápoje, pokrmy, cigarety, a dokonce ani žvýkačky, cucavé bonbony nebo různé osvěžující pastilky co dělat. Kuřácký koutek představují dvě židle a popelník nedaleko nápojových automatů na zastřešené části dvora. Sedět tam v zimních mrazech není žádná slast, člověk má však alespoň trochu soukromí. Případy z okresu James City sice nespadají pod Marinovu pravomoc, ale přesto mu podrobně vyložím, co si myslím o oblečení našeho mrtvého.

„Jo, doktorko, taky mi to připadá divný.” Kapitán se v nepohodlné plastové židli zavrtí, natáhne ruku a odklepne z cigarety popel. „Samozřejmě může jít jen o náhodu. Ale na druhy straně jsou tyhle Chandonneovi zatraceně sviňská rodina. Nikdo nemůže vědět, jak zareagujou, když je teď to jejich ošklivý káčátko ve Státech zatčený pro vraždu. Moc se o nich mluví a píše a taková popularita jim určitě není milá. Jsou to hnusný parchanti, nezastaví se absolutně před ničím. Víš, doktorko, já gangstery nesnáším.” Marinovi ztvrdnou oči. ,,Když jsem začínal, řídili úplně všechno. Nejspíš se na tom nic nezměnilo, jenže dneska navíc neplatí žádný pravidla, mizerové ztratili poslední zbytek respektu. Netuším, co ten mládenec pohledával poblíž Jamestownu, ale určitě tam nepřijel obdivovat přírodní krásy. A Chandonne leží v nemocnici jen sto kiláků odtud. Něco se děje.”

„Asi by ses měl okamžitě spojit s Interpolem,” podotknu,

Znamená to, že Marino bude muset kontaktovat styčného důstojníka státní policie a ten pak sdělení předá americké ústředně Interpolu ve Washingtonu. Budeme žádat, aby Interpol nahlédl do své obsáhlé databáze na generálním ředitelství v Lyonu a také aby k našemu případu vydal mezinárodní pátrací oběžník. Ty oběžníky mají barevná kódová označení. Červené vyzývají k zatčení konkrétní osoby a eventuálně vydání do země, kde spáchala zločin; modré vyzývají k zatčení osob, jejichž totožnost není bezpečně zjištěna; zelené varují před osobami podezřelými z páchání trestných činů, jako je pohlavní zneužívání dětí a šíření dětské pornografie; žluté vyhlašují pátrání po pohřešovaných osobách; černé se týkají neidentifikovaných mrtvol, zejména pokud by se mohlo jednat o zločince na útěku a osoby, které by jinak spadaly pod červený kód. Dnešní případ bude představovat můj druhý černý oběžník za letošní rok. Důvodem prvního byl před pouhými pár týdny nález těla Thomase Chandonnea v richmondském přístavu.

„Tak jo,” kývne Marino. „Předáme Interpolu policejní fotografie, otisky a pitevní zprávu. Pustím se do toho, jakmile odtud vypadnu. Ale nerad bych, aby měl Stanfield pocit, že mu snad šlapu na paty.” Ve skutečnosti není nijak útlocitný, jenom se chce vyhnout zbytečným sporům.

„Zatím nemá jedinou stopu,” konstatuju.

„To je smutný, protože v okrese James City jsou i schopný poldové. Ovšem Stanfieldův švagr Matthew Dinwiddie je člen sněmovny reprezentantů. A tak se Stanfield nemusí ničeho bát, vyšetřování vražd sice rozumí asi jako medvídek Pú, ale svý teplý místečko má jistý. Kdyby se vyskytly problémy, ctihodný pan poslanec už jeho šéfa nějak ukecá.”

„Spoléhám na tebe, Marino,” snažím se ho povzbudit.

Marino cosi nesrozumitelného zavrčí a zapálí si další cigaretu. S chutí bych se k němu připojila. Má touha po nikotinu je náhle přímo zoufalá, nesnesitelná. Přesto svou bitvu vítězně vybojuju a ovládnu se. Kdykoliv si totiž slíbím, že zůstanu u jediné cigarety, nikdy slib nedodržím a letitý návyk znovu začne dotírat.

Oba mlčíme, ticho je čím dál tíživější. Konečně se rozhodnu vylíčit Marinovi, co mi v neděli řekl Righter o Chandonneově případu. „Určitě víš, jak ta věc pokračuje,” uzavřu svůj krátký monolog. „Pokud vím, měli dnes časně ráno propustit Chandonnea z nemocnice. Nejspíš jsi u toho byl. A taky ses patrně setkal s Bergerovou.”

Marino pokuřuje, dává si na čas. „Jo, doktorko, byl jsem tam.” Každé slovo provází obláček dýmu a páry. „Náramnej cirkus. Dostavili se dokonce i reportéři z Evropy.” Vidím, že mi něco zamlčuje, a je mi z toho smutno. „Jestli chceš znát můj názor, všiváky jako Chandonne by bylo vhodnější držet v bermudským trojúhelníku a nikoho k nim nepouštět. Žádný rozhovory ani fotografování, žádný předvádění veřejnosti. Není to správný, rozhodně ne v tomhle případě. Vždyť je to zrůda! Měl na sobě řetězů, že by potopily křižník. A samozřejmě ty obvazy na očích. Nechal se podpírat a předstíral, jak strašlivě trpí.”

„Mluvil jsi s ním?”

„Moje show to nebyla,” odsekne a se zaťatými čelistmi se zahledí do dvora. „Říká se, že mu budou muset transplantovat rohovky. Sakra, spousty lidí na světě si nemůžou dovolit ani běžný léky, a tomuhle šmejdovi naši daňoví poplatníci zajistí špičkovou péči. Luxusní prostředí, nejmodernější přístroje, draze placený lékařský kapacity, davy ošetřovatelek.”

Marino zlostně v popelníku rozdrtí zbytek cigarety. „Už bych měl vypadnout.” Ale z plastové židle se zvedá dost váhavě. Zřejmě by si se mnou chtěl otevřeně promluvit, cosi mu však brání. „Jo, jdeme dneska s Lucy na pivo. Naznačila, že pro mě má velkou novinu,” dodá a tázavě mi pohlédne do očí.

„Nech se překvapit,” pokrčím rameny.

„Nic mi neprozradíš?”

Kdo z nás dvou je tady neupřímný tajnůstkář?

„Je ta zpráva dobrá, nebo špatná?” zkouší to ještě Marino, zatímco se vracíme zpátky do budovy. „A nechtěj mi tvrdit, že je Lucy těhotná,” ušklíbne se na rozloučenou.

V pitevně Turk právě hadicí splachuje mé pracoviště. Voda stříká, kovové mřížky drnčí. Když mě Turk zahlédne, křikne, že mě sháněla Rose. Přejdu k telefonu. „Soudy jsou zavřené,” sdělí mi sekretářka. „A v kanceláři státního zástupce mě informovali, že Righter bude stejně žádat pouze vaši písemnou zprávu. Takže si nemusíte dělat starosti.”

„Vskutku překvapující,” opáčím sarkasticky. Jak ho to nazvala Anna? Ein Mann nějak. Člověk bez páteře.

„Ještě tu mám vzkaz z vaší banky. Nějaký Greenwood si přeje, abyste se mu ozvala.” Rose mi nadiktuje číslo.

Kdykoliv mi volají z banky, zmocní se mě lehká paranoia. Bud prudce poklesla hodnota akcií, do nichž jsem investovala, nebo mám přečerpané konto, protože se někde zasekly počítače. Může to být i něco jiného, ale vždycky jde o problémy, jakých se děsím. „Moc se omlouvám,” nevzrušeným tónem pronese pan Greenwood z oddělení soukromých účtů, „ten vzkaz byl omyl. Prostě nedorozumění, paní doktorko. Je mi líto, že jsme vás obtěžovali.”

„Tedy se mnou nepotřebujete hovořit? Žádný problém se neobjevil?” Jsem zmatená. S Greenwoodem jednám už léta a najednou se ke mně chová, jako bychom se vůbec neznali.

„Byl to omyl,” zopakuje odměřeně. „Omlouvám se a přeju hezký den.”

KAPITOLA 9

Následujících několik hodin trávím za svým psacím stolem. Diktuju zprávu o pitvě našeho neznámého, beru telefony, podepisuju různé papíry. Z kanceláře odcházím pozdě odpoledne.

Mezi prořídlými mraky se nesměle prodírají sluneční paprsky a v poryvech větru zvolna krouží suché hnědé listy jako náhle zlenivělí ptáci. Přestalo sněžit a výrazně se oteplilo. Pneumatiky kolem sebe rozstřikují špinavou břečku.

Svírám v rukou volant Annina stříbrného lincolnu, jedu směrem na Three Chopt Road a poslouchám rozhlasové zprávy, jejichž ústředním tématem je Jean-Baptiste Chandonne. Znovu a znovu se mluví o jeho očích, poleptaných žíravinou. Reportéři líčí, jak jsem zmrzačila zločince, abych si zachránila život, a uvádějí historku do neuvěřitelných souvislostí. „Doktorka Scarpettová dobře ví, jak umí být spravedlnost slepá, a tak ji raději vzala do vlastních rukou,” žvaní kdosi. „Nechala se inspirovat klasikou, zvolila totiž starodávný tělesný trest. Nezaváhala a rovnou útočníka oslepila, jen si to představte. Jak se jmenoval ten chlápek ze Shakespeara? Král Lear, že jo. Vzpomínáte, jak mu v tom filmu vydloubli oči? Chudák si pak musel, mám dojem, dávat do očních důlků syrová vajíčka, aby ho to tak děsně nebolelo. Fakt hrůza.”

Chodník před kostelem svaté Brigity pokrývá směs tajícího sněhu a soli, na parkovišti stojí sotva dvě desítky vozů. Marino se ve své předpovědi nemýlil. Policie nemusí krotit davy domáhající se vstupu, nejsou tu dokonce ani novináři. Jistou roli snad sehrálo počasí, ale spíš si za všechno může sama zesnulá. Příliš sympatií si mezi lidmi nezískala. Ani mne sem nepřivedla náklonnost. A už vůbec ne pocit nenahraditelné ztráty. Diane Brayovou jsem vyloženě nesnášela.

osla jsem pouze z povinnosti. Brayová byla příslušnicí policie. Osobně jsem ji znala. Pitvala jsem její mrtvolu.

Rozepnu si kabát a vejdu dovnitř. Na stole v předsíni chrámu spatřím velkou portrétní fotografii Brayové. Znovu mě zaskočí ta pyšná a vyzývavá krása, provázená ledově krutým zábleskem v očích. Diane Brayová mě nenáviděla z důvodů, které jsem dodnes úplně nepochopila. Byla mnou přímo posedlá a soustředila se na jediný cíl: dokonale mě zničit. Bojovala proti mně ze všech sil, ale zákeřně, takže mi nějaký čas trvalo, než jsem si uvědomila, jakou sít intrik spřádá.

Brayová měla ambiciózní a dobře vymyšlený plán. Nejprve hodlala proniknout do vládního kabinetu státu Virginie. Tam by navrhla přesunout úřad soudního lékaře z rezortu zdravotnictví do rezortu veřejné bezpečnosti. Pokud by se to podařilo, v další fázi by přiměla guvernéra, aby ji jmenoval ministryní veřejné bezpečnosti. Pak bych organizačně spadala pod její pravomoc. Diane Brayová by dosáhla cíle, s gustem by mě vykopla na dlažbu. Proč vlastně? Stále marně hledám nějaké přijatelné rozumové vysvětlení. Dokud vloni nenastoupila na richmondské policejní oddělení, nikdy jsem o ní neslyšela. Ona však o mně určitě věděla a do mého města se přestěhovala se záměrem pomalu mě deptat sérií intrik, pomluv, únavných sporů a profesionálních obstrukcí, než by mi definitivně zničila kariéru. Než by mi zničila život. Tuším, jak asi v představách Brayové vypadalo vyvrcholení celé té chladnokrevně připravené akce. Měla jsem s ostudou opustit své místo, spáchat sebevraždu a zanechat dopis, v němž bych ji označila za zdroj svého trápení. Jenže já žiju, zatímco Diane Brayová je po smrti. Jistě by ji ani v nejčernějším snu nenapadlo, že se jejím sadisticky zohaveným tělem budu zabývat na pitevním stole.

Poblíž vchodu do chrámové lodi tlumeně rozmlouvá hlouček policistů ve slavnostních uniformách, náčelník Rodney Harris hovoří s otcem O’Connorem. Je tu i několik civilistů, vybraně oblečených lidí, které neznám. Dívají se kolem sebe poněkud nejistě a rozpačitě, patrně tedy nejsou zdejší. Beru si ze stolu program bohoslužeb a čekám, abych si mohla Vyměnit pár slov s náčelníkem Harrisem i se svým knězem.

„Ano ovšem, chápu,” říká otec O’Connor. V dlouhé smetanově bílé sutaně a s rukama sepnutýma v pase působí jako ztělesnění klidu. Nikoliv bez provinilého pocitu si uvědomuju, že jsem ho naposledy viděla o Velikonocích.

„Kdepak, otče, s tím se já nedokážu smířit,” vrtí hlavou Harris. Je to podsaditý muž připomínající reklamu na koblihy. Jeho řídnoucí rezavé vlasy jsou nad ochablým obličejem jako vždy pečlivě sčesané dozadu. Harris nesnáší schopné ženy a nikdy mi nebylo jasné, proč tehdy přijal Diane Brayovou. Můžu se jen dohadovat, jakých zbraní použila.

„Boží vůle je nevyzpytatelná,” konstatuje otec O’Connor. „Často je pro nás obtížné pochopit Boží záměry.” A vtom mě zahlédne. „Paní doktorko,” usměje se a vezme do obou dlaní mou ruku. „Je hezké, že jste přišla. Denně na vás myslím ve svých modlitbách.” S upřímnou starostí sklouzne očima k mé sádře. „Co váš loket? Kdybyste si chtěla popovídat, rád si pro vás udělám čas.”

„Děkuju vám, otče,” oplatím mu úsměv. Pak se otočím k Harrisovi. „Váš úřad i vy osobně teď prožíváte smutné chvíle.”

„Velmi, velmi smutné,” odpoví. Letmo a krátce mi tiskne ruku a přitom se dívá po dalších přítomných.

Naposledy jsem se s náčelníkem Harrisem potkala v domě Diane Brayové, kam se dostavil zcela bezdůvodně, jen aby civěl na zohavenou a dokonale zneuctěnou mrtvolu své zástupkyně. K takovým lidem pociťuju silnou nechuť a podezírám je z cynismu a voyeurství. Nedokázala jsem skrýt pohrdání a vím že Harris mi to nezapomene. Zatímco vcházím do chrámové lodi cítím v zádech jeho pohled. Varhaník tiše preluduje, mramorové a mosazné kříže se lesknou, vitráže s podobami světců a scénami ukřižování září jasnými barvami. Usedám do jedné z lavic ve střední části kostela a o chvíli později obřad začíná. Vybraně oblečení cizí lidé, kterých jsem si všimla předtím, procházejí uličkou společně s knězem a ministrantem. Mladý muž v černých šatech nese zlatě a červeně zdobenou urnu obsahující popel zavražděné. Starší manželé si otírají slzy.

Otec O’Connor nás všechny přivítá. Z jeho slov se dozvím že obřadu jsou přítomni i rodiče a dva bratři Diane Brayové

Dorazili ze států New York a Delaware a z Washingtonu, D.C. Obřad je poměrně krátký a prostý. Kněz pokropí urnu svěcenou vodou a pak jako jediný smuteční řečník vystoupí náčelník Harris. „Zvolila si povolání, které jí umožňovalo obětavě pomáhat druhým,” toporně z papíru předčítá připravené fráze. „Denně si uvědomovala, že nebezpečně riskuje, neboť riziko je podstatou naší práce. My policisté jsme zvyklí hledět smrti do tváře a nepociťovat strach. Jsme zvyklí na zavilou nenávist zločinců, s nimiž neúprosně bojujeme, abychom spořádané občany chránili před rakovinou zla.”

Lidé se při těch nabubřelých frázích vrtí a dřevěné lavice popraskávají. Otec O’Connor se s hlavou nakloněnou ke straně vlídně usmívá. Po smuteční řeči následuje něco málo modliteb, hudby a citátů z evangelií. Chybí sebemenší náznak skutečného zanícení. Diane Brayová nikoho nemilovala. Nemilovala dokonce ani samu sebe. Žila překotně a s nenasytnou dravostí. Téměř po sobě nezanechala stopu. Tiše se zvedáme z lavic, vycházíme do chladného večera a míříme ke svým automobilům. Jdu rázně a se sklopenýma očima, rozhodně si s nikým netoužím vyměňovat dojmy. Ve chvíli, kdy odemykám dveře vozu, zaslechnu těsně za sebou kroky. Prudce se otočím. Spatřím ženu v dlouhém norkovém kožichu. Měkké světlo pouličních lamp zvýrazňuje její půvabné jemné rysy, oči skrývá stín.

„Doktorka Scarpettová? Nebyla jsem si jistá, jestli přijdete, ale jsem moc ráda, že jsem vás zastihla.” Postřehnu newyorský přízvuk a vzápětí se mi rozbřeskne. Žena mi podá ruku v hladké kožené rukavičce. „Jsem Jaime Bergerová. Musíme si promluvit.”

„Zúčastnila jste se obřadu?” Chytřejší úvodní slova mě nenapadnou. Nikde jsem ji tam neviděla a jsem už natolik paranoidní, abych si představovala, že Jaime Bergerová vůbec do kostela nevstoupila, ale číhala na mě před parkovištěm. „Znala jste Diane Brayovou?” dodám.

„Neznala. Seznámím se s ní až teď.” Bergerová si ohrne límec kožichu a pak se podívá na hodinky. „Nepředpokládám, že se ještě chcete vrátit do své kanceláře.”

„Neměla jsem to v úmyslu, ale pokud si přejete, zařídím se podle vás,” odpovím bez nadšení.

Newyorská státní zástupkyně si chce popovídat o vraždách Kim Luongové a Diane Brayové. A samozřejmě ji zajímá také neidentifikovaná mrtvola z přepravního kontejneru v přístavu, všeobecně považovaná za pozůstatky Chandonneova bratra Thomase. Ovšem pokud se tenhle případ někdy dostane k soudu, nebude to v naší zemi, nevzrušeně dodává Bergerová. Prostě mi naznačuje, že Thomas představuje pro Chandonnea další bonus. Jean-Baptiste zavraždil svého bratra a patrně mu to projde. Nekomentuju to a raději si sedám za volant.

„Jak jste spokojená se svým vozem?” položí mi státní zástupkyně zdánlivě nevinnou a vzhledem k okolnostem nepatřičnou otázku. Ale Bergerová nic nedělá bezdůvodně, uvědomuju si. Příliš zkoumavě si prohlíží luxusní automobil, který jsem si půjčila od Anny, protože policie mi dosud nevrátila sedan.

„Není můj,” odpovím co nejklidnějším tónem. „Možná bude lepší, když pojedete za mnou, paní Bergerová. V některých čtvrtích našeho města je nepříjemné po setmění zabloudit.”

„Nezkusila byste sehnat kapitána Marina?” Bergerová namíří klíč s dálkovým ovládáním na svůj vlastní sportovní vůz, bílý mercedes ML430 s newyorskou poznávací značkou. Reflektory bliknou a dveře jsou odemčené. „Možná by bylo pro všechny užitečné, kdybychom si promluvili společně.”

Zatímco startuju, chvěju se zimou. Večer je vlhký, ze stromů kape ledově studená voda. Chlad proniká i pod sádru, plíží se ke zlomenině v lokti, zasahuje nejcitlivější místa, kde jsou nervová zakončení. V celé paži mi opět bolestivě poškubává Volám Marinovi na pager a současně ve zpětném zrcátku sleduju přední světla vozu Jaime Bergerové. Marino se ozve až po pár minutách. Stručně mu sdělím, co se děje. „Tak jo,” odpoví nevrle. „Ty se po dlouhým váhání přece jen rozhodneš jít na tu zádušní mši. A kdo tě tam vyhmátne? Bergerová! Kdepak, to nebyla náhoda. Co by tam jinak ta ženská mohla pohledávat?”

„Víš co, kdybych já právě přijela do města a neznala lidi, se kterými mám jednat, asi by mě taky zajímalo, kdo v tom kostele byl. A kdo tam nebyl.” Snažím se uvažovat logicky. „Bergerová se ti včera večer nezmínila, že tam bude?” A je to venku. Ráda bych zjistila, co spolu při schůzce probírali.

„Ne, nezmínila,” stručně odpoví Marino.

„O čem jste teda mluvili? Nebo mi do toho nic není?”

Kapitán Marino hezkých pár vteřin mlčí. „Heleďse, doktorko, tohle není můj případ,” zabručí. „Patří do New Yorku a já prostě dělám, co se mi řekne. Jestli chceš vědět víc, musíš se obrátit na ni, protože přesně takhle si to ta dáma přeje.” Svou rozmrzelost Marino určitě nepředstírá. „Kromě toho jsem momentálně uprostřed Mosby Courtu a řeším jiný věci. Pochop, nemůžu se utrhnout, sotva někdo luskne prsty. I když jsou to prsty pěstěný a velkoměstský.”

Mosby Court nepatří k luxusním vilovým čtvrtím, jak by snad někdo usuzoval podle honosného, ale matoucího názvu. Naopak jde o jeden ze sedmi městských projektů levného bydlení. Všechny byly pojmenovány po významných osobnostech. Konkrétně Johna Singletona Mosbyho, důstojníka kavalerie a hrdinu Občanské války, uctívá celá Virginie. „Jenom doufám, že tam pro mě nechystáš další práci,” poznamenám.

„Je to jen drobný vražedný přestupek.”

Ani se neusměju. Touhle rádobyvtipnou a cynickou nálepkou Marino označuje situace, kdy se někde na ulici najde mrtvola mladého černocha, obvykle zasaženého četnými výstřely obvykle kvůli drogám, obvykle ve značkovém sportovním oblečení a basketballových botách a obvykle bez jediného použitelného svědka.

„Dobrá,” zavrčí Marino. „Sejdeme se ve foyer. Tak za pět, za deset minut.”

Už přestalo sněžit a teplota je příznivá, na silnicích nevzniká náledí. Město žije vánoční atmosférou, obzor lemují bílá světla. Lidé se zastavují, aby obdivovali obrovského soba vytvořeného ze žárovek. Září i elegantní světle žluté vládní sídlo na Deváté ulici, ve všech oknech hoří svíce, z vozů na parkovišti vystupují slavnostně oblečené páry. Náhle se rozpomenu, že guvernér dnes pořádá recepci pro vysoké státní představitele. Zhruba před měsícem jsem dostala pozvánku a potvrdila svou účast. Kristepane! Guvernér Mike Mitchell a jeho manželka Edith si určitě všimnou, že tam nejsem. Impulz odbočit k vládnímu sídlu je velmi silný, dokonce zapnu blinkr, vzápětí jej však zase vypnu. Ne, nemůžu se na recepci objevit. Co bych si počala s Jaime Bergerovou? Vzala ji s sebou a každému ji představila? Zklamaně se v šeru vozu usmívám a kroutím hlavou při pomyšlení, jak by se asi všichni tvářili a k jakým závěrům by dospěli přítomní novináři.

Po celou svou profesionální kariéru pracuju pro vládu a nikdy jsem nepodceňovala vliv politiky. Ústředna v guvernérově rezidenci mě přepojí na bezpečnostního důstojníka, ale než mu stačím vysvětlit, že chci pouze nechat vzkaz, hovor je opět přepojen. Dlouho se ozývají jen tiché vyzváněcí tóny. Na druhé straně Broad Street starší omšelá část města dál pokorně ustupuje Biotechu, novému impériu z cihel a skla, kde mám svůj přístav, svou kancelář. Letmým pohledem do Zpětného zrcátka se přesvědčím, že Bergerová se stále drží těsně za mnou. Její rty se pohybují. Také newyorská státní Zástupkyně tedy s někým telefonuje.

“Kay?” uslyším náhle z telefonu hlas guvernéra Mitchella.

Chvatně se začnu omlouvat. Několikrát trochu popleteně zopakuju, jak jsem se na recepci těšila a jak mě mrzí, že si ji musím odepřít. Mitchell nespěchá s odpovědí. Je to moudrý a zkušený muž. Úspěšný muž. Vždycky uměl rozpoznat správ. nou příležitost. Mlčením jako by mi sděloval: Děláš chybu, Kay. Velkou chybu. Nevyužít možnosti strávit byť jen chvilku s nejmocnějšími virginskými politiky je nerozumné. A zejména teď. Ano, zejména teď.

„Přijela newyorská státní zástupkyně, pane guvernére.” Nemusím vysvětlovat kvůli kterým případům. „Požádala mě o rozhovor, takže právě teď jedu do své kanceláře. Snad mě pochopíte.”

„Jistě, ovšem naše setkání bych pokládal za neméně důležité.” Mitchell nehodlá ustoupit. „Chtěl jsem si s vámi během recepce promluvit mezi čtyřma očima.”

Mám pocit, jako bych bosou nohou kráčela po skleněných střepech. „Ráda přijdu jindy,” odpovím co nejuctivějším tónem. „Kdykoliv si budete přát.”

„Co kdybyste se tady zastavila cestou domů?”

„Budu volná asi tak za dvě hodiny.”

„Výborně, Kay, za dvě hodiny se tedy uvidíme,” konstatuje Mitchell, spokojený, že dosáhl svého. „A pozdravujte paní Bergerovou. Když jsem byl ministrem spravedlnosti, měli jsme případ, který se částečně dotýkal jejího úřadu. Jednou vám o tom povím.”

Krytý prostor, kam se vjíždí ze 4. ulice a kde se mimo jiné přijímají mrtvá těla, připomíná velké šedé iglú, přistavěné k naší budově. Na rampě zastavím před masivními vraty Protože dálkový ovládač zůstal v sedanu, který stojí uvnitř garáže v mém domě, z něhož mě policie dočasně vyhostila* musím vyťukat číslo nočního vrátného. Ozve se až po šestém zazvonění. „Arnolde, otevřel byste mi prosím vrata ze dvora?” požádám ho.

„Cože? Ano, madam.” Zdá se zmatený a rozespalý, jako bych ho právě vzbudila. „Už běžím. Váš ovládač nefunguje?”

Trpělivě mu vyložím svůj problém. Arnold patří k lidem, kteří celý život marně bojují s vrozenou leností. Neustále musí přemáhat nechuť k jakémukoliv pohybu, k jakékoliv práci. Je zbytečné, abych se kvůli tomu rozčilovala. Mezitím za mnou zastavila Bergerová a téměř vzápětí dorazil i Marino. Všichni tři teď čekáme, až se těžká vrata zvednou a dovolí nám proniknout do království mrtvých. Vtom mi zazvoní mobil.

„Paráda, co?” zasměje se mi do ucha Marino. „Už je nás tu pomalu dost na menší piknik.”

„Bergerová a guvernér jsou staří známí,” informuju Marina a současně sleduju, jak za jeho vozem vjíždí na rampu černá dodávka pohřebního ústavu. Vrata se skřípavě otvírají.

„A sakra. Souvisí podle tebe tenhle detail s přesunem Vlkodlaka do New Yorku?”

„Nevím. Už vůbec nevím, co si mám myslet.” Krytý dvůr je dostatečně velký, abychom se tam všichni vešli. Vystupujeme ze svých vozů současně jako na povel, dveře bouchají, beton se rozeznívá zvukem kroků. Mrazivý vzduch bezohledně útočí na můj zlomený loket. S údivem zjišťuju, že Marino na sobě má tmavý společenský oblek s vázankou. „Vypadáš reprezentativně,” poznamenám mírně ironicky. Kapitán si zapálí cigaretu a pohledem sklouzne k Bergerové, která se v norkovém kožichu naklání do mercedesu a bere si ze sedadla své věci. Dva muži oblečení do dlouhých černých plášťů otvírají zadní dveře dodávky, za nimiž jsou vidět pojízdná nosítka s mrtvolou.

„Věř mi nebo ne, fakt jsem chtěl zaskočit na tu zádušní mši, jenže tamhleten frajer se právě dneska odpoledne musel nechat oddělat,” kývne Marino směrem k pohřební dodávce. “Jak se zdá, přece jen to bude kapku složitější případ, než jsme si mysleli.” Bergerová zamkla svůj vůz a teď se k nám blíží, ověšena složkami, šanony a objemnou koženou aktovkou. „Koukám, že jste se připravila.” prohodí suše Marino.

Zřízenci pohřebního ústavu pracují velmi hbitě, nosítka u2 s drnčením přejíždějí po betonu.

„Nesmírně oceňuju, že jste si pro mne oba tak rychle Udělali čas,” prohodí Bergerová.

V poměrně ostrém světle si všimnu jemných vrásek na krku, které prozrazují její věk. Hádala bych, že newyorské státní zástupkyni je o pár let víc než mně, tedy asi tak padesát. Ovšem pokud je nalíčena pro kamery, působí dojmem udržované pětatřicátnice. Hranaté rysy, krátké tmavé vlasy a dokonalé zuby přesně odpovídají podobě známé z časopisů a televize. Mnoho fotografií Bergerové jsem viděla díky internetu, když jsem se na tuhle nepřátelskou invazi připravovala.

Marino Bergerové nenabídne, že by jí pomohl něco nést. Chová se k ní stejně jako občas ke mně, když je navztekaný nebo žárlí. Odemykám domovní vchod. Zřízenci vezou mrtvolu naším směrem. Poznávám je, ale nedokážu si vybavit jejich jména. Jeden z nich se zahledí na Bergerovou a ohromeně vyhrkne: „Vy jste ta dáma z televize! Ta slavná soudkyně!”

Bergerová oběma věnuje okouzlující úsměv. „Kdepak, nejsem soudkyně.”

„Vážně? Vážně nejste ta televizní soudkyně?” Vozík s drnčením projede dveřmi. „Do lednice jako obvykle, madam?” osloví mě druhý muž v černém plášti.

„Ano,” odpovím mu. „Víte, kde ho máte zapsat. Arnold je asi v tom svém doupěti.”

„Jistě, madam, buďte bez starosti.” Ani jeden ze zřízenců nedá najevo, že být ke mně osud méně milosrdný, mohla jsem minulý víkend skončit v jejich dodávce. Už dávno jsem si všimla, jak málo věcí dokáže lidi pracující v pohřebních ústavech dojmout nebo vyvést z míry. Nečekané setkání s celebritou na tyhle dva bodré chlapíky působí mnohem víc než skutečnost, že virginská hlavní soudní lékařka jenom náhodou přežila útok sériového vraha. „Hezké Vánoce,” popřeje mi jěště první zřízenec.

„Díky, nápodobně.”

„Tenhle si je letos moc neužije,” ukáže druhý na tělo. A pak už mrtvolu odvážejí ke kanceláři márnice, kde vyplní cedulku na palec u nohy a zapíší mého nejnovějšího pacienta do knihy příjmů. Kráčíme dlouhou chodbou s vydezinfikovanou podlahou. Tlačítky otevírám několikery ocelové dveře, míjíme lednice a pitevny. Všude jsou pronikavě cítit dezodoranty.

Marino vykládá Bergerové o případu v městské části Mosby Court. Na nic se ho neptá, ale on má dojem, že to chce slyšet. Nebo se jenom předvádí. „Nejdřív to vypadalo, že ho prostě srazilo auto, ležel totiž na kraji silnice a z hlavy mu crčela krev. Ale pak se mrknu blíž a hned vidím, že tak jednoduchý to zase nebude.” Otevírám dveře vedoucí do administrativního křídla budovy a Marino dál popisuje detaily případu, který se mnou ještě neprobral. Vejdeme do konferenční místnosti a odložíme si kabáty. Bergerová má štíhlou atletickou postavu, k níž se dobře hodí tmavé vlněné kalhoty. Tlustý černý svetr sice nijak zvlášť nezdůrazňuje, ale ani nezakrývá její bujné poprsí. Solidní kozačky naznačují, že by byla ochotna jít kamkoliv, kdyby to vyžadovaly její pracovní povinnosti. Odsune si židli a na kulatý stůl vedle sebe srovná aktovku, šanony a složky.

„Víte, měl popáleniny. Tady a tady,” ukáže Marino na svou levou tvář a krk. Vzápětí z náprsní kapsy saka vyloví několik polaroidových snímků. Naštěstí je podá nejdřív mně.

„Kde by se vzaly popáleniny na někom, koho srazilo auto?” Pochybovačně kroutím hlavou. Už teď začínám mít nepříjemný pocit. Či spíš nepříjemné tušení.

„Třeba od výfuku,” pokrčí Marino rameny.

„Od výfuku?” opáčím. „Tomu snad sám nevěříš.”

„Do háje!” Marino znejistí. „Vlastně jsem ho pořádně neviděl. Než jsem tam dorazil, policisti ho stačili šoupnout do plastovýho vaku. Musel jsem se spolehnout na to, co mi řekli.” S rudnoucí tváří a sílícím podrážděním sklouzne pohle dem k Bergerové. „Jsou to kreténi a zabedněnci.”

Muž na fotografiích má světle hnědou pleť, půvabné rysy a krátké kudrnaté vlasy, odbarvené do odstínu vaječného žloutku. V levém uchu se leskne malý zlatý kroužek. Na první pohled je mi jasné, že dokonale kulaté a zpuchýřovatělé spáleniny velikosti stříbrného dolaru nezpůsobil výfuk. Každopádně v době, kdy se utvořily, muž ještě žil. „Identifikovali jste ho?” zeptám se Marina.

„Zatím netušíme, o koho jde.” Kapitán si uhladí prošedivělé vlasy vyrůstající z temene a gelem přilepené k široké holé lebce. Rozhodně by vypadal líp, kdyby si nechal hlavu úplně oholit. „Samozřejmě jsme se ptali lidí, ale nikdo ho tam předtím neviděl. Není to typ, jaký se v tý čtvrti běžně pohybujou na ulicích.”

Vstanu ze židle. „Raději si ho hned prohlédnu.”

Marino se také zvedne. Bergerová přestane urovnávat své papíry. „Nevadilo by, kdybych se k vám připojila?”

Beze slova pokrčím rameny. Koneckonců je to profesionálka a nemůžu si dovolit zachovat se k ní hrubě nebo jí dát najevo nedůvěru. Jenom si zajdu vedle do své pracovny pro laboratorní plášť a pak už všichni tři míříme zpátky k márnici. „Jak je na tom Mosby Court s homosexuály?” ptám se cestou Marina. „A s mužskou prostitucí?”

„Nic moc. Tam potkáte spíš drsňáky. Ale když o tom mluvíš, tenhle docela vypadá jako hoša, ne? Vezmi si třeba tu náušnici. Ty odbarvený vlasy. Tu figuru vymakanou z posilovny.”

„S takovými představami byste určitě vyhrál soutěž ve zjednodušování,” prohodí Bergerová. „A to jsem si myslela, že první místo mají jednou provždy zajištěné moji mládenci.”

„Fakt? Jaký mládenci?” Marino se tváří nebezpečně vlídně

,,Mládenci z mého úřadu,” blazeovaně odpoví Bergerová. „Pátrací jednotka.”

„Vážně? Tak vy máte svý vlastní newyorský poldy? No to teda žasnu. A kolik jich je?”

„Asi padesát.”

„Páni! A všichni pracujou jenom pro vás? Všichni poslouchají vaše rozkazy?”

„Ano,”

„Co tomu říkáš, doktorko?” otočí se ke mně Marino s předstíraným ohromením. „Není to prostě fantastický?”

Pracovníci pohřebního ústavu jsou dosud v kanceláři a baví se s Arnoldem. Když se před nimi objevím, zatváří se Arnold vylekaně, jako bych ho přistihla při něčem nedovoleném. Je to tichý plachý člověk s nezdravě šedavou pletí a věčně zarudlýma uslzenýma očima, patrně v důsledku chronické alergie. Můj druhý dnešní neznámý zatím trpělivě čeká uprostřed chodby, ukrytý ve vínově rudém plastovém vaku uzavřeném zipem a ozdobeném výrazným nápisem BRATŘI WHITKINOVÉ. Teprve teď se rozpomenu: ale ovšem, ti dva muži v dlouhých černých pláštích jsou bratři Whitkinové. „Postarám se o něho,” poznamenám, abych je informovala, že už nemusejí odvážet tělo do lednice ani překládat na náš vozík.

Oba bratři poněkud znervózní. „Právě jsme se mu chtěli věnovat,” řekne první. A druhý dodá téměř dotčeně: „Kdepak, madam, my se nikdy neflákáme.”

„To je v pořádku,” uklidním je. „Chci si ho nejdřív prohlédnout.” Odtlačím pojízdná nosítka a za ocelovými dveřmi rozdám gumové rukavice a papírové návleky na boty. Chvíli mi zabere, než ho zapíšu do plánu pitev, přidělím mu číslo a vyfotografuju ho. Během fotografování cítím pronikavý

pach moči.

Pitevní sál je dokonale tichý a celý se čisťounce leskne. Neodehrávají se tu žádné krvavé výjevy, není slyšet žádné zvuky. Zejména to ticho je mi velmi příjemné. Zurčení vody, svist Strykerových pil a řinkot kovových nástrojů ve mně i po letech stále ještě vyvolávají pocit napětí a únavy. Pitevna dokáže byt překvapivě hlučná. Mrtví se dožadují svých práv á často se urputně brání. I tenhle nový pacient mi zřejmě bude vzdorovat, to vím už předem. Je zcela ztuhlý a bez boje mi nedovolí, abych ho svlékla nebo mu rozevřela čelisti a prohlédla jazyk a chrup. Jakmile rozepnu zip, z vaku znovu zavane pach moči. Přitáhnu si blíž chirurgickou lampu a prohmatám mrtvému hlavu. Zlomeniny tam nejsou. Kapky krve na bradě a na přední části bundy napovídají, že byl vzpřímený, když krvácel. Natočím lampu k jeho chřípí. „Z nosu mu tekla krev,” hlásím Marinovi a Bergerové. „Jinak jsem žádné zranění hlavy zatím neobjevila.”

Začnu s pomocí lupy prozkoumávat popáleniny. Bergerová se přisune blíž a pozorně všechno sleduje. Všimnu si textilních vláken zachycených na zpuchýřovatělé kůži a oděrek v ústních koutcích i uvnitř úst. Vyhrnu mrtvému rukávy červené zimní bundy a na zápěstích spatřím zřetelné vroubkované otisky šňůry nebo lana; ruce tedy nepochybně byly spoutané. Když rozepnu zip bundy, objevím další dvě spáleniny, jednu v pupečním důlku a druhou na levé prsní bradavce. Bergerová se nakloní dopředu, až se o mne otře pláštěm. „Na to, aby si člověk pod bundu nevzal ani košili nebo tričko, je dost zima, nemyslíš?” prohodím k Marinovi. „Díval se mu někdo do kapes?”

„Ne. Lepší je udělat to až tady, kde je líp vidět.”

V kapsách kalhot a bundy nic není. Stáhnu muži kalhoty, modré šortky pod nimi jsou nasáklé močí a šíří kolem sebe ostrý pach čpavku. Náhle mě zamrazí. Mrtví mě jen málokdy dokáží vyděsit, tomuhle muži se to však daří. Zkusím ještě úzkou kapsičku u pasu a objevím v ní ocelový klíč s číslem 233, napsaným nesmazatelným fixem. „Z hotelu, od domu, kdoví?” uvažuju nahlas, zatímco klíč ukládám do igelitového sáčku. „Mohl by být i od skřínky v šatně nebo na nádraží,” Opět se mě zmocňují podivné tísnivé pocity. Dvě stě třicet tři bývalo číslo naší poštovní schránky v Miami. Netvrdila bych, že je to zrovna moje šťastné číslo, ale není běžné a já si ho pa’ matuji, proto jsem ho často používala pro číselné kódy a kombinace zámků.

„Ptát se na příčinu smrti by asi bylo předčasné, že?” prohodí Bergerová.

„Ano, zatím by to byly pouhé dohady,” odpovím jí a pak se otočím k Marinovi. „Co AFIS a Interpol? Měli jsme štěstí?”

Bohužel ne,” zavrtí Marino hlavou. „V databázi AFIS ten maník z motelu není. A Interpol se ještě neozval, což taky nevěstí nic dobrýho. Pokud něco mají, obvykle se to dozvíš skoro obratem.”

„Pořídíme otisky a okamžitě je odešleme.” Snažím se nedávat příliš najevo netrpělivost. Pod lupou prohlížím mužovy prsty, dlaně i hřbety rukou a pátrám po eventuálních stopách, které by během snímání otisků mohly utrpět úhonu. Odstřihnu nehty a vložím je do předem označené obálky. Potřu bříška prstů barvou a společně s Marinem pak sejmeme dvě sady otisků. Bergerová mlčí, ale nespouští ze mne oči. Sleduje každý můj pohyb a každé mé slovo, nic jí neunikne. Uvědomuju si, že newyorská státní zástupkyně si dělá závěry. Závěry, které se mi nemusí líbit. Přikryju tělo, uzavřu zip vaku a následována Marinem a Bergerovou přesunu vozík k lednicím. Ovane nás ledový dech smrti. Dnes tu máme pouze šest klientů a já mezi nimi podle cedulek připevněných k zipům hledám našeho neznámého z motelu. Když ho najdu, předvedu jeho popáleniny, oděrky v ústních koutcích a stopy po provaze na zápěstích.

„Kristepane, jak tomu mám rozumět?” zavrčí Marino. „Narazili jsme snad na sériovýho vraha, co svý oběti sváže a pak je pálí fénem?”

„Musíme informovat Stanfielda,” upozorním, neboť je zřejmé, že smrt našeho neznámého z motelu by mohla souviset ‘tělem nalezeným ve čtvrti Mosby Court. Marino si pohrdavě odfrkne, aby vyjádřil svou nechuť k jakékoliv spolupráci se Stanfieldem, proto dodám: „Raději mu hned zavolej, Marino.”

Vyjdeme z lednice a Marino zamíří k telefonu na chodbě. „Trefíte sama zpátky do konferenční místnosti?” zeptám se Bergerové

„Jistě.” Newyorská státní zástupkyně se tváří zamyšleně, v očích jí čtu nevyslovené otázky.

„Hned za vámi přijdu,” slíbím. „A omlouvám se za tohle neplánované zdržení.”

Bergerová stojí ve dveřích a rozvazuje si vzadu plášť. je

to zvláštní, před pár měsíci jsem měla případ ženy, sadisticky trýzněné horkovzdušnou pistolí. Popáleniny na prsou a na obličeji se velmi podobaly těm, které jsem tu viděla.” Bergerová se skloní, sundá si návleky a odhodí je do koše. „Pachatel také nejdřív oběť spoutal a zacpal jí ústa roubíkem.”

„Dopadli ho?” vyhrknu. Ta podobnost se mi ani trochu nelíbí.

„Ano. V domě, kde oběť bydlela, se právě prováděly nějaké opravy a pachatel patřil k zaměstnancům dotyčné firmy,” rozpovídá se Bergerová. „Tou horkovzdušnou pistolí opaloval staré nátěry. Byl to neskutečný pitomec a svým způsobem i smolař. Zhruba ve tři ráno vnikl do bytu oběti, mučil ji, znásilnil a uškrtil. Když po několika hodinách odcházel, na ulici ho čekalo nepříjemné překvapení: jeho náklaďák zmizel. To se v New Yorku stává. Chlap tedy volá policisty a za chvíli už sedí v hlídkovém voze, na klíně drží brašnu s nářadím a popisuje ukradený nákladní automobil. Mezitím hospodyně oběti najde mrtvolu, hystericky se rozječí a vyťuká číslo 911. Neuplyne ani deset minut a k domu se přiřítí detektivové. Vrah propadne panice, pokusí se vyskočit z hlídkového vozu a uprchnout, což se mu pochopitelně nepodaří. Jak se vzápětí ukáže, má ten blbec v brašně prádelní šňůru a horkovzdušnou pistoli.”

„Psalo se o případu v novinách?” zeptám se.

„Moc ne. Jen v Timesech a místních bulvárních plátcích.”

„Přesto se zdá, jako by se někdo nechal inspirovat.”

KAPITOLA 10

Jaksi samozřejmě se předpokládá, že jsem výjimečně otužilá či otrlá, imunní vůči sebeotřesnějším zrakovým, hmatovým, sluchovým i čichovým podnětům. Předpokládá se, že na hrůzu reaguju jinak než ostatní lidé. Mým úkolem je evokovat bolest, aniž bych ji pociťovala sama, přesně popsat nesnesitelné utrpení a nedovolit, aby se pak proměnilo v mou vlastní noční můru. Očekává se ode mne, že proniknu do tajů sadistické posedlosti jedinců jako Jean-Baptiste Chandonne a zapomenu, že právě já jsem měla být další obětí.

Chandonne se liší prakticky od všech vrahů, které jsem kdy viděla. Odpovídá klasické představě lidské zrůdy. Až na to, že nevystoupil ze stránek slavné knihy Mary Shelleyové. Chandonne je skutečný. A neuvěřitelně odpudivý. Jeho obličej tvoří dvě zcela nesourodé poloviny, jedno oko je mnohem níž než druhé, mezi drobnými špičatými zuby jsou široké mezery. Celé tělo hustě pokrývají dlouhé bezbarvé chloupky. Nejděsivěji však na mne zapůsobil jeho pohled. Když za sebou Chandonne v mém domě přibouchl nohou dveře, spatřila jsem v jeho očích jícen pekla. A přestože se bráním byť jen náznaku soucitu, uvědomuju si, že zvěrstva, která Jean-Baptiste páchá na svých obětech, jsou jen odrazem jeho vlastního zoufalství, opakováním hrůz, jaké znovu a znovu zažívá s každým úderem záštiplného srdce.

Vyzvedla jsem Bergerovou v konferenční místnosti a teď spolu jdeme chodbou směrem k mé kanceláři. Cestou vysvětluju, že Chandonne trpí hypertrichózou, vzácnou vrozenou vadou, postihující snad jednu miliardtinu lidské populace. Předtím jsem se s tímto krutým tělesným postižením setkala pouze během stáže v miamské nemocnici, když tam jakási Mexičanka porodila holčičku se třemi prsními bradavkami a celou hustě porostlou dlouhými šedivými chloupky. Ty chloupky jí rostly úplně všude s výjimkou sliznic, dlaní a chodidel. Lidé s hypertrichózou bývají chorobně citliví na světlo a často se u nich objevují anomálie chrupu a pohlavních orgánů. Mívají nadbytečné prsty na rukou i na nohou. V dřívejších dobách takto znetvoření jedinci museli bavit obecenstvo na poutích, v cirkusech i na královských dvorech. A někteří byli obviněni a souzeni jako vlkodlaci.

„Chandonne své oběti kouše do dlaní a chodidel,” uvažuje nahlas Bergerová. Má zvučný melodický hlas, přímo stvořený pro televizi. „Třeba tu hraje roli, že právě dlaně a chodidla jsou jediná neochlupená místa na jeho těle. Ačkoliv kdoví. Každopádně předpokládám, že jde o nějaký druh fetišistické sexuální asociace. Ovšem s případem, kdy někoho vzrušuje kousání do nohou a do rukou, jsem se ještě nesetkala.”

Rozsvítím v přední kanceláři a elektronickým klíčem odemknu ohnivzdornou kobku, které říkáme místnost pro úschovu důkazů. Dveře a stěny jsou vyztužené ocelí, počítačový systém zaznamenává kód vstupující osoby a přesný čas příchodu i odchodu. Osobní věci mrtvých tady uchováváme jen výjimečně, neboť tyto předměty obvykle policie uloží do skladu nebo je vrátí příbuzným. Tuhle skrýš jsem nechala vybudovat z jiných důvodů. U obzvlášť citlivých případů se snažím co nejvíc omezit nebezpečí úniku informací, před nímž není zcela uchráněná žádná instituce. Teď tedy odemknu jednu ze zásuvek kovové registratury a vytáhnu dvě tlusté složky přelepené silnou lepicí páskou s mým podpisem. Obsahují případy Kim Luongové a Diane Brayové. Samozřejmě nezapomenu zapsat čísla složek do knihy vedle tiskárny, která právě naťukala můj kód a čas příchodu. Můžeme se vrátit.

„Proč jste vlastně nepožádali o pomoc odborníka na profily?” zeptá se mě Bergerová, jakmile opět vkročíme do konferenční místnosti, kde nás už netrpělivě očekává Marino.

Odložím složky a pohlédnu na Marina. Odpovědět by měl on. K mým povinnostem žádost o vypracování psychologického profilu nepatří.

„Proč?” opáčí kapitán hádavým tónem. „Smyslem profilování je snad odhadnout, s jakým typem cvoka máme tu čest, ne? A my jsme toho cvoka moc dobře znali.”

„Ale stejně by byla nesmírně užitečná analýza pachatelovy osobnosti.” Bergerová mluví pouze ke mně, Marina ignoruje. „Zajímala by mě motivace. A pak ta podivná symbolika chodidel a dlaní. Pořád tomu nerozumím.”

„Podle mýho názoru je profilování většinou jen něco jako pouťový hádání z karet,” nevzdává se kapitán. „Tu a tam se třeba někdo strefí, ale jinak slyšíte samý bláboly. Když se úchyl Chandonne rajcuje kousáním do dlaní a do chodidel, i bez odborníků z FBI vám dojde, že pro něho chodidla a dlaně mají zvláštní význam. Jo, jsou to jediný místa, kde mu nerostou ty příšerný chlupy.”

„Chápu, že svým obětem ničí a mrzačí části těla, které sám na sobě nenávidí, například obličej,” nevzrušeně pokračuje Bergerová a stále se obrací výhradně ke mně. „Ale čím ho tak přitahují ruce a nohy? Co za tím může být?”

„Jenže nejradši má bílý masíčko,” nepřestává provokovat Marino. S Bergerovou se k sobě chovají skoro jako rozhádaní milenci. „Jeho gusto jsou ženský s parádníma kozama. Asi ho matka málo kojila nebo co, protože si zásadně vybírá oběti určitýho tělesnýho typu. Abyste dospěla k tomuhle závěru, nepotřebujete volat žádný šarlatány z FBI.”

Mlčím, snažím se však alespoň pohledem Marinovi naznačit, k jakým netaktnostem se v zápalu bitvy s Bergerovou snižuje. Jeho invektivy se mě osobně dotýkají. Sám přitom moc dobře ví, že Benton byl nesmírně talentovaný, pracoval ryze vědecky a využíval rozsáhlé databáze, kterou Federální úřad pro vyšetřování vytvořil studiem tisíců případů a výslechy tisíců nejtěžších zločinců. A nelíbí se mi ani narážky na tělesné proporce obětí; Chandonne si přece vybral také mne.

Bergerová se konečně rozhodne věnovat Marinovi pozornost. „Vskutku vytříbený slovník, kapitáne,” pronese s despektem. „Ovšem pánové, kteří rádi hovoří o kozách, na sebe mimoděk prozrazují, že k přemýšlení využívají místo mozku spíš to co nosí v kalhotách.“

Marino zrudne.

„Dostala jste kopie pitevních zpráv?” Odpověď znám, přesto se zeptám.

„Jistě. A nesčetněkrát jsem si je pročetla.”

Odlepím pásku a podám jí obě složky. Bergerová rozevře první z nich a začne se probírat sadou barevných fotografií. „Co mi o tom případu můžete povědět?”

„Kim Luongová,” spustí Marino. Navenek zkrotl, v duchu však zuří. „Třicetiletá žena asijskýho původu. Pracovala v prodejně polotovarů s názvem Quik Cary. Chandonne si zřejmě počkal, až tam zůstane sama. Stalo se to večer.”

„Ve čtvrtek devátého prosince,” doplní Bergerová s pohledem upřeným na snímky napůl obnažené a zohavené mrtvoly.

„Jo. Alarm spustil v devatenáct šestnáct,” pokývne Marino a já si lámu hlavu, o čem vlastně s Bergerovou včera mluvili, když ne o vraždách Luongové a Brayové.

„Šestnáct minut po sedmé?” nakrčí Bergerová čelo. „To právě vešel do prodejny, nebo naopak odcházel?”

„Odcházel. Zmizel zadním vchodem, tam byl jinej alarm než vepředu. Takže Chandonne pravděpodobně hned někdy po setmění vstoupil do krámu. Normálně předníma dveřma jako zákazník. Měl pistoli a rovnou tu ženskou střelil. Zamknul, pověsil na dveře ceduli ZAVŘENO a odtáhnul oběť do skladu, aby ji mohl mučit a tak dál.” Marino mluví lakonicky a tváří se téměř znuděně, ale já už už začínám tušit, co se v něm odehrává. Chtěl by Jaime Bergerovou oslnit, chtěl by si ji podrobit, chtěl by ji dostat do postele. Cítí se osamělý a nejistý, navíc ho trápí, že jsem ho nikdy nevyslyšela. Rád by pohlednou newyorskou státní zástupkyni použil jako lék na své pošramocené sebevědomí, bohužel si však pouze koleduje o další zklamání.

„Byla naživu, když ji mlátil a kousal?” ptá se mě Bergerová, zatímco se probírá dalšími fotografiemi.

„Ano.”

„Z čeho tak soudíte?”

„Tkáň dostatečně reagovala na údery. Nevíme ovšem, jestli byla Luongová při vědomí. Respektive jak dlouho při vědomí zůstala.”

„Mám videonahrávky z místa činu,” poznamená Marino.

„Potřebuju je vidět,” prohlásí Bergerová. „Všechny.”

„Totiž natáčel jsem jenom Luongovou a Brayovou. Ten přepravní kontejner s pozůstatky Chandonneova bráchy Thomase jsme si docela rádi odpustili.” Marino okázale zívne.

„Prohlédla jste si všechna ta místa činu?” položí mi Bergerová další dotaz.

„Ano.”

„Víte, Thomas byl v takovým stavu, že mi asi už nadosmrti znechutil rokfór a podobný lahůdky,” neúnavně útočí Marino.

„Poslyš, kapitáne, určitě by nám prospělo trochu kávy,” zkusím Marina alespoň na chvíli vypudit ven. „Mohl bys?”

„Mohl co?”

„Jít ji uvařit.” Můj pohled jasně říká, že chci být s Bergerovou chvíli sama.

„Nebudou na mě ty vaše technický zázraky moc složitý?”

„Žádný strach, to hravě zvládneš.”

„Koukám, že vy dva jste si opravdu kápli do noty,” prohodím ironicky, když je Marino z doslechu.

Bergerová pokrčí rameny. „Dost příležitostí ke vzájemnému sblížení jsme měli už dneska časně ráno, když jsme čekali v nemocnici, než Chandonne zahájí svou výletní cestu.”

„Asi byste Marinovi měla jasně říct, aby se věnoval své práci. Zdá se, že s vámi vede jakousi podivnou válku, která mu brání logicky uvažovat a rozhodně ničemu neprospívá.”

Bergerová si dál prohlíží fotografie. „Bože, klidně by to mohly být snímky Susan Plesové z toho mého případu. Taky vypadala, jako by ji potrhalo nějaké dravé zvíře. Člověk by skoro začal věřit v existenci vlkodlaků, čímž se opět vracíme k teorii, že lidová představa vlkodlaků souvisela s jedinci trpícími hypertrichózou.” Nevím, jestli chce na mě udělat dojem svými znalostmi, nebo jen nechce mluvit o Marinovi. „A pokud jde o Marina, oceňuju vaši radu. Když jste s ním vydržela tak dlouho spolupracovat, určitě má své dobré stránky.”

„Těžko byste našla schopnějšího detektiva.”

„Dovolím si hádat. Než jste se trochu líp poznali, byl na vás hodně nepříjemný, že?”

„To je pořád.”

Bergerová se usměje. „Mezi Marinem a mnou zůstává pár nevyřešených drobností. Například není zvyklý, aby vyšetřování řídili státní zástupci. Jak víte, v New Yorku máme jiný systém, policista nesmí bez souhlasu státního zástupce ani zatýkat. A podle mého názoru to skvěle funguje. Ovšem kapitán Marino je přesvědčen, že musí mít za všech okolností hlavní slovo. Kromě toho je ve vztahu k vám přehnaně ochranářský. Nenávidí ty, kdo vám zkříží cestu, a patrně žárlí na každého, komu se podaří získat vaše sympatie.” Bergerová zalistuje laboratorními zprávami. „U Luongové žádný alkohol, u Brayové nula celá, nula tři. Prý si těsně předtím, než se ve dveřích objevil vrah, dala pizzu a jedno nebo dvě piva?” Odloží výsledky testů a znovu se zahledí na fotografie. „Je vidět, že pachatel ty ženy trýznil a mlátil s nesmírnou chutí. Přímo s rozkoší. Zřejmě prožíval něco jako slast, nemyslíte?”

„Výsledky testů na další drogy ještě asi nemáte, že?” ¨

„Děláme obvyklé testy, ale bude to pár týdnů trvat.” Bergerová rozkládá na stole snímky, jako by hrála pasiáns.

„Netrápí vás pocit, že se to mohlo stát i vám?”

„Takhle já neuvažuju,” odpovím.

„A jak tedy?”

U takových snímků se soustřeďuju na povahu jednotlivých poranění.” Vezmu do ruky fotografii mrtvého těla Kim Luongové, podle informací chytré a milé mladé ženy, která při zaměstnání dokončovala zdravotní školu. „Všimněte si těch krvavých spirál. Patří k rituálu a pokrývají téměř každý kousíček kůže. Pachatel je vytváří svými prsty.”

„Až po smrti oběti.”

„Patrně ano. Na snímku vidíte i střelnou ránu v přední části krku. Zasáhla karotidu a míchu. Když vrah vlekl Luongovou do skladu, musela být od krku dolů ochrnutá.”

„A silně krvácela z té prostřelené karotidy.”

„Jistě. Tady vidíte tepenné výstřiky na regálech, kolem kterých ji vlekl,” ukážu Bergerové několik dalších snímků. „Zpočátku jsou výstřiky větší a postupně slábnou.”

„Byla při vědomí?”

„Zranění míchy nezpůsobilo okamžitou smrt.”

„Jak dlouho asi ještě žila?”

„Pár minut.” Vyhledám pitevní snímek, který zachycuje míchu vyjmutou z těla a rozloženou na zelené roušce společně s bílým plastovým měřidlem. V oblasti průniku střely, tedy mezi pátým a šestým krčním obratlem, je hladká světle žlutá mícha modrofialově zhmožděna a částečně přerušena. „Luongová musela okamžitě ochrnout,” vysvětluju, „ale srdce jí dál pracovalo, což ostatně dokazují i výstřiky krve. Takže když ji vrah vlekl za nohy do skladu, pravděpodobně byla při vědomí. Nedokážu ovšem přesně říct, jak dlouho trvalo, než vědomí ztratila.”

,,Domníváte se, že mohla sledovat, co s ní pachatel provádí?” V očích Bergerové plane zaujetí. „Viděla, jak jí z krku stříká krev?“

„Pokud zůstala dostatečně dlouho při vědomí.”

„Ale nelze vyloučit, že během doby, kdy ji vrah táhl z prodejny do skladu, všechno plně vnímala?”

„To opravdu nelze vyloučit.”

„Mohla mluvit nebo křičet?” zajímá se Bergerová. „Možná už toho nebyla schopná.”

„Ale to, že ji nikdo neslyšel, nemusí znamenat, že byla v bezvědomí, že?”

„Ne nutně. Měla prostřelený krk. Vrah ji přece táhl za nohy po podlaze.”

„A navíc taková zrůda.”

„Ano. Mohla být příliš vyděšená, aby se zmohla na křik. Taky jí mohl nařídit, ať je zticha.”

„Jak vůbec víte, že ji vlekl právě za nohy?”

„Její dlouhé vlasy a bezvládně rozhozené ruce zanechaly na podlaze krvavé stopy,” popisovala jsem. „Když je člověk bezvládný a táhnete ho za nohy, rozhodí paže. Jako když chcete dělat andělíčky ve sněhu.”

„Za jiných okolností by si člověk přitiskl ruku na krk a snažil se krvácení zastavit. Jenže Kim Luongová nemohla. Byla ochrnutá. Zůstala však při vědomí. Sledovala tedy, co se s ní děje, a čekala, jaké hrůzy budou následovat.” Bergerová se významně odmlčí, jako by před sebou měla porotu, a teprve pak dodá: „Ty ženy skutečně velmi trpěly.”

„To ano,” hlesnu. Blůzu mám propocenou, ale roztřásá mě chlad. Už je mi jasné, že Bergerová ke své reputaci nepřišla náhodou.

„Uvědomovala jste si, že totéž chce Chandonne provést i vám?” Bergerová mi pátravě hledí přímo do očí. „Vzpomenete si, co jste si v té chvíli představovala? Dokážete si vybavit své pocity? Nebo se všechno seběhlo příliš rychle a…”

„Ano,” přeruším ji, „seběhlo se to velmi rychle. A zároveň jako by každý zlomek vteřiny trval celou věčnost. Vnitřní hodiny se najednou úplně zastaví. To není medicínský poznatek, ale osobní zjištění.” Povzdechnu si. Uvědomuji si, jak jsou mé vzpomínky neúplné.

„Pak tedy Kim Luongové připadalo těch několik minut jako několik hodin,” usoudí Bergerová. „Ale vraťme se k oné

noci, kdy vás Chandonne pronásledoval až do obývacího pokoje. Jak dlouho vám to připadalo?”

„Víte, všechno se mi zdálo podivně deformované… takové zvlněné…” Odmlčím se, zírám do prázdna.

„Zvlněné? Obávám se, že vám příliš nerozumím.”

„Jako když vítr zčeří hladinu kaluže. Nervy jsou náhle obnažené, smysly zjitřené, v mozku vládne pouze pud sebezáchovy, živočišná touha přežít. Slyšíte pohyb vzduchu. Vidíte pohyb vzduchu. Připomíná to zpomalený film. Neustále zaznamenáváte zvláštní a netušené detaily.”

„Například?” pobídne mě Bergerová.

„Například jsem si všimla, že ty odporné chlupy na hřbetech Chandonneových rukou jsou skoro průsvitné. Leskly se jako nějaké umělé vlákno. Jako rybářský vlasec. A nikdy nezapomenu na Chandonneovy oči. Byly takové spokojené. Takové šťastné.”

„Šťastné?” podiví se Bergerová. „Usmíval se?”

„Asi jsem se nevyjádřila přesně. V těch jeho očích jsem viděla spíš primitivní a dychtivou radost, zuřivou touhu, hlad šelmy, která se chystá zahryznout do syrového masa.” Zhluboka se nadechnu a sklouznu pohledem ke kalendáři na stěně, jehož prosincová stránka nabízí idylicky zasněžený vánoční výjev. Bergerová sedí vzpřímeně a bez hnutí, ruce položené na desce stolu. „Problém je v tom, co a jak si člověk pamatuje,” pokračuju poněkud srozumitelněji. „Domnívám se, že šok způsobí závadu na paměťovém disku a my si později vybavujeme jednotlivé detaily s různou, často zkreslující intenzitou. Patrně tu také hraje roli sebezáchovný instinkt, snaha přežít i mimořádně krizové situace. Zapomínání má léčebné účinky, je součástí celkové terapie a rekonvalescence. Vezměte si třeba tu dívku, kterou tehdy v Central Parku přepadlo několik příslušníků pouličního gangu. Surově ji zmlátili, jeden po druhém ji znásilnili a nechali ji tam ležet skoro mrtvou. Proč by se k takové hrůze měla ve vzpomínkách znovu a znovu vracet? Ostatně vy ten případ dobře znáte,” dodám mírně ironicky. Samozřejmě vím, že Bergerová na té kauze pracovala.

„Ovšem vy si svůj děsivý zážitek pamatujete velmi přesně,” namítne newyorská státní zástupkyně. „A už předtím jste na vlastní oči viděla, co Chandonne svým obětem provádí.” Vezme do ruky zprávu z pitvy Kim Luongové a začne citovat: „Hluboká tržná poranění v obličeji… masivní fraktury pravé temenní kosti… fraktura pravé čelní kosti… oboustranný subdurální hematom… vtlačené fraktury zasahující do mozku… vejcovité fraktury… sraženiny…”

„Ty sraženiny napovídají, že od okamžiku, kdy ke zranění došlo, oběť žila ještě nejméně šest minut,” vracím se do role tlumočnice řeči mrtvých.

„Zatraceně dlouhá doba,” zamyšleně pokývne Bergerová. Umím si představit, jak nechává porotce celých šest minut tiše sedět, aby jim ten časový úsek názorně přiblížila.

„Obličejové kosti jsou rozdrcené,” ukážu prstem na jednu z fotografií, „a tady vidíte kožní trhliny a zhmožděniny způsobené nástrojem, který zanechal oválné a lineární stopy.”

„Jsou to údery pistolí.”

„Ano, Luongovou tloukl pistolí. V případě Brayové použil speciální kladívko.”

„Zednické,” upřesní Bergerová. Opravdu nezanedbala domácí přípravu.

„Každopádně zbraně si přinesl na místo činu, nespoléhal se tedy, že tam vhodný nástroj najde. A tenhle snímek,” vybírám další horor, „zachycuje stopy kloubů, ruky sevřené v pěst. Takže mlátil oběť i holýma rukama. A holýma rukama jí zřejmě rovněž strhl svetřík a podprsenku. Pod mikroskopem je totiž jasně vidět, že vlákna jsou přetržená, nikoliv rozříznutá.”

Bergerová si prohlíží diagram těla. „Udivuje mě to obrovské množství stop po zubech. Když ji Chandonne kousal, musel mít přímo záchvat zuřivosti. Existuje nějaký důvod k podezření, že byl v době páchání vražd zdrogovaný?”

Pokrčím rameny. „O tom se můžeme pouze dohadovat.”

„A jakým dojmem působil té sobotní noci, kdy vás přepadl?”

„Pňpadal mi zuřivý, posedlý, zběsilý. Ale netuším, jestli byl pod vlivem drog. Pokusil se na mě zaútočit právě tím zednickým kladívkem.”

„Pokusil se? Držme se faktů. Nešlo přece o pokus. Chandonne na vás skutečně zaútočil. Napadl vás a vy jste mu unikla. Viděla jste dobře to kladívko?”

Náhle znejistím. „Ano… snad.”

„Vybavte si znovu tu chvíli, když se zastavil čas a všechno vám připadalo podivně deformované a jakoby zvlněné,” opakuje Bergerová moje vlastní slova. „Co přesně jste viděla?”

„Černou zobákovitou špičku zednického kladívka.”

„Jste si jistá?” naléhá.

„Téměř.”

„Pomohlo by, kdybyste si byla jistá na sto procent.”

„Viděla jsem tu špičku. Chandonne napřáhl ruku a chtěl mě tím kladívkem praštit. Držel ho.”

Bergerová vteřinku mlčí a pak poznamená: „Už na pohotovosti Chandonneovi odebrali krev. Žádné drogy ani alkohol u něho nezjistili.”

Zkouší mě. Nechávala si tenhle detail pro sebe, neboť ji zajímá, jestli dokážu být objektivní, když se jedná o můj vlastní Případ. Jestli nezaměňuju fakta za představy nebo spekulace. Z chodby slyším kroky. Vzápětí vejde dovnitř Marino se třemi šálky kávy. Ke mně posune černou bez cukru. „Nevím, jak ho Pijete, tak tam máte smetanu,” oznámí suše Bergerové. „A já si dal pěkně mlíko i cukr. Nenechám se připravit o energii.”

„Může formalin způsobit hodně vážné poranění zraku?” Zeptá se mě Bergerová.

„Záleží na tom, jak rychle si vypláchnete oči,” odpovím klidně a věcně.

„Musí to příšerně pálit, koneckonců jde o kyselinu, že? Tkáně se ve formalinu mění v gumu.” ‘

„Nikoliv doslova.”

„Jistěže ne doslova,” usměje se Bergerová, snad aby mi naznačila, že bych se měla trochu uvolnit.

„Vodní roztok formaldehydu tkáně konzervuje, natrvalo je uchovává v původním tvaru,” vysvětluju. „Můžete jej do tkání také injektovat, například při balzamování.’,

Bergerovou ovšem účinky formalinu příliš nezajímají. A patrně ji nezajímá ani rozsah poškození Chandonneova zraku. Mám dojem, že newyorská státní zástupkyně se mnohem víc soustřeďuje na otázku, jaké následky jsem si ze střetnutí s vrahem odnesla já. Pátravě mě pozoruje, její oči mě přímo prohmatávají a hledají citlivá či bolestivá místa.

„Už se ví, kdo toho šmejda bude obhajovat?” připomene se nám kapitán Marino.

Bergerová usrkne ze svého šálku kávy. „To je otázka za šest milionů dolarů.”

„Takže zatím vůbec nemáte tušení, co?” útočí dál Marino.

„Ale ano, tušení mám. S největší pravděpodobností půjde o někoho, kdo se vám nebude zamlouvat.”

Marino si odfrkne. „To není těžký uhodnout. V životě jsem neviděl obhájce, kterej by se mi líbil.”

„Každopádně je to můj problém, nikoliv váš,” Bergerová odkáže Marina do patřičných mezí.

„Poslyšte,” zamračím se, „já osobně taky nijak nejásám nad tím, že Chandonnea budou soudit v New Yorku.”

„Chápu, jak se cítíte.”

„O tom bych si dovolila pochybovat

„Z rozhovoru s vaším přítelem panem Righterem jsem si udělala představu, jak by asi proces probíhal, pokud by se konal ve Virginii.” Bergerová teď mluví chladně, s téměř nepostřehnutelným nádechem sarkasmu. „Obvinění ze snahy Podvodně se vydávat za policistu by bylo staženo. Vražedný útok by se změnil na nezákonné vniknutí do domu s úmyslem spáchat vraždu.” Bergerová chvíli sleduje mou reakci. „Problém je v tom, že Chandonne se vás vlastně vůbec nedotkl.”

Jen stěží přemáhám sílící pocit podráždění. „Pro mne by jistě větší problém představovalo, kdyby se mě dotkl.”

Bergerová mi upřeně hledí do očí. „Možná se rozpřáhl tím kladívkem, aby vás praštil. Ale naštěstí se mu to nepodařilo.”

Rezignovaně si povzdechnu. „Zbytečně se neříká, že veškerá práva mají zaručena pouze ti, kdo porušují zákon.”

„Righter by se vynasnažil projednat všechna obvinění v jediném procesu, paní doktorko. A jaká role by vám potom připadla? Role soudní znalkyně? Očité svědkyně? Oběti? Střet zájmů je tu více než zjevný. Bud byste mohla vystoupit jako hlavní soudní lékařka a útok na vás by byl zcela pominut. Nebo byste představovala oběť, která přežila, a odborný posudek by musel vypracovat někdo jiný. A samozřejmě je tu ještě možnost, že by se Righter spokojil pouze s vaší písemnou zprávou, což prý s oblibou dělává.”

„Ten chlap je věčně podělanej až za ušima,” ozve se Marino. „Ale doktorka má pravdu. Chandonne by měl zaplatit za to, co jí chtěl provést. A zatraceně by měl zaplatit za ty dvě spáchaný vraždy. Jasně by si zasloužil trest smrti. A tady u nás by ho taky dostal.”

„Asi sotva, kdyby byla jakkoliv zpochybněna věrohodnost svědecké výpovědi doktorky Scarpettové, což by se zkušenému obhájci snadno podařilo. Samozřejmě by se zaměřil na konflikt zájmů, o kterém jsem se už zmínila.”

„Nechme toho,” znechuceně mávne rukou Marino. „Stejně toho grázla u nás soudit nebudeme. Vy ho prostě šoupnete za mříže a my utřeme hubu.”

„Co vlastně dělal před dvěma roky v New Yorku?” zeptám se. „Víte o tom něco?”

Marino se zatváří, jako by znal bůhvíjaké podrobnosti. “To je dlouhá historie.”

„Že by Chandonneovi natáhli své mafiánské prsty až do mého krásného města?” nadhodí Bergerová.

„Jo, určitě tam někde mají nóbl rezidenci,” zavrčí Marino.

„A co vaše krásné město?” pokračuje Bergerová. „Není snad Richmond zastávkou na drogové trase 1-95?”

„Jo, v Richmondu se kdysi hodně kšeftovalo,” přikývne Marino. „Hlavně předtím, než se rozjela akce Exil, kdy jsme spousty těch mládenců poslali do chládku. Ovšem pokud má Chandonneovic rodinka svý lidi v Miami, což víme díky práci, kterou tam odvedla Lucy, a pokud funguje propojení na New York, pak by mě ani nepřekvapilo, kdyby svý zbraně a drogy skladovali i v Richmondu.”

„Kde přesně?” zvedne Bergerová ukazovák. „Třeba tam pořád ještě jsou.”

„Myslím, že ATF to dříve nebo později zjistí,” poznamenám.

Marino si opět pohrdavě odfrkne. Vteřiny plynou.

„Jak se zdá,” prolomí Bergerová tíživé ticho, „ATF a stejně tak FBI a francouzská policie mají problém. Všichni doufali, že Chandonneovo zatčení umožní provést domovní prohlídku v pařížském sídle rodiny. Ale objevila se otázka, jestli vůbec Jean-Baptiste k rodině patří. Ve skutečnosti tu není nic, čím by se dala ověřit jeho totožnost. Žádný řidičský průkaz. Žádný pas, žádný rodný list. Žádné záznamy v evidenci, žádné důkazy, že ten bizarní tvor existuje. Jeho DNA se sice natolik podobá DNA muže nalezeného v přepravním kontejneru, abychom mohli usuzovat, že se jedná o blízké příbuzné, pravděpodobně o bratry, ovšem já potřebuju něco hmatatelnějšího, jinak porotu nepřesvědčím.”

„Jeho příbuzný nám s ověřováním totožnosti určitě nepomůžou,” zamračí se Marino. „Naopak se k němu nebudou hlásit. A to je taky důvod, proč nikde nejsou žádný záznamy, co? Tahle rodinka si prostě nepřeje, aby se vědělo, že jedna z jejích ratolestí je chlupatá zrůda, která na každým kroku vraždí ženský.”

„Moment,” vložím se do debaty. „Při zatýkání přece sám sdělil, že se jmenuje Jean-Baptiste Chandonne. Nebo snad ne?”

„Ale ano.” Marino si oběma rukama mne obličej. „Sakra, ukažte jí tu videonahrávku, má právo to vidět,” vyštěkne náhle na Bergerovou. Netuším, o jaké videonahrávce mluví.

Newyorská státní zástupkyně se netváří nijak nadšeně, ale kapitána Marina podle svého zvyku ignoruje. „Je to poněkud zvláštní situace,” klidně naváže na svá předchozí slova. ;Máme pachatele, známe jeho DNA, ale nejsme si jisti totožností.”

O jaké videonahrávce to mluvil? ptám se v duchu. Co to zase znamená?

„Máte ji u sebe?” Marino si měří Bergerovou s neskrývaným nepřátelstvím. Náhle popadne její aktovku a přisune ji k sobě.

Také Bergerové nebezpečně planou oči. Položí na aktovku ruku a pronese výhrůžným tónem: „Kapitáne!” Marino celý brunátný pustí aktovku, státní zástupkyně ji otevře, vyjme z ní videokazetu a pak se ke mně otočí. „Samozřejmě jsem vám tu pásku hodlala pustit,” pečlivě volí slova, „jenom jsem čekala na vhodný okamžik.” Vstane, přejde k videorekordéru a vsune do něj kazetu. „Kdo s tím umíte zacházet?”

KAPITOLA 11

Zapnu televizi a podám Bergerové ovládač.

„Paní doktorko, ráda bych vás nejdřív seznámila s některými organizačními principy uplatňovanými v úřadu státního zástupce na Manhattanu.” Bergerová hovoří pouze ke mně, Marina ignoruje. „Jak už jsem říkala, řadu věcí děláme jinak, než jste zvyklí tady ve Virginii. Původně jsem vám chtěla všechno vysvětlit ještě předtím, než tuhle nahrávku uvidíte. Slyšela jste o našem systému permanentní pohotovosti pro případy násilných úmrtí?”

„Ne.” Snažím se ovládnout své rostoucí napětí.

„Dojde-li k vraždě nebo je třeba zadržena podezřelá osoba, policisté musí mít kdykoliv, tedy po čtyřiadvacet hodin denně a sedm dní v týdnu, možnost telefonicky se spojit se státním zástupcem. Na Manhattanu nesmí policie bez souhlasu státního zástupce zatýkat. Tím se zaručuje maximální dodržování zákonů a ochrana práv a svobod každého jedince. Státní zástupce bývá přítomen na místě činu a při zatýkání. Pokud je podezřelý ochoten nechat se státním zástupcem vyslechnout, velmi to vítáme. Kapitáne,” osloví konečně i Marina, „vy jste kdysi u newyorské policie působil, ovšem tenkrát ještě tenhle systém nebyl zaveden.”

„Dodnes jsem o něm neslyšel,” zamumlá Marino.

„A vertikální metodu znáte?”

„Není to jedna z poloh při pohlavním aktu?” pokusí se Marino zažertovat.

Bergerová se věnuje pouze mně. „Morgenthauův nápad.”

Robert Morgenthau je manhattanským obvodním státním zástupcem už téměř čtvrt století. Stala se z něho legenda. A je zjevné, že Bergerová s ním opravdu ráda spolupracuje. Náhle pocítím cosi jako závist. Připadám si čím dál unavenější a bezmocnější. Bergerová se kdykoliv může opřít o Morgenthaua. A koho tu mám já? Marina, který rozhodně není výjimečně osvícený ani nápaditý. Kdepak, z Marina se nikdy nestane legenda. Pracuje se s ním dost obtížně. A v téhle chvíli ho vyloženě nesnáším.

„Žalobce sleduje kauzu od samého začátku,” vysvětluje “li Bergerová vertikální metodu. „Pak se pochopitelně nemusíme zdržovat se třemi nebo čtyřmi policisty, kteří už vyslýchali naše svědky. Například když jde o můj případ, doslova začínám na místě činu a končím u soudu. Takový postup je čistý a nelze proti němu nic namítnout. Když mám štěstí, podaří se mi vyslechnout obžalovaného ještě předtím, než požádá o advokáta; je snad jasné, že žádný obhájce by svému mandanto

vi rozhovor se mnou nedoporučil. Chandonne se mnou v nemocnici také mluvil bez advokáta. Několikrát, poprvé v dost nekřesťanskou dobu, totiž kolem třetí hodiny ráno.”

Nezmůžu se ani na slovo. Zdá se mi nepředstavitelné, že Jean-Baptiste Chandonne vůbec s někým hovořil.

„Mám dojem, že jsem vás poněkud zaskočila,” poznamená Bergerová.

„To tedy ano,” přikývnu.

„Udivuje vás, že člověk, který na vás zaútočil, normálně chodí, mluví, žvýká a pije kolu? Třeba ho ani nepokládáte za člověka, ale za přízrak, za vlkodlaka.”

Když jsem přes zavřené domovní dveře slyšela ta jeho klidně a souvisle pronesená slova, vlastně jsem ho vůbec neviděla. Policie. Je všechno v pořádku? A vzápětí se proměnil ve zrůdu. V netvora, který mě pronásledoval se zobákovitým železným kladivem v ruce. Ne, nevypadal jako člověk. Spíš připomínal nějakou příšeru z londýnského Toweru. A potom už ze sebe vydával pouze děsivé skřeky. Nelidské skřeky. Zvířecí skřeky.

Bergerová mi věnuje náznak úsměvu. Jed si můžete našeho protivníka znovu v klidu prohlédnout, paní doktorko. Není to žádná nadpřirozená bytost. Ostatně nepřejeme si, aby ho porotci posuzovali podle jiných měřítek jen proto, že trpí vážnou vrozenou vadou. Ale zároveň jim chci předvést i tuhle jeho podobu. U soudu samozřejmě bude vystupovat vymydlený a v obleku s vázankou a vestou. Porota by si však měla uvědomit, jakou hrůzu zažívaly Chandonneovy oběti. Snáze pak dospěje k závěru, že žádná rozumně uvažující žena by takového člověka nepozvala do domu.”

„Cože?” vyhrknu. „Ten chlap tvrdí, že jsem ho pozvala dovnitř?”

Bergerová pokrčí rameny. „Tvrdí spousty věcí.”

„Hnusnější hromadu keců jsi v životě neslyšela,” prohlásí Marino. „Ale já to tušil. V noci jsem za ním zašel a řekl jsem mu, že by ho paní Bergerová ráda vyslechla, a ten šmejd se rovnou začal vyptávat na její figuru. No, já mu nejdřív Odpověděl, že mu po tom nic není.”

Bergerová stiskne tlačítko ovládače. „Zkouška, jedna, dva, tři, čtyři, pět,” ozve se čísi hlas a na obrazovce se objeví zeď z tvárnic, nevelký prázdný stůl a židle. V pozadí vyzvání telefon.

„Jenže náš grázl nechtěl dát pokoj a pořád vyzvídal, jakou má paní Bergerová postavu.” Marino se bůhvíproč šklebí, málem se sarkasticky pochechtává. „A tak mu povídám: Jo, Johne, ta má figuru, jaká každýmu chlapovi vyrazí dech. Alespoň každýmu chlapovi, co je na ženský. Snad mi, paní Bergerová, tu poznámku prominete.”

Je mi zcela jasné, že takhle to nebylo. Chandonne se patrně o vzhled státní zástupkyně vůbec nezajímal. Pokud mezi nimi padly nějaké věty na téma atraktivní postavy paní Bergerové, pak je vyslovil pouze Marino - a z vlastní iniciativy. Už začínám mít jeho neustálých chlapáckých narážek plné zuby a nejraději bych ho polila studenou vodou, aby trochu vychladl. „Sakra, Marino, nemůžeš se soustředit na práci?” zamračím se. „Copak se při každé příležitosti musíš posedle vracet k velikosti ženského poprsí?”

„Zkouška, jedna, dva, tři, čtyři, pět,” zní znovu z nahrávky. Telefon už nevyzvání, ale kdosi klepe na dveře. Jsou slyšet několikery kroky. „Posadíme vás tady ke stolu.” Poznávám Marinův hlas.

„Důležité je, že Chandonne se mnou mluvil.” Bergerová mě znovu zkoumá svým rentgenovým pohledem. „A napovídal toho poměrně dost.”

„Otázka je, jakou ty jeho žvásty mají cenu.” Marino zlostně zírá na obrazovku a mně náhle dochází, proč se pořád tak vzteká. Ve skutečnosti chtěl, aby Chandonne mluvil s ním.

Sleduju videonahrávku. Nějaký člověk ve tmavomodrém obleku a s vínově červenou vázankou teď pomáhá Marinovi usadit Chandonnea na židli. Chandonne je oblečený do nemocniční košile s krátkými rukávy, jeho paže pokrývají husté chomáče chlupů. Nažloutlé chlupy se mu v odpudivých spirálách kroutí i na krku. Konečně se v záběru objeví jeho hlava omotaná obvazy od čela až k špičce nosu. Kůže těsně kolem obvazů je vyholená a má mléčně bílou barvu, jako by se ho nikdy nedotkl jediný paprsek slunce.

„Mohl bych prosím dostat Pepsi?” požádá Chandonne. Není spoutaný, nemá ani běžné kovové náramky.

„Chcete ji otevřít?” zeptá se.

Chandonne neodpoví. Před kamerou projde Bergerová v čokoládově hnědém kostýmu a posadí se naproti Chandonneovi. Vidím pouze temeno její hlavy a horní část saka s ramenními vycpávkami.

„Další, Johne?” ptá se Marino člověka, který se mě pokusil zavraždit.

„Za chvilku. Můžu kouřit?” opět se ozve Chandonne. Je zdvořilý a klidný. Mluví tiše, s výrazným francouzským přízvukem. V záběru se objeví ruka muže ve tmavomodrém obleku a postaví před Chandonnea plastový pohárek a balíček camelek. Zaslechnu skřípot poodsunuté židle a muž pak Chandonneovi připálí cigaretu. Jsem čím dál nervóznější, z ničeho nic mě znovu rozbolí hlava.

„Pane Chandonne.” Hlas Bergerové zní soustředěně a uvolněně, člověk by řekl, že s obludně vyhlížejícími sériovými vrahy je zvyklá rozmlouvat dnes a denně. „Nejprve se vám představím. Jsem Jaime Bergerová, žalobkyně z úřadu newyorského státního zástupce.”

Chandonne zvedne ruku a zlehka se dotkne svých obvazů. Hřbety prstů mu pokrývá husté světlé chmýří, ale kratší, jako by si prsty nedávno oholil. Nehty má dlouhé a špinavé. Svaly se nezdají nijak kulturisticky nápadné, jsou však dostatečně Pevné; takové svaly potřebují divoké šelmy k boji o přežití. Vybaví se mi, jak se po mně ty ruce sápaly, a mimoděk se

otřesu. Chandonneova mrštnost a síla rozhodně neodpovídají představě neduživého tvora, skrývajícího se celá léta v pařížském rodinném sídle.

„Kapitána Marina už znáte,” pokračuje na obrazovce Bergerová. „Dále jsou přítomni newyorský policista Escudero, který náš rozhovor natáčí, a zvláštní agent Jay Talley z Úřadu pro kontrolu alkoholu, tabáku a střelných zbraní.”

Cítím na sobě pohled Bergerové. Ale neopětuji jej. A zdržím se otázky, proč tam Jay byl. Nicméně mi bleskne hlavou, že Bergerová patří k ženám, jaké Jaye velmi přitahují. Sáhnu do kapsy pro papírový kapesník a se” si pot z čela.

„Souhlasíte s tím, aby se náš rozhovor natáčel?” ptá se státní zástupkyně Chandonnea.

„Ano, souhlasím.” Chandonne s požitkem vdechne cigaretový dým a pak si malíčkem odstraní ze špičky jazyka smítko tabáku.

„Chci vám položit několik otázek týkajících se Susan Plessové a její násilné smrti, k níž došlo pátého prosince roku devatenáct set devadesát sedm.”

Chandonne nereaguje. Zvlněnými růžovými rty poslepu najde brčko a napije se koly. Bergerová odříkává přesnou adresu oběti v newyorské čtvrti Upper East Side. Pak vyslýchanému pro jistotu začne opakovat jeho práva, i když mu nepochybně byla sdělena nesčetněkrát. Chandonne poslouchá a podle mého názoru se dobře baví. Nevypadá, že by ho cokoliv trápilo či znepokojovalo. Je klidný a zdvořilý, jeho odporně chlupaté ruce spočívají na desce stolu nebo se dotýkají obvazů, jako by se snažil znovu a znovu připomínat, co jsem mu provedla.

„Cokoliv řeknete, může být proti vám použito u soudu,” zdůrazní Bergerová. „Rozuměl jste mi? A uvítala bych, kdybyste místo přikyvování odpovídal ano nebo ne.”

„Rozuměl jsem vám.” Jean-Baptiste Chandonne přímo vzorně spolupracuje.

Máte právo poradit se s obhájcem ještě před výslechem a stejně tak máte právo vyžadovat přítomnost svého obhájce u každého výslechu. Rozumíte tomu?”

„Ano, rozumím.”

„Pokud svého advokáta nemáte nebo si ho nemůžete dovolit, bude vám zajištěn zdarma.” Chandonne se znovu napije koly. Bergerová neúnavně pokračuje dál, aby celému světu dokázala, že se striktně drží zákonů a že sériový vrah s výslechem souhlasí z vlastní vůle, dokonale informovaný a bez jakéhokoliv nátlaku. Mluví působivě a sebejistě. „Když teď znáte všechna svá práva, budete vypovídat pravdivě o tom, co se stalo?”

„Vždycky říkám pouze pravdu,” tiše odpoví Chandonne.

„Vaše práva vám byla sdělena v přítomnosti policisty Escudera, kapitána Marina a zvláštního agenta Talleyho. Rozumíte jim?”

„Ano.”

„Vylíčil byste nám teď vlastními slovy, co se stalo Susan Plessové?”

„Ach ano, byla velmi milá,” odpoví k mému údivu Chandonne. „Dodnes se z toho nemůžu vzpamatovat.”

„Aby ne, ty hnusný prase,” zavrčí Marino v mé konferenční místnosti.

Bergerová zastaví nahrávku a otočí se k němu. „Prosímbez poznámek, kapitáne.”

Marino se mračí a šíří kolem sebe vztek jako jedovaté výpary. Bergerová opět pouští nahrávku a na obrazovce se ptá, jak se Chandonne a Susan Plessová seznámili. Dočká se odpovědi, že se potkali v restauraci Lumi na 70. ulici.

„Co jste v té restauraci dělal? Šel jste se tam najíst? Nebo jste tam pracoval?”

„Byl jsem sám a večeřel jsem. Vešla dovnitř, také sama. Zdála se mi velmi půvabná. Měl jsem láhev báječného italského vína. Massolino Barolo, ročník devadesát tři.”

Barolo je mé oblíbené víno a třiadevadesátý ročník patří, k nejdražším.

„Právě jsem dostal předkrm, crostini di polenta con funghi trifolati e olio tartufato,” pokračuje Chandonne s dokonalou italskou výslovností, „když jsem si všiml té krásné a vybraně oblečené Afroameričanky. Rozhodně nevypadala na prostitutku. Vrchní se k ní choval uctivě a posadil ji k rohovému stolku. Po chvíli jsem tedy vrchního požádal, aby se jí zeptal, jestli by nepřijala pozvání na trochu toho vynikajícího vína. A musím říct, že se nijak nezdráhala.”

„Nijak se nezdráhala? Mohl byste být konkrétnější?”

Chandonne pokrčí rameny a beze spěchu brčkem dopije kolu. „Dal bych si ještě,” zvedne prázdný pohárek. V záběru se opět objeví část tmavomodrého saka a Jay Talley převezme pohárek. Chandonneovy chlupaté ruce šmátrají po stole a hledají balíček cigaret.

„V jakém smyslu se Susan Plessová nezdráhala?” upřesní svou otázku Bergerová.

„Prostě rovnou přešla k mému stolu a posadila se. Moc hezky jsme si popovídali.”

Vůbec nepoznávám jeho hlas.

„O čem jste mluvili?” ptá se Bergerová.

Chandonne se znovu dotkne obvazů. Zkusím si představit, jak tohle ohyzdně chlupaté monstrum sedí v luxusní restauraci, znalecky popíjí drahé víno a okouzluje populární televizní hlasatelku. Není to všechno jen rafinovaná, předem připravená hra? napadne mě. Připadá mi, jako by Chandonne předpokládal, že Bergerová mi nahrávku pustí, a o italském vínu a jídle se zmiňoval, jenom aby se mi vysmíval. Ale co o mně ví? Nic. Nemůže o mně nic vědět… Právě Bergerové vykládá, že se Susan Plessovou při večeři hovořili o politice a o hudbě. Také mu prý prozradila, čím se živí. „Takže jste slavná” řekl jsem jí. A ona se rozesmála.”

„Zaujala vás někdy v televizi?” zajímá se Bergerová.

„Já se na televizi moc nedívám.” Chandonne zvolna vydechuje kouř. „A teď se pochopitelně nedívám vůbec. Nevidím.”

„Odpovídejte prosím pouze na mé otázky, pane Chandonne. Neptala jsem se vás, jestli máte rád televizi, ale jestli vás Susan Plessová někdy předtím v televizi zaujala.”

Zmocňuje se mě strach, dokonce se mi začínají třást ruce. Nepoznávám Chandonneův hlas. Ani vzdáleně se nepodobá hlasu, který jsem tehdy slyšela přes zavřené domovní dveře.

Policie. Madam, někdo nám volal, že se v blízkosti vašeho domu pohybuje podezřelá osoba.

„Nevzpomínám si, že bych si jí někdy v televizi všiml,” odpoví Chandonne.

„Co se stalo potom?”

„Najedli jsme se. Pili jsme víno a já se jí zeptal, jestli by neměla chuť zajít si někam na sklenku šampaňského.”

„Někam? Kde jste tenkrát bydlel?”

„V hotelu Barbizon, ale nikoliv pod svým pravým jménem. Přicestoval jsem z Paříže a v New Yorku jsem byl všehovšudy pár dní.”

„Pod jakým jménem jste se v hotelu zapsal?”

„Už si nevzpomínám.”

„Jak jste platil?”

„Hotově.”

„A z jakého důvodu jste přicestoval do New Yorku?”

„Byl jsem hrozně vyděšený.”

V mé konferenční místnosti si Marino znechuceně odfrkne. A neodpustí si polohlasnou poznámku: „Lidi, držte si klobouky, zábava začíná.”

„Vyděšený?” podiví se na obrazovce Bergerová. „Z čeho jste měl strach?”

„Z lidí, co mě pronásledují. Z vaší vlády. Právě v tom je celý problém.” Chandonne se znovu dotkne svých obvazů, nejprve jednou rukou a potom i druhou, v níž drží cigaretu. Hlavu mu na okamžik zahalí obláčky dýmu. „Od samého začátku se mě snaží využít, aby se dostali k naší rodině. Kvůli pomluvám, které se o naší rodině šíří. Vůbec netuším, proč jsem

„Počkat,” přeruší ho Bergerová. „Tohle si musíme vyjasnit.”

Koutkem oka zahlédnu, jak Marino potřásá hlavou. pak Si založí ruce na prsou a zamumlá: „Koledovala jste si o to.” Dohaduju se, jak asi svou poznámku myslel. Patrně se domnívá, že Bergerová vůbec neměla Chandonnea vyslýchat. Ano, uvědomuju si, podle jeho názoru to byla chyba a ta nahrávka způsobí víc škody než užitku.

„Kapitáne, ovládejte se prosím,” zasyčí Bergerová vedle mne, zatímco na obrazovce se ptá: „Kdo se vás snaží využít?”

„FBI, Interpol, možná i CIA. Nevím přesně.”

„Jo,” vyprskne Marino v konferenční místnosti. „O ATF se nezmiňuje, protože ATF holt není ani ve slovníku.” U Marina se postupně vyvinula vůči ATF přímo zášť. Svou roli tu sehrál upřímný odpor k Talleymu a pověstnou poslední kapkou byla křivda, kterou vedení ATF spáchalo na Lucy. Bergerová tentokrát mlčí, prostě Marina ignoruje. A na obrazovce volí naléhavý tón. „Pane Chandonne, v téhle chvíli je pro vás nesmírně důležité, abyste odpovídal absolutně pravdivě.”

„Říkám vám pravdu, nic si nevymýšlím.” Chandonneův hlas zní tiše a vážně. Přesvědčivě. „Jistě vám to připadá neuvěřitelné, ale všechno souvisí s naší zámožnou a vlivnou rodinou. Ve Francii ji každý zná. Už po staletí žije na Ile Saint-Louis a teď se najednou vynořily zcela nepodložené pověsti, že je ve spojení s organizovaným zločinem, dokonce snad s mafií. A tady začíná ten zmatek, to nedorozumění. Já jsem totiž u svých příbuzných nikdy nebydlel.”

„Ale patříte přece k té známé rodině. Jste jejich syn, ne?”

„Ano, jsem.”

„Máte nějaké sourozence?”

„Měl jsem bratra. Thomase.”

„Měl?”

„Je mrtvý. A vy to víte. Právě kvůli němu jsem tady.”

„K tomu se ještě vrátíme. Ale teď bych ráda hovořila o vaší pařížské rodině. Chcete říct, že se svými příbuznými nežijete a nikdy jste s nimi nežil?”

„Nikdy.”

„Z jakého důvodu?”

„Nechtěli mě. Když jsem byl malý, zaplatili jednomu bezdětnému manželskému páru, aby se o mne staral. Nikdo se nesměl nic dozvědět.”

„Co se nesměl nikdo dozvědět?”

„Že jsem syn monsieura Thierryho Chandonnea.”

„Proč si váš otec nepřál, aby se vědělo, že jste jeho syn?”

„Sedíte naproti mně a ještě se ptáte?” Chandonne hněvivě stiskne rty.

„Ano, ptám se. Proč si váš otec nepřál, aby se vědělo, že jste jeho syn?”

„Dobrá, budeme předstírat, že jste si ohleduplně nevšimla mého vzhledu.” Slova znějí hořce, vyčítavě. „Trpím těžkou vrozenou vadou. Rodina se za mne stydí. Nehlásí se ke mně.”

„Kde bydleli ti bezdětní manželé, kteří se o vás starali?”

„Na Quai de l’Horloge, jen kousek od Conciergerie.”

„Mluvíte o té věznici, kde byla za Francouzské revoluce držena Marie Antoinetta?”

„Jistě. Conciergerie je slavná, často ji navštěvují turisté. Lidi nesmírně zajímají vězení, mučírny a popraviště. Obzvlášť Američany. Nikdy jsem tu zálibu v krutostech nepochopil. A teď mě zabijete. Spojené státy mě klidně zabijí. Vy prostě zabijete každého. Všechno je to součást rozsáhlého plánu, obrovského spiknutí.”

„Kde přesně na Quai de l’Horloge vaši pěstouni bydleli? Myslela jsem, že celý ten velký blok tvoří pouze Palais de Jus

tice a Conciergerie.” Místní názvy Bergerová vyslovuje bezchybně a se samozřejmostí člověka, který francouzštinu skutečně ovládá. Pravda, je tam i několik velmi luxusních bytů. Našel jste snad svůj náhradní domov v některém z nich?”

„Ne, ale blízko odtud.”

„Jak se ti lidé jmenovali?”

„Olivier a Christine Chabaudovi. Bohužel oba už dávno

zemřeli.”

„Čím se živili? Jaké měli zaměstnání?”

„Olivier Chabaud byl boucher Christine byla coiffeureuse.”

„Cože? Řezník a kadeřnice?” Teď mu Bergerová nevěří, Je jí jasné, že si z ní a z nás všech dělá dobrý den. Jean-Baptiste Chandonne je sám řezník. A s jeho ochlupením by si neporadilo ani celé holičství.

„Ano, řezník a kadeřnice,” pokývne Chandonne.

„Setkával jste se někdy se svými příbuznými?”

„Občas jsem se v jejich domě zastavil. Vždycky až za tmy.”

„Proč až za tmy?”

„Aby mě nikdo neviděl. Už jsem vám vysvětlil, že rodiče se ke mně nehlásili. Nemůžu jim to zazlívat, otec je velmi známý. Takže jsem tam chodil jenom pozdě v noci, kdy jsou ulice na Ile Saint-Louis opuštěné. Většinou jsem dostal peníze nebo nějaké věci.”

„Pouštěli vás dovnitř?” Bergerová se usilovně snaží vmanévrovat ho do rodinného sídla, aby úřady měly důvod k domovní prohlídce. Je mi jasné, že Chandonne má navrch. Moc dobře ví, proč se ho Bergerová ptá na rodinné sídlo. Ten dům jsem viděla na vlastní oči. Ale vím, že domovní prohlídky v něm se do smrti nedočkám.

„Jistě, pouštěli, ovšem vždycky jenom na chvilku do kuchyně nebo do křídla pro služebnictvo,” vykládá Bergerové a s požitkem pokuřuje. „Víte, dům naší rodiny je starobylý a velmi rozlehlý, má prý spousty salonků a komnat, ale tam jsem v životě nevkročil.”

„Pane Chandonne, kdy jste dům vaší rodiny navštívil naposledy?”

„Naposledy? Už si nevzpomínám. Budou to asi tak dva roky,” „Ráda bych znala přesnější dobu.”

„Vážně už si nevzpomínám.” Chandonne bezradně pokrčí rameny. „Každopádně je to hodně, hodně dávno.”

Bergerová stiskne tlačítko ovládače a obraz znehybní. „Jistě jste pochopila, jakou taktiku zvolil,” otočí se ke mně. „Nabídl pouze informace, které nelze ověřit. Údajní pěstouni jsou po smrtl. V hotelu se zapsal pod smyšleným jménem a to jméno samozřejmě zapomněl. Platil hotovostí. Aby nám ani náhodou neposkytl důvod k domovní prohlídce v rodinném sídle, do omrzení opakuje, že tam nikdy nežil, prakticky do domu nevkročil - a už vůbec ne v poslední době.”

„A co jinýho jste od toho parchanta čekala?” zavrčí Marino.

KAPITOLA 12

Bergerová znovu spustí videonahrávku výslechu. A na obrazovce se zeptá: „Jste někde zaměstnán, pane Chandonne? Nebo jste někde pracoval v minulosti?”

„Tu a tam,” odpoví nevzrušeně. „Pokud se něco naskytla”

„Takže jste pracoval pouze příležitostně? Přesto jste si mohl dovolit drahý hotel a prvotřídní restauraci? Večeři s nejlepším italským vínem? Kde jste na to všechno vzal peníze?”

Chandonne zaváhá. Zívne, jako by nám chtěl dopřát otřesný pohled na své podivně drobné, špičaté a našedlé zuby se širokými mezerami. „Promiňte, jsem velmi unavený. Hodně jsem zeslábl.” Opět se dotkne obvazů.

Bergerová mu nabídne přestávku, zároveň však připomene, že s výslechem souhlasil. Chandonne se uvolí ještě několik minut pokračovat. „Víte, po většinu svého života se pohybuju na ulici,” vykládá. „Občas musím žebrat, ale obvykle se nějaká ta práce dá najít. Umývám nádobí, zametám. Jeden čas Jsem dokonce jezdil s moto-crottes.”

„Co to je?“

„Trottin’net. Taková zelená motorka s vysavačem. V Paříži se používají na čištění chodníků.”

„Máte řidičský průkaz?”

„Nemám.”

„Jak jste tedy mohl jezdit s motocyklem?”

„Na tohle nepotřebujete řidičský průkaz. Moto-crottes urazí sotva dvacet kilometrů za hodinu. Prostě se pomaloučku sunou po chodníku a sbírají psí hromádky.”

Samé žvásty. Chandonne se nám znovu vysmívá. „Ten šmejd se vykroutí ze všeho,” konstatuje Marino v mé konferenční místnosti.

„Z jiných zdrojů peníze nezískáváte?” ptá se na obrazovce Bergerová.

„No, občas dostávám určité obnosy od žen.”

„Od žen? Ženy vám dávají peníze?”

„Ano. Přiznám se vám, mám pro ženy slabost. Miluju ženy. Líbí se mi, jak vypadají, jak voní, jak chutnají…” Sériový vrah teď hovoří lyricky jemným, téměř zasněným tónem a zvolna ohýbá a natahuje prsty položené na stole.

„Vám se líbí, jak ženy chutnají?” přeruší ho Bergerová. „Proto je koušete?”

„Já je nekoušu.”

„Nepokousal jste Susan Plessovou?”

„Ne.”

„Pane Chandonne, na jejím těle jsme objevili velmi mnoho stop po zubech.”

„Já jí nic neudělal. Provedli jí to oni. Právě oni zabíjejí. Sledují mě a vraždí moje milenky.”

“Oni?”

“Už jsem o nich mluvil. Vládní agenti. FBI. Interpol. Takhle chtějí proniknout k naší rodině.”

„Pokud se vaše rodina tak pečlivě snažila utajít vaši existenci před světem, jak ti lidé - FBI, Interpol a bůhvíkdo ještě - mohli zjistit, že jste Chandonne?”

„Museli mě někdy zahlédnout, když jsem vycházel z domu. Nebo jim to někdo prozradil.”

„Přitom jste dům na Ile Saint-Louis navštívil naposledypřed dvěma roky?” zkouší to znovu Bergerová

„Ano, nejméně před dvěma roky.”

„Jak dlouho vás ti lidé sledují?”

„Určitě hodně dlouho. Možná pět let. Ale těžko říct. Jsou rafinovaní.”

„A jak si představujete, že by vaším prostřednictvím dokázali proniknout k vaší rodině?” zaútočí Bergerová. „Mohl byste to upřesnit?”

„Kdyby se jim podařilo falešně mě obvinit z nějaké vraždy, policisté by měli záminku k domovní prohlídce. Ale samozřejmě by nic nenašli. Naše rodina je zcela bezúhonná. Za vším jsou patrně jen politické zájmy, protože můj otec má v politice velký vliv. Jiné vysvětlení mě nenapadá. Můžu mluvit pouze o tom, co se děje mně osobně. Cílem spiknutí bylo dostat mě do téhle země, uvěznit mě tady a odsoudit k smrti. Vy Američané totiž rádi zabíjíte nevinné lidi. To je o vás všeobecně známo.” Chandonne se zatváří trpitelsky a sklesle, jako by ho dlouhé prohlášení úplně vyčerpalo.

„Kde jste se naučil anglicky?” zeptá se Bergerová.

„Sám. Když jsem v mladších letech navštěvoval rodinný dům, dával mi otec různé knihy a z nich jsem se učil. Přečetl jsem spousty knih.”

„V angličtině?”

„Ano. Chtěl jsem se naučit co nejlíp anglicky. Můj otec umí mnoho jazyků, protože se zabývá mezinárodní lodní dopravou a jedná s řadou cizích zemí.”

„Ano.“

„Spojených států?”

„Ano.“

V záběru se znovu objeví Talleyho paže a postaví na stůl nový plastový pohárek s kolou. Chandonne dychtivě stiskne mezi rty brčko a začne hlučně srkat.

„Jaké knihy jste četl?” položí Bergerová další dotaz.

„Hodně o historii, ale byly to i knihy z jiných oborů. Víte, musel jsem se vzdělávat sám, do školy jsem nikdy nechodil.”

„Co se s těmi knihami stalo? Máte je dosud?”

„Ale kdepak, jsou pryč. Netuším, kam se všechny poztrácely. Pochopte, nemám žádný trvalý domov. Hodně cestuju. Vlastně jsem stále v pohybu a pořád se musím ohlížet přes rameno, protože ti lidé mi jdou po krku.”

„Ovládáte kromě angličtiny a francouzštiny ještě nějaké další jazyky?”

„Italštinu. A trochu němčinu.” Chandonne si tlumeně odříhne.

„Všechny ty řeči jste se naučil sám?”

„Ano. V Paříži se dají na lavičkách najít nejrůznější cizí noviny. Když se do nich zabalíte, aby vám nebyla zima, můžete je také číst, ne? Takhle se člověk ledacos naučí.”

„Bože, mně z něho snad pukne srdce,” prohodí Marino, zatímco Bergerová na nahrávce pokračuje. „Vraťme se k Susan Plessové, k její smrti pátého prosince před dvěma roky. Povězte mi o tom večeru, kdy jste, jak říkáte, potkal Susan v restauraci Lumi. Co se přesně stalo?”

Chandonne si povzdechne, jako by ho čím dál víc zmáhala únava. Všimnu si, že se teď častěji dotýká obvazů a že se mu třesou ruce. „Potřebuju se najíst,” řekne málem skomíravým hlasem. „Točí se mi hlava.”

Bergerová opět nahrávku zastaví. „Udělali jsme hodinovou přestávku,” sdělí mi. „Měl tedy dost času, aby se najedl a odpočinul si.”

„Marná sláva, chlapec se vyzná,” celkem zbytečně prohodí Marino. „A všechny ty kecy o pěstounech jsou jen báchorky. Prostě chrání svou povedenou mafiánskou rodinku.”

„Znáte newyorskou restauraci Lumi?” zeptá se mě Bergerová.

„Slyšela jsem o ní.”

„Když jsme před dvěma lety vyšetřovali tu vraždu, věděli jsme, že Plessová tam kritického dne večeřela. Číšník, který ji obsluhoval, totiž hned po televizních zprávách zavolal na policii. Zbytky potravy objevené v žaludku naznačovaly, že oběť jedla několik hodin před smrtí.”

„Byla v té restauraci sama?”

„Přišla sama a pak se připojila k muži, který tam také byl sám. Ovšem nevypadal jako monstrum, právě naopak. Číšník ho popsal jako vysokého, urostlého, dobře oblečeného a zřejmě i zámožného elegána.”

„Víte také, co si objednal?”

Bergerová si prohrábne vlasy, náhle podivně znejistělá. „Objednal si polentu s houbami a láhev Barola, přesně jak to Chandonne líčí na té videonahrávce. Plessová si podle číšníka dala antipastu s grilovanou zeleninou a jehněčí, což mimochodem odpovídá zjištěnému obsahu jejího žaludku.”

„Kristepane!” zakroutí hlavou Marino. O téhle části příběhu zřejmě neměl tušení. „Jak je něco takovýho možný? Proměnit tu chlupatou zrůdu v krasavce by nedokázal ani nejlepší maskér z Hollywoodu.”

„Pokud se jedná o téhož člověka,” zamyslím se. „Co když s Plessovou večeřel Thomas? A Jean-Baptiste je sledoval?”

„Zní to logicky,” pokývne Bergerová. „Ale ve scénáři je další háček. Podle svědecké výpovědi vrátného Susan přišla domů v doprovodu onoho krasavce z restaurace Lumi. To bylo kolem deváté večer. Vrátný měl službu až do sedmi ráno, a viděl tedy, jak muž zhruba v půl čtvrté odchází. Za normálních okolností by Plessová právě vstávala a chystala se do práce, protože v televizi musela být nejméně půl hodiny před pátou, kdy začíná vysílání. Její tělo se našlo přibližně v sedm ráno a soudní lékař konstatoval, že byla už několik hodin mrtvá. Naše pozornost se soustředila hlavně na neznámého muže z restaurace. A vlastně jsem si ani neuměla představit, že by vraždu mohl spáchat někdo jiný. Prostě elegán Plessovou zabil. Nějaký čas mu trvalo, než mrtvolu zohavil. V půl čtvrté

odešel a od té doby jsme o něm neslyšeli. Kdyby byl nevinný, proč by se nepřihlásil? O vraždě samozřejmě musel vědět, pro televizní stanice i noviny se stala tématem číslo jedna.”

Ano, uvědomuju si, o tom případu se tehdy skutečně hodně mluvilo a psalo. Náhle se mi vybavují podrobnosti s příchutí senzace, které mi utkvěly v paměti. Je to zvláštní pocit. Před dvěma lety by mě ani ve snu nenapadlo, že vražda Susan Plessové mi jednou zasáhne do života.

„A co když to byl cizinec a hned ráno odcestoval ze země?” spekuluje Marino. Bergerová jen pokrčí rameny.

Pokouším se uspořádat fakta, zatím se mi však nedaří najít odpověď, která by alespoň částečně dávala smysl. „Pokud Plessová jedla mezi sedmou a devátou večer,” uvažuju nahlas, „proces trávení musel proběhnout zhruba do jedenácti. Za předpokladu, že se soudní lékař nezmýlil v odhadu a smrt nastala několik hodin před nálezem těla, řekněme v jednu až ve dvě po půlnoci, žaludek už měl být prázdný.”

„Tenhle rozpor se vysvětloval stresem,” informuje mě Bergerová. „Susan byla vyděšená, úzkost a hrůza zpomalily trávicí proces.”

„Jenže Plessová zřejmě žádné obavy nepociťovala,” namítnu. „Se svým společníkem se bavila přinejmenším natolik dobře, aby ho pozvala k sobě do bytu. A muž se také zdál zcela v pohodě, například mu vůbec nevadilo, že ho vrátný viděl přicházet a pak odcházet. Prozradily něco vaginální stěry?”

„Pozitivní na semennou tekutinu.”

„Chandonne přece po vaginální penetraci nikdy netoužil a v případech jeho pařížských i richmondských vražd neexistují žádné důkazy, že by ejakuloval,” připomenu Bergerové. „Oběti jsou vždycky od pasu dolů oblečené. Od pasu dolů nemají zranění. Od pasu dolů ho prostě nezajímají - s výjimkou chodidel. Susan Plessová snad byla také od pasu dolů oblečená. Nebo se mýlím?”

„Měla na sobě kalhoty od pyžama. Ovšem našla se tam ta semenná tekutina, což by mohlo odpovídat oboustranně vítanému sexu, alespoň zpočátku. Potom však následovaly hrozné věci. DNA semenné tekutiny souhlasí se Chandonneovou DNA. A navíc se našly ty neobvyklé dlouhé chlupy, které až příliš dobře vidíme i na něm,” kývne Bergerová směrem k televizní obrazovce. „Vy jste testovali Thomasovy pozůstatky, že? A jeho DNA se liší.”

„Jean-Baptiste a Thomas mají profily DNA velmi podobné, ale ne totožné,” upřesním. „Nejde totiž o jednovaječná dvojčata.”

„Jak to můžeme vědět?” zamračí se Marino.

„Kdyby šlo o jednovaječná dvojčata, vrozenou hypertrichózou by trpěli oba bratři, nikoliv pouze Jean-Baptiste.”

„Každopádně tu máme pořádnou záhadu,” konstatuje Bergerová. „Geneticky se případy shodují, ale ze svědeckých výpovědí vyplývá, že se pravděpodobně nejedná o tutéž osobu.”

„Pokud se DNA z případu Susan Plessové shoduje s DNA našeho pachatele - a tím je nepochybně Jean-Baptiste Chandonne -, pak existuje jediné vysvětlení,” pohlédnu Bergerové do očí. „Elegán, který v půl čtvrté ráno opouštěl dům, Plessovou nezabil. Zavraždil ji Chandonne. Ale muž, s nímž ji předtím viděli, není Chandonne.”

„Třeba náš Vlkodlak svý oběti přece jen tu a tam přefikne,” ozve se Marino. „Nebo to aspoň zkusí, ale my o tom nevíme, protože tam obvykle nenechá žádnou šťávu.”

„A když je po všem, od pasu dolů je znovu oblékne?” otočí se k němu Bergerová. „Pečlivě jim natáhne kalhotky?”

„Sakra, mluvíme snad o normálním chlapovi?” ušklíbne sekapitán Marino. „Jo, málem bych zapomněl, jedna ošetřovatelka se mrkla na jeho nádobíčko. Má ho bez obřízky a takhle mrňavýho, předvede dvěma prsty miniaturní vzdálenost. „Teď už chápu, proč je ten šmejd pořád v tak mizerný náladě.”

KAPITOLA 13

Tlačítko ovládače spustí další část videonahrávky, na které se nám Jean-Baptiste Chandonne snaží namluvit, že kdykoliv má náladu vybraně povečeřet a najít si dámskou společnost, dokáže se jako má. vnutím kouzelného proutku změnit z odpudivého monstra v neodolatelného krasavce. Nejprve usedá a chvíli jsou vidět pouze jeho paže a ramena. Teprve potom se v záběru objeví také hlava. S překvapením zjištuju, že Chandonne už na sobě nemá obvazy. Oči mu ted zakrývají tmavé brýle, kůže kolem očí je zarudlá. Čelo i spánky jsou porostlé hustými světlými chloupky, mezi nimiž lze rozeznat souvislý a o něco tmavší pás obočí.

Sedíme s Bergerovou v mé konferenční místnosti. Bude půl osmé. Marino mezitím dostal telefonický vzkaz týkající se možné identifikace posledního mrtvého a odešel. Bergerová ho při té příležitosti požádala, aby jí udělal laskavost a už se nevracel. Evidentně má kapitána plné zuby a já se jí ani příliš nedivím. Jejich nevraživost je ovšem vzájemná. Marino má samozřejmě výhrady proti způsobu, jakým newyorská státní zástupkyně Chandonnea vyslýchá, především mu však vadí, že známého sériového vraha nemůže vyslýchat sám. Po takové příležitosti by toužil snad každý vyšetřovatel. Jenže zvíře si vybralo krásku. A Marino žárlí.

Zatímco sleduju, jak na obrazovce Bergerová Chandonneovi znovu připomíná jeho souhlas s výslechem, zmocňuje se mě sklíčenost. Čím dál víc si uvědomuju, že jsem pouze drobný tvoreček lapený v obrovské síti zla, která ovíjí celou planetu. Pro Chandonnea onen vražedný pokus nepředstavoval nic jiného než náhodnou a bezvýznamnou epizodu. Kdyby se mu bylo podařilo rozmlátit mi hlavu na kousky, patrně by už vzápětí přemýšlel o něčem jiném či o někom jiném a já bych v jeho nenávistném životě zůstala jenom jedním z mnoha vzrušujících, ale prchavě krátkých okamžiků krvavého opojeni

„Detektiv vám tedy opatřil jídlo a pití, je to tak, pane Chandonne?” ptá se Bergerová.

Ano, je to tak.”

„Co jste dostal?”

„Hamburger a Pepsi.”

„A hranolky?”

„Mais oui. Také hranolky.” Chandonneovi to zřejmě připadá zábavné.

„Prostě dostal jste všechno, co jste potřeboval?” „Ano, všechno.”

„A lékaři vám sejmuli obvazy a místo nich vám dali speciální brýle. Cítíte se dobře?”

„Trochu to bolí.”

„Dostal jste nějaké utišující léky?”

„Ano,”

„Tylenol. Je to tak?”

„Ano, alespoň se domnívám. Dvě tablety.”

„Nic jiného? Žádné medikamenty, které by mohly ovlivnit vaše myšlení?”

„Ne, nic takového.” Pohled tmavých brýlí je teď pozorně upřen na Bergerovou.

„Nutil vás někdo k rozhovoru se mnou? Sliboval vám někdo něco za souhlas s rozhovorem?” Ramena Bergerové se pohybují. Státní zástupkyně patrně listuje pečlivě připraveným souborem otázek, zajišťujících legálnost postupu.

„Ne, nikdo mě nenutil a nikdo mi nic nesliboval.”

„A já osobně jsem vás k rozhovoru nějak nutila? Vyhrožovala jsem vám, pokud odmítnete, nebo jsem vám něco slibovala, pokud budete souhlasit?”

Ryze formální a nudný úvod druhé části výslechu pokračuje. Minuty plynou. Bergerová se úzkostlivě drží předpisů a litery zákona, budoucím obhájcům nehodlá ponechat ani nejmenší prostor k tvrzení, že byl snad Chandonne jakkoliv zastrašován, klamán či zneužíván, a nejednalo se s ním stoprocentně poctivě a spravedlivě. Sám Chandonne působí dojmem chladnokrevného a zkušeného hráče. Sedí vzpřímeně, ruce složené před sebou. Při pohledu na odpudivé chomáč, chlupů vyčuhující z výstřihu a krátkých rukávů nemocniční košile se mi vybavují amatérské domácí filmy, v nichž si rozveselení mládenci přilepují vousy nebo klečí s botami na kolenou, aby vypadali jako trpaslíci. Lidé se rádi pitvoří a předvádějí karikatury zrůd. Pokládají to za mimořádně zábavné. Na Chandonneovi absolutně nic zábavného není. Ale nevzbuzuje ve mně ani soucit. Dívám se na něho a chvěju se potlačovaným hněvem.

„Vraťme se k večeru, kdy jste se, jak říkáte, setkal se Susan Plessovou,” odhodlá se konečně Bergerová posunout o krůček dál. „Bylo to v restauraci Lumi na rohu Sedmdesáté a Lexingtonské?”

„Ano, ano.”

„Podle vašeho tvrzení jste spolu povečeřeli a pak jste se jí zeptal, jestli by si s vámi ještě nezašla na sklenku šampaňského. Uvědomujete si, pane Chandonne, že se popis muže, který toho večera se Susan Plessovou v restauraci Lumi večeřel, na vás vůbec nehodí?”

„Tohle si neumím vysvětlit.”

„Ale jistě jste si vědom, jak značně se vzhledem k vážné vrozené vadě lišíte od ostatních lidí. Lze si jen obtížně představit, že by si vás svědkové spletli s někým, kdo takovou vadou netrpí. Jedná se o hypertrichózu, viďte?”

Chandonne mlčí, oči za tmavými skly brýlí však prudce mžikají, obličejové svaly se napínají.

„Je to odborný název vaší vrozené vady?” pokračuje Bergerová v útoku na bolavé místo. „Rozumíte tomu výrazu?”

„Znám to slovo,” odpoví Chandonne odměřeně.

„Tou vadou trpíte celý život?”

Chandonne opět mlčí.

„Odpovězte prosím.”

„Hloupá otázka. Ale ano, trpím tou vadou celý život. Nebo si snad myslíte, že je to něco jako chřipka?”

„Prostě jen připomínám zjevné skutečnosti. Nápadně se lišíte od jiných lidí, a proto lze těžko uvěřit, že byste mohl být považován za krasavce s hladkou tváří. Za okouzlujícího elegána v drahém obleku.” Bergerová se ho cílevědomě snaží vyprovokovat. „Nevyprávěl jste mi, že jste byl prakticky bezdomovec? Jak se taková představa srovnává s popisem pohledného společníka z restaurace Lumi?”

„Měl jsem tmavý společenský oblek a hedvábnou košili s vázankou.” Z černých brýlí teď přímo sálá nenávist. Skoro nedýchám. Čekám, kdy se Chandonne vrhne na Bergerovou, a než mu v tom někdo stačí zabránit, zatne jí své chlupaté spáry do hrdla. Teprve po chvíli si uvědomím, že newyorská státní zástupkyně sedí živá a úplně zdravá vedle mne. Je čtvrteční večer. Za čtyři hodiny to bude přesně pět dní, co se mě Chandonne v mém vlastním domě pokusil umlátit zednickým kladívkem.

„Víte, v některých obdobích na tom nejsem tak zle jako právě teď.” Chandonne se opět dokonale ovládá, předstírá klid a zdvořilost. „Můj zdravotní stav velmi zhoršují stresové situace. A od té doby jsem zažil mnoho stresu. Kvůli nim.”

„Kvůli komu?”

„Mluvím o těch amerických agentech, kteří mi nastražili tuhle past. Když jsem pochopil, že se ze mne snaží udělat vraha, stal jsem se štvancem. Musím prchat, musím se schovávat a moje zdraví se neustále zhoršuje.” Chandonne se odmlčí a pár vteřin upřeně zírá na Bergerovou. „Susan jsem potkal právě během jednoho ze svých lepších údobí. Tenkrát jsem se například mohl holit. Celkem bez problémů jsem získával práci. Navíc mi vypomáhal bratr. Měl jsem dost peněz a chodil jsem slušně oblečený.”

Bergerová zastaví nahrávku a zeptá se mě: „Opravdu může jeho vrozenou vadu ovlivnit stres?”

„Stres v podstatě zhoršuje jakékoliv potíže,” odpovím. „Ale tenhle člověk nikdy nevypadal dobře. Ty jeho bláboly neberte vážně.”

„Mluvíte o svém bratrovi Thomasovi?” položí na obrazovce Bergerová další dotaz. „Thomas vám dával šaty a peníze?”

„Ano.”

„Říkal jste, že tehdy večer v restauraci Lumi jste na sobě měl tmavý společenský oblek. Ten jste také dostal od Thomase?”

„Ano. Thomas měl rád pěkné věci. A měli jsme přibližně stejnou velikost.”

„Takže jste se Susan Plessovou povečeřeli. A co bylo potom? Útratu jste platil vy?”

„Samozřejmě. Jsem gentleman.”

„Kolik dělal účet?”

„Dvě stě jedenadvacet dolarů. Bez spropitného.”

„Uvedl přesnou výši účtu,” otočí se ke mně Bergerová v konferenční místnosti. „Podle číšníka platil společník Plessové hotově a nechal na stole dvě dvacetidolarovky.”

„Pronikly tyhle podrobnosti do novin?” zajímám se.

„Ne. Nikde se o nich nepsalo, nezmínila se o nich ani žádná televizní stanice. Pokud tedy v restauraci nevečeřel Jean-Baptiste, odkud to všechno může znát?” Do hlasu Bergerové se opět vkrádá nejistota.

Ve videonahrávce mezitím Chandonne odpovídá na dotaz týkající se spropitného. „Bylo přiměřené. Čtyřicet dolarů, mám dojem. Ano, už si vzpomínám. Položil jsem na stůl dvě dvacetidolarové bankovky.”

„A co následovalo, když jste opustili restauraci?”

„Se Susan jsme se domluvili, že si dáme sklenku v jejím bytě.”

KAPITOLA 14

V téhle fázi výslechu se Chandonne pouští do neuvěřitelných podrobností. Venku sice bylo dost chladno, vykládá, rozhodli se však jít pěšky, neboť Plessová bydlela pouze několik bloků od restaurace. Na obloze zářil měsíc v úplňku, částečně skrytý namodralými a křídově bílými pásy mraků. Úchylný sériový vrah dokonce neváhá poznamenat, že úplněk ho odjakživa sexuálně vzrušoval, neboť mu připomíná ženské břicho, hýždě a ňadra. Ulicí se proháněl mrazivý vítr, galantní průvodce si tedy sundal šálu a ovinul ji Susan Plessové kolem ramenou. Jeho samotného dostatečně hřál dlouhý tmavý kašmírový plášť. Při těch slovech se mi náhle vybaví, jak mi doktorka Ruth Stvanová, francouzská hlavní soudní lékařka, líčila své setkání s mužem, kterým byl pravděpodobně Jean-Baptiste Chandonne.

Doktorku Stvanovou jsem před necelými dvěma týdny navštívila na jejím pracovišti s názvem Institut Médico-Légal, protože Interpol mě požádal, abych s ní probrala pařížské případy. Během rozhovoru se zmínila o večeru, kdy u ní doma zazvonil jakýsi muž. Tvrdil, že se mu porouchal vůz, a ptal se, jestli by si od ní mohl zatelefonovat. Dobře si vzpomínala na jeho dlouhý tmavý kabát, zřejmě ušitý z prvotřídní látky a patřičně drahý. Muž mluvil zdvořile a snažil se předvádět vybrané chování, přitom však odpudivě páchl. Doktorka Stvanová se doslova vyjádřila, že smrděl jako nějaké špinavé mokré zvíře. Vůbec v ní vzbuzoval krajně nepříjemné pocity. Přesto by ho patrně pustila dál. Nebo by si vstup dovnitř vynutil. Zachránila ji pouze šťastná náhoda.

Manžel doktorky Stvanové je vrchním kuchařem ve slavné pařížské restauraci Le Dome. Toho večera mu shodou okolností nebylo dobře a odpočíval v obývacím pokoji. Když slyšel, ze manželka s někým hovoří, zavolal na ni, aby se zeptal, kdo to přišel. Muž v dlouhém tmavém plášti okamžitě utekl. Hned nazítří dostala doktorka Stvanová výhrůžný vzkaz napsaný tiskacími písmeny na zakrváceném útržku hnědého ba-licího papíru a podepsaný Le Loup-Garou. Nesmím už dál zavírat oči před skutečností, která je až příliš zjevná, uvědomuju si. Doktorka Stvanová pitvala Vlkodlakovy francouzské oběti a Chandonne si s ní chtěl vyřídit účty. Já jsem pitvala jeho americké oběti, neučinila jsem však prakticky žádná opatření, abych zabránila jeho útoku. Prostě jsem si jako většina lidí namlouvala, že zlé věci se stávají jenom druhým lidem,

„Mohl byste popsat, jak vrátný vypadal?” říká na obrazovce Bergerová.

„Měl uzounký knírek. A uniformu,” nevzrušeně odpovídá Chandonne. „Susan ho oslovovala Juane.”

„Počkejte okamžik,” zvednu ruku a Bergerová ovládačem zastaví nahrávku. „Páchl Chandonne?” zeptám se. „Když jste naproti němu časně ráno seděla u toho stolku, cítila jste nějaký nepříjemný…”

„Ale ovšem,” nenechá mě Bergerová domluvit. „Chandonne přímo smrděl jako toulavý pes. Byla to taková odporná hnilobně nakyslá směs pachů: zvlhlá srst, špína, pot. Prostě na zvracení. V nemocnici ho asi zapomněli vykoupat.”

Většina lidí věří, že pacienty v nemocnici automaticky vykoupou. To je omyl, většinou jen očistí rány. Koupou pouze pacienty, kteří jsou v nemocnici dlouhodobě.

„A zmínil se tenkrát před dvěma lety někdo z restaurace Lumi o nápadném tělesném zápachu?”

„Ne,” zavrtí hlavou Bergerová. „Nic podobného. A znovu se vracíme k logickému závěru, že společník Plessové při večeři nemohl být Chandonne. Ale dávejte pozor, bude to ještě podivnější”

Dalších deset minut trpělivě sleduju, jak Chandonne usrkává brčkem kolu, s požitkem pokuřuje a líčí svou údajnou návštěvu v bytě Plessové. Popisuje lakovanou dřevěnou podlahu’ barevné koberce, čalounění s květovaným vzorem, nápodoby lamp od Tiffanyho. Říká, že ho trochu zklamal její umělecký vkus, neboť na stěnách měla spousty kýčovitých plakátů, reprodukcí, pohlednic od moře a také obrázků koní. Susan koně zbožňovala a vyprávěla mu prý o svém dětství prožitém kdesi na ranči. V mé konferenční místnosti Bergerová klepne prstem o stůl, kdykoliv potvrzuje správnost Chandonneových slov. Ano, popis bytu do detailu souhlasí. Ano, Susan Plessová vyrůstala v prostředí plném koní. Ano, ano, ano.

Marně bojuju se sílícími obavami. Bojím se toho, k čemu Chandonne směřuje. Určitě se chystá tvrdit, že jsem ho do svého domu pozvala. Jako vítanou a milou návštěvu.

„V kolik hodin Susan otevřela tu láhev bílého vína?” ptá se na obrazovce Bergerová.

„Snad v deset nebo v jedenáct. Už si přesně nevzpomínám.”

„Pil jste hodně?”

„V restauraci jsem vypil asi tak půl láhve. Ale to, co měla doma Susan, mi příliš nechutnalo. Bylo to levné kalifornské víno. Spíš jsem jenom ochutnal.”

„Takže jste nebyl opilý.”

„Já se nikdy neopíjím.”

„Cítil jste se střízlivý?”

„Samozřejmě.”

„A co Susan? Byla podle vás opilá?”

„Možná maličko. Chovala se uvolněně, dávala najevo spokojenost a veselou náladu. Seděli jsme na pohovce v obývacím pokoji. Je odtud krásný výhled k jihozápadu. V dálce zářil červený neon hotelu Essex House.”

„Všechno souhlasí,” otočí se ke mně Bergerová. „A Susan moc nepila. Hladinu alkoholu v krvi měla nula celá jedenáct.”

„Co bylo potom?” ptá se ve videonahrávce.

„Drželi jsme se za ruce. Dávala si do úst mé prsty, jeden po druhém. Velmi mě to vzrušovalo. Začali jsme se líbat.”

„Víte, kolik bylo v té chvíli hodin?”

“V takové situaci člověk přece nesleduje čas.”

“Měl jste hodinky?”

„Jistě.”

„A máte je dosud?”

„Nemám. Mé životní podmínky se výrazně zhoršily. Musel jsem prchat, ti lidé mě všude pronásledovali. Nutně jsem potřeboval peníze a hodinky už před rokem skončily v zastavárně.”

„Kdo vás pronásledoval? Lidé, o kterých se opakovaně zmiňujete? Policie a tajné služby?”

„Američtí federální agenti.” Chandonne ta slova téměř vyplivne. Jeho opovržení se zdá upřímné.

„Vraťme se k Susan Plessové,” vybídne ho Bergerová.

„Jsem poměrně ostýchavý. Nevím, co všechno vás zajímá a do jakých podrobností bych měl zacházet.” Chandonne se skloní a rty, které připomínají tlusté našedlé housenky, sevře brčko.

Neumím si představit, že by někdo zatoužil takové rty líbat. Neumím si představit, že by se někdo vůbec dokázal z vlastní vůle té zrůdy dotknout.

„Chci, abyste mi pověděl všechno, na co si pamatujete. Ale pouze pravdu, pane Chandonne.”

Chandonne odsune pohárek a sáhne po cigaretě. Na obrazovce se opět objeví Talleyho ruka se zapalovačem. Napadá mě, jestli si Chandonne uvědomuje, že Talley také patří k oněm nenáviděným federálním agentům. „Dobrá, přemůžu svou plachost a povím vám, co se dělo. Ale jen abyste viděla, jak se snažím spolupracovat.”

„Pokračujte prosím. A nevynechávejte žádné podstatné detaily, pokud si je přesně vybavujete.”

„Chvíli jsme se líbali. A pak už to šlo rychle.” Chandonne vyfoukne kouř a odmlčí se.

„Pak už to šlo rychle? Nemohl byste se vyjádřit trochu konkrétněji?”

Obvykle se vyšetřovatelé či státní zástupci vedoucí výslech spokojují stručným sdělením, že došlo k pohlavním aktu, a podrobností se nedožadují. Ale vzhledem k sexuálnímu násilí spáchanému na Susan Plessové a dalších ženách, které podle našeho názoru Jean-Baptiste Chandonne zavraždil, je nezbytné, abychom znali veškeré detaily.

„promiňte, ale přivádíte mě do rozpaků.” Chandonne si s Bergerovou evidentně pohrává. Přeje si, aby ho přemlouvala.

„Opravdu? Čím vás přivádím do rozpaků?”

„O důvěrnostech nerad hovořím. A zvlášť ne v přítomnosti ženy.”

„Rozhodně bude pro obě strany lepší, budete-li mě chápat výhradně jako žalobkyni.”

„Obávám se, že to nedokážu,” řekne tiše Chandonne a lehce se pousměje. „Jste přece žena. Navíc velmi půvabná.”

„Vy mě vidíte?”

„Nevidím skoro nic. Ale vím, že jste krásná. Slyšel jsem o tom.”

„Pane Chandonne, musím vás požádat, abyste se zdržel jakýchkoliv osobních poznámek na mou adresu. Rozumíme si?”

Chandonne mlčky přikývne.

„Jak tedy to líbání pokračovalo? Dotýkal jste se Susan Plessové, laskal jste ji nebo svlékal? Dotýkala se vás, laskala vás nebo svlékala? Vzpomínáte si ještě, co měla toho večera na sobě?”

„Kožené kalhoty v odstínu belgické čokolády. Přiléhavé, ale ne zase lacině vyzývavé. Polovysoké hnědé boty. Černý trikot s hlubokým výstřihem a dlouhými rukávy.” Chandonne nakrčí čelo, jako by se rozpomínal. „Takový ten trikot, co se zapíná mezi nohama…”

“Body,” napoví mu Bergerová.

„Ano, tak se tomu, myslím, říká. Nejdřív mě trochu zmátlo, že jsem jí trikot stále nemohl svléknout.”

„Snažil jste se jí svléknout body, ale nevěděl jste o zapínání v rozkroku?”

„Přesně tak.”

„A jak na vaše marné pokusy svléknout jí body reagovala?” “,Smála se mé nešikovnosti. Dělala si ze mne legraci.”

„Dělala si z vás legraci?”

„Ano, ale nikoliv škodolibou. Prostě jí to připadalo zábavné. Žertovala. Říkala něco v tom smyslu, že Francouzi jsou takoví vyhlášení milovníci, a přitom ani nedokážou děvče svléknout.”

„Věděla tedy, že jste Francouz?”

„Samozřejmě.”

„Uměla francouzsky?”

„Ne. Už při večeři jsem se jí zeptal a odpověděla záporně.” „Takže si vás kvůli tomu body dobírala?” „Ano, chviličku si mě dobírala. Škádlila mě. Ale brzy si vsunula mou ruku mezi nohy a ukázala mi, jak se ty patentky

rozepínají. Pak už jsem to zvládl. Jak si vzpomínám, byla velmi vzrušená. Až mě překvapilo, že se dokázala tak rychle a silně vzrušit.”

„Podle čeho jste usoudil, že je vzrušená?”

„Byla vlhká, nádherně vlhká. Snad mi rozumíte.” Chandonneův obličej ožívá. „Ale opravdu je nutné, abych uváděl tyhle choulostivé detaily?”

„Ano, je to nutné, pane Chandonne. Význam má všechno, co si z toho večera pamatujete.” Bergerová mluví klidným a věcným tónem.

„Jak si přejete. Rozepnul jsem jí podprsenku a začal jí hladit a líbat ňadra.”

„Vzpomínáte si, jak ta podprsenka vypadala?”

„Byla černá.”

„Měli jste v pokoji rozsvíceno?”

„Ne. Ale podprsenka určitě byla tmavá, domnívám se, že černá. Nejsem si stoprocentně jistý, ale světlá nebyla.”

„Jak jste ji rozepnul?”

Chandonne váhá, tmavé brýle upřeně hledí přímo do kamery. „Prostě jsem vzadu uvolnil háčky.” Chlupatými prsty předvede jednoduchý pohyb.

„Nestrhl jste jí tu podprsenku?”

„Ovšemže ne.”

„Pane Chandonne, podprsenka Susan Plessové byla vepředu roztržená. Doslova na dva kusy.”

„O tomhle nic nevím. Někdo to musel udělat po mém odchodu.”

„Dobrá, vrátíme se k okamžiku, kdy jste jí svlékl podprsenku. Co následovalo? Body už bylo dole rozepnuté, že?”

„Ano. Vyhrnul jsem jí trikot až na břicho a… Víte, velmi rád se ženám věnuju orálně. A Susan se to moc líbilo. Začí

nala divočet.”

„Divočet? Mohl byste ten výraz upřesnit?”

„Sahala mi mezi nohy. Zkoušela mi stáhnout kalhoty. Ale já ještě nebyl připravený. Ještě jsem to nechtěl končit.”

„V jakém smyslu jste nebyl připravený? Co jste ještě nechtěl končit?”

Její život, napadá mě.

„Nechtěl jsem ještě končit naše milování,” odpoví Chandonne.

Z jeho žvástů se mi zvedá žaludek. Vadí mi, že je musím poslouchat A ještě víc mi vadí, že je poslouchá i Talley. Jay Talley a Chandonne mají v jistém ohledu něco společného, napadá mě. Oba prahnou po ženách a oba jako by k nim v hloubi duše cítili zášť a mstili se jim. Tuhle smutnou pravdu o Talleym jsem si uvědomila pozdě, až po několika divokých hodinách, které jsme spolu strávili na široké posteli v pokoji mého pařížského hotelu.

Každopádně si teď umím představit, na co asi Jay myslel, když v té nevlídné malé místnosti určené pro výslechy poslouchal Chandonneovy nestoudné lži o milostných hrátkách, které ta zrůda nejspíš nikdy v životě nepoznala.

“Susan měla krásné tělo a já si ho chtěl nejdřív pořádně vychutnat. Ale odmítla čekat, už to prostě nemohla vydržet. Nešli jsme tedy do ložnice, lehli si na postel a svlékli se. No a pak jsme se milovali.”

„Svlékla se sama, nebo jste ji svlékl vy?” Z hlasu Bergerové zazní nedůvěra.

„Svlékali jsme se vzájemně. Jeden druhého.”

„Poznamenala něco o vašem ochlupení?”

„Měl jsem tělo úplně hladké. Tenkrát nebyl problém, abych se celý oholil. To až později se můj zdravotní stav vinou těch lidí nesmírně zhoršil. Nenechali mě ani vydechnout.”

„Co se vám přihodilo?” ptá se Bergerová.

„Pronásledovali mě, musel jsem se skrývat. Několik měsíců po té noci se Susan mě přepadla parta chlapů. Ošklivě mi rozmlátili obličej. Měl jsem natržený ret a polámané kosti. Tady a tady,” ukazuje na očnice. „Jako dítě jsem absolvoval řadu úprav chrupu, na předních zubech jsem měl korunky, aby vypadaly normálně, ale…”

„Účty platili vaši pěstouni?” přeruší ho Bergerová.

„Ano, naše rodina jim dávala peníze.”

„Holil jste se před návštěvami zubaře?”

„Vždycky jsem si oholil místa, která jsou vidět. Třeba obličej. A stejně tak jsem se holil, kdykoliv jsem chtěl jít ve dne někam ven. Jenže ti mizerové mi všechny korunky na předních zubech rozbili a sama vidíte, jak vypadám.”

„Kde se to přepadení odehrálo?”

„Ještě v New Yorku.”

„Nechal jste se ošetřit? Ohlásil jste útok na policii?”

„Kdepak, to nebylo možné. Ve všem jsou přece zapleteny špičky bezpečnostního aparátu. Nepřichází v úvahu, abych něco hlásil. Musím se vyhýbat i lékařům. Stal se ze mne štvanec. Pořád se schovávám. Je ze mne troska. Jsem na dně.”

„Prozradil byste mi jméno toho svého zubaře?”

„Jistě, ale je to dávno a pochybuju, že dosud žije. Jmenoval se Corps. Maurice Corps. Ordinaci měl, tuším, na rue Cabanis.”

Bergerová se nenechá vyvést z míry ani dalšími a dalšími Chandonneovými výmysly. „Takže jste se milovali. Jak dlouho jste zůstali v posteli?”

„Asi do tří. Potom mi Susan řekla, že bych už měl jít, protože se musí chystat do práce. Vstal jsem a oblékl se. Ještě jsme se domluvili, že večer se opět uvidíme. Měli jsme se setkat v sedm večer v nedalekém francouzském bistru L’Absinthe.”

„Říkáte, že jste se oblékl. A co Susan? Byla oblečená, když jste odcházel?”

„Měla na sobě pyžamové kalhoty z černého saténu. Natáhla si je a vyprovodila mě ke dveřím. Pak mě políbila a já šel.”

„Viděl vás někdo?”

„Juan, ten vrátný. Venku jsem se chvíli procházel. Našel jsem otevřený bufet a dal si snídani. Měl jsem hlad.” Chandonne se odmlčí. „Ten bufet se jmenuje Neil’s,” dodá. „Je nedaleko restaurace Lumi.”

„Vzpomínáte si, co jste snídal?”

„Espresso.”

„Měl jste hlad, ale snídal jste pouze espresso?”

Chandonne pokrčí rameny, spokojený sám se sebou. Spokojený s tím, jak státní zástupkyni vodí za nos. Chandonne byl vyhladovělý docela jinak, užíval si dozvuky násilí a ničení těla, chuť krve. Právě odešel od ženy, kterou utloukl k smrti a pokousal. Ať si říká cokoli, udělal to.

„Kdy jste se dozvěděl, že byla Susan Plessová zavražděna?” položí Bergerová další dotaz.

„Večer jsem na ni čekal v bistru L’Absinthe, ale nepřišla. A příštího dne…”

„To bylo pátého, nebo šestého prosince?” skočí mu Bergerová do řeči. Dává mu najevo, že už má jeho lží dost.

„Šestého. Ano, hned ráno jsem tu zprávu četl v novinách. Znamenala pro mne těžký otřes.” Chandonne nyní předstírá zármutek.

“Plessová se pochopitelně do bistra L’Absinthe nemohla dostavit. Ale vy jste tam byl?”

„Ano, jak říkám. U barového pultu jsem si dal sklenku vína a čekal jsem. Nakonec jsem odešel.”

„Zmínil jste se někomu, že čekáte na Susan Plessovou?“

„Ano. A taky jsem se zeptal barmana, jestli se tam nezastavila a nenechala mi vzkaz. V bistru věděli, o koho jde, znali Susan z televize.”

Bergerová ze sebe chrlí další a další otázky. Zajímá ji, jak byl toho večera Chandonne oblečený, kolik v bistru platil za víno, zda uvedl své jméno, když se ptal na Susan. Tohle všechno trvá pět minut. Mezitím mě informuje, že Chandonneovy údaje přesně souhlasí s tím, co tehdy zjistila policie. Do bistra skutečně večer přišel tak a tak oblečený muž, u barového pultu si objednal sklenku červeného, nepředstavil se, ale chtěl vědět, jestli mu tam Susan Plessová nenechala vzkaz. Podle popisu to byl tentýž muž, který předchozího dne s Plessovou večeřel v restauraci Lumi.

„Řekl jste někomu, že jste s Plessovou strávil poslední noc jejího života?”

„Ne. Když jsem si uvědomil, co se stalo, bylo mi jasné, že musím mlčet.”

„Co konkrétně jste si uvědomil?”

„Že jí to udělali oni. Že mě do toho chtějí namočit. Že jde zase o spiknutí namířené proti mé osobě.”

„Zase?”

„V Paříži jsem měl pár žen, kterým to také provedli.”

„Ty ženy jste měl ještě před smrtí Susan Plessové?”

„Jednu nebo dvě předtím. A několik potom. Agenti mě pokaždé sledovali a těm ženám provedli hrozné věci. Proto jsem musel pořád utíkat, proto jsem se musel čím dál víc skrývat. A tím stresem a zoufalými podmínkami se prudce zhoršil můj zdravotní stav. Přesto jsem mlče. Copak by mi někdo uvěřil?”

„Asi sotva, pane Chandonne.” ostrým tónem pronese Bergerová. „Ani já vám totiž nevěřím. Vy jste přece Susan Plessovou zavraždil.”

„Ne.”

„Znásilnil jste ji, že?”

„Ne.”

„Ubil jste ji a pokousal.”

„Ne. Proto jsem to nikomu neřekl. Kdo by mi věřil? Kdo by uvěřil, že se mě ti lidi snaží zničit, protože si myslí, že můj otec je zločinec? Kmotr?”

„Policii ani nikomu jinému jste nesdělil, že jste patrně poslední člověk, který viděl Susan živou. Mlčel jste, neboť jste ji zavraždil. Je to tak, pane Chandonne?”

„Mlčel jsem z jiných důvodů. Kdybych promluvil, byl bych obviněn z její smrti. Vrátil jsem se do Paříže. Hodně jsem cestoval nebo se jen tak potuloval. Doufal jsem, že těm lidem uniknu. Že zapomenou. Že mě už nechají na pokoji. Ale nezapomněli. Sama vidíte, jak jsem dopadl.”

„Pane Chandonne, je vám známo, že Susan Plessová byla na mnoha místech pokousaná a že v těch poraněních se našly vaše sliny, což potvrzují testy DNA? A je vám známo, že vaši DNA obsahuje i semenná tekutina objevená ve vagině oběti?”

Chandonne mlčí.

„Rozuměl jste mi? Víte, co je to DNA?”

„Ano, vím. Čekal jsem, že na jejím těle bude moje DNA.”

„Protože jste ji kousal.”

„Ne, já ženy nekoušu. Ale jak už jsem říkal, velmi rád se ženám věnuju orálně.”

„Proto se vaše sliny našly ve všech těch hlubokých ranách způsobených kousnutím?” znovu zaútočí Bergerová.

„Já ženy nekoušu,” téměř výsměšně opakuje Chandonne. „Líbám je, saju a olizuju. Po celém těle.”

„Doslova na každém kousíčku těla?”

„Ano, úplně všude. Miluju ženské tělo, půvabné ladné křivky, Snad proto, že sám mám ke kráse tak daleko. Zbožňuju ženy. Zbožňuju ženská těla.”

„Olizujete a líbáte ženám i nohy?”

,,Ano.”

“Také chodidla?”

„Líbám je a olizuju všude.”

„Kousal jste někdy nějakou ženu do prsou?”

„Ne. Susan měla nádherná ňadra.”

„Líbal jste jí je, sál a olizoval?”

„Přímo posedle.”

„Jsou pro vás ženská ňadra důležitá?” „Jistě, velmi důležitá, to přiznávám.” „Vybíráte si ženy s velkým poprsím?” „Dávám přednost jistému typu žen.” „Jaký typ máte na mysli?”

„Líbí se mi dobře vyvinuté ženy.” Chandonne dlaněmi předvádí výrazná ženská prsa. V jeho tváři je vidět vzrušení a skoro bych řekla, že oči za černými skly brýlí žhnou. „Ale nesmějí být tlusté. Ne, ne, tlusté ženy rád nemám. Můj typ je žena štíhlá v pase i v bocích a s nádherně kyprým poprsím.”

Znovu zvedne dlaně, jako by v nich držel volejbalové míče. „Susan Plessová tedy byla váš typ?”

„Jakmile jsem ji uviděl, upoutala mou pozornost.”

„V restauraci Lumi?”

„Ano.”

„Na těle Susan Plessové se také našly nezvykle dlouhé jemné chloupky, přesně odpovídající vašim nezvykle dlouhým jemným chloupkům,” vynese Bergerová další trumf. „Jak je to možné? Neříkal jste před chvílí, že jste měl celé tělo hladce oholené?”

„Podstrkují důkazy. To vím určitě.”

„Kdo? Ti lidé, co vás pronásledují?”

„Ano,”

„A jak ty vaše chloupky získali?”

„Víte, asi tak před pěti lety, to jsem žil v Paříži, mě poprvé napadlo, že mě někdo tajně sleduje,” rozpovídá se Chandonne. „Vůbec jsem netušil, jaké by to mohlo mít důvody. Tenkrát jsem si tělo příliš pravidelně neholil. Není totiž snadné dosáhnout si třeba na záda, než si je člověk celá oholí, uplyne spousta času. Taky jsem byl mladší a víc jsem se před ženami ostýchal, jen výjimečně jsem se odvážil některou oslovit. Na chloupky jsem tedy příliš nemyslel, prostě jsem je skrýval pod oblečením a holil si většinou jen ruce, obličej a krk. Jednou jsem se vrátil do bytu svých pěstounů…”

„Vaši pěstouni ještě žili?” přeruší ho Bergerová mírně ironickým tónem. „Ten manželský pár v bytě nedaleko slavné pařížské věznice?”

„Už nežili, ale já jsem tam ještě po nějakou dobu bydlel. Nebylo to drahé. A já si tehdy vydělával různými pomocnými pracemi. Jednou jsem se vrátil domů a hned jsem poznal, že za mé nepřítomnosti byt někdo navštívil. Skoro nic se neztratilo, chybělo jenom ložní prádlo z mé postele. Připadalo mi to divné, moc divné, nakonec jsem však mávl rukou. Mohl jsem dopadnout hůř, myslel jsem si. Ovšem podobná historka se ještě několikrát opakovala. A teď už je mi dávno jasné, že se ke mně vloupávali oni. Chtěli získat mé chloupky, proto mi vždycky sebrali povlečení. Pokud nejsem oholený, ty chloupky mi hodně padají. A pak se zachycují na prostěradlech, na přikrývkách, prostě na všem.” Chandonne natáhne ruku a předvede, jak chloupky poletují vzduchem.

„Když jste strávil noc se Susan Plessovou, neměl jste nikde žádné dlouhé světlé chloupky? Ani na zádech?”

„Neměl. Opakuju, že jsem byl celý hladce oholený. Jestli jste na jejím těle našli nějaké moje chloupky, pak je tam někdo záměrně podstrčil, rozumíte?” Jean-Baptiste Chandonne se významně odmlčí a náhle dodá: „Ale jinak stejně cítím vinu za její smrt.”

KAPITOLA 15

„Proč?” překvapeně vyhrkne Bergerová. „Proč cítíte vinu za smrt Susan Plessové?”

„Protože ti lidé mě sledovali. Zřejmě do jejího bytu vpadli hned po mém odchodu a zavraždili ji.”

„Ti lidé vás sledovali i v Richmondu? Z jakých důvodů jste sem vlastně přicestoval?”

„Kvůli svému bratrovi.”

„Mohl byste to vysvětlit blíž?”

„Dozvěděl jsem se o mrtvém v richmondském přístavu a dospěl jsem k závěru, že jde o mého bratra Thomase.”

„Čím se váš bratr živil?”

„Zabýval se lodní dopravou, pracoval v podniku našeho otce. Thomas byl o pár let starší než já. Ke mně se vždy choval velmi laskavě. Příliš často jsme se nesetkávali, ale jak už jsem vám říkal, dával mi peníze, oblečení i různé jiné potřebné věci. Když jsem ho před dvěma měsíci v Paříži viděl naposledy, svěřil se mi s obavami ze zákeřného útoku. Bál se o svůj život.”

„Kde konkrétně jste se tehdy setkali?”

„Na předměstí Saint Antoine. Víte, měl rád místa plná mladých umělců a nočních klubů. Setkali jsme se nedaleko Sans Sanz, Balanja a baru Américain, kde si můžete zaplatit dívčí společnost. Thomas mi dal peníze. Říkal, že jede do Antverp a potom do Spojených států. Od té doby se neozval. najednou se objevila zpráva o jeho mrtvole.”

„Odkud jste se tu zprávu dozvěděl?”

„Už jsem říkal, že občas po parcích sbírám odhozené noviny. Mnozí turisté neumějí francouzsky a čtou evropskou verzi USA Today. V jednom čísle jsem narazil na krátký článek o mrtvole, která se našla v přepravním kontejneru, a okamžitě jsem věděl, že je to můj bratr. Proto jsem odcestoval do Richmondu. Musel jsem se přesvědčit.”

„Jak jste se do Richmondu dostal?”

Chandonne si povzdechne a zlehka se dotkne zarudlé kůže kolem nosu. „O tom bych nerad mluvil.”

„Proč o tom nechcete mluvit?”

„Bojím se, abych si zbytečně neuškodil. Tu informaci byste mohli použít proti mně.”

„Pane Chandonne, potřebuju znát pravdu.”

„Dobrá, jsem kapesní zloděj. A sebral jsem turistovi peněženku. Mimochodem, bylo to na slavném pařížském hřbitově Pére-Lachaise, kde jsou pohřbeni i někteří členové naší rodiny. Máme tam concession á perpétuité,” dodá hrdě. Ten hlupák, samozřejmě Američan, klidně nechal ležet sako na lavičce před jedním pomníkem. Peněženka, vlastně spíš velká náprsní taška, v jaké se nosí pasy a letenky, se přímo nabízela, tak jsem si ji vzal. Víte, udělal jsem to už vícekrát, tyhle věci patří k životu na ulici. A já na ulici zůstávám čím dál víc. Jak říkám, vinou těch lidí, co mě pronásledují, se ze mne stal bezdomovec a štvanec.”

„Vinou kterých lidí? Federálních agentů?”

„Ano, ano. V tom spiknutí jsou zapleteni agenti, soudci, policisté, všichni. V peněžence byla zpáteční letenka turistickou třídou do New Yorku. Nechtěl jsem tomu Američanovi poskytnout čas, aby nahlásil ztrátu dokladů, protože pak by mě třeba zadrželi na letišti, a tak jsem nastoupil do nejbližšího letadla.”

„Kdy jste odcestoval? A z kterého letiště?”

„Z de Gaullova. Minulý čtvrtek.”

„Šestnáctého prosince?”

„Ano. Přiletěli jsme časně ráno a já okamžitě sedl na vlak do Richmondu. Měl jsem sedm set dolarů, které jsem také našel v peněžence.”

„Máte ještě ten pas a tu peněženku?”

„Copak jsem hlupák? Všechno jsem zahodil do smetí.”

„Kde?”

,,Na nádraží v New Yorku. Místo už si přesně nepamatuju. Pak jsem nastoupil do vlaku…”

„A během cesty jste vůbec nebudil pozornost? Nebyl jste Přece oholený. Nikdo na vás necivěl? Nikdo nijak nereagoval?”

„Měl jsem klobouk a vlasy pod ním sepnuté v síťce. Zdvihl jsem si límec kabátu.” Chandonne zaváhá. „A pokud nejsem oholený, používám někdy i další věc, obličejovou masku. Zakrývá ústa a nos. Obvykle si ji berou lidé, kteří trpí silnou alergií. Také mám černé bavlněné rukavice a velké sluneční brýle «

„Všechna tahle opatření jste učinil pro cestu letadlem a vlakem?”

„Ano. Báječně to funguje. Lidé se ode mne drží co nejdál a já pak mám pro sebe víc volných sedadel. A tak jsem se během jízdy mohl prospat.”

„Máte ještě ty věci? Obličejovou masku, klobouk, rukavice a sluneční brýle?”

Chandonne znejistí. Chvíli uvažuje. „Možná bych je našel.”

„Co jste dělal po příjezdu do Richmondu?”

„Vystoupil jsem z vlaku.”

Následuje několikaminutová série otázek a odpovědí. Kde je železniční nádraží? Vzal si Chandonne taxi? Kam jel? Jak si představoval, že získá informace o svém bratrovi? Jean-Baptiste Chandonne nevzrušeně popisuje nádraží Amtrak na Staples Mill Road i modré taxi, které ho odvezlo do laciného motelu na Chamberlayne Avenue, kde se zapsal pod vymyšleným jménem a v hotovosti zaplatil dvacet dolarů za pokoj. Pak tvrdí, že odtud telefonoval do mého úřadu, aby se dozvěděl něco o dosud neidentifikovaném mrtvém z přístavu. „Chtěl jsem, aby mě přepojili na někoho z vedení úřadu soudního lékaře, ale odmítli mě,” vykládá Bergerové.

„Kdo s vámi hovořil?”

„Nějaká žena. Nejspíš sekretářka.”

„Prozradila vám ta žena, kdo úřad vede?”

„Ano, mluvila o doktorce Scarpettové, ale dodala, že ta je momentálně zaneprázdněná. Jméno ani telefonní číslo jsem sekretářce nesdělil. Bál jsem se. A brzy jsem poznal, že mé obavy byly oprávněné. V novinách jsem se dočetl o vraždě, která se odehrála před týdnem. Zažil jsem otřes. Pochopil jsem, že ti lidé mě dál pronásledují. Vědí o mně a zavraždili jakousi prodavačku.”

„Stále oni?”

„Jistě, jsou tady, copak to není jasné? Zabili mého bratra, aby mě sem přilákali.”

„Zřejmě také vládnou nadpřirozenými schopnostmi, pane Chandonne. Jak by jinak mohli vědět, že náhodou objevíte článeček v USA Today, vzápětí díky neopatrnému turistovi získáte americký pas, letenku i slušné kapesné a vyrazíte do Richmondu?”

„Předpokládali, že přijedu. Kvůli bratrovi. Dobře vědí, jak jsem ho měl vždycky rád. Potřebuju zjistit, co se s Thomasem stalo. Už kvůli otci. Chudák papá bude moc nešťastný.”

„A vaše matka snad nešťastná nebude?”

„Patrně si to vůbec neuvědomí. Je pořád opilá.”

„Vaše matka je alkoholička?”

„Bohužel ano. Pije od rána do večera.”

„Nežijete s ní, ale víte, že neustále pije?”

„Ano, mnohokrát jsme o tom mluvili s Thomasem. Pokud si pamatuju, pila odjakživa. Při těch mých ojedinělých návštěvách v domě naší rodiny matka nikdy nebyla střízlivá. Kdosi mi dokonce naznačil, že moje těžká vrozená vada souvisí právě s matčiným alkoholismem.”

Bergerová se ke mně otočí. „Je to možné?”

Pokrčím rameny. „Připadá mi to nepravděpodobné. Fetální alkoholový syndrom vypadá jinak. Děti chronických alkoholiček bývají mentálně i fyzicky těžce retardované. Kožní Změny typu hypertrichózy by v takovém případě představovaly jen okrajový problém.”

„Nicméně Chandonne může být přesvědčen, že za jeho stav nese vinu matka, ne?” nadhodí Bergerová.

“Samozřejmě,” přikývnu.

„Tím by se snad dala vysvětlit i jeho chorobná nenávist k ženám,”

„Ale uměla bych si představit mnoho jiných vysvětlení.”

Na obrazovce se Bergerová vrací k údajnému Chandonneovu telefonátu do mého úřadu. „Takže jste se marně pokoušel promluvit si s doktorkou Scarpettovou. Co jste dělal potom?<<

„Zůstal jsem ve svém pokoji v motelu a přemýšlel jsem, Příští den jsem se z televize dozvěděl, že byla zavražděna další žena, tentokrát policistka. Náhle se ve zpravodajském šotu natáčeném na místě činu objevil velký černý automobil a reportér začal mluvit o soudní lékařce Scarpettové. Napadlo mě rovnou se tam vydat a zkusit s ní promluvit. Třeba mě neodmítne, říkal jsem si. A tak jsem si telefonicky objednal taxi.”

Tady jeho pozoruhodná paměť selhává. Chandonne si nevybavuje jméno firmy, které taxi patřilo, a dokonce ani barvu vozu. Zato uvede, že šofér byl „muž tmavé pleti”. Jistě, nejméně ve čtyřech pětinách richmondských taxíků sedí za volantem černoši. Dál Chandonne tvrdí, že během jízdy uslyšel z autorádia zprávu, v níž policie varovala obyvatelstvo před vrahem trpícím neobvyklou vrozenou vadou. „Podle popisu nadměrného ochlupení jsem hned pochopil, o kom se ve zprávě mluví,” pokračuje. „Úplně mě zdrtilo, když jsem si uvědomil, jakou rafinovanou past na mne nalíčili. Prostě rozhlásili do světa, že právě já jsem v Richmondu zavraždil obě ty ženy. Zmocnila se mě panika, horečně jsem uvažoval, co bych měl udělat. Nakonec jsem se řidiče zeptal, jestli zná doktorku Scarpettovou, o které se zmiňovali v rádiu i televizi. Odpověděl mi, že Scarpettovou zná celé město. Požádal jsem tedy, aby mě odvezl k jejímu domu. Jenže před vjezdem k vilám byla brána hlídaná strážnými, kteří nikoho nepouštěli dovnitř. Ale adresu už jsem teď znal a to mi stačilo. Vystoupil jsem o několik bloků dál. Byl jsem odhodlaný vyhledat doktorku Scarpettovou dřív, než bude pozdě.”

„Než bude pozdě?” ozve se Bergerová.

„Než dojde k další vraždě. Za nejrozumnější jsem pokládal navštívit večer doktorku Scarpettovou a promluvit s ní. Chtěl jsem ji varovat. Pochopte, děsil jsem se, že by se mohla stát příští obětí. Ti lidé přece takhle postupují. Už v Paříži se pokusili zavraždit soudní lékařku. Měla skutečně velké štěstí, že unikla.

„Pane Chandonne, raději zatím zůstaneme tady v Richmondu. Je tedy pátek dopoledne, sedmnáctého prosince. Co jste dělal, když jste vystoupil z taxíku? Co jste dělal po zbytek dne?”

„Toulal jsem se po okolí. Bylo chladno, ale pak jsem u řeky objevil prázdný dům a schoval jsem se v něm.”

„Pamatujete si, kde ten dům stojí?”

„Přesnou adresu neznám, ale není daleko od domu doktorky Scarpettové.”

„Dokázal byste dům, ve kterém jste se schovával, znovu najít?”

„Patrně ano. Je to velké honosné sídlo. Provádí se v něm rekonstrukce a nikdo tam nebydli.”

Bergerová se ke mně otočí. „Je to dům, kde se podle názoru policie Chandonne celou dobu skrýval?”

Mlčky přikývnu. Znám ten dům a myslím na nešťastné lidi, kterým patří. Určitě se tam už nebudou chtít vrátit. Chandonne vykládá, že v úkrytu zůstal až do tmy a teprve pak se několikrát odvážil vyjít ven a přiblížit se k mému domu. Aby se vyhnul hlídané bráně, šel podél řeky a železniční trati. Dokonce u mne prý večer klepal, nikdo mu však neotevřel.

Bergerová se mě zeptá, kdy jsem toho dne dorazila domů. Něco málo po osmé, odpovím. Cestou z práce jsem se zastavila v železářství Pleasants Hardware. Chtěla jsem si prohlédnout různé typy nářadí, neboť jsem si stále nevěděla rady s podivnými tržnými ranami na těle Diane Brayové a se stopami na matraci, kam vrah odložil zakrvácený vražedný nástroj.

Právě v tom obchodě mě napadlo, že by mohlo jít o zednické kladívko, a jedno jsem si koupila, abych později mohla stopy porovnat.

Chandonne líčí, jak začal mít z návštěvy mého domu strach. Kolem projížděly policejní vozy a po nějakou dobu tam dokonce dva parkovaly. To byly hlídky, přivolané alarmem na dveřích mé garáže. Chandonne samozřejmě tvrdí, Ze alarm museli záměrně spustit oni. Blížila se půlnoc, hustě sněžilo. Skrýval se za stromy a čekal, až hlídkové vozy Odjedou. Podle svých slov byl přesvědčen, že ti lidé jsou nablízku a chystají se mě zabít. Chtěl využít poslední příležitosti, aby mě varoval. A tak opatrně přistoupil k domovním dveřím a zaťukal.

„Čím jste zaťukal? Rukou?”

„Bylo tam, myslím, klepátko. Ano, zaťukal jsem klepátkem.” Chandonne hlučně dosrkne brčkem kolu a odstrčí pohárek. Marino se ho ptá, jestli chce další. Chandonne zavrtí hlavou a zívne. Mluví o tom, jak se vydal ke mně domů, aby mi vymlátil mozek z hlavy, a přitom zívá!

„Proč jste nezazvonil?” zeptá se Bergerová. Tahle otázka je důležitá. Zvonek u domovních dveří totiž aktivuje kamerový systém. Kdyby Chandonne zazvonil, vzápětí bych ho uviděla na obrazovce.

„Ani nevím,” odpoví. „Prostě jsem si všiml klepátka, tak jsem zaťukal.”

„Říkal jste přitom něco?”

„Nejdřív ne. Až potom, když jsem uslyšel, jak se nějaká žena ptá, kdo je tam.”

„A co jste jí odpověděl?”

„Představil jsem se. A požádal jsem o rozhovor tykající se neidentifikovaného těla z přístavu.”

„Vy jste jí sdělil své jméno? Představil jste se jako Jean-Baptiste Chandonne?”

„Ano. Vysvětlil jsem, že jsem přicestoval z Paříže a že jsem ji už zkoušel zastihnout v jejím úřadě.” Chandonne znovu zívne. „No a stalo se něco neuvěřitelného. Domovní dveře se otevřely, stála za nimi a pozvala mě dál. Ale sotva jsem vešel dovnitř, prudce za mnou zabouchla. A najednou měla v ruce takové divné kladívko a chtěla mě praštit.”

„Najednou měla v ruce kladívko? Kde ho vzala? Nebo se tam objevilo nějakým kouzlem?”

„Myslím, že ho měla připravené na stolku u dveří, ale nejsem si jistý. Všechno se seběhlo hrozně rychle. Snažil jsem se zachránit. V panice jsem běžel do obývacího pokoje. A pak už se mi toho moc nevybavuje. Vzpomínám si jenom, že po mně něco hodila a zasáhla mě do obličeje. Bylo to, jako by mi oči spaloval tekutý oheň. Tak příšernou bolest jsem nikdy nezažil. Křičel jsem, sténal a naříkal. Pokoušel jsem se dostat tu žíravinu z očí, ale marně. A hlavně jsem potřeboval utéct. Pochopil jsem, že ta žena patří k lidem, co mě pronásledují. Že mě konečně vlákali do pasti. Že všechno je od samého začátku součástí obludného plánu. Proto musel můj bratr zemřít. Aby Scarpettová dostala do rukou jeho tělo. Aby mohla čekat, až se přijedu zeptat, co se vlastně stalo. Aby měli důvod uvěznit mě a zabít.”

„Promiňte, ale stále vám nerozumím,” ozve se Bergerová. „Buďte tak laskav a vysvětlete mi znovu, jaké cíle to údajné spiknutí sleduje.”

„Chtějí dostat mého otce! Chtějí ho zničit! Celá léta to plánují. Když se jim podaří udělat ze mě vraha, proniknou k naší rodině. Zdiskreditují a utrápí mého otce. Protože já jsem Chandonne a podívejte se, jak jsem dopadl. Jen se na mne podívejte!” Teatrálně rozpaží, pak si prudkým pohybem strhne tmavé brýle a předvede zrudlé, chemicky popálené oči. “Je se mnou konec!” křičí, zatímco mu po tvářích stékají slzy. “Od narození jsem těžce postižený! Ted jste mě oslepili a navíc obvinili ze zločinů, které jsem nespáchal. Chcete mě popravit! Ano, vy Američané chcete popravit Francouze! Pro výstrahu! Není to tak?” Je slyšet skřípot židlí, Marino a Talley chytají Chandonnea za chlupatá ramena a nutí ho, aby zůstal sedět. “Nikoho jsem nezabil!” pokračuje. “Naopak jsemse stal obětí útoku té ženské! Jenom se podívejte, co mi provedla!”

Bergerová ho nevzrušeně pozoruje. „Uklidněte se. Nemusíte křičet, rozuměla jsem vám. Už jsme tady skoro hodinu, takže toho necháme.”

Obrazovka blikne, záběry Chandonneova stále ještě krajně rozčileného obličeje nahradí čistá modř. Bergerová ovládačem vypne přehrávač. V mé konferenční místnosti zavládne tíživé ticho. „Nerada vám to připomínám,” promluví konečně státní zástupkyně, „ale po světě chodí dost idiotů, kteří protestují proti čemukoliv, do omrzení omílají teorie o spiknutí a téhle zrůdě rádi uvěří. Jen musíme doufat, že žádný z nich nebude sedět v porotě. Stačil by totiž jeden jediný.”

KAPITOLA 16

„Jay Talley,” zaskočí mě náhle Bergerová. Když teď Chandonne zmizel z obrazovky televizoru, newyorská státní zástupkyně neztrácí čas a obrací svou pozornost ke mně. Jsme zpátky v přítomnosti, konkrétně v mé nevelké konferenční místnosti s policemi plnými knih a kulatým dřevěným stolem, na němž jsou rozloženy spousty papírů a děsivé fotografie. „Začnete sama nebo chcete, abych vám na úvod pověděla, co vím?”

„Netuším, co ode mne čekáte.” Tvářím se dotčeně, ve skutečnosti však bezmocně zuřím. Proč se Talley zúčastnil výslechu? ptám se v duchu. Představuju si, jak Bergerová s Jayem Talleym mluvila před výslechem, během dlouhé přestávky na jídlo a odpočinek i po výslechu. „Kromě toho tu nevidím žádnou souvislost s vaším newyorským případem.”

Bergerová mi pohlédne přímo do očí. „Paní doktorko, možná to pro vás bude obtížné, ale pokládám za nezbytné’ abyste mi důvěřovala. Dokážete to?”

Zhluboka si povzdechnu. „Už ani nevím, komu ještě můžu důvěřovat.”

Bergerová se usměje. „Díky za upřímnost. Jistě, příliš důvodů k důvěře jsem vám asi dosud nenabídla. Ale snad ve mně můžete vidět alespoň profesionálku, která se vynasnaží, aby Chandonne zaplatil za své zločiny. Pokud ty ženy zavraždil.”

„Pokud?”

„Musíme mu to dokázat. A pro mne je nesmírně důležité všechno, co se nějak týká richmondských případů. Nejsem voyeurka a nehodlám narušovat vaše soukromí. Ale potřebuju znát souvislosti. Přiznám se vám, zatím zoufale tápu a neumím si jednotlivé postavy ani fakta správně zařadit. Například mě zarazilo, jak často si Diane Brayová nechávala předepisovat různé povzbuzující a utišující prášky, a napadlo mě, jestli by se tu nedala vysledovat stopa vedoucí k ilegální činnosti, možná až k organizovanému zločinu a rodině Chandonneových. Co když se někde za těmi prášky skrývá vysvětlení, proč Thomasova mrtvola skončila právě v Richmondu?”

„Mimochodem,” navážu na její slova, , jak chce Chandonne vysvětlit, odkud se v mém domě vzala dvě zednická kladívka? Jedno jsem si koupila v železářství, ale co to druhé? A ještě něco: proč jsem místo kladívka nepoužila pistoli? Můj Glock přece ležel na stole v jídelně.”

Bergerová zaváhá, ale nakonec se vyhne odpovědi. „Pokud neznám celou pravdu, je nesnadné rozhodnout, které okolnosti jsou pro můj případ relevantní a které nikoliv.”

„Chápu.”

„Ráda bych se vrátila k vašemu vztahu s Jayem.”

Nezbývá mi než vzdát se. Je mi jasné, že nejsem v situaci, abych kladla otázky a určovala směr rozhovoru. „Talley tehdy v noci dorazil k mému domu společně s ATF a policisty. Protože jsem měla zlomenou ruku, odvezl mě do nemocnice. Potom jsem s ním ještě krátce mluvila v sobotu odpoledne, zatímco Policie dál propátrávala dům.”

„Myslíte, že Talley přiletěl až z Francie, jen aby asistoval při honu na Chandonnea?“

Pokrčím rameny. „Patrně jenom proto, že je s tím případem důkladně obeznámen.”

„Nehledal spíš záminku k setkání s vámi?”

„Na to se musíte zeptat Talleyho.”

„Vídáte se spolu?”

„Jak jsem říkala, naposledy jsem s ním mluvila v sobotu. Od té doby jsem ho neviděla.”

„A proč ne? Považujete váš vztah za ukončený?”

„Nedomnívám se, že nějaký náš vztah vůbec začal.”

Bergerová zdvihne obočí. „Vážně? Vždyť jste se s Talleym vyspala.”

„Budiž, provinila jsem se přečinem špatného úsudku.”

„Ledaskdo by vám přisoudil dobrý vkus. Jay Talley je mladý, pohledný, inteligentní. Svobodný stejně jako vy. Nespáchali jste žádné cizoložství.” Bergerová chvíli poťukává propiskou o notes. Naráží snad na Bentona, na to, že v minulosti jsem se cizoložství dopustila? „Jak se zdá, Talley má taky spoustu peněz, že? Patrně bude z bohaté rodiny, ale musím si to ověřit. Snad bych měla dodat, že jsem s Jayem hovořila. Dost dlouho.”

„Skoro to vypadá, že jste hovořila nejméně s polovinou obyvatel planety,” poznamenám nevlídně. „Jen mi není jasné, kde jste vzala tolik času.”

„Pár příležitostí k rozhovoru se našlo v nemocnici.”

Představuju si, jak spolu seděli u plastového stolku v kantýně a popíjeli kávu. Představuju si výraz Jayovy tváře. Přitahoval ji?

„Měla jsem možnost popovídat si s Talleyem i Marinem,” celkem zbytečně dodá Bergerová. Ruce drží složené na zápisníku s oficiálním názvem svého úřadu. Už tu sedíme hodně dlouho, dosud si však nezapsala jedinou větu. Dobře totiž ví, že obhajoba má právo nahlédnout do veškerých písem’

ných materiálů. A tak newyorská státní zástupkyně pouze tu a tam zaplní stránku notesu abstraktní čmáranicí. Víc mě však Znepokojuje něco jiného. Připadá mi, že Bergerová se mnou jedná jako s potenciální svědkyní. A já bych v žádném newyorském případu svědčit přece neměla.

„Nezaměřujete se na Talleyho až příliš?” sonduju půdu. „Nedomníváte se náhodou, že je do případu nějakým způsobem zapletený?”

„Nejlepší je obrátit každý kámen. V téhle chvíli by mě nic nepřekvapilo. Uvědomujete si, jakou výhodu by Jay Talley měl, kdyby skutečně pracoval pro Chandonneovy? Přímé spojení s Interpolem by pro zločinecký syndikát znamenalo hlavní výhru v loterii. Dejme tomu, že vás Jay pozval do Francie, jen aby zjistil, co všechno víte o neřízené střele, jakou představuje Jean-Baptiste. Není zvláštní, že se vzápětí objevil tady v Richmondu? Kvůli běžné policejní akci?” Bergerová se významně odmlčí a věnuje mi další ze svých rentgenových pohledů. „Mně se nelíbí. A překvapilo mě, že jste měla opačný názor.”

„Poslyšte,” zkusím se ještě bránit, už se však připravuju na neslavný ústup. „O poněkud důvěrnějším vztahu mezi Jayem a mnou se dá mluvit nanejvýš v rozmezí čtyřiadvaceti hodin.”

„Pokud vím, v posteli jste se ocitli z vaší iniciativy. Potom večer jste se v restauraci pohádali. Nesnesla jste, že se podíval na jinou ženu, a utekla jste mu od stolu.”

„Cože?” vyhrknu. „Tohle vám napovídal?”

Bergerová mě mlčky pozoruje. Zdá se mi, že se mnou nejedná líp, než jednala s odporným monstrem Chandonnem. Vyslýchá mě. Přísně a podezíravě. „Hádka v restauraci nesouvisela se žádnou jinou ženou,” snažím se vysvětlit. „Rozhodně jsem nežárlila. Jay už předtím projevoval jisté sklony k panovačnému a majetnickému chování a při večeři v tom pokračoval. Prostě jsem ho najednou měla dost.”

„Bylo to v Café Runtz na rue Favard,” upřesňuje Bergerova svou či spíš Talleyho verzi. „Ztropila jste tam pořádnou scénu.“

„Scénu? Hloupost! Docela klidně jsem se zvedla ze židle a odkráčela jsem.”

„Vrátila jste se do hotelu, objednala si taxi a nechala se odvézt na Ile Saint-Louis, kde žije rodina Chandonneových. Za tmy jste se tam procházela, dlouho jste si prohlížela jejich dům a pak jste si nabrala vzorek vody ze Seiny.”

Pár vteřin jenom zírám. Pod blůzou mi po těle stéká studený pot. O tom, co jsem dělala po odchodu z restaurace, jsem se Jayovi vůbec nezmínila. Jak může Bergerová znát tyhle podrobnosti? ptám se sama sebe. A jak by je mohl znát Jay? Takže jejím zdrojem byl zřejmě Marino. Kolik jí toho asi Marino prozradil?

„Proč jste vlastně vyhledala dům Chandonneových?” zajímá se Bergerová. „Co jste si od toho slibovala?”

„Nic konkrétního, prostě jsem využila příležitosti. A pokud jde o vzorek vody, určitě víte, že na šatech neidentifikované mrtvoly z richmondského přístavu se našly mikroskopické řasy. Chtěla jsem zjistit, jestli se náhodou stejný typ diatomů nevyskytuje v Seině poblíž domu Chandonneových. A má domněnka se potvrdila. Diatomy z řeky jsou totožné s těmi, které jsem objevila na vnitřních částech Thomasova oblečení. Ten poznatek ovšem ztratil význam. Jak jste mi už vysvětlila, Jean-Baptiste není podezřelý z vraždy svého údajného bratra, neboť k ní patrně došlo v Belgii.”

„Přesto je ten vzorek vody důležitý.”

„Z jakého důvodu?”

„Vystudovala jste i práva, dobře tedy víte, že všechno, co nabízí další údaje o pachatelově identitě, přispívá k určení motivu a záměru.” Identita a záměr. Ta dvě slova mě ohlušují. Jsem právník. Dobře chápu jejich váhu. „Ale stejně pořád nechápu, proč jste ten vzorek odebírala osobně. Je snad povinností soudní lékařky pátrat po nepřímých důkazech navíc v cizí zemi? Nebo to děláte běžně? A proč jste vůbec do Francie jela? Není to u soudního lékaře poněkud neobvyklý postup?”

„Měla Jsem tam pracovní jednání. Povolal mě Interpol.”

„Abychom byli přesní, povolal vás Jay Talley.”

„Reprezentuje Interpol,” málem vyštěknu. „Je styčným důstojníkem mezi Interpolem a ATF.”

„Nerozčilujte se. Jenom uvažuju, proč mu asi na vaší přítomnosti tak záleželo.” Bergerová se odmlčí a mně se zvolna začíná srdce svírat strachem. Napadá mě, že jsem se možná opravdu stala obětí rafinované manipulace. „Talley je nějak příliš záhadný a nevyzpytatelný,” pokračuje newyorská státní zástupkyně. „Obávám se, že kdyby byl Jean-Baptiste souzen tady, Talleyho by využila spíš obhajoba než obžaloba. Aby zpochybnila vaši věrohodnost.”

Tváře mi hoří, strach mi svírá útroby a trhá na kousky poslední naději, že k tomu, co právě nastává, nikdy nedojde. „Zůstalo v mém soukromí vůbec ještě něco, o čem dosud nevíte?” zeptám se málem přeskakujícím hlasem.

„Ale ano.”

„Proč si tedy připadám jako obžalovaná, paní Bergerová?”

„To nevím. Vážně si tak připadáte?”

„Marně se pokouším nebrat vaše otázky a závěry osobně.”

Bergerová se neusměje. „Celá věc bude velmi osobní a doporučuju vám, abyste se obrnila. Sama nejlíp víte, že soud se při rozhodování, jestli byl spáchán zločin, řídí závažností následků, tedy skutečně vzniklé újmy. Jean-Baptiste Chandonne sice vnikl do vašeho domu, ale ani se vás nedotkl. Neublížil vám. Ubližovat vám začíná teprve teď. Zahájil nemilosrdný boj s cílem zničit Kay Scarpettovou.”

Mlčky opětuju její pohled. V ústech mám sucho a srdce jako by mi vynechávalo.

„Není to spravedlivé, co?” pokračuje Bergerová. „A nedivím se vám, že se vám moje dotěrné otázky nelíbí. Kdyby se vaši pacienti mohli bránit, taky by určitě protestovali. Nijak by je nenadchlo, že leží nazí na pitevním stole a vy zvědavě prozkoumáváte jejich vnitřnosti a tělesné otvory. Ano, musím se zajímat o vaše soukromí. Ale pokud odpovídáte tomu, co jsem o vás slyšela, budete se mnou spolupracovat, byt se zaťatými zuby. Já totiž zoufale potřebuju vaši pomoc, jinak tenhle případ skončí blamáží, jakou svět neviděl.”

„Protože se pokusíte přidat k newyorské vraždě Chandonneovy další zločiny, je to tak?”

Státní zástupkyně zaváhá. „Ještě nevím, co přesně udělám.”

Nevěřím jí. Jsem jediná žijící svědkyně. A Bergerová jistě chce využít mého svědectví. Nespokojí se případem televizní hlasatelky, před dvěma lety zavražděné na Manhattanu, ale předloží soudu všechny ostatní zločiny, které Chandonne spáchal nebo hodlal spáchat. Já jediná můžu potvrdit, že jde o téhož pachatele a tentýž záměr. Já jediná můžu vyvrátit jeho lži. „Chápu,” povzdechnu si. „Nemíníte mě zničit. Naopak byste se ráda ubezpečila, že se zničit nenechám. Ověřujete si, do jaké míry jsem jako svědkyně věrohodná a neotřesitelná.”

„Proč jste spala s Jayem Talleym?”

„Byl po ruce,” odseknu.

Bergerová se rozesměje. Upřímně. Pobaveně.

Nesnažím se žertovat. Pociťuju spíš znechucení. „Taková je bohužel banální pravda, paní Bergerová,” dodám.

„Říkejte mi Jaime. Prosím.”

„Často marně hledám odpovědi na otázky, které si sama znovu a znovu kladu. Některé se týkají i té historky s Jayem. Stydím se za to. Ještě před pár minutami jsem si namlouvala, že jsem ho využila, ublížila mu. Ale já o tom aspoň nevyprávěla na potkání.”

Bergerová mě nepřerušuje. Pozorně poslouchá.

„Mohlo mě napadnout, že se ještě pořádně nevyrovnal s pubertou a na potkání každému vyžvaní, jaký nový skalp ulovil. Ale dovolte mi drobnou poznámku.” Ztěžka polknu a sklopím oči. “Ať už jste z Jayova nepochybně šťavnatého vyprávění vyvodila jakékoliv závěry, jisté detaily s vámi probírat nehodlám. A budu ráda, když to vezmete na vědomí.”

„Pokud se s tím smíří i ostatní,” prohodí.

Významně se podívám na hodinky. Nemůžu se však rozloučit dřív, než Bergerové položím tu nejdůležitější otázku. „Věříte vůbec, že na mě zaútočil?” Ví, že teď mluvím o Chandonneovi.

„Znáte nějaký důvod, proč bych vám to neměla věřit?”

„Žádný takový důvod neznám. Každopádně moje svědecká výpověď odhalí, jak nehorázně Chandonne lže. Vymýšlí si spiknutí a tajemné pronásledovatele, ale ve skutečnosti je tu jenom on sám. Odporný parchant, který se vydával za policistu a pak se po mně hnal s kladivem v ruce. Zeptala jste se ho, jak chce vysvětlit, že v domě byla dvě zednická kladívka? Já jsem si v železářství koupila jen jedno, což můžu snadno dokázat účtenkou. Odkud se tedy vzalo to druhé?”

„Mě by spíš zajímalo,” řekne Bergerová, aniž by se namáhala s odpovědí, „jestli přece jen neexistuje možnost, že se útok odehrál pouze ve vašich představách. Že jste při pohledu na toho člověka prostě zpanikařila. Určitě držel v ruce zednické kladívko a chtěl vás praštit? Jste si tím stoprocentně jistá?”

Znovu málem lapám po dechu. „Ptáte se, jestli jsem si všechno nevymyslela? Kristepane, proč by jinak Chandonne vnikl do mého domu?”

„Sama jste mu otevřela.”

„Sakra, naznačujete mi snad, že jsem tu zrůdu srdečně přivítala?” Ruce se mi třesou, v ústech cítím ošklivou pachuť. „Tohle už je nejen absurdní a směšné, ale přímo urážlivé.”

„Paní doktorko, jak vám bude, když někdo veřejně prohlásí, že jste Chandonnea pozvala do svého domu a tam na něho zcela bezdůvodně zaútočila? Nebo když dokonce někdo vás a Jaye Talleyho označí za součást spiknutí, o kterém Chandonne mluví v té videonahrávce? Tím by se přece vysvětlovalo, proč jste odcestovala do Paříže, vyspala se s Talleym, navštívila doktorku Stvanovou a opatřila si důkazní materiály.”

„Jak mi bude? Co ode mne vlastně chcete slyšet?”

„Jste jediná žijící svědkyně, jediná osoba, která může vyvrátit Chandonneovy bohapusté lži.”

„Nejsem svědkyně ve vaší kauze,” připomenu. „S vyšetřováním vraždy Susan Plessové nemám nic společného.”

„Potřebuju vaši pomoc. A nežádám od vás žádnou maličkost. Ta záležitost bude i časově nesmírně náročná.”

„Nepomůžu vám. Totiž nepomůžu vám, pokud nepřestanete zpochybňovat mou věrohodnost nebo můj zdravý rozum.”

„Mýlíte se, já vaše morální ani intelektuální kvality nezpochybňuju. O to se pokusí obhajoba. A bude jednat s plným nasazením. Bezohledně. Surově. Zákeřně. Sprostě.”

Zmocňuje se mě podezření, že Bergerová už ví, kdo obhajobu povede. Ano, zřejmě zná obávané jméno člověka, který mě před zraky celého světa pokoří a poníží, rozcupuje na kousky a zadupe do země. Srdce se mi svírá úzkostí. Mám pocit, že můj život právě končí.

„Bude nezbytné, abyste v jisté fázi příprav přijela do New Yorku,” pokračuje Bergerová. „Raději dřív než později. A mimochodem, velmi obezřetně si teď musíte vybírat, s kým budete o těch případech hovořit. Vždycky byste se měla nejdřív poradit se mnou.” Začne srovnávat své papíry a ukládat je do aktovky. „A rozhodně se obloukem vyhýbejte Talleymu.” Zvedne hlavu a krátce na mne pohlédne. „Obávám se, že k Vánocům dostaneme dárek, který nás nepotěší.”

Obě odsuneme židle a vstaneme. „O koho jde?” zeptám se rezignovaným tónem. „Určitě už jste zjistila, kdo bude toho parchanta zastupovat. Proto jste obětovala celou noc. Chtěla jste Chandonnea vyslechnout dřív, než vám jeho advokát zabouchne dveře před nosem.”

„Máte pravdu,” zamračí se Bergerová. „Otázka je, jestli jsem nenaletěla. Připadá mi zvláštní, že jméno obhájce jsem se

dozvěděla hodinu po skončení výslechu. Chandonne tedy mohl být s tím křivákem, kterého si najal, domluvený. Oba se zřejmě domnívají, že videonahrávka jim pomůže a nám uškodí.”

„Protože porotci buď Chandonneovi uvěří, nebo ho budou pokládat za blázna.”

„Přesně tak,” přikývne Bergerová. „Pokud všechno ostatní selže, obhajoba vsadí na nepříčetnost. A my přece nechceme, aby vážený pan Chandonne skončil v Kirby.”

Kirby je proslulá soudní psychiatrická léčebna v New Yorku. Právě z Kirby uprchla Carrie Grethenová těsně předtím, než zavraždila Bentona. Bergerová se dotkla další nezhojené rány v mém srdci. „Takže víte i o Carrii Grethenové,” povzdechnu si, zatímco vycházíme z konferenční místnosti, kde se už nikdy nebudu cítit jako dřív.

„Trochu jsem si vás proklepla,” řekne Bergerová téměř omluvným tónem. „A pokud jde o Chandonneova obhájce, radost z něho opravdu mít nebudeme. Znáte syna kapitána Marina?”

Ohromeně se zastavím. „Ne. A neznám nikoho, kdo by se s ním někdy setkal.”

Bergerová s objemnou aktovkou a složkami dál tiše kráčí po koberci. „Pojďte, ať definitivně nezmeškáte tu svou party u guvernéra. Povídat můžu cestou. Rocco Marino, spíše známý jako Rocky, je neobyčejně slizký právník. Za tučné palmáre obhajuje převážně mládence z kruhů organizovaného zločinu. Miluje publicitu. A především nesmírně rád ubližuje lidem. Svědkům obžaloby dokáže udělat ze života peklo.”

Zhasnu světla na chodbě. Než dojdeme k prvním ocelovým dveřím ocitneme se v pološeru. Alespoň nevidí, jak se tvářím, pomyslím si.

„Před několika lety, ještě jako student právnické fakulty, si Rocky nechal úředně změnit příjmení,” pokračuje newyorská státní zástupkyně. Teď se podepisuje Caggiano. Patrně takhle dává najevo, jak hluboce pohrdá svým otcem.”

To pohrdání je vzájemné. Vždycky jsem věděla, že Marino syna nenávidí a spatřuje v něm prokletí svého života. Uvažovala jsem, jestli třeba Rocky není gay nebo narkoman Tahle mnohem horší varianta mě vůbec nenapadla.

„Takže Rocky Caggiano se o případu doslechl a sám se nabídl?” zeptám se.

„Snad. Ale třeba si ho vzhledem k jeho pověsti vybrala rodina Chandonneových. Nelze ani vyloučit, že s nimi už dávno spolupracuje. Každopádně se můžeme dočkat situace, kdy proti sobě v soudní síni budou stát otec a syn. Záleží ovšem na tom, jak se bude případ vyvíjet.”

Je mi jasné, že takové situace se dočkáme zcela určitě. Bergerová se objevila v Richmondu s jediným cílem: připojit zdejší případy k newyorskému případu. A nepřekvapilo by mě, kdyby se jí podařilo připojit k němu i pařížské vraždy.

„Ať už to dopadne jakkoliv,” pokračuje Bergerová, „Jean-Baptiste Chandonne vždycky bude vnímán jako Marinův případ, Marino totiž patří k policistům, kteří se velmi zajímají o průběh a výsledek procesu. A Rocky jako obhájce mě staví do krajně nepříjemné pozice. Kdyby se soud odbýval tady v Richmondu, okamžitě bych napochodovala za soudcem ex parte a upozornila na zjevný střet zájmů. Nejspíš by mě napomenul a vyhodil ze své pracovny. Ale přinejmenším bych dosáhla toho, že křížovému výslechu by směl Marina podrobit nějaký jiný člen týmu obhajoby, nikoliv Rocky.”

Zmáčknu knoflík a otevřu další ocelové dveře.

„Ale aspoň bych to mohla rozbouřit námitkami,” pokračuje. „A třeba by se soud přiklonil na mou stranu nebo bych Si aspoň získala sympatie poroty, když bych ukázala, co jsou Chandonne a jeho obhájce zač.”

„Jenže v kauze vraždy Susan Plessové Marino nebude svědčit,” připomenu a tlačítkem otevřu další ocelové dveře. „Tahle záminka k vyšachování Rockyho je tedy v New Yorku

nepoužitelná.”

„Přesně tak. Se střetem zájmů operovat nemůžu. A Rocky Caggiano je žumpa.”

Chvíli hovoříme ještě venku na krytém dvoře, kde máme

zaparkované své vozy. Život mi připadá stejně tvrdý jako beton, na kterém obě stojíme. Nikde žádná perspektiva, nikde žádná úniková cesta. Neumím si představit, jak Marino přijme šokující skutečnost, že zrůdu, kterou pomáhal chytit, bude obhajovat jeho odrodilý a nenáviděný vlastní syn. „Jestli jsem vás správně pochopila, Marino zatím o ničem nemá tušení,” poznamenám.

„Říkala jsem si, že raději počkám a nechám tu bombu vybuchnout až zítra nebo pozítří. Sama víte, jak se ke mně kapitán Marino chová. Ještě se ani nevyrovnal s tím, že jsem si dovolila vyslýchat Chandonnea,” dodá Bergerová s nádechem škodolibosti. Pak odemkne svůj vůz a nakloní se dovnitř, aby nastartovala a zapnula topení. „Před pár lety jsem se s Rockym setkala u soudu. Nějaký mladík s nožem v ruce přepadl podnikatele, který byl v New Yorku na obchodní cestě, během potyčky ho bodl do hrudi, sám pak upadl na zem, narazil hlavou o kamenný obrubník a ztratil vědomí. Podnikatel na následky bodného zranění zemřel. Mladík strávil pár dní v nemocnici. No a Rocky se pokusil všechno otočit a udělat z toho Případ nutné sebeobrany. Porota naštěstí měla jiný názor.”

„Je mi jasné, že pan Caggiano se nestal vaším oblíbencem a vy jste se nestala jeho oblíbenkyní,” podotknu.

„,Jistě, se mnou tehdy prohrál, ovšem zastupoval mladíka také v civilně právním sporu, kde žádal deset milionů dolarů

odškodného za údajnou těžkou a trvalou emoční újmu a tak dále a tak dál. Příbuzní zavražděného podnikatele nakonec Přistoupili na dohodu. Proč? Protože už nechtěli snášet nepříjemnosti, které se na ně hrnuly jako ve zlém snu. Někdo se k nim vloupal. Někdo jim ukradl jeden z vozů. Někdo jim otrávil milované štěně. Podivné události následovaly v rychlém sledu a vůbec nepochybuju, že je organizoval Rocky Caggiano. Jenom jsem mu to bohužel nemohla dokázat. Jeho styl je pro_ stý. Vykroutit se ze všeho, z čeho se vykroutit lze, a žalovat každého s výjimkou obžalovaného. A samozřejmě velmi nerad prohrává.”

Vybaví se mi, jak Marino před lety řekl, že by si přál, aby byl syn mrtvý. „Co když je v téhle kauze součástí Caggianovy motivace pomsta?” nadhodím. „Třeba Rocky touží veřejně zdeptat a zničit nejen otce, ale i vás.”

Státní zástupkyně nasedne do svého sportovního mercedesu a zapne si bezpečnostní pás. „Nevylučuju to. Ale ať už je jeho motivace jakákoliv, stejně hodlám protestovat. Nevím ovšem, jestli uspěju, ve skutečnosti totiž nejde o porušení etiky. Bude záležet na soudci.” Bergerová se odmlčí a náhle dodá: „Jak strávíte Štědrý den, Kay?”

Oslovení křestním jménem mě trochu zaskočí. Stejně jako fakt, že Vánoce začínají už zítra. „Potřebuju se věnovat těm případům popálenin.”

„Ano, je důležité vrátit se na místa Chandonneových zločinů, dokud stopy ještě příliš nevychladly.”

Což se týká i mého domu, pomyslím si.

„Nenašla byste si pro mne čas zítra odpoledne?” zeptá se Bergerová. „Kdykoliv se vám to hodí. Já pracuju pořád, ale vám svátky kazit nechci.”

Trpce se usměju. Svátky. Šťastné a veselé. Newyorská státní zástupkyně mi věnovala dárek, aniž o tom tuší. Pomohla mi učinit závažné rozhodnutí. Možná nejzávažnější v celém mém dosavadním životě. Dám v práci výpověď. A první kdo tu novinku uslyší, bude guvernér. „Brnknu vám, až skončím v James City. Co třeba kolem druhé?”

„Výborně, vyzvednu si vás.”

KAPITOLA 17

Když konečně odbočím z 9. ulice na Capitol Square objedu jezdeckou sochu George Washingtona a zamířím k reprezentativní budově navržené samotným Thomasem Jeffersonem, je skoro deset. Za mohutnými bělostnými sloupy se tyčí vysoký vánoční strom zářící světly a ozdobený skleněnými koulemi. Podle virginské tradice v každém okně hoří svíce a visí věnec z chvojí. Na parkovacích místech vyhražených zákonodárcům a významným návštěvám nevidím jediný vůz. Hosté se tedy už rozloučili. S úlevou si uvědomím, že guvernér vlastně pořádal pouze neformální setkání, nikoliv oficiální večeři.

Budova z počátku 19. století, kde sídlí guvernér, má světle žlutý štuk s bílým zdobením a honosné sloupy. Legenda vypráví, že ji zachránila jedna hasičská brigáda, když Richmonďané sami na konci Občanské války své město vypálili.

U brány k vozu přistoupí uniformovaný policista. „Přejete si?” zeptá se s náznakem podezření.

„Jedu navštívit guvernéra Mitchella.” V rezidenci jsem byla už mnohokrát, ale dosud nikdy takhle za tmy. „Jsem doktorka Scarpettová. Ohlašte mě prosím a řekněte, že se omlouvám za zpoždění. Pokud mě guvernér nemůže přijmout, pochopím to.”

Policista rozjasní tvář. „Promiňte, hned jsem vás v tom lincolnu nepoznal. Počkejte minutku.”

Muž svižně odchází k telefonu ve své budce a já zatím bloudím pohledem po náměstí. V pestré směsi mých pocitů převládá smutek. Ztratila jsem Richmond a ta ztráta bolí. Jistě, mohla bych ze všeho vinit Chandonnea, ale mám-li být upřímná, příčin je víc a vysvětlení je složitější. Nastal čas pro zásadní změnu. Lucy mi dodala odvahu, definitivně mě přesvědčil dlouhý rozhovor s Bergerovou. Už přes deset let zastávám funkci virginské hlavní soudní lékařky. Pomalu se mi blíží padesátka. Svou jedinou sestru nemám ráda. Matčino Zdraví se výrazně zhoršilo a je s ní čím dál těžší pořízení. Lucy se stěhuje do New Yorku. Bentona zavraždili. Jsem teď úplně sama.

Policista se vrátí a skloní se k okénku. Na jeho jmenovce stojí Renquist. „Hezké Vánoce, paní doktorko,” prohodí. „Chtěl jsem vám říct, jak mě mrzí, co se vám přihodilo. Ale jsem moc rád, že jste toho hajzla dostala. Obdivuju, jak rychle jste reagovala.”

„Děkuji vám, Renquiste.”

„A mimochodem, po Novém roce mě tady už neuvidíte. Přeložili mě k detektivům.”

„Doufám, že je to změna k lepšímu.” „To určitě, madam.” „Budete nám tu chybět.”

„No třeba se setkáme u nějakého případu.”

Doufám, že ne. To by mohlo znamenat jen dalšího mrtvého. Renquist na mě mávne. „Zaparkovat můžete přímo před vchodem.”

Znovu přemýšlím o změnách, které mě čekají. Za třináct měsíců odejde ze své funkce i guvernér Mitchell. Mám ho ráda. A hlavně mám ráda jeho manželku Edith. Ve Virginii mohou být guvernéři zvoleni pouze na jediné období, takže po čtyřech letech vždycky nastává menší zemětřesení. Stovky zaměstnanců opouštějí kanceláře, nahrazeny stovkami jiných zaměstnanců. Mění se telefonní čísla, programy počítačů i jídelní lístky. Tuny náhle nepotřebných písemností se archivují nebo rovnou skartují. Výjimku ve všech těch zmatcích představuje personál vládní rezidence. Stále titíž lidé se starají o zahradu, titíž lidé provádějí technickou údržbu, titíž lidé uklízejí a vaří. A pokud pana X vystřídá pan Y, ani trochu to nesouvisí s politikou. Dokonalým příkladem je Aaron, který své významné místo majordoma zastává po celou dobu, co žiju ve Virginii. Aaron je vysoký štíhlý černoch. Potrpí si na uhlazené chování a elegantní oblečení. Před vázankami dává

„Jak se daří, Aarone?” odpovím na jeho úklonu ve vstupní hale, kde oslnivě září křišťálové lustry. Majordom se znovu lehce ukloní. Nepotrpí si na zbytečná slova, jeho vlídné oči však prozrazují, že se mu daří dobře a rád mě vidí. Svěřím mu svůj kabát a procházím dál. Mezi dvěma plesovými sály stojí vánoční strom ozdobený červenými koulemi a bílými svíčkami. Stěny a vlysy v omítce byly nedávno restaurovány a svými šedými a bílými odstíny teď připomínají wedgwoodský porcelán. Aaron mi vezme kabát, naznačí, že se má skvěle a že mě rád vidí, a přitom téměř nepromluví, protože dovedl k dokonalosti umění vystupovat ušlechtile a tiše zároveň.

Hned za vstupní halou jsou po obou stranách dva přijímací salonky vybavené bruselskými koberci a starožitným nábytkem. V pánském salonku jsou tapety s řecko-římskými motivy. V dámském vládnou na stěnách květiny. Účel salonků je prostý. Guvernér se tam obvykle baví s hosty, kteří se dostavili na kratší a víceméně formální návštěvu. A přitom jim nedovolí vstoupit do osobnějších částí domu. Aaron mě vede kolem salonků a pak nahoru po schodišti pokrytém kobercem s federálním vzorem černých hvězdiček na tmavorudém podkladu. Blížíme se k soukromému bytu první rodiny. V předpokoji plném pohovek a křesel mě čeká Edith. Má na sobě kalhotový kostým z červeného hedvábí, a když mě obejme, ucítím lehkou, ale velmi exotickou vůni.

„Kdypak si spolu zase dáme tenis?” sklouzne pohledem k mé sádře.

S úsměvem pokrčím rameny. „Asi nejsem zrovna ve vrcholné formě. Nejde jen o ten zlomený loket, ale nejméně rok jsem nehrála. Kromě toho znovu bojuju s kouřením.”

Edith ví, že po Bentonově smrti jsem celé měsíce téměř nikam nechodila a přestala se vídat s přáteli. Nevšímala jsem si ničeho kolem sebe, neposlouchala jsem, co mi lidé říkají. Jedla jsem bez chuti. Nevěnovala jsem pozornost počasí. Prostě jsem nevnímala. Podle Anniných slov jsem trpěla smyslovou deprivací. Neznala jsem nic jiného než práci a ani tam jsem se k lidem nechovala dobře, změnila jsem se v odlidštěnou bytost připomínající stroj. Moji přátelé to se mnou neměli snadné.

„Jak se pořád máš?” zeptá se Edith vlídně.

„Přiměřeně.”

„Posaď se prosím. Mike telefonuje. Zřejmě mu nestačily ty nekonečné řeči během večírku,” okázale zvedne oči ke stropu. Edith Mitchellová si v roli virginské první dámy vysloužila pomluvy i uznání. Je sice oddanou partnerkou svého manžela a vychovala tři děti, jako zanícená archeoložka se však nevzdala vlastní kariéry. Blíží se k padesátce, tmavě hnědé vlasy nosí v mikádu po ramena a sčesané dozadu. Oči má jako temný jantar. Teď v nich vidím jakýsi mrak a otázku zároveň. „Kay, chtěla jsem s tebou něco probrat a jsem moc ráda, že ses zastavila alespoň teď. Dobře víš, že se nikdy nepletu do tvých případů, ovšem nedávno mě dost vážně znepokojila jedna novinová zpráva. Jde o muže, kterého našli v tom příšerném motelu nedaleko Jamestownu. Abys mi rozuměla, ta zpráva mě znepokojila právě v souvislosti s Jamestownem. A Mike se mnou souhlasí.”

Chvíli jen zmateně zírám. Napadá mě, jestli třeba manželé Mitchellovi nevědí o něčem, co mi zůstalo utajeno. „Já si žádné souvislosti s archeologickými vykopávkami v Jamestownu nejsem vědoma.”

„Prostě mám takový nepříjemný pocit,” povzdechne si Edith. K Jamestownu si v posledních letech vytvořila přímo vášnivý vztah. Podařilo se jí odkrýt stopy po kolové ohradě a mnoho lidských kostí. Neúnavně podněcuje zájem médií a potenciálních sponzorů. „Často kolem toho motelu jezdím a pokaždé mi připadá jako nějaké doupě, kde se scházejí drogoví dealeři. Už ses tam byla podívat?”

„Zatím ne.”

„Napiješ se, Kay? Minulý měsíc jsem propašovala z Irska vynikající whisky.”

„Jenom pokud si dáš se mnou.”

Edith sáhne po telefonu a požádá Aarona, aby přinesl láhev irské whisky Black Bush a tři sklenky.

Ve vzduchu je slabounce cítit doutníková vůně. „Jak v Jamestownu pokračují vykopávky?” zeptám se, abych zaplašila sílící touhu po cigaretě. „Myslím, že naposledy jsem tam byla asi tak před třemi nebo čtyřmi roky. Ano, v šestadevadesátém.”

„Vážně je to tak dávno?”

„Bohužel.”

„Musíš přijet, všechno ti předvedu. Budeš koukat, jak úžasně se změnila podoba pevnosti. Vykopali jsme další tisíce nejrůznějších artefaktů.” Edith je ve svém živlu. „Taky jsme prováděli izotopový výzkum některých kostí, což by tě mohlo zajímat. Hrob JR102C pro nás pořád představuje záhadu. Izotopový profil kostry totiž vůbec neodpovídá kukuřičné či pšeničné stravě, takže dotyčný muž možná ani nebyl Angličan. Každopádně jsme jeden z jeho zubů poslali do laboratoře v Anglii, aby prozkoumali DNA.”

Hrob 102C je proslulý, mnohokrát se o něm psalo v novinách a mluvilo v televizi. Kostra totiž podle všeho patřila mladému muži který do Jamestownu přijel v květnu 1607 s Johnem Smithem a na podzim téhož roku byl zastřelen. Jakmile Edith a hlavní archeolog zjistili, že jde o násilnou smrt, požádali mě o pomoc. Společně jsme tehdy odstranili hlínu a objevili kulku z muškety, která přerazila holenní kost a otočila ji o sto osmdesát stupňů. Střela patrně přeťala podkolenní tepnu a mladý muž rychle vykrvácel. Podle velikosti rány jsme prokázali, že byl zasažen ze vzdálenosti zhruba pěti metrů rozhodně se tedy nemohl nešťastnou náhodou střelit sám. Tenhle závěr vedl žurnalisty k nekonečným úvahám o údajné první vraždě v Americe a vůbec o americkém osudu.

“Na zimu máme všechno schované pod střechou,” chrlí ze sebe Edith. “Třídíme nálezy, provádíme katalogizaci, doplňujeme popisy, prostě doháníme to, co jsme během vykopávek nestihli. A samozřejmě sháníme dotace a sponzorské dary což obvykle znamená, že je sháním já osobně. Tím se vracím ke své úvodní poznámce. Volal mi jistý politik, kterého nesmírně rozčílila zpráva o mrtvole v motelu.”

„Opravdu?” podivím se. „Ale co ho vlastně tak rozčílilo? V novinách se neobjevily téměř žádné podrobnosti.”

Edith se zamračí. „Dotyčný politik žije v okolí Jamestownu. A domnívá se, že by mohlo jít o zločin motivovaný nenávistí ke skupině obyvatel, přesněji řečeno k sexuální menšině, neboť obětí byl gay.”

Než stačím cokoliv podotknout, Aaron téměř neslyšně přinese podnos, na němž stojí láhev zlatavého nápoje a tři široké nízké sklenky s vyrytým znakem Virginie.

„Nemusím snad zdůrazňovat, jak by nežádoucí rozruch ohrozil naše další plány,” pokračuje Edith, zatímco Aaron nalévá whisky Black Bush. Vtom se otevřou dveře guvernérovy soukromé pracovny. V hustých oblacích doutníkového dýmu si všimnu, že Mike Mitchell mezitím odložil smokingové sako i motýlka.

„Promiň, Kay, nechtěl jsem tě nechat čekat, ale měl jsem naléhavý hovor,” prohodí a krátce mě obejme. „Dějí se nepěkné věci. Možná ti už Edith něco naznačila.”

,,Právě se k tomu dostávala,” odpovím.

KAPITOLA 18

Guvernér je zjevně znepokojený. Edith se diskrétně zvedne, aby nám umožnila pohovořit si mezi čtyřma očima. Předtím se ještě dohodnou, kdo zavolá jedné z jejich dcer, pak mi Edith popřeje dobrou noc a nechá nás o samotě. Mitchell, sympaticky drsný typ s vypracovaným tělem někdejšího hráče amerického fotbalu a vlasy bílými jako písek karibských pláží, si zapálí další doutník. „Původně jsem tě chtěl pozvat na zítřek, ale nebyl jsem si jistý, jestli třeba během svátků někam neodjíždíš. Každopádně dík, že jsi přišla.”

Whisky mě hřeje v hrdle i žaludku. Nenuceně rozmlouváme O ‘Vánocích, o sněhu a také o Institutu soudní patologie a medicíny, já však čím dál víc myslím na detektiva Stanfielda. Je mi jasné, že ten hlupák zbytečně žvanil. Poskytl někomu informace týkající se velmi citlivého případu. Komu? Patrně svému švagrovi, poslanci Dinwiddiemu. Guvernér je zásadový člověk. Navíc začínal kariéru jako žalobce. Proto ví, že se zlobím i proč.

„Poslanec Dinwiddie miluje aféry a skandální odhalení,” potvrdí náhle guvernér správnost mé domněnky. Ano, Dinwiddie si politickou kariéru buduje tvrdě a nevybíravě. Zároveň do omrzení připomíná, že jeho rodokmen nepřímo sahá až kamsi k náčelníkovi Powhatanovi, otci legendární indiánské princezny Pocahontas.

„Povinností detektiva bylo držet jazyk za zuby!” Marně se snažím ovládnout sílící hněv. „A už vůbec nechápu, proč tě Dinwiddie s tou věcí obtěžoval. Tohle je kriminální případ, který nemá nic společného se čtyřsetletým výročím založení Jamestownu, s politikou ani turistickým ruchem. Jde tu o surovou vraždu. Někdo oběť nejdřív mučil a potom v místnosti založil požár.”

„Jistě.” Mitchell vyfoukne mohutný oblak dýmu. „Nicméně nesmíme zavírat oči před reálným nebezpečím. Zločin motivovaný nenávistí ke skupině obyvatel a spojovaný s Jamestownem by znamenal katastrofu.”

„Oběť se náhodou ubytovala v motelu, kde svou speciální zlevněnou sazbu nabízejí pod názvem šestnáct nula sedm. Žádné jiné souvislosti s Jamestownem si nejsem vědoma.”

,,Vzhledem k publicitě, jaké se Jamestownu v posledních letech dostává, stačí i tahle informace, aby reportéři zbystřili pozornost.” Guvernér si pohrává s doutníkem mezi prsty, pak

jej zvedne ke rtům. „Očekáváme, že oslavy v roce dva tisíce sedm by mohly do rozpočtu státu přinést miliardu dolarů. Bude to naše Světová výstava, Kay. Už příští rok vyjde k výročí Jamestownu pamětní mince, čtvrtdolar. Televizní štáby chystají hotovou invazi na místa vykopávek.”

Vstane, aby prohrábl oheň v krbu. Ve vzpomínkách se vracím k dobám, kdy Mike Mitchell nosil pomačkané obleky, ani zdaleka se nevyznačoval uhlazeným chováním a jeho kancelář v soudní budově byla zavalena stohy spisů a knih. Pracovali jsme spolu na případech, z nichž mnohé mě zcela náhodným výběrem obětí a současně nepochopitelnou krutostí spáchaných zločinů hluboce zasáhly. Jednalo se například o řadu lidí popravených bratry Brileyovými, o doručovatelku novin, kterou vrah unesl během roznášky, znásilnil a nechal pomalu umírat, nebo o stařenku, bůhvíproč zastřelenou při věšení prádla. Když si Mike začal budovat politickou kariéru, dost mi scházel. Úspěch ničí přátelství a zejména politika narušuje mezilidské vztahy, neboť přetváří osobnost každého, kdo se jí věnuje. Místo srozumitelného a přímočarého člověka, jakého jsem znávala, vidím teď před sebou státníka navyklého prosazovat své názory za pomoci složitých, pečlivě promyšlených postupů. Už je mi jasné, že se mnou má své plány.

„Mediální senzace se mi protiví stejně jako tobě,” prohodím. S tváří zrudlou žárem pověsí pohrabáč zpátky na mosazný stojánek. „Takže co s tím provedeme, Kay?”

„Řekni Dinwiddiemu, aby laskavě sklapnul.”

Guvernér se jen ušklíbne. „Hlavní hvězdě zpráv? Jednomu z těch, kdo vykřikují, že Jamestown byl zdrojem zločinu z nenávisti? Nenávisti vůči původním Američanům?”

„No, podle mě je dost nenávisti v tom, když někoho zabiješ, skalpuješ, nebo necháš umřít hlady. Od počátku věků lidstvo pohání nenávist. Ale termín zločin z nenávisti’ vůbec nepoužívám. Nevyskytuje se na úmrtních listech ani na jiných formulářích, které vyplňuju. S tímhle musí přijít proku

ratura, vyšetřovatelé, ale ne soudní lékař.”

„A jak to tedy podle tebe je?”

Podám Mitchellovi stručnou informaci o druhé mrtvole, nalezené odpoledne v Richmondu, a svěřím mu své obavy, že obě vraždy spolu souvisí.

„Co tě vede k takové domněnce?” Doutník hoří v popelníku. Guvernér si mne spánky, jako by ho bolela hlava.

„Stopy po spoutání. A popáleniny.”

„Popáleniny? Pokud jde o první oběť, v motelu přece někdo založil požár. Ale od čeho má popáleniny ten druhý mladík?”

„Pravděpodobně ho před smrtí mučili.”

„Byl to gay?”

„U druhé oběti jsem neobjevila žádné viditelné známky homosexuálních praktik. Ovšem vyloučit, že byl gay, nemůžeme.”

„Víme, kdo to byl, nebo jestli byl odsud?”

„Zatím ne. Ani jedna z obětí u sebe neměla doklady.”

„Pachatel se tedy snažil ztížit identifikaci. Nebo zakrýt loupež. Případně obojí.”

„Možná.”

„Popiš mi trochu ty popáleniny.”

Splním Mitchellovo přání. A zmíním se také o případu, který měla Bergerová v New Yorku. Guvernérova tvář se ještě víc zachmuří. „Kristepane! Ze všeho nejmíň teď potřebujeme další souvislosti s New Yorkem.”

„Důkaz o přímé souvislosti neexistuje,” podotknu. „Leda by se pachatel inspiroval novinovými zprávami. Nelze ani s určitostí prokázat, že ve zdejších případech byla použita horkovzdušná pistole.”

„Poslyš, Kay, Chandonneův proces se přesouvá do New Yorku, nad čímž ledaskdo kroutí hlavou. A jako by to nestačilo, najednou tu máme dvě vraždy, které se zatraceně podobají nějaké starší newyorské vraždě. Nepřipadá ti taková náhoda až příliš zvláštní?”

„Ano, připadá. Ale zodpovědně můžu prohlásit jen tolik, že v pitevních zprávách se budu úzkostlivě držet faktu a vyhnu se jakýmkoliv spekulacím. Asi bychom neměli nic zamlčovat, ale ani nikomu moc nahrávat.”

„Zatraceně. To bude mela.” Guvernér vyfoukne další oblaka bělavého dýmu.

„Doufám, že ne.”

„A ten tvůj případ? Ten francouzský vlkodlak, jak mu říkají?” Konečně o tom začal. „Co to udělá s tebou?”

„Se mnou?” Usrknu whisky a pokrčím rameny. O tom se nedá mluvit věcně.

„Naštěstí ses tomu parchantovi ubránila.” Mitchellovi se v očích zalesknou slzy. Na chvíli jsme si opět blízcí, na chvíli jsou z nás opět někdejší kolegové a přátelé.

Pocítím dojetí. Hluboké dojetí. A současně smutek. Minulost nikdo nevrátí. Mike Mitchell se stal guvernérem a jeho kariéra patrně bude pokračovat ve Washingtonu. Já jsem už spoustu let virginskou hlavní soudní lékařkou a právě se svému nadřízenému chystám sdělit, že své místo opouštím. „Nemyslím, že by bylo v mém nejlepším zájmu a stejně tak v nejlepším zájmu vlády, abych dál zastávala svou funkci.”

Mitchell jen mlčky zírá.

„Rezignaci samozřejmě oznámím úřední cestou, písemně. Ale už jsem se rozhodla. Odcházím k prvnímu lednu. Pokud mě úřad bude potřebovat, zůstanu, než se za mne najde náhrada.” Uvažuju, jestli to guvernér čekal. Ulevilo se mu? ptám se v duchu. Nebo má vztek?

„Kay, ty přece nejsi žádný ustrašenec. Nikdy jsi před nikým neustupovala. Sakra, nenech se vyštvat z profese, které jsi zasvětila celý život.”

„Nikdo se mě nesnaží vyštvat. A kromě toho neopouštím svou profesi, jen měním hřiště.”

„Aha, měníš hřiště.” Guvernér mi věnuje pátravý pohled. ,Jako by si tě snad někdo najímal jako pistolníka.”

„Neblázni.” Oba sdílíme opovržení k odborníkům motivovaným pouze penězi, nikoliv touhou sloužit spravedlnosti.

„Víš přece, jak to myslím.”

Mitchell si znovu zapaluje uhaslý doutník a s nakrčeným čelem horečně přemýšlí. Možná opravuje původní plán.

„Budu pracovat na smlouvu jako nezávislá znalkyně. Ale rozhodně nehodlám za tučné honoráře pozměňovat fakta nebo krýt nějaká svinstva. Hned můj první úkol, ten newyorský případ, mi zabere spoustu času a nevynese ani šesták.”

„Výborně, Kay, pak je všechno velmi prosté. Najmeme si tě, uzavřeme s tebou dlouhodobý kontrakt. Vláda bude tvým stálým klientem, dokud se pro Virginii nenajde lepší řešení. Doufám, že z tvé strany můžeme počítat s rozumnými finančními nároky,” dodá téměř koketním tónem.

Tohle jsem opravdu nečekala.

„Tváříš se překvapeně,” konstatuje Mitchell.

„Ano, jsem překvapená.”

„Proč? Co tě vlastně tak udivuje?”

„Zeptej se Buforda Rightera,” váhavě začnu s vysvětlováním. „V našem městě byly dvě ženy zavražděny obzvlášť hrůzným způsobem. A nedomnívám se, že je správné, aby pachatele soudili v New Yorku. Přitom mám neodbytný pocit, že jsem ten přesun zavinila. Kdyby se mě Chandonne nepokusil zabít, všechno by se vyřídilo tady v Richmondu.”

„No jo, Buford,” mávne rukou guvernér. „Celkem dobrý chlap, ovšem mizerný státní zástupce. Víš, Kay, za daných okolností je skoro lepší, aby si Chandonnea nejdřív podali v New Yorku.” Za jeho slovy tuším řadu složitých úvah, z nichž jedna se patrně týká i eventuální reakce na popravu

francouzského státního občana. Virginie je pověstná poměrně značným počtem vykonaných rozsudků smrti. Ta čísla znám velmi dobře, neboť každý z popravených končí v naší pitevně. “Přiznám se ti, že sám bych měl jako žalobce z takového případu taky dost těžkou hlavu,” dodá po chvíli Mitchell.

Mám pocit, že nebe padá. V tajemstvích to praská jako statická elektřina. Ale guvernér se ode mě nedoví nic jiného, než co už slyšel.

„Rozhodně bys to neměla brát osobně,” dodá. „Pevně stojím za tebou, na mou podporu se můžeš spolehnout. Dělali jsme spolu dlouho a já tě dobře znám.”

„Každý mi radí, abych to nebrala osobně.” Nahořkle se usměju. Proč guvernér zdůrazňuje, že mě i nadále podporuje? napadá mě. Existují snad důvody k opačnému postoji?

„Edith, děti, moji lidé, všichni říkají totéž,” pokračuje Mitchell. „Ale já stejně beru pořád věci osobně. I když už to na sobě nedávám znát.”

„S Bergerovou, přesněji řečeno s tím přesunem případu k jinému soudu tedy nemáš nic společného?” musím se zeptat.

Guvernér zvolna odklepává popel a převaluje doutník mezi prsty. „Bergerová je vážně velmi schopná, Kay.” Vyhnul se odpovědi a tím mi vlastně odpověděl. Takže s tím má něco společného. Dokonce s tím má hodně společného.

Přijímám. Nebudu naléhat. Jen chci ještě něco vědět: „Odkud se znáte?”

„Oba jsme studovali práva na Virginské univerzitě. Později jsem se s Bergerovou znovu setkal jako ministr spravedlnosti. Jednalo se o dost složitý případ Newyorčanky, která za svého manžela uzavřela životní pojistku na obrovskou částku a o měsíc později ho zastřelila v hotelu Fairfax.”

Mitchell musí vědět, že si na ten případ dobře pamatuju. Vražedkyně totiž mimo jiné obvinila můj úřad ze zločinného spiknutí s pojišťovnou a falšování důkazů.

„Jak se ukázalo, několik let předtím zemřel v New Yorku za podezřelých okolností už první manžel té dámy,” pokračuje guvernér. „Byl to starší člověk křehkého zdraví a utopil se ve vaně. Vdova vyinkasovala čerstvě uzavřenou a velmi tučnou životní pojistku. Soudní lékař sice našel na těle mrtvého zhmožděniny, které mohly svědčit o potyčce, a snažil se věc

protahovat v naději, že policie objeví nějaké nezvratné důkazy, ale bohužel se žádné nepodařilo shromáždit. Případ se tedy vůbec nedostal k soudu. Naopak dotyčná dáma žalovala soudního lékaře. Pro urážku na cti, těžkou emoční újmu a podobné nesmysly. Hovořil jsem tehdy se spoustou lidí z newyorského státního zastupitelství, samozřejmě hlavně s Bobem Morgenthauem, ale taky s Jaime Bergerovou.”

„Víš, napadlo mě, jestli třeba federálové nechtějí s Chandonnem udělat dohodu.”

„Jo, tuhle variantu bych nevylučoval,” vážně odpoví guvernér.

„Za informace využitelné proti mafiánské rodině Chandonneových mu zaručí, že nedostane trest smrti?”

„Morgenthau obvykle trest smrti nedává. To já jsem z jiného těsta. Já bych příliš neváhal.”

Už chápu. Všechno do sebe dokonale zapadá. Federálové se pokusí vyždímat z obžalovaného nějaké důležité kompromitující údaje. Na oplátku bude Chandonne souzen v New Yorku, kde mu nehrozí trest smrti. Ať proces dopadne jakkoliv, Mitchell si nemusí dělat starosti. Chandonne už nepředstavuje problém - pro Virginii, a tedy ani pro guvernéra. Nemůže se stát, že by jehla vbodnutá do paže sériového vraha vyvolala mezinárodní incident a zkomplikovala přátelské vztahy s Francií.

„Je to ostuda, že se do kriminálního případu plete politika. Právě dnes večer jsem několik hodin poslouchala Chandonneovy bohapusté výmysly. Kdepak, ten federálům nepomůže, naopak bude chránit rodinný kartel do posledního dechu. A ještě něco ti povím. Kdyby se Jean-Baptiste Chandonne zásluhou chytrých triků obhajoby ocitl v Kirby nebo Bellevue, určitě by se mu odtud podařilo uprchnout a dál by vraždil. Proto jsem vlastně ráda, že proti němu bude stát vynikající žalobkyně, a ne ten zbabělec Buford Righter. Ale taky je mi líto, že jsme o to přišli sami.”

Mitchell se předkloní a položí ruce na kolena. Rozhovor je u konce. „Díky, že jsi přišla, Kay.” Je klidný, vyrovnaný. Ne. uhne před mým upřeným pohledem. Pouze mi jasně naznačuje, abych se už na nic neptala.

KAPITOLA 19

Aaron mě vyprovodí po schodech dolů a s náznakem úsměvu otevře domovní dveře. Uniformovaný policista u brány mi zamává. Zatímco projíždím náměstím a vládní rezidence mizí z mého zpětného zrcátka, zmocňuje se mě mírně nostalgický pocit. Uzavřela jsem obsáhlou kapitolu svého života. A také jsem ztratila důvěru k člověku, kterého jsem vždycky nesmírně obdivovala. Ne, nepodezírám Mitchella ze žádné špatnosti. Ale nebyl ke mně upřímný. Chandonne unikl naší soudní pravomoci a Mitchell je za to osobně zodpovědný. Zapomněl na spravedlnost, řídil se ryze politickými zájmy. Vlastně by mé to nemělo překvapovat. Můj přítel Milce už dávno není žalobcem, stal se guvernérem. Co jsem sakra čekala?

Střed města mi připadá podivně nevlídný a cizí. Sleduju tváře lidí, kteří kolem mne projíždějí. O nikom z nich nelze říct, že by se skutečně soustředil na to, co právě prožívá. Všichni jednou rukou drží volant a současně se věnují nejrůznějším jiným činnostem, sahají do přihrádky, ladí rádio, telefonují nebo hovoří se spolujezdci. Netuší, že je někdo pozoruje. Prostě se chovají jako normální občané. Zato zločinci si všímají každé maličkosti, zvažují, co lze využít a čeho se musí vyvarovat. Zaměří se na někoho a pak se obezřetně vydají po jeho stopě, aby ho přepadli, oloupili, znásilnili, zavraždili. Přemýšlím, se kterým typem dravce se asi setkali ti poslední dva mladíci ležící v naší márnici. A také se sama sebe ptám proč se mnou guvernér tak naléhavě potřeboval mluvit a proč

se mě nejen on, ale i první dáma vyptávali na případ z okresu James City. Něco se děje, napadá mě. Něco neblahého.

Vyťukám číslo svého telefonu a poslechnu si vzkazy. Tři jsou od Lucy. Ale pokaždé mi pouze sděluje, že se mě pokouší zastihnout. Zavolám na její mobil a jakmile se Lucy ozve, vycítím napětí. „Všechno v pořádku?” zeptám se rovnou.

Lucy zaváhá. „Teto Kay, chtěla bych přivést Teun.”

„McGovernová je v Richmondu?” vyhrknu překvapeně.

„Do patnácti minut můžeme být u Anny,” odpoví Lucy.

Signálů přibývá a jsou silnější. Jen stále nevím, co mi hlásí, před čím mě varují. Jsem nervózní, vykolejená, zmatená. Řidič za mnou stiskne klakson a teprve teď si s úlekem uvědomím, že na semaforu naskočila zelená. Měsíc zakrývají mraky. Zatímco mířím do jižní části města, Jamesova řeka se pod mostem Hugenotů zdá úplně černá. Před Anniným domem už parkuje Lucyin vůz. Přijela chviličku přede mnou. Anna, Lucy a McGovernová mě vítají v hale ozářené křišťálovým lustrem. Teun se povzbudivě usmívá, jako by mě chtěla ujistit, že všechno zase bude v pořádku. Vlasy má ostříhané nakrátko, její štíhlá postava oblečená do černých legín a koženého saka působí chlapeckým dojmem. Krátce, ale upřímně se obejmeme. Ráda Teun vidím. Opravdu moc ráda.

„Šťastné a veselé Vánoce,” zahlaholí Anna. „Není skvělé, že jsme se tu takhle sešly?” V jejích očích však vidím napětí a starosti. Všimne si mého pohledu a pokusí se o úsměv. Posadíme se k jídelnímu stolu v kuchyni a Anna začne zjišťovat, co si kdo bude přát k jídlu a pití. Nechtějí Lucy a McGovernová zůstat na noc? ptá se. Trávit Vánoce v hotelu je trestuhodné. Mluví a mluví, vyndavá z příborníku lahve whisky a likérů, ruce se jí chvějí. Varovných signálů už je tolik, že téměř nic jiného nevnímám. A konečně pochopím. Zatímco Anna mi nalévá skotskou, poznání mi projede mozkem jako elektrický výboj.

Říkala jsem Bergerové, že sice neskrývám žádná hluboká temná tajemství, přesto jsem však poměrně uzavřená či opatrná a nesvěřuju se lidem s ničím, co by mohli použít proti mně. Ale v poslední době jsem několikrát velmi otevřeně hovořila s Annou. Dlouhé hodiny jsme probíraly můj život, často okamžiky zasuté až na samém dně paměti. Při těch rozmluvách jsem o sobě prozradila netušeně mnoho, neboť Anna umí klást přesně cílené otázky. Ovšem za sezení jsem neplatila, obsah mých sdělení tedy nelze považovat za důvěrný ve smyslu zákona chránícího vztah pacienta a lékaře. Rocky Caggiano prostě může Annu předvolat k svědecké výpovědi. „Něco se stalo,” prohodím, zatímco si beru sklenku skotské.

Anna rozpačitě odvrací pohled a já chvatně domýšlím scénář. To předvolání je směšné, Bergerová určitě bez problémů zařídí, aby bylo zrušeno. Caggiano by mě rád zastrašil, ale tenhle naivní pokus mu nevyjde. K čertu s ním! „Povídej,” vybídnu Annu.

V kuchyni zavládne ticho. Lucy vstane ze židle a obejme mě. „Můžeš s námi počítat.”

„Za všech okolností,” zvedne McGovernová oba palce.

Jejich slova i gesta mi připadají přehnaná a znovu ve mně probouzejí neblahé tušení. Anna se na mne konečně podívá. A náhle v očích své obvykle stoicky vyrovnané přítelkyně poprvé zahlédnu náznak slz. „Kay, provedla jsem hroznou věc.” Odkašle si a vzápětí upustí na podlahu kostku ledu, kterou dávala do sklenky. Kostka odlétne až kamsi za odpadkový koš. „Ráno tu byl zástupce šerifa. Přinesl obsílku. Úplně mě to šokovalo, protože jinak obsílky dostávám do kanceláře. Jak víš, čas od času mě předvolají jako soudní znalkyni. Ale nikdy za mnou kvůli tomu nechodí domů. Nemůžu uvěřit, že se ke mně zachoval takhle nečestně. Důvěřovala jsem mu.”

„Kdo?” vyhrknu. Tělem mi projede strach. „Kdo to byl? Rocky?”

„Jaký Rocky?” zatváří se Anna překvapeně a nechápavě. „Bože můj,” povzdechnu si a celá roztřesená se opřu o kuchyňskou linku. Ta věc nemá nic společného s Chandonnem uvědomím si. Jestliže Annu nepředvolal Caggiano, pak zbývá jediná další možnost - a Bergerová to není, žaloba přece nemá žádný důvod žádat Annu o svědeckou výpověď. Vzpomenu si na podivný telefonát z mé banky a vzkaz od telefonní společnosti. V novém světle teď vidím guvernérovy vyhýbavé odpovědi, Marinovy nepříjemné nálady, a dokonce i Jackovy obavy, že bude muset šéfovat. Všechny díly skládanky do sebe dokonale zapadají. Jsem v maléru. V pořádném maléru.

Anna klopotně vysvětluje, co se stalo. Slova ji neposlouchají, zápolí s nimi, jako by si každé z nich nejdřív překládala z rodné němčiny. Ale smysl sdělení je jasný. Annu obeslali před mimořádnou velkou porotu. Richmondská velká porota totiž hodlá zjistit, jestli existují dostatečné důkazy, abych mohla být obviněna z vraždy Diane Brayové. Byla jsem zneužitá, dodává Anna. Podvedená.

„Kdo tě podvedl?” zeptám se. „Je za tím Buford Righter?”

Anna přikývne. „Nikdy mu to neodpustím. Přísahám.”

Přejdeme do obývacího pokoje, kam se už před chvilkou diskrétně vzdálily Lucy a McGovernová. Z půvabného tisového stolku si vezmu bezdrátový telefon a zkusím vyťukat číslo Marinova bytu. „Uvědomuješ si, Anno, že tohle všechno jsi mi nemusela říkat? Buford by určitě nebyl rád. Možná bys se mnou vůbec neměla mluvit.”

„Je mi jedno, co bych měla nebo neměla dělat. Buford se ozval hned potom, co jsem dostala tu obsílku. Snažil se mi vysvětlit, co ode mne potřebuje. Ale já okamžitě požádala ° Pomoc Lucy.” Anna dál složitě hledá slova a dívá se přitom na Teun McGovernovou. Jako by netušila, kdo to je a co dělá v jejím domě.

„V kolik hodin se tady objevil zástupce šerifa s obsílkou?”

Marino právě s někým žvaní, nechám mu tedy na záznamníku vzkaz. Velmi naléhavý vzkaz.

“Kolem desáté dopoledne,” odpoví Anna.

„Zajímavé,” přemýšlím nahlas, „přibližně ve stejnou dobu Chandonnea odváželi do New Yorku. A pak byla zádušní mše za Brayovou a já se poprvé setkala s Jaime Bergerovou`,

„Jak podle vás tyhle události souvisejí?” McGovernová mě upřeně pozoruje svýma vnímavýma a zkušenýma očima. V ATF patřila k nejschopnějším vyšetřovatelům. A titíž lidé, kteří ji povýšili na inspektorku, se jí později rádi zbavili.

„Nejsem si jistá. Ale Bergerová zřejmě do kostela přišla hlavně kvůli mně. Možná už věděla, že mě Righter hodlá obvinit z vraždy, a chtěla si mě oťuknout.” Mé úvahy přeruší zvonící Annin telefon. „Dům doktorky Zennerové,” ohlásím se.

„Co se děje?” Marino mluví hodně nahlas, neboť v bytě má puštěnou televizi.

„Právě jsem začala skládat dohromady jednotlivé střípky a nepřestávám se divit.”

Marino pouze cosi zamumlá. Pochopil, že ho žádám, aby se na nic nevyptával, ale okamžitě sedl do vozu a přijel. Je na čase říct pravdu. Už žádné tajnůstkaření. Čekáme na něho u hořícího krbu v Annině obývacím pokoji, kde stojí vánoční stromek osvětlený maličkými bílými žárovkami, ozdobený skleněnými zvířátky a ovinutý stříbřitými řetězy; na podlaze pod ním jsou naskládané pečlivě zabalené dárky. V duchu probírám každou větu, kterou jsem před Annou vyslovila. Představuju si, na co se Righter zaměří, až bude velká porota rozhodovat, jestli mám být souzena pro vraždu Diane Brayové. Srdce mi svírají mrazivé prsty strachu, navenek jsem však klidná.

Anna podrobně líčí, jak ji Righter oklamal. Poprvé jí volal v úterý 14. prosince. Hovořil jako starostlivý přítel, zdůrazňuje. Slyšel o mně prý věci, které by si rád ověřil, a obrací se na Annu, neboť je mu dobře známo, že jsme si blízké.

„Ale tohle vůbec nedává smysl,” poznamená Lucy. „V úterý čtrnáctého Diane Brayová ještě žila. Proč Righter Annu kontaktoval už tehdy?”

„Ani já tomu nerozumím,” kroutí hlavou McGovernová. „Něco tady zatraceně smrdí.”

Obě sedí na podlaze před krbem. Já jsem si vybrala své oblíbené houpací křeslo, Anna pohovku.

„Co přesně ti Righter říkal?” zeptám se. „Čím vůbec začal?”

„Hned v úvodu projevil starost o tvé duševní zdraví.”

Pokývnu, necítím se uražená. Po Bentonově smrti jsem na tom sice nebyla nejlépe, ale psychické poruchy mi nikdy nehrozily. Vždycky jsem si zachovala schopnost normálně logicky uvažovat. Pravda, abych unikla bolesti, věnovala jsem se pouze práci a uzavřela se před přáteli i okolním světem. Nic jiného mi nelze vyčítat. „Vím, že jsem Bentonovu smrt špatně zvládala,” připustím.

„A dá se snad něco takového zvládat dobře?” prohodí Lucy.

„Kdepak, Kay, tohle Buford neměl na mysli,” upozorní mě Anna. „Nešlo mu o tvou schopnost či neschopnost překonat smutek. Zajímal ho výhradně tvůj vztah k Diane Brayové.”

„Vztah? Skoro jsem Brayovou neznala.” Napadlo mě, jestli mu Brayová něco nenamluvila, jestli to jen nebyla další součást jejího plánu, jak mě zničit.

Anna ze mne nespouští oči. Po obličeji se jí míhají stíny. Znovu mě zaskočí, jak staře vypadá. „Měla jsi s ní řadu sporů” připomene mi. „Sama jsi mi o nich říkala.”

„Ale všechny vyvolala Brayová,” namítnu. „Jinak jsme se osobně ani společensky nestýkaly.”

„Když s někým válčíš, je to osobní záležitost. Nějaký osobní vztah přece máme i k lidem, které nenávidíme. A Diane Brayová k tobě měla velmi osobní vztah. Intrikovala proti tobě. Šířila o tobě pomluvy. Na internetu vytvořila falešné medicínské stránky vyvolávající dojem, jako bys je psala ty. Způsobila ti tak spoustu nepříjemností s ministrem veřejné bezpečnosti, a dokonce i guvernérem.”

-U guvernéra jsem právě byla. A nedomnívám se, že by na mě zanevřel.” Vzápětí si uvědomím, jak je to zvláštní.

Mitchell samozřejmě musí vědět o Righterově plánu předho dit mě velké porotě. Proč potom jednoduše nepřijal mou rezignaci a neděkuje Prozřetelnosti, která mu umožnila umýt si nade mnou i nad mým zpackaným životem ruce?

„Ohrozila i Marinovu kariéru,” pokračuje Anna ve výčtu provinění Diane Brayové. „Pokládala ho totiž za tvého oddaného poskoka.”

Marinovi by se takový titul moc nezamlouval, pomyslím si a vzápětí se rozdrnčí zvonek u domovních dveří. Můj údajný oddaný poskok právě dorazil.

„Prostě se tě snažila zničit.” Anna se zvedne z pohovky a stiskne tlačítko na stěně, náhle plná energie. Skleslost zřejmě ustoupila hněvu. „Kdo je tam?” vyštěkne do mluvítka.

„Já, moje milá,” ozve se Marinův drsný hlas.

Anna rázně zamíří ke dveřím, ale cestou se k nám otočí. „Ještě jednou mi ten rabiát řekne moje milá, a budu ho muset zabít.” O chvíli později přivede do obývacího pokoje Marina. Kapitán se po telefonickém rozhovoru se mnou opravdu zbytečně nezdržoval. Přijel bez kabátu, jen v šedé teplákové soupravě a teniskách. Zarazí se, když si všimne McGovernové sedící na podlaze před krbem. „No teda, copak se nám to tu objevilo?”

„Taky vás moc ráda vidím, Marino,” opáčí McGovernová.

„Vysvětlí mi laskavě někdo, co se děje?” Marino usazený v ušáku klouže očima od jedné tváře ke druhé. Chová se, jako by neuměl do pěti počítat a ničemu nerozuměl. Ale já jsem přesvědčena, že jsem ho prokoukla. Už je mi jasné, proč se na mě poslední dobou pořád utrhoval.

Vracíme se k věci. Anna neúnavně a snad až příliš detailně popisuje události předcházející příjezdu Bergerové. Jaime Bergerová vůbec dominuje našemu rozhovoru. Nedůvěřuju jí. A zároveň se mě čím dál víc zmocňuje pocit, že právě ona má teď v rukou můj život. Pátrám v paměti, abych zjistila, kde jsem byla v úterý čtrnáctého prosince. Celkem snadno

doputuju zpátky na lyonské ústředí Interpolu. Ano, tam jsem se prvně setkala s Jayem Talleym. Vybaví se mi, jak jsme spolu seděli u stolku v kantýně. Marino od samého začátku pociťoval k Jayovi silnou nechuť a držel se stranou. Během oběda jsem líčila své problémy s Diane Brayovou. Zmínila jsem se také, že se snaží potopit Marina a nejraději by ho degradovala na obyčejného pochůzkáře. Jedovatý odpad v sexy oblečení, vyjádřil se o ní Jay. Ti dva spolu patrně měli rozepře v době, kdy Brayová sloužila u washingtonské policie a Jay Talley krátce působil na velitelství ATF. Věděl o ní prakticky všechno. Každopádně zatímco jsem hovořila s Talleym, Buford Righter se tady v Richmondu vyptával Anny na můj vztah k Brayové a vyslovil obavy o mé duševní zdraví. Zatraceně zvláštní náhoda.

„Kdyby mě nechtěli využít proti tobě,” povzdechne si Anna, „nikdy bych ti o tom neřekla.”

„Kdo vás chce využít proti ní?” ozve se Marino. „A jak?”

Anna si ho nevšímá, dál mluví pouze ke mně. „Původně jsem doufala, že prostě pomůžu smést ze stolu veškeré spekulace o tvé psychické labilitě. Nevěřila jsem jim. A taky jsem se těšila, až si s tebou důkladně popovídám, koneckonců jsme se dávno neviděly. Buford mě ujistil, že naše rozhovory bude Pokládat za ryze soukromé a informace, které mu sdělím, si nechá pro sebe. O chystané žalobě se nezmínil ani slůvkem.”

„Righter?” ušklíbne se Marino. „Požádal vás, abyste pro něho slídila? Abyste mu donášela?”

Anna zavrtí hlavou. „Měla jsem jí pomoct,” opakuje.

„To je mu podobný,” zuří Marino. „Šmejd jeden mizerná!”

„Věř mi, Kay, vůbec mě nenapadlo, že v tobě nevidí svou hlavní svědkyni, ale podezřelou,” poznamená Anna.

Marino se mračí. Náhle nic nepředstírá. Je evidentní, že ví o co tu běží.

„Poslyš,” otočím se k němu, „nic ti nevyčítám. Jsi vázaný předpisy a nemohl jsi mě upozornit, že mi hrozí vyšetřování před velkou porotou. Ale zajímalo by mě, jak dlouho to víš. Například v sobotu už jsi to věděl, vid? Proto jsi mě v mém domě hlídal jako ostříž. Abych třeba jen tak mezi řečí nezničila pár důkazů, co? A proto jsi mi taky nedovolil jet vlastním autem. Policie totiž potřebuje zjistit, jestli tam náhodou není krev Diane Brayové. Nebo její vlasy. Nebo vlákna z jejích šatů.”

„Do háje!” vybuchne Marino. „Já přece vím, že jsi Brayovou nezabila. Righter je hovado hovadský, denně mu to při_ pomínám. Co jsi mu provedla? Můžeš mi sakra prozradit, proč ti tohle dělá?”

„Tak aby bylo jasno, Marino, nikdy už nechci slyšet, že všechno je moje vina. Righterovi jsem v životě nepřeložila stéblo přes cestu. Netuším, co ho vyprovokovalo k téhle nesmyslné akci. Ledaže by si zaintrikoval Jay.”

„Vidíš, doktorko, musela jsi s Talleym spát?” popíchne mě Marino.

„Nedělá to proto, že jsem s ním spala,” odseknu. „Maximálně proto, že jsem s ním spala jenom jednou.”

McGovernová se zamračí. „Jo, náš milý hezounek Jay. Zvláštní, že mě vždycky spíš odpuzoval.”

„Řekla jsem Bufordovi, že podle mého názoru duševní poruchou rozhodně netrpíš,” znovu na mne pohlédne Anna. „Chtěl vědět, jestli se v procesu se Chandonnem může spolehnout na tvou pomoc. Sprostě mě obelhal. Neměla jsem mu věřit.” Přiloží si dlaň k hrudi a na okamžik zavře oči.

„Jsi v pořádku, Anno?” zeptám se vylekaně.

„Už nikdy nebudu v pořádku. Kdybych tušila, jak mě ten had zneužije, žádné důvěrné hovory bych s tebou nevedla.”

„Nahrávala jste si ty rozhovory?” zajímá se McGovernová. „Psala jste si nějaké poznámky?”

„Samozřejmě nikoliv.”

„Výborně.”

“Ale když se mě zeptají…”

„Už se tím netrap, Anno. Co se stalo, stalo se.” Zhluboka se nadechnu, neboť mi nezbývá než oznámit Marinovi další nepříjemnou novinku. „Tvůj syn Rocky,” pronesu stručně.

Možná se jen snažím zjistit, jestli ví i tohle.

Kapitán Marino zkamení. „Co je s ním?”

„Jak to vypadá, bude Chandonneovým obhájcem.”

Chvíli nepadne jediné slovo. Marino je až mrtvičnatě brunátný. Konečně promluví. Jeho hlas zní tvrdě. „Tohle je mu podobný. Možná stojí i za těmi intrikami proti tobě, doktorko. A vlastně bych se ani nedivil, kdyby měl něco společnýho s tím, že se vůbec Chandonne ocitl tady v Richmondu.”

„Proč byste se nedivil?” zeptá se McGovernová.

„Protože můj syn je gangster. Nejspíš se zná s pařížským šéfem klanu, tedy s papá Chandonnem. A hrozně rád by mi způsobil potíže.”

„Myslím, že je nejvyšší čas trochu si o Rockym popovídat,” poznamenám s pohledem upřeným na Marina.

„Sakra, nenašla by se tu kapka bourbonu?” zeptá se Marino. Anna se mlčky zvedne a odejde z pokoje.

„Teto Kay, tady u Anny už nemůžeš zůstat,” řekne mi Lucy tiše a naléhavě.

„Rozhodně byste s Annou neměla vést žádné další důvěrné rozhovory,” připojí se McGovernová.

Neodpovím. Jistě, obě mají pravdu. Prostě ke všemu ještě přijdu o přítelkyni.

„Takže prozradila jsi jí něco důležitýho, co by se dalo zneužít?” zaútočí Marino obviňujícím tónem, jaký dobře znám. „Upřímně jsem vyjádřila názor, že bez Diane Brayové jena světě líp. Prostě jsem v zásadě prohlásila, že jsem ráda, žeje po smrti.”

„S tím musí souhlasit všichni, kdo ji znali,” zamračí se Ma

rino. „Sám to s radostí potvrdím i ty zatracený velký porotě.” -To zrovna nepomůže, ale taky to neznamená, že jste

Brayovou zavraždila,” věcně podotkne McGovernová.

„Nepomůže, to je přesný,” zamumlá Marino. „Sakra, doufám, že Anna Bufordovi nepředhodila, jak tě potěšilo, že tu Brayovou rozcupoval!”

„Celé je to absurdní,” povzdechnu si.

„Je a není,” zamyšleně pronese Marino.

„Nemusíš se mnou o tom mluvit,” připomenu mu. „Mohl by sis uškodit.”

Marino odmítavě mávne rukou. „Já přece vím, že jsi tu mizernou čubku nezabila. Ale zkus si představit, jak se na věc dívají ostatní. Měla jsi s Brayovou problémy. Snažila se tě vyštvat, připravit o práci. A ty ses koneckonců po Bentonově smrti chovala dost divně nebo se to aspoň o tobě říkalo. Jednou jste se s Brayovou poštěkaly na parkovišti. Pomlouvala tě, intrikovala proti tobě. A tak holt některý lidi začali spekulovat. Podle nich jsi mohla ze žárlivosti a zuřivý nenávisti tu vlivnou dámu od policie zamordovat a všechno narafičit, aby vražda vypadala jako práce chlápka, co oddělal Kim Luongovou. Kdo o případu věděl víc než ty? Navíc jsi měla přístup k důkazním materiálům. Mohla jsi ji umlátit zednickým kladívkem, mohla jsi na její tělo podstrčit Vlkodlakovy chlupy, kvůli jeho DNA jsi mohla zaměnit stěry. Podezřelá je i ta tvoje návštěva pařížský pitevny a samozřejmě jsou podezřelý ty vzorky vody, co sis přivezla. Nerad ti to říkám, ale Righter si myslí, že ses zbláznila. Víš sama, že k tobě nikdy necítil sympatie, protože je posera a silný ženský mu nahánějí hrůzu. A když jsme u toho, Annu taky nesnáší. Ovšem úplnou pohromu pro něho znamená Bergerová. Tu přímo nenávidí.”

Na několik vteřin se v pokoji rozhostí ticho.

„Zajímalo by mě, jestli mi taky pošle obsílku.” ozve se po chvíli Lucy.

KAPITOLA 20

„Podle Righterova hlubokýho přesvědčení jsi taky cvok,” oznámí Marino mé neteři. „A v tom jediným se s ním shodnu.”

„Existuje reálná možnost, že byl Rocky už v minulosti ve spojení s rodinou Chandonneových?” zahledí se McGovernová na Marina. „Mluvil jste vážně? Nebo jde pouze o nepodloženou domněnku?”

Marino si odfrkne. „Rocky drží s kriminálníky skoro odmala. Na to, jak tráví den po dni a měsíc po měsíci, samozřejmě přísahat nemůžu. Ale vím, co je zač. Křivák. Zmetek. Prašivá ovce. Nepokládám ho za svýho syna.”

„Jenže je to tvůj syn,” konstatuju.

„Moje geny ale nezdědil,” trvá na svém kapitán. „V New Jersey žili Marinové, který se chovali slušně, a Marinové, co byli učiněná sebranka. Měl jsem strejdu Louie, gangstera, a strejdu policajta, po kterým jsem mimochodem dostal křestní jméno Pete. Vidíte, dva bráchové, rozdílný jako noc a den. Jednou si strejda Pete bral před vlastním barákem noviny a ten mizera Louie ho tam úplně chladnokrevně odprásknul. I když se to nedalo nijak dokázat, nikdo v rodině o tom nepochyboval.”

„Co ten tvůj povedený strýček Louie momentálně dělá?” ptá se Lucy, zatímco Anna se vrací se sklenkou bourbonu.

„Slyšel jsem, že před několika lety umřel. Nestýkal jsem se s ním. V životě jsem s ním neměl nic společnýho.” Marino si od Anny vezme skleničku a rovnou si lokne. „Ale Rocky Jako by mu z oka vypadl, už od nejútlejšího dětství byl hnusně prohnanej a záludnej, prostě křivák. Proč myslíš, že si teď nechá říkat právě Caggiano? Tak se totiž za svobodna jmenovala moje matka. Moc dobře věděl, jak se mě dotkne, když “neuctí její jméno. Kdepak, z někoho nevychováš slušnýho člověka, ať se sebevíc snažíš. A Doris i já jsme se opravdu hodně snažili. Dokonce jsme ho zkusili poslat do vojenský školy, což byla chyba. Rocky měl už tehdy mohutnou svalnatou postavu a vyhovovalo mu násilí, od prvního dne začal spolužáky terorizovat.”

„To je zlé,” zamumlá Anna a posadí se zase na pohovku.

„Proč podle tebe Rocky převzal Chandonneovu obhajobu?” Bergerová mi sice pravděpodobnou Rockyho motivaci vysvětlila, chtěla bych si však poslechnout i Marinovu verzi. „Aby tě naštval?”

„Rád je středem pozornosti. A o podobný kauzy se vždycky hrozně zajímají média.” Marino nechce nahlas přiznat, že pro Rockyho by proces mohl být také příležitostí, jak otce veřejně pokořit a zostudit.

„Nenávidí vás?” zeptá se McGovernová.

Marino si znovu odfrkne. Než stačí vyslovit nějakou hrubost, ozve se jeho pager.

„Jak to s Rockym pokračovalo?” zajímám se. „Poslali jste ho na vojenskou školu. A co bylo pak?”

„Vykopnul jsem ho z domu. Řekl jsem mu, že když nedokáže dodržovat domácí pravidla, nebude bydlet pod mou střechou. To bylo po prvním ročníku vojenský školy. A víte, co ten grázlík udělal?” Marino se podívá na displej pageru a vstane. „Odjel do New Jersey a nastěhoval se k strejdovi Louiemu, tornu zkurvenýmu mafiánovi. Načež měl tu drzost vrátit se sem a vystudovat práva na Koleji Williama a Mary ve Williamsburgu. Rocky je zkrátka mazanej.”

„Jako obhájce tedy působí ve Virginii?” zeptám se.

„Jo, pořád má nějaký kšefty. Ale sedmnáct let jsem ho neviděl. Anno, můžu si od vás zavolat? Nerad bych použil mobil.” Cestou z obývacího pokoje se ještě ohlédne a dodá: „Chce se mnou mluvit Stanfield.”

„Co ta identifikace, kvůli které volal?” zeptám se.

„Snad už něco ví. Teda, taky docela záhada, to ti povím”

Zatímco Marino telefonuje, Anna se nenápadně vytratí. Myslela jsem, že si jenom odskočila, ale dlouho se nevrací. Umím si představit, jak jí asi je, když ke všem dávným jiz

vám na její duši přibylo nové bolestivé poranění. „Tohle není fér,” začnu se rozčilovat. „Ke mně, k Anně, k nikomu z nás. jak se to vlastně mohlo stát? Za co mě osud trestá?”

Lucy a McGovernová mlčky naslouchají mým nářkům. Vypadá to, že mají nějaké nápady a plány, ale ještě mě s nimi nehodlají seznámit.

„Tak mi konečně vysvětlete, jakých hrozných hříchů jsem se dopustila,” pokračuju ve svém patetickém a také poněkud hysterickém výlevu. „Celý můj život je v troskách. Absolutně nic jsem nezvládla. Zůstaly mi jen oči pro pláč. Nemáte někdo cigaretu?” Marino má, ale právě v kuchyni telefonuje, a mě ani nenapadne, abych tam teď šla. Vždyť mi stačí jediná, abych tornu zase propadla. Skutečně málem brečím. „Nejvíc mě uráží, že jsem obviňována z něčeho, co sama tolik odsuzuju a proti čemu jsem se vždycky snažila bojovat. Já bych přece nikdy nezneužila svého postavení! A už vůbec bych nikdy nikoho chladnokrevně nezabila! Nenávidím smrt. Nenávidím násilí, nenávidím vraždy. A teď si o mně najednou spousta lidí myslí, že jsem zrůda, schopná bestiálně vraždit? Teď mám jako podezřelá stát před mimořádnou velkou porotou?” Vyčerpaně se odmlčím. Lucy ani McGovernová na mé řečnické otázky neodpovědí.

Z kuchyně k nám doléhá Marinův hřmotný hlas. Kapitán do telefonu hovoří vyloženě konfrontačním tónem. „Víte určitě, že je to jeho přítelkyně a ne jenom kamarádka nebo známá? Můžete mi prozradit, kde berete tu jistotu? Cože? Jestli je mi to jasný? Sakra, vůbec mi to není jasný, Stanfielde! A dám vám dobrou radu: radši se mi koukejte klidit z cesty. Je mi fuk, kdo je váš zatracenej švagr. Ať mi políbí prdel a táhne k čertu!” Detektiv Stanfield se patrně pokouší cosi namítat, ale Marino ho nehodlá pustit ke slovu.

„Panejo,” tiše prohodí McGovernová. „To Marino mluví s vyšetřova-telem těch dvou případů zavražděných a předtím pravděpodobně mučených mladíků?”

Zmocní se mě podivný pocit. Jak se o nich McGovernová mohla dozvědět? ptám se v duchu. Byla přece v New Yorku. A druhou mrtvolu jsem ještě ani nepitvala. Odkud všichni berou tolik informací? Marně hledám odpovědi. Myslím na Jaime Bergerovou, na guvernéra Mitchella, na poslance Dinwiddieho. Myslím i na Annu. Závan strachu se zdá silnější než Chandonneův tělesný pach. Začínám se třást, jako bych vypila nejméně tucet šálků silné kávy. Neopřádá mě pavučina jakéhosi záhadného spiknutí? napadá mě. Co když ty Chandonneovy žvásty obsahují racionální jádro? Čím jiným než spiknutím si můžu vysvětlit, že jsem podezřelá z vraždy zkorumpované policistky, patrně zapletené do organizovaného zločinu?

„Teto Kay.” Teprve teď si uvědomím, že se Lucy zlehka dotýká mého ramene. Zatímco jsem se utápěla v bezvýchodných úvahách, zvedla se z koberce a přisunula si ke mně křeslo. „Teto? Vnímáš mě?”

Marino právě říká do telefonu Stanfieldovi: „Uvidíme se ráno.” Zní to přímo výhrůžně.

„Dneska jsme si spolu u Phila dali pivo,” kývne Lucy směrem ke kuchyni. Ano, Marino mi odpoledne říkal, že se má sejít s mou neteří, rozpomenu se. „Víme o tom neidentifikovaném mrtvém z motelu,” pokračuje Lucy a do slůvka my zřejmě zahrnuje sebe a McGovernovou, která dál sedí před krbem a pozoruje mě. „Teun je tady už od soboty. Požádala jsem ji totiž, aby co nejdřív přijela. Když jsem ti volala z Jeffersonu byla se mnou.”

„Aha. To je dobře. Trápilo mě pomyšlení, že jsi v hotelu sama.” Náhle mi vyhrknou slzy. Sklopím hlavu, hanbou bych se propadla. Role hroutící se oběti mi ani trochu nevyhovuje, Lucy ode mne jistě čekala statečnější postoj. Právě já jsem Ji přece vždycky zachraňovala z nejrůznějších malérů, které si většinou způsobovala sama, a ukazovala jí správný směr-Během studií jsem jí kupovala knihy, pořídila první počítač, posílala ji na speciální kurzy. Jedno léto jsme spolu strávily v Londýně. Bránila jsem ji před každým včetně její matky. V koutku duše jsem si přála, aby ve mně neteř viděla svůj vzor.

„Stydím se,” vzlyknu. „Copak si mě ještě můžeš vážit?”

Lucy prudce vstane z křesla. „Větší hloupost jsem v životě neslyšela!” Oči jí planou. „Kristepane, já jsem si tě nepřestala vážit. Nikdo z nás si tě nepřestal vážit. Ale o to tady vůbec nejde. Potřebuješ pomoc, teto Kay. A musíš alespoň jednou lidem dovolit, aby ti pomohli. Pochop, rozhodně nemíním sedět se založenýma rukama, když se tě pár idiotů pokouší zavalit špínou a zničit. Je mi osmadvacet. Dávno už nejsem hloupá školačka. A taky už dávno nejsem nevinná. Jako agentka jsem si slušně vedla u FBI i v ATR.” Vidím, že ji ta nucená dovolená trápí, přestože se snaží tvářit hrdě. „Ze svých nápadů jsem dokázala vytřískat spoustu prachů, díky nimž teď šéfuju sama sobě a dělám si, co chci.”

„Dnes večer jsem rezignovala na svou funkci.” Ohromené ticho by se dalo krájet.

Z kuchyně se vrátí Marino s další sklenkou bourbonu. „Cos to říkala?” zalapá po dechu.

„Sdělila jsem guvernérovi, že jako virginská hlavní soudní lékařka končím.” Mluvím překvapivě klidně, uvolněně. Ano, udělala jsem něco z vlastní vůle. Nečekala jsem, až někdo rozhodne místo mne. Zbavila jsem se stigmatu oběti, trpně odevzdané osudu. Pokud jsem chtěla od základu změnit svůj život, nic jiného mi nezbývalo. Svěřuji se Lucy, McGovernové a Marinovi s těmi převratnými myšlenkami. A potom dost podrobně vyprávím o rozhovoru s Mikem Mitchellem. Pomalu se blíží půlnoc. Anna je tak potichu, až jsem zapomněla, že je v domě s námi. Možná si šla lehnout.

„Počkat,” rozčileně se ozve Marino. „Znamená to, že už nernůžeš dělat na případech?”

„Ne tak docela. Dokud se za mne nenajde náhrada, podle guvernérova rozhodnutí budu v úřadu působit jako výkonná ředitelka.”

Nikdo se mě nezeptá, jak si představuju svůj další život. Jsem ráda, nemá přece smysl uvažovat o vzdálené budoucnosti, když současnost je krajně nejistá. Patrně se mi daří vysílat signály, kterými obvykle odvracím nežádoucí dotazy. Tohle umění jsem si osvojila už v dětství. Tehdy jsem si nepřála, aby se mě spolužáci vyptávali na otce, respektive na jeho nemoc. Ani u nás doma nikdo nekladl nevhodné otázky. Během posledních tří let otcova života se o neúprosně postupující chorobě vůbec nehovořilo, všichni včetně otce samotného jsme prostě popírali její existenci. Ostatně můj otec se v mnohém podobal Marinovi, taky to byl chlapácký Ital, svým způsobem přesvědčený, že jeho tělo ho bez ohledu na jakoukoliv nemoc či momentální slabost nikdy nezradí. Myslím na něho, zatímco Lucy, Marino a McGovernová mluví o tom, co hodlají udělat nebo už dělají, aby mi pomohli. Hovoří se i o speciálních službách, jaké může nabídnout Poslední útočiště.

Příliš je nevnímám. V duchu se vracím na náš nevelký zadní dvorek v Miami. Otec mě naučil rozbíjet za pomoci kladiva a šroubováku kokosové ořechy a pak s úsměvem sledoval, jak celé hodiny neúnavně odděluju sladkou bílou dužinu od chlupaté tvrdé slupky. Dužina pokaždé skončila v objemném mrazáku, nikdo z nás ji totiž nejedl. Za horkých letních sobot otec občas přinesl ze svého nedalekého potravinářského obchodu dva velké bloky ledu. Dorothy a já jsme v plavkách sedaly na tom ledu, a když nám dostatečně namrzly zadky, skákaly jsme do nafukovacího bazénku s vodou příjemně zahřátou sluncem. Táta v okně obývacího pokoje spokojeně bubnoval prsty na parapet a chechtal se, až přehlušoval i hlasitě puštěnou dlouhohrající gramofonovou desku Fatse Wallera.

Otec vůbec miloval humor a legraci, zároveň se však Pečlivě a pozorně staral o rodinu a nám dětem by snesl modré z nebe. Měl světlé vlasy a široká ramena, dokud ho nezasáhla rakovina. Celé jeho jméno znělo Kay Marcellus Scarpetta III. a trval na tom, aby se prvorozený potomek jmenoval po něm, což se v rodině dodržovalo už od veronských dob. Nijak nevadilo, že jako první jsem se narodila já. Kay naštěstí patří ke křestním jménům, která lze použít jako mužská i ženská. Nicméně matka mi vždycky říkala Katie. Jak vysvětlovala, pletlo by ji, kdyby nás oba měla oslovovat stejně. Ale říkala mi Katie i poté, co tenhle důvod pominul. Odmítla se smířit s otcovou smrtí - a odmítá se s ní smířit dodnes. Otec zemřel před více než třiceti lety, když mi bylo dvanáct. Matka se ani jednou nesešla s jiným mužem. Stále nosí snubní prstýnek. Stále mi říká Katie.

Lucy a McGovernová probírají různé plány ještě hezkých pár minut přes půlnoc. Už dávno se vzdaly nesmělých pokusů zapojit mě do debaty. Dál tedy v klidu putuju krajinami dětství, zírám do ohně, třu si ztuhlou levou ruku a pokouším se vsunout jeden či dva prsty pod sádru, abych ulevila své trpící kůži. Posléze Marino zívne na celé kolo a zvedne se. Po těch několika štědře dolitých sklenkách bourbonu se lehce zakymácí a věnuje mi tklivý pohled, patrně vyjadřující smutnou neopětovanou lásku. „Vyprovodíš mě ven, doktorko?” Je to jeho způsob, jak mi nabídnout smír. Marino není žádný tupec ani bezcitný cynik. Trápí ho, že se ke mně od chvíle, kdy jsem byla málem zavražděna, z různých důvodů choval nehezky. A také mě ještě nikdy nezažil tak podivně tichou a zahloubanou.

Noc je chladná, za řídkými oblaky poblikávají hvězdy. Z Příjezdové cesty obdivuju spousty svíček, které hoří v oknech Annina domu, aby i mně připomenuly, že ráno bude Štědrý den, poslední Štědrý den dvacátého století. Cinknou klíčky. Marino váhavě a v rozpacích odemyká svůj silný terénní vůz. „Čeká nás hodně práce. Uvidíme se v pitevně.” Ale zřejmě má na srdci něco úplně jiného. Vzhlédne k obloze a povzdechne si. „Do háje, samozřejmě jsem už nějakou dobu věděl, k čemu se ten křivák Righter chystá. Jenže jsem musel držet hubu a krok.”

„Kdy jsi mi o tom chtěl povědět?” Moje otázka nezní ani trochu vyčítavě.

Marino pokrčí rameny. „Naštěstí jako první promluvila Anna a všechno mi usnadnila. Kristepane, doktorko, mně je přece jasný, že jsi Diane Brayovou nezabila, i když bych ti takovou věc vůbec neměl za zlý. Brayová byla hnusná mrcha. A kdybys ji oddělala, podle mýho názoru by vlastně šlo o nutnou sebeobranu.”

„Kdepak, Marino. A kromě toho jsem Brayovou nezabila.” Pozorně se na něho zahledím. „Snad sis vážně nemyslel … ?” Nedokončím větu. Možná nechci znát odpověď.

„Myslel, nebo nemyslel, to teď není důležitý,” mávne rukou. „Ale co budu dělat, doktorko?”

„Nerozumím ti.”

„Co budu dělat, až definitivně opustíš svý místo?” K mému nesmírnému údivu se Marinovi zlomí hlas. Kapitán si odkašle, vyloví z kapsy balíček cigaret, jednu mi nabídne a teprve pak si vezme sám. Svou širokou dlaní vytvoří stříšku nad mou rukou a připálí mi. „Co budu dělat?” zopakuje. „Jak můžu dál chodit do tý zatracený smradlavý pitevny, když tě tam už nenajdu? Sakra, doktorko, ty jediná jsi pro mě i v márnici znamenala kus normálního a smysluplnýho života.”

Obejmu ho a přitisknu se k němu. Sahám mu sotva k hrudi a symbolickému doteku našich srdcí navíc brání i jeho mohutné břicho. Ale přesto chci, aby Marino pochopil, že je mi blízký a že na něho dál spoléhám. Že ho potřebuju. „Už Jsme toho spolu dost prožili. A ještě ses mě nezbavil, Marino.”

KAPITOLA 21

Zuby mají vlastní historii. Sdělí mi o vás víc než drahé oblečení nebo šperky. Dokážou vás identifikovat, mám-li pro porovnání k dispozici záznamy o stavu chrupu před smrtí. Zuby mi prozradí, jak jste o ně pečovali. Důvěrně mi pošeptají různá tajemství: návyk na drogy, užívání antibiotik v dětství, choroby a zranění. Dozvím se, jestli jste si zakládali na svém vzhledu a jestli váš zubař byl schopný a poctivý, nebo naopak účtoval pojišťovně úkony, které nikdy neprovedl.

S Marinem se v pitevně sejdeme téměř ještě za tmy. Kapitán má u sebe zubařské záznamy dvaadvacetiletého muže, který včera běhal nedaleko kampusu Koleje Williama a Mary a domů už se nevrátil. Jmenuje se Mitch Barbosa. Kolej Williama a Mary sídlí jen pár kilometrů od motelu Fort James, a když Marino včera večer telefonoval Stanfieldovi a dozvěděl se nejnovější informace, okamžitě se mi vybavilo, že na téhle koleji studoval práva Rocky Caggiano. Zvláštní náhoda.

Zhruba ve tři čtvrtě na sedm přivezu mrtvolu ke svému pitevnímu stolu. Všude tady vládne nezvyklý. klid. Je Štědrý den a veškeré úřady a instituce mají pracovní volno. Marino se převlékl, aby mi asistoval, ale samozřejmě nikoliv v odborném slova smyslu. Nemůže ani dělat poznámky, protože s latinou nakládá víc než svérázně. Pouze mi pomůže manipulovat s nepoddajným ztuhlým tělem. Co nevidět má dorazit zubní patolog, nikoho dalšího nečekám.

„Přidrž mu tu hlavu,” požádám Marina. „Z obou stran. Výborně, to je ono.”

Kapitán sevře ve svých širokých dlaních hlavu mrtvého muže a já vsunu mezi stisknuté stoličky tenké dláto. Snažím se uvolnit čelisti a oddálit je od sebe. Kov skřípe o sklovinu. Pracuju opatrně, nechci poranit rty, nedokážu však zabránit odštípnutí kousků zadních zubů.

„Živýmu člověku by se takovýhle legrácky asi zrovna nelíbily,” Poznamená Marino. A po chvíli ještě dodá: „Vsadil bych se, že už se nemůžeš dočkat, až zase budeš moct používat obě ruce.”

„Ani mi to nepřipomínej.” Sádra mi opravdu vadí. Dokonce mě napadlo, jak snadno by se dala rozříznout Strykerovou pilkou a sundat.

Čelisti povolí, ústa se otevřou. Rozsvítím chirurgickou lampu. V jejím bílém světle spatřím na jazyku mrtvého muže několik textilních vláken. Pinzetou je seberu a uložím do průhledného plastového sáčku. Marino mi pomůže překonat rigor mortis v mladíkových pažích. Společně mrtvole svlékneme bundu a košili, sundáme sportovní boty, stáhneme ponožky, tepláky a běžecké šortky. Provedu stěry. Neobjevím žádné anální poranění ani jiné stopy homosexuálních praktik. Ozve se Marinův pager, volá Stanfield. Marino se zatím jediným slůvkem nezmínil o svém synovi, ale přesto jako by se nad námi vznášel Rockyho zlověstný stín. Ano, Rocky Caggiano je v pitevně s námi a ovlivňuje každou otcovu myšlenku. Měla bych se děsit toho, co asi chystá proti mně, ale všechny podobné úvahy ustupují před hlubokým soucitem s Marinem.

Důkladně si prohlížím celou nahou postavu. Mladík je útlý, měří něco málo přes sto sedmdesát centimetrů, váží šedesát dva kilogramy. Nohy jsou výrazně svalnatější než horní část těla, což odpovídá běžeckému typu sportu. Muž nemá žádné tetování, je obřezaný a zjevně o sebe dbal, jak o tom svědčí pečlivě oholený obličej a upravené nehty na rukou i na nohou. Rentgen neobjevil zlomeniny ani uvízlé projektily Na obou kolenou a levém lokti jsou drobné staré jizvy> ale kromě odřenin po roubíku a poutech zatím nikde nevidím čerstvá vnější poranění. Proč jsi umřel? ptám se v duchu pacienta. Co se ti stalo? Mlčí. Zato Marino mluví do telefonu na zdi zbytečně hlasitě a hrubě. Netrpělivě. Hulvátsky.

„Jo, jasně, ale smrt holt svátky nesvětí,” chrlí ze sebe. „Takže těm lidem řekněte, ať mě koukají čekat, nebo si je podám. A Stanfielde, na abyste si zase pouštěl hubu na špacír! Rozumíte mi? Ještě jednou si přečtu v novinách… Cože? Aha, tak vy jste dneska neviděl richmondský noviny. Fajn, já vám ten článek vystřihnu. Dejte si ho zarámovat, abyste se těma kravinama o Jamestownu a zločinech z nenávisti mohl pořádně pokochat. Naposledy vás varuju, Stanfielde. Jestli budete dál žvanit, nepřejte si mě! Nakopu vás, že se měsíc neposadíte.”

Marino se vrátí k vozíku a navlékne si nové gumové rukavice. „Záhada, doktorko. Pokud tu máme našeho ztracenýho běžce, pak by mělo jít o řidiče kamionu u jedný přepravní firmy. Žádný záznamy v trestním rejstříku. Žádný problémy. Spořádaně žil s přítelkyní, která ho včera pozdě večer identifikovala podle fotografie, ale dneska nezvedá telefon.”

Nevím, co bych k tomu poznamenala, pouze tedy kývnu a potom Marina vybídnu: „Pomůžeš mi? Přesuneme ho.”

Postavím vozík těsně vedle pitevního stolu. Kapitán vezme mladíka za nohy a já za paže. Tělo dopadne na hladkou ocelovou plochu a z nosu se vyřine krev. Otočím kohoutkem, na dno kovového dřezu začne hlučně dopadat proud vody. Chvíli pozoruju prosvětlené rentgenové snímky. Ukazují neporušené kosti, lebku z různých úhlů, půvabně vyklenutá žebra, mezi nimiž se vine zdrhovadlo sportovní bundy. V okamžiku, kdy skalpelem provádím řez od ramene k rameni a pak dolů k pánvi, ozve se bzučák. Na obrazovce průmyslové televize uvidím doktora Sama Terryho a loktem stisknu tlačítko, kterým se otvírá vchod z krytého dvora. Terry je jedním z našich soudních odontologů čili zubařů. Ke své smůle musí sloužit o Vánocích.

„Napadlo mě, že když už budeme poblíž, můžeme se u přítelkyně toho mládence zastavit,” prohodí Marino. „Mám jejich adresu.” Sklopil pohled k tělu. „Vlastně už jenom její.”

“Co myslíte, bude Stanfield držet jazyk za zuby?” Rychlými krátkými řezy odděluju tkáň. Zároveň konečky prstů zasádrované ruky, přes niž mám nataženou rukavici, upevňuju svorky.

„Ale jo. Sejdeme se s ním v motelu, i když ty ženský to nebude příjemný, běduje, že jim kazíme kšefty. Určitě kecá, Lidi, který se ubytujou v takový špinavý díře, vůbec nezajímá, jestli se tam stala vražda nebo ne.”

Do pitevny vchází doktor Terry v čistém chirurgickém plášti a s odřeným lékařským kufříkem. Náš nejnovější a nejmladší odontolog je přímo ukázkový čahoun. Podle kolujících pověstí mohl prý udělat kariéru v NBA, ale dal přednost vzdělání. Pokud se ho však zeptáte, s úsměvem odpoví, že v basketbalovém týmu Virginské univerzity patřil sotva k průměru, dobře střílel pouze z pistole a obrana stejně jako útočné akce se mu dařily nanejvýš ve vztahu k děvčatům. Terry se toužil stát forenzním patologem, když se to nepovedlo, spokojil se se studiem zubařiny a k patologii se aspoň přiblížil.

„Díky, Same, jste hodný, že jste nám přišel pomoct,” vítám ho, zatímco si připravuje formuláře.

Terry se zazubí, pokývne mi a pak se otočí ke kapitánovi. „Jak se vede, Marino?”

„Mám dneska náladu trumfnout Grinche, když uloupil Vánoce. Rozumíte, sebrat dětičkám hračky, maminy plácnout přes zadek a pak vyletět komínem.”

„Cestu komínem raději nezkoušejte. S tím svým břichem byste tam určitě uvázl.”

„Jo, zato vy byste mohl nahoře koukat z komína a dole mít nohy v krbu. Pořád ještě rostete?”

„Rozhodně se nezvětšuju takovým tempem jako vy, člověče. Kolik teď vlastně vážíte?” Terry listuje zubařskými záznamy, které přinesl Marino. „Je to celkem jasné. Na pravé straně má vybočený druhý premolár. Distální povrch lingvální. A taky je tu spousta plomb a náhrad. Takže tenhle mládenec.” zvedne papíry, „Leží tady na vašem pitevním stole.”

„Co říkáte tomu, jak Rams rozdrtili Louisville?” křikne Marino do hukotu vody.

„Ne. Ale vy taky ne, Terry, protože jinak by nevyhráli.”

„To máte pravdu.”

Právě si ze stolku s nástroji beru chirurgický nůž, když zazvoní telefon. „Same, mohl byste to vzít?” požádám Terryho.

Zubař přejde do rohu, zvedne sluchátko a ohlásí se: „Pitevna.” Pár vteřin poslouchá. „Počkejte okamžik,” vyzve volajícího a otočí se. „Paní doktorko, chcete mluvit s Bentonem Wesleym?”

V místnosti zavládne ohromené ticho. Strnu, v ruce zakrvácený nástroj, jímž jsem odstraňovala trigonum hrudní kosti.

„Co to má sakra znamenat?” vybuchne Marino, rozběhne se k Terrymu a vyškubne mu sluchátko z ruky. „Kdo je tam?” zařve do telefonu. A vzápětí sprostě zakleje, neboť volající zřejmě už zavěsil. Terry se tváří mírně šokovaně. Nezná mě dlouho a o Bentonovi patrně v životě neslyšel.

„Udělal jsem něco špatně?”

„Vůbec ne,” už jsem našla hlas. „Vůbec ne,” ujišťuji ho.

„Co vám ten člověk přesně řekl?” zeptá se ho Marino.

„Nějaký chlap, že se jmenuje Benton Wesley a rád by mluvil s doktorkou Scarpettovou. Nic víc.”

Marino opět zvedá sluchátko, chvíli kleje a funí, protože na našem telefonu není zařízení zaznamenávající, odkud se volalo, ale přece jen to poněkud složitějším způsobem zjistí, zapíše si číslo a vyťuká je. „Kdo je tam?” znovu zaburácí. „Kde? Fajn. A všiml jste si, kdo z toho aparátu volal asi tak před minutou? Cože? Nevěřím vám ani slovo, kreténe.” Kapitán vztekle vrátí sluchátko do vidlice.

»Myslíte, že to byl ten chlápek, se kterým jsem mluvil?” zeptá se Terry. „Co jste zmáčknul? Hvězdičku a šest, devět?”

„Jedná se o automat u pumpy na midlothianský dálnici. A samozřejmě nemůžu vědět, jestli se mi ozval zase ten mizera. Jak byste popsal jeho hlas?”

„Zněl celkem mladě. Alespoň mám takový dojem. Ale nejsem si jistý. Kdo je Benton Wesley?”

„Už zemřel.” Sáhnu po skalpelu, nasadím nové ostří a staré odhodím do jasně červeného plastového kontejneru na biologicky nebezpečný odpad. „Benton Wesley byl můj přítel dodám tiše. „Blízký přítel.”

„Nějakej šupák si hnusně zažertoval. A kde vlastně sehnal číslo do pitevny?” Marino zuří. Kdyby mohl, vymlátil by z vtipálka duši. A na očích mu vidím, že ho napadá, jestli v tom nemá prsty jeho zvrhlý syn. Ano, Marino přemýšlí o Rockym.

„Číslo je uvedeno v telefonním seznamu mezi ostatními vládními úřady.” Začínám řezat krevní cévy, velmi nízko u hrotu přerušuju karotidy a pokračuju dolů ke kyčelním tepnám a žilám pánve.

„Nevykládej mi, že v tom zatraceným seznamu je přímo heslo PITEVNY.” Marino už se zase uchyluje ke svému oblíbenému útočnému tónu.

„Myslím, že naše číslo je mezi informacemi o pohřebnictví.” Protnu tenký plochý sval bránice a uvolním blok vnitřních orgánů. Plíce, srdce, ledviny, játra a slezina hrají různými odstíny červené. Položím celý blok na pracovní desku a zlehka jej omyju studenou vodou. Všimnu si petechiálních hemoragií, tmavých oblastí tečkovitého krvácení na srdci a plicích. Petechie lze při pitvě obvykle nalézt u osob, které měly krátce před smrtí nebo během ní potíže s dýcháním.

Terry vyndá ze svého odřeného černého kufříku dentální zrcátko a začne prozkoumávat ústní dutinu mrtvého. Pracujeme mlčky, oba nás tíží to, co se před chvilkou přihodilo. Sáhnu po větším noži, abych odřízla vzorky orgánů. Nejprve protnu srdce. Koronární tepny jsou průchodné a čisté, chlopně normální. Levá komora je centimetr široká. Až na pár proužků tuku v aortě se srdce a cévy zdají zdravé. Zatím marně pátrám po vysvětlení, proč mladíkovo srdce přestalo bít.

„Jak jsem říkal, je to jednoduché,” nervózně prohodí Terry, zatímco si píše poznámky. Zřejmě ho mrzí, že vůbec zvedal ten telefon.

„Jde o našeho člověka?” zeptám se.

„Určitě.”

Krční tepny leží v hrdle jako koleje. Oddělím jazyk a svaly, abych je mohla zevrubně prohlédnout. V hloubi tkáně nevidím žádné stopy krvácení. Drobná křehká jazylka ve tvaru písmene U je neporušená. Muž tedy nebyl uškrcen. Zapojím do zásuvky Strykerovu pilku a teprve teď si uvědomím, že vzhledem k sádře na ruce budu potřebovat pomoc. Terry ochotně přidrží hlavu mrtvého a pak už se vibrující půlkruhové ostří zařízne do lebky. V oblaku horkého kostního prachu se vršek lebky s tichým mlaskavým zvukem odklopí a odhalí povrch mozku. Odříznuté a opláchnuté plátky se lesknou jako smetanové acháty s našedlými okraji. Mozek a srdce uložím do formalinu, abych je později odeslala k dalšímu speciálnímu zkoumání na lékařské fakultě Virginské univerzity.

Protože jsem neobjevila žádnou zjevnou patologickou příčinu smrti, musím se prozatím spokojit s dohady a diagnózu stanovit vylučovací metodou. Drobné hemoragie na srdci a plicích i odřeniny způsobené pouty stejně jako popáleniny naznačují, že Mitch Barbora zemřel v důsledku srdeční arytmie vyvolané stresem. Dýchací cesty měl možná po nějakou dobu neprůchodné nebo jeho dýchání bylo z nějakých důvodů ztíženo do té míry, až se dusil. Třeba tady smutnou roli sehrál roubíš, který byl nasáklý slinami. Každopádně bych si svou hypotézu potřebovala ověřit. Naštěstí jsou tu Terry a Marino.

Nejprve ustříhnu několik kusů silnějšího bílého provázku, jakým obvykle sešíváme řez ve tvaru Y. Pak požádám Mars-na, aby si vyhrnul rukávy a natáhl ruce. Jeden kus provázku mu pevně ovážu kolem levého zápěstí, druhý kolem pravého. Marino podle mých pokynů vzpaží, vysoký Terry uchopí volné konce provázků a co nejvíc je zvedne. Pouta se okamžitě zaříznou Marinovi do kůže. Vyzkoušíme různé pozice, s rukama těsně u sebe i s rozpjatými pažemi jako při ukřižování.

Kapitán samozřejmě v žádném okamžiku nevisí ani nestojí na špičkách, jeho chodidla neustále zůstávají na podlaze.

„Máte-li zdvižené paže, váha těla značně ztěžuje dýchání,” vysvětluju. „Můžete se nadechnout, ale výdech je obtížnější, protože mezižeberní svaly jsou stlačené. Po určité době začnete pociťovat nedostatek vzduchu. Přidejte šok z bolestivého mučení, strach a paniku. Výsledkem bude arytmie.”

„A proč krvácel z nosu?” ptá se Marino, zatímco mi předvádí vnitřní strany zápěstí. Otlaky po provázcích jsou velmi podobné těm, které zanechala pouta na rukou mrtvého.

„Zvýšený nitrolebeční tlak. Při vážných dýchacích potížích běžně dochází ke krvácení z nosu. Tahle možnost se zdá dost pravděpodobná už proto, že jsem neobjevila žádné vnější ani vnitřní zranění.”

„Co myslíte, chtěl ho někdo zabít?” ozve se Terry.

„Lidé málokdy někoho spoutají a mučí, aby ho pak propustili a nechali běžet na policii,” odpovím. „S definitivním určením příčiny smrti počkám, dokud z laboratoře nedostanu výsledky toxikologických testů.” Sklouznu očima k Marinovi. „Ale už teď bych řekla, že tu mánie další vraždu. A dost odpornou.”

Případ probíráme ještě později cestou do okresu James City. Marinovým silným terénním vozem jedeme po dálnici 5 východním směrem podél řeky, míjíme Charles City a neobdělávané pásy plantáží z osmnáctého století táhnoucí se k cihlovým sídlům a hospodářským stavením Sherwoodského lesa, míjíme i Westover, Berkeley, Shirley a Belle Air. Veškeré obchody jsou zavřené, nikde není v dohledu jediný autobus, jediný tahač s nákladem dřeva, jediná parta dělníků opravujících vozovku. Je Štědrý den. Obrovskými korunami věkovitých stromů pronikají sluneční paprsky a vrhají před vůz roztodivně propletené stíny. Nezdá se možné, že by v téhle půvabné části světa někdo bestiálně vraždil. Totiž nezdá se to mozne, dokud se z lesa u dálnice 5 nevynoří motel Fort James a Camp

Ground. Rezavějící oprýskané karavany, budovy a chaty roztroušené bez ladu a skladu mi připomenou makety ulic, kde se střelbou na střídavě se objevující siluety zločinců a pokojných občanů cvičí postřeh a pohotovost při policejním zásahu.

Recepce sídlí v nevelkém dřevěném domku obklopeném stromy. Střechu i zápraží pokrývá tlustá vrstva suchého hnědého jehličí. Houštinou přerostlých keřů prosvítají pestrobarevné automaty na limonádu. Kolem stařičkých a patrně nebezpečných dětských houpaček se povalují rozbité bicykly. Na verandě se s námahou zvedne pes nezjistitelné rasy a věnuje nám lhostejný pohled.

„Myslela jsem, že se tu sejdeme s detektivem Stanfieldem.” Otevřu dveře vozu.

„Uvidíme.” Marino pokrčí rameny a vystoupí.

Z komína pokojně stoupá proužek dýmu, za okny blikají vánoční světla, odkudsi je slyšet televize. Čekáme na verandě, pes mi přítulně olizuje ruku. Marino zabuší na dveře a křikne: „Haló! Je někdo doma?” V jednom z oken se pohne záclona, ale jinak se nic neděje. Marino znovu zabuší. „Policie!”

„No jo, vždyť už jdu,” ozve se podrážděný ženský hlas. Dveře se pootevřou, ale řetízek zůstane na místě. Ve škvíře se objeví unavený obličej.

„Jste paní Kiffinová?” zeptá se Marino.

„A kdo jste vy?” odpoví žena protiotázkou.

„Kapitán Marino z richmondský policie. Tohle je doktorka Scarpettová.”

„Proč jste si přivezl doktorku?” Žena si mě změří nevlídným pohledem. U jejích nohou se cosi pohne, vzápětí škvírou vykoukne dítě a usměje se jako čertík. „Zacku, vrať se dovnitř.” Útlé ruce se špínou za nehty se ovinou kolem mámina kolena. „Tak běž!” Dítě zmizí.

„Potřebujeme, abyste nám ukázala místnost, kde hořelo,” zamračí se Marino. “Už měl taky dorazit detektiv Stanfield. Neviděla jste ho?”

„Dneska tu nikdo od policie nebyl.” Žena sundá ze dveří řetízek, oblékne si červenou bundu a se svazkem klíčů v ruce vyjde na verandu. „Zůstaň doma, Zacku, já se hned vrátím,« křikne přes rameno. „A ne aby tě zase napadlo brát těsto!” Za_ vře za sebou. „Neumíte si představit, jak ten kluk miluje těsto na cukroví,” vykládá nám. „Občas kupuju těsto v polotovarech, jsou to takový válečky zabalený v celofánu. A jednou jsem Zacka přistihla, když spořádal polovinu válečku, obal si stáhnul jako slupku z banánu. Kristepane, víš, co v tom je? povídám mu. Syrový vajíčka! Ale kluk se cpe těstem dál.”

Bev Kiffinové bude nanejvýš pětačtyřicet. Má kyprou, skoro matrono-vitou postavu, dolíčky ve tvářích a kudrnaté vlasy odbarvené na blond. Její půvab je poněkud laciný a křiklavý asi jako dálniční bufety pro řidiče náklaďáků. Budí dojem člověka, který se neustále potýká s těžkostmi. A také bych ji označila za prohnanou. Nevěřím jí ani slovo.

„Nechci tady žádný zbytečný problémy,” pokračuje Kiffinová. „Už tak nevím, kam dřív skočit. A přitom se sem teď od rána do večera táhnou davy čumilů. Kdekdo najednou hrozně touží aspoň si náš motel vyfotit.”

„O jaký čumily jde?” zeptá se Marino.

„Prostě zastaví na příjezdový cestě a koukají. Někdy vystoupí a chvíli se tu poflakujou. Nacvakají si pár snímků. Naposledy mě nějaký auto probudilo dneska ve dvě hodiny po půlnoci.”

Marino si zapálí cigaretu. Ve stínu borovic následujeme Kiffinovou po neudržované a zasněžené pěšině. Míjíme několik starých karavanů připomínajících rybářské lodě, dávno vyřazené z provozu. Nedaleko piknikového stolu si všimnu neurovnané hromady různých věcí. Jako by tu kdosi tábořil a zapomněl po sobě uklidit odpadky. Ale když přistoupím blíž, zpozorním. Vidím před sebou hračky, knížky, prostěradla> polštáře, deku, kočárek pro dvojčata. Všechno je provlhlé, částečně zasněžené a pokryté jehličím. Nic z toho však nelze označit za odpadky, nic z toho by nikdo záměrně nevyhodil. Okamžitě mě zaujmou i bílé, modré a sytě oranžové kousky cukrovinkových obalů, roztroušené všude kolem. Vlastně jsou to úzké proužky. A stejný či podobný útržek jsem našla přilepený na popálených zádech první oběti.

„Vypadá to, že někdo odjížděl zatraceně nakvap,” poznamená Marino.

Kiffinová mlčí. Sleduje mě ostřížíma očima.

„Neutekli vám náhodou bez zaplacení?” dodá Marino.

„Kdepak.” Kiffinová by zřejmě ráda pokračovala v cestě k nevábné budově motelu. „Platili předem jako ostatní. Rodina se dvěma malejma dětma. Spali ve stanu. No a najednou se sebrali a odjeli. Vůbec nevím, proč tady ty věci nechali. Třeba ten kočárek je docela k světu, ne? Jenže takhle venku a na sněhu samozřejmě za pár dní zrezaví.”

Poryv větru zvíří a zvedne některé z útržků. Špičkou boty strčím do polštáře a převrátím jej na druhou stranu. Posadím se do podřepu. Ucítím nakyslý čpavý zápach a spatřím vlas. Dlouhý, velmi jemný a bez pigmentace. Srdce se mi rozbuší. Nehtem si přisunu blíž dva větší útržky barevného papíru vyztuženého plastem a snadno poznám, že jsou od tyčinek PayDay obsahujících karamelovou náplň s burskými oříšky. Dokonce přečtu i webovou adresu: Hershey’s Chocolate. Další dlouhé, jemné a světlé vlasy a chloupky objevím na dece. „Tyčinky PayDay,” informuju Marina. A pak sklouznu pohledem k paní Kiffinové. „Znáte tady někoho, kdo se živí čokoládovými tyčinkami a cupuje jejich obaly na kousíčky?”

„My jsme to sem nevyhodili.” Jako bych obviňovala ji osobně nebo snad malého Zacka.

Pokud nejedu přímo k mrtvole, obvykle si neberu hliníkový kufřík s kompletním vybavením. Ale vždycky s sebou mám brašnu s jakýmsi pohotovostním balíčkem, kde jsou gumové rukavice, průhledné sáčky, smotky gázy, lahvička destilované vody a kulaté plastové plátky s lepkavým povrchem, určené mimo jiné pro zjišťování stop střelného prachu. Jedním takovým plátkem opatrně sejmu vlasy a chloupky z polštáře a deky. Plátek uzavřu do sáčku na důkazy.

„Můžu se zeptat, kvůli čemu to děláte?” ozve se Kiffinová.

Neodpovím. Místo mne promluví Marino. „Sebereme všechno, co tu po těch lidech zůstalo, a vezmeme to do laboratoře.” Tváří se jako zkušený hráč pokeru. Ví, jak jednat s Kiffinovou. A také ví, že lidé trpící hypertrichózou mají tělo porostlé dlouhými jemnými chlupy. A že dětské chloupky nejsou tak dlouhé jako ty, které Chandonne zanechával na místě činu. Je možné, že tu byl?

„Vedete to tady sama?” zeptá se ženy.

„Jo, v podstatě ano.”

„Kdy ta rodina odjela? Není zrovna počasí na stanování.”

„Byli tu předtím, než začalo sněžit. Do konce minulýho týdne.”

„Zjistila jste vůbec, proč tak najednou zmizeli?”

„Nemám tušení. Už se neozvali.”

„Budeme to muset všechno prohlídnout.”

Kiffinová se choulí zimou a dýchá si na ruce. Otáčí se před studeným větrem a s pohledem upřeným na svůj dřevěný dům patrně uvažuje, jaká protivenství jí život přichystá tentokrát.

„Počkejte tady,” přísně ji vyzve Marino. „Jenom si něco vezmeme z vozu a hned se vrátíme. Ničeho se nedotýkejte, rozuměla jste?”

Kiffinová zachmuřeně sleduje, jak odcházíme a tiše spolu hovoříme. Až dosud nikoho z nás nenapadlo, že by se Chandonne předtím, než se objevil u mých dveří, mohl skrývat i jinde než v oné prázdné vile u Jamesovy řeky. Málokdy vycházel před setměním, proto nás ani nenapadlo, že by se mohl pohybovat i jinde. Ale teď se před námi otvírá nová možnost.

„Myslíš, že Jean-Baptiste Chandonne vyštval tu rodinu a sebral jim stan?” Marino odemkne vůz a vyndá z kabiny červený kufřík. „Víš, doktorko, když jsme tehdy vešli do toho domu u řeky, všude se válely spousty obalů od čokoládových tyčinek.”

„Vzpomeneš si, o jaké tyčinky přesně šlo?” Hlavou mi probleskne ta spousta pepsi, kterou Chandonne vypil při výslechu.

„Byly tam, mám dojem, různý značky. Snad Snickers, snad i PayDay. Jo, náš Vlkodlak je určitě na sladký. A všechny ty obaly byly roztrhaný na kousíčky.”

„Třeba má nízkou hladinu cukru v krvi.” Snažím se uvažovat klidně a ryze odborně, přesto se však otřesu.

„Co tady sakra dělal?” Marino se ohlédne. Chce se ujistit, že Kiffinová opravdu na nic nesahá. „A jak se sem vůbec dostal? Že by měl auto?”

„Bylo nějaké vozidlo v té vile, kde se skrýval?” Teď Kiffinovou pozoruji zase já - osamělou postavu v červeném, které od úst stoupá pára.

„Kdepak, majitelé tam během rekonstrukce domu žádný auta nenechali.” Marino mluví tiše, aby nás Kiffinová náhodou neslyšela. „Ale možná ho někde ukradl a šikovně ho zaparkoval o kus dál. Stejně mi to nejde na rozum. Vždycky jsem si myslel, že ten parchant ani neumí řídit.”

„Ano, ledacos ze svých domněnek budeme muset poopravit,” povzdechnu si. Nevykládal snad Chandonne, jak v Paříži jezdil se zeleným motocyklem sloužícím k úklidu chodníků? Pokládala jsem jeho slova jenom za jednu z mnoha provokativních lží, teď však pomalu měním názor. Vrátíme se k piknikovému stolu a Marino otevře kufřík. Nejprve z něj vyloví kožené pracovní rukavice a natáhne si je. Potom roztřepne velký černý plastový pytel na odpadky a já přidržím okraje. Postupně naplníme tři pytle, čtvrtý Marino roztrhne ve švech a za pomoci lepicí pásky do něj zabalí dětský kočárek. Jakoby mimochodem se Kiffinové zeptá, jestli si nevšimla, že by se tady dělo něco neobvyklého. Někdo mohl tu rodinu se dvěma dětmi vyhnat a pak přespat ve stanu, dodá. Nepohybovalo se třeba poblíž kempu neznámé auto?

Od paní Kiffinové se mnoho nedozvíme. Nic neviděla, nic neslyšela. Prostě jednou časně ráno, má dojem, že minulý pátek kolem osmé, i když přísahat by na to nemohla, vyšla ven pro dříví a stan byl pryč. Ti lidé tu bůhvíproč nechali spoustusvých věcí. Čekala, jestli nezatelefonují, ale už se neozvali. Diane Brayovou Chandonne zavraždil ve čtvrtek. Uprchl

po vraždě do okresu James City? Představuju si, jak vpadl do stanu, v němž večeřeli nebo se chystali ke spánku manželé s malými dvojčaty. Pravděpodobně jim stačil jediný pohled na jeho odpornou tvář, aby popadli děti, skočili do vozu háněli pryč. Na hračky, knížky a další věci ani nepomysleli. Plné plastové pytle a kočárek uložíme do zadní části Mariva terénního vozu. Kiffinová na nás čeká zatím s rukama v kapsách, tvář zčervenalou zimou. Bílá patrová budova motelu má krabicovitý tvar a stojí nedaleko, částečně skryta pásem borovic. Za motelem pokračuje les a pak následuje poměrně široký potok vlévající se do Jamesovy řeky.

Kolik hostů tady teď máte?” zeptá se Marino ženy, která nás vede směrem k té šeredné a omšelé pasti na turisty.

,Pokud vím, tak třináct,” odpoví Kiffinová. „Ale jistá si nejsem. Jsou lidi, že prostě nechají klíč v pokoji a odjedou. Já to zjistím, teprve když přijdu uklidit. Poslyšte, zapomněla jsem doma cigarety, nedal byste mi jednu?” požádá Marina, aniž by na něho pohlédla.

Kapitán položí kufřík na pěšinu, vyklepne z balíčku cigaretu a také Kiffinové připálí. Okamžitě se ve mně probudí touha po nikotinu a zároveň mě rozbolí mrznoucí zlomený loket. Pořád musím myslet na děs, jaký asi zažila rodina ze stanu, samozřejmě pokud ta rodina skutečně existuje a pokud se tu Jean-Baptiste Chandonne skutečně objevil. Ovšem jestli sem dorazil rovnou po vraždě Brayové, určitě byl celý od krve. Proč ti lidé, přestože navíc přišli o svůj majetek, nikomu

neřekli ani slovo? Jistě, byli ochromení hrůzou. Ale později se snad mohli obrátit na policii, ne?

“A kolik lidí tu bylo předevčírem, když začalo hořet?” Marino si opět vezme kufřík. Pokračujeme v cestě k motelu.

„Zapsala jsem jich jedenáct. Jedenáct včetně toho…” Kiffinová nedokončí větu.

„Včetně muže, který při požáru zemřel?” zeptám se.

„Jo, tak nějak,” zamumlá žena.

„Viděla jste ho přijíždět?” položí Marino další dotaz. „Stejně jako jste viděla přijíždět nás? Všechny vozy asi nejdřív zastaví u vašeho domu. Nebo se pletu?”

„Žádný auto jsem neviděla. Prostě zaklepal a já otevřela. Požádala jsem ho, aby šel vedle do recepce. Byl to fešák. A už podle oblečení nevypadal jako většina těch, co tu míváme.”

„Prozradil vám svý jméno?”

„Platil hotově.”

„Kdo platí v hotovosti, nemusí nic vyplňovat?”

„Nikoho nenutím. Kromě knihy hostů mám registrační formuláře. Tam se můžete zapsat a já vám pak dám potvrzenku. Tenhle říkal, že žádnou nepotřebuje.”

„Jak mluvil?” Marino se znovu na chvíli zastaví. „Dovedla byste podle jeho přízvuku určit, odkud pocházel? Z jihu? Ze severu? Nebyl to třeba cizinec?”

Žena váhá. Pokuřuje a rozhlíží se, marně hledá záchytný bod. Posléze pokrčí rameny. „Jako zdejší člověk rozhodně nemluvil. Ale ani jako cizinec. Víte, moc toho nenapovídal. Vůbec se mi zdálo, že je dost nervózní a spěchá. Kdepak, o klábosení neměl zájem.”

Tón jejího hlasu se změnil, uvědomuju si. Teď nám Kiffinová nabídla čiré výmysly.

»Bydlí někdo v těch karavanech?” zeptá se Marino.

„Právě teď ne.”

Před motelem stojí vedle telefonního automatu křeslo s potrhaným čalouněním. Na parkovišti vidím několik vozů, převážně postarších a otřískaných. „Kdo k vám touhle dobou jezdí?” zajímám se.

„Taková směska,” rozpovídá se Kiffinová cestou k jižní straně motelu. Prohlížím si mokrý asfalt.

„Třeba lidi, co mají doma problémy. Manželé se poštěkají a jeden druhýho vykopne, to je dneska na denním pořádku. No a ten nešťastník se pak potřebuje někam uchýlit, že jo. Nebo někdo jede z bůhvíjaký dálky navštívit příbuzný a chce tady jenom přespat. Dost lidí tu taky bylo, když se před pár měsíci rozvodnila řeka. Já totiž dovoluju, aby u sebe měli domácí zvířata. A pochopitelně se objevujou i turisti.”

„Návštěvníci Williamsburgu a Jamestownu?” zeptám se.

„Jo, od tý doby, co v Jamestownu vykopali ty starý hroby, jezdí turistů čím dál víc. Stejně je zvláštní, co všechno lidi přitahuje, nemyslíte?”

KAPITOLA 22

Pokoj číslo sedmnáct je až na samém konci v přízemí. Dveře jsou zapečetěné jasně žlutou policejní páskou. Místo jako stvořené pro zločin, napadá mě. Skoro na dosah ruky začíná hustý les, který odděluje motel od dálnice 5.

Pozorně zkoumám asfalt venku před pokojem, kam záchranáři vynesli tělo. Vidím bláto, jehličí a suché listí, nedopalky cigaret. Uvažuju, jestli se onen kousek obalu od čokoládové tyčinky přilepil k zádům mrtvého už v pokoji, nebo až tady na parkovišti. První varianta by například mohla znamenat, že pachatel někdy krátce před vraždou prošel opuštěným kempem. Pokud ovšem útržek nezanesla dovnitř na podrážce paní Kiffinová, když uklízela po předchozím hostovi. Podobné důkazy bývají matoucí a často vedou k ukvapeným závěrům. Vždycky musíte brát v úvahu jejich původ a nedělat zavěry z toho, kde jste důkaz nakonec našli. Například vlákna na těle oběti mohou pocházet od pachatele, který je nabral z koberce, kde je zase zanechal někdo jiný, kdo je zase nabral třeba ze sedadla v autě.

„Žádal ten muž určitý pokoj?” ptám se Kiffinové, která se probírá svazkem klíčů.

„Říkal, že chce něco stranou. Vedle sedmnáctky ani nad ní právě nikdo nebydlel, tak jsem mu ji dala. Co se vám stalo s rukou?”

„Uklouzla jsem na náledí.”

„No to vás lituju. Budete mít tu sádru ještě dlouho?”

„Už brzy mi ji sundají.”

„Poslyšte, paní,” ozve se Marino, „nepřipadalo vám, že ten muž třeba není sám?”

„Nikoho jinýho jsem neviděla.” S Marinem mluví Kiffinová velmi odměřeně, se mnou vlídněji. Také se mi co chvíli dívá do obličeje a zřejmě v ní sílí pocit, že mě odněkud zná. Snad zahlédla mou fotografii v novinách nebo televizi. „Tak vy jste doktorka. Čeho?”

„Jsem soudní lékařka.”

„Jako Quincy,” rozzáří se Kiffinová. „Ten seriál se mi hrozně líbil. Vzpomínáte, jak v jednom dílu dokázal Quincy z pouhý kosti určit úplně všechno o tom zabitým chlapovi? Jenom jsem kroutila hlavou. Z pouhý kostičky určil stáří, pohlaví, rasu, výšku a váhu, příčinu smrti, a dokonce i povolání.”

Kiffinová otočí klíčem v zámku. Dveře se otevřou. Ucítím závan zatuchlého vzduchu čpícího po ohni a spatřím špinavou či spíš neuvěřitelně začouzenou místnost. „Neumíte si představit kolik mě to bude stát,” povzdechne si žena, zatímco kolem ní procházíme dovnitř. „Ty zatracený pojišťovny vždycky uhradí sotva zlomeček škody.”

Buďte tak hodná a počkejte venku, ale neodcházejte,” požádá ji Marino.

Jediné světlo do pokoje proudí otevřenými dveřmi. Přesto rozpoznám dvojité lůžko. Kráter uprostřed označuje místo, kde matrace prohořela až k drátěnce. Marino rozsvítí baterku

a začne prozkoumávat místnost. Šatnu tvoří dvě kovová ramínka visící na dřevěné tyči ve výklenku těsně vedle dveří. O kousek dál je koupelna a u stěny naproti posteli toaletní stolek. Cosi na něm leží. Rozevřená kniha. Marino přistoupí blíž. „Gideonská hotelová bible,” informuje mě.

Světelný kužel sklouzne na druhou stranu pokoje. Okno, zadní dveře, nevelký stolek a dvě židle. Marino rozhrne závěsy a v místnosti je hned lépe vidět. Uvědomuju si, že závažnější škody napáchal požár pouze na posteli. Ovšem z doutnající matrace se zřejmě valily spousty hustého dýmu, který celou místnost pokryl sazemi, což je z kriminalistického hlediska nečekaně příznivá skutečnost. „Sláva, všechno je tu nádherně začouzené!” raduju se.

Marino kolem sebe dál svítí baterkou a já zatím lovím z tašky mobil. Jak se zdá, Stanfield tady nikde otisky nehledal. Nemám mu to za zlé, mnoho vyšetřovatelů by usoudilo, že taková spousta kouře a sazí musela veškeré otisky smazat. Ale obvykle je tornu právě naopak. Vlivem horka a sazí vznikají tak zvané latentní otisky. Princip je prostý. Povrch třecích lišt prstů a dlaní pokrývají mazlavé částečky, které při doteku ulpějí na hladkém povrchu, třeba na klice, sklenici nebo okenním skle. V horku ještě víc změknou, kouř a saze je dokonale obalí a zakonzervují. Během chladnutí částečky ztuhnou a zpevní, saze se z nich pak dají snadno smést podobně jako posypový prášek. Je tedy možné, že pod vrstvami sazí jsou pro nás v téhle ponuré místnosti připraveny překvapivé nálezy.

Zavolám do bytu šéfa daktyloskopického oddělení Nielse Vandera. Stručně vysvětlím situaci a Vander slíbí, že zhruba dvě hodiny bude v motelu.

Marino baterkou propátrává strop nad postelí. Náhle cosi objeví.

„A sakra! Doktorko, pojď se podívat.” Přesunu se blíž a spatřím dva začouzené kovové kroužky, vzdálené od sebe necelý metr a přišroubované k dřevotřískovému stropu. “Haló!” křikne Marino na Kiffinovou.

Žena nakoukne do dveří a stočí pohled ve směru světelného kuželu. „Máte tušení, k čemu ty kroužky sloužily?” zeptá se jí kapitán.

Kiffinová se zatváří velmi podivně. Hlas jí povyskočil výš, jako vždy, když neříká pravdu. „V životě jsem je neviděla.”

„Kdy jste naposledy byla v tomhle pokoji?”

„Uklízela jsem tu pár dní předtím, než ten mladík přijel.”

„A kroužky na stropě nevisely?”

Žena pokrčí rameny. „Nevím. Jestli tam visely, prostě jsem si jich nevšimla.”

„Paní Kiffinová, zatím zůstaňte venku. Možná od vás ještě budeme potřebovat nějaké informace.”

Nejvyšší čas, abychom si navlékli gumové rukavice. Okno vedle zadních dveří nabízí výhled na plavecký bazén plný špinavé vody. Naproti posteli stojí malý televizor Zenith, k němuž je přilepeno upozornění, že při odchodu z místnosti ho mají hosté vypnout. Jinak pokoj celkem odpovídá Stanfieldovu popisu. Detektiv se ale nezmínil o kroužcích na stropě, o rozevřené gideonské bibli ani o elektrické zásuvce nízko nad podlahou vpravo od postele. Vedle zásuvky leží na koberci dvě vytažené zástrčky. Jedna šňůra vede k lampě na nočním stolku, druhá k rádiobudíku staršího, nikoliv digitálního typu. V okamžiku, kdy byl rádiobudík odpojen, ukazovaly ručičky tři hodiny a dvanáct minut odpoledne. Marino opět přivolá paní Kiffinovou. „Vzpomenete si, kdy jste toho muže zapisovala?”

„Kolem třetí.” Žena zírá na budík. „Vypadá to, že sotva přišel, odpojil hodiny a lampu, co? Asi potřeboval zásuvku na něco jinýho. Možná na počítač.”

„Všimla jste si, že by měl laptop?”

„Když se mnou mluvil, měl u sebe jen klíčky, pravděpodobně od auta, a peněženku.”

„ O peněžence jste předtím nic neříkala. Viděla jste ji?”

„Jo, přece mi platil v hotovosti. Byla černá a určitě drahá. Taková jako z aligátoří kůže.”

„Kolik vám platil? A v jakých bankovkách?”

„Dal mi stodolarovku a čtyři dvacetidolarovky. Dělalo to celkem sto šedesát dolarů a sedmdesát centů, ale nechtěl nazpátek. Přímo mi řekl, že drobný si můžu nechat.”

„Aha, speciální taxa šestnáct nula sedm,” nevzrušeně podotkne Marino. Kiffinová mu není sympatická. Nevěří jí ani slovo, nedává to však najevo. Chytře s ní hraje svou hru. Kdybych ho tak dobře neznala, snad by oklamal i mne. „Nenašly by se u vás náhodou štafle?” zeptá se vzápětí.

Žena opět zaváhá. „No, někde tu budou.” Odejde, dveře zůstanou dokořán.

Marino se skloní, aby si zblízka prohlédl zásuvku a obě vytažené zástrčky a šňůry. „Sem asi zapojili horkovzdušnou pistoli,” zamyslí se nahlas.

„Je to možné,” přikývnu. „Pokud se skutečně jednalo o horkovzdušnou pistoli.”

„To víš, doktorko, tahle věcička dokáže dělat úplný zázraky. Já s ní například rozmrazoval vodovodní trubky.” Marino svítí baterkou pod postel. „Ale nezažil jsem případ, že by ji někdo použil na člověka. Ježíšikriste. Ten nešťastník musel mít opravdu pořádně zacpanou pusu, když ho nikdo neslyšel řvát. Zajímalo by mě, proč odpojili lampu i rádiobudík.”

„Třeba se báli, aby nevyhodili pojistky.”

„Tady je to možný. Ta pistole má asi stejný napětí jako fén. A fén by v tyhle díře nejspíš pojistky vyhodil, ne?”

Přejdu k toaletnímu stolku a zahledím se na bibli. Je rozevřená mezi koncem šesté a začátkem sedmé kapitoly knihy Kazatel. Povrch stránek je od sazí, pod knihou je však čisto, což znamená, že takhle tu bible ležela během požáru. Ale byla v téže poloze už předtím, než se tu mladík ubytoval? A patří bible k vybavení pokoje? Očima přelétnu po řádcích a zastavím se u prvního verše sedmé kapitoly. Dobré jméno je nad výborný olej a den smrti nad den narození. Přečtu verš Marinovi a pro jistotu dodám, že kniha Kazatel pojednává o marnosti.

Zvenku se ozve skřípot a o chviličku později se objeví Kiffinová s lehkými hliníkovými štaflemi zacákanými barvou. Marino je roztáhne, vystoupá skoro až nahoru a baterkou posvítí na kovové kroužky přišroubované ke stropu. „Do háje, asi budu potřebovat nový brejle. Nic tam nevidím.”

„Co kdybych se podívala já?” navrhnu.

„Jak je libo.” Marino s funěním sleze dolů.

Vezmu si z tašky malou lupu a vzápětí jsem nahoře. Marino mi podá baterku. Prohlédnu si kroužky ze všech stran a úhlů. Ale nevidím o mnoho víc než předtím Marino. Uvědomuju si, že na kroužcích by se mohly vyskytovat tři druhy důkazů: otisky prstů, textilní vlákna z provazu, který jimi byl patrně provlečen, a stopy použitého nářadí. Problém je, jak získat jeden důkaz, aniž bychom zničili jiný. Pokud smeteme saze, snad pod nimi objevíme otisky prstů, zároveň však přijdeme o vlákna. Pokud kroužky odšroubujeme, riskujeme vytvoření nových stop po nářadí. Kromě toho osvětlení i další podmínky jsou tu natolik špatné, že bychom neměli pokračovat. Zamyslím se. „Podal bys mi pár sáčků?” požádám Marina. „A lepicí pásku.”

Kapitán beze slova splní mé přání. Velmi opatrně, abych se zbytečně ničeho nedotkla, uzavřu kroužky do průhledných plastových sáčků a omotám páskou horní okraje. Než slezu ze štaflí, Marino stačí otevřít svůj červený kufřík. „Je mi líto,” otočí se ke Kiffinové, která s rukama v kapsách bundy postává u dveří, „ale budu muset odříznout kousek stropu.”

Žena si rezignovaně povzdechne. „Dělejte si tady, co chcete. Teď už na tom stejně nezáleží.”

Stále mi nejde do hlavy, proč oheň pouze doutnal. Zeptám se Kiffinové, jaké byly na posteli lůžkoviny.

„Prostěradla dávám vždycky bílý. A povlečení většinou zelený, přehoz měl taky tmavozelenou barvu. Podobnou jako dveře.”

„Zajímá mě spíš druh materiálu,” upřesním dotaz.

„Přehoz byl z polyesteru. Tím jsem si jistá.”

Polyester je nesmírně hořlavý. Když někam letím, neberu si žádné oblečení vyrobené ze syntetických materiálů. V případě nouzového přistání a eventuálního požáru bych si rozhodně nepřála mít na sobě cokoliv z polyesteru. To bych se už rovnou mohla polít benzinem. Kdyby pachatel založil oheň na posteli pokryté polyesterovým přehozem, v celém pokoji by rychle šlehaly plameny. „Kde kupujete matrace?” zeptám se.

Žena váhá. Nechce se jí s pravdou ven.

„Víte,” odhodlá se konečně, „nový matrace jsou hrozně drahý. A tak občas kupuju použitý.”

„Odkud je tahle matrace?”

„Z tý věznice v Richmondu, co ji před pár lety zrušili.”

„Ve Spring Street?”

„Ano. Ale nevzala bych nic, na čem bych nespala sama. Všechny, který jsem vybrala, vypadaly pěkně.”

Tím se ledacos vysvětluje. Ve věznicích stejně jako v nemocnicích bývají matrace impregnovány látkami zabraňujícími hoření. Pachatel zřejmě zapálil matraci a zmizel. Netušil, že po jeho odchodu oheň sám od sebe uhasne. „Paní Kiffinová,” položím další dotaz, „je bible v každém pokoji?”

„Jo, bible jsou snad to jediný, co lidi neukradnou,” vyhne se žena přímé odpovědi. V jejím hlase opět zaslechnu ostražitý a podezíravý tón.

„Nevíte, proč tahle je rozevřená právě u Kazatele?”

„Já s tím nemám nic společnýho,” podrážděně odpoví paní Kiffinová. „Nechodím po pokojích a neotvírám bible. Prostě je nechávám ležet na toaletních stolcích.” Zaváhá a pak Prohodí: „To ho zabili? Jinak byste s tím všichni tak nenadělali.”

„Zvažujeme nejrůznější možnosti,” prohodí Marino, zatímco znovu stoupá na štafle, v ruce pilku na železo, která je díky nesešikmeným tvrzeným zubům v podobných situacích velmi užitečná, neboť dokáže řezat stejně tak kovové trubky jako třeba příčné stropní trámky.

“Kšefty moc nejdou,” postěžuje si Kiffinová. „A na všechno jsem sama, protože manžel je pořád na cestách.”

“Čím se živí?” zeptám se.

„Jezdí s náklaďákem pro Overland Transfer.”

Marino začne ze stropu vytrhávat dřevotřískové čtverce kolem těch, k nimž jsou přišroubované kovové kroužky.

„Vražda je to poslední, co jsem potřebovala,” pokračuje Kiffinová. V očích má strach, dolní ret se jí téměř neznatelně chvěje. „Panebože, tohle mě zničí.”

Marino na její nářky nereaguje. „Doktorko, posvítíš mi, prosím tě?”

„Vražda vždycky ublíží mnoha lidem,” poznamenám a zamířím baterkou na strop. „Krutě zasáhne do jejich osudů. Je to smutné a samozřejmě i nespravedlivé, paní Kiffinová.”

„Jenže tady ještě nikdy nikdo neumřel,” nepřestává žena bědovat. „Nic horšího mě nemohlo potkat.”

Kapitán usilovně řeže, na podlahu padají piliny. „Koukněte, třeba na ty publicitě naopak vyděláte.”

Žena jen stiskne čelisti. „Takoví lidi, co sem kvůli tomu přijedou, at jdou k čertu.”

Rozhlížím se po místnosti, v duchu se vracím i ke snímkům, které mi předtím ukázal Stanfield, a postupně si vytvářím živou a působivou představu. Vidím před sebou postel, dosud nepropálenou a nezačouzenou, a na ní obět. Mladík je nahý a provazy provlečené v kroužcích mu zdvíhají ruce vzhůru. Možná klečí, nebo dokonce sedí, jen částečně povytažený, ale paže rozpjaté jako při ukřižování a roubík v ústech mu ztěžují dýchání. Sténá, lapá po dechu, s divoce bušícím srdcem a hrůzou v očích sleduje, jak kdosi zkusmo tiskne spoušť horkovzdušné pistole. Nikdy jsem nechápala, proč někteří jedinci s rozkoší mučí jiné lidské bytosti. Jistě, vím, že v podstatě jde o nadvládu, o projev absolutní moci nad pokořenou

a zdeptanou obětí. Nedokážu však porozumět pocitům uspokojení či sexuální slasti, které bývají s takovými orgiemi krutosti spojeny.

Nervy mám napjaté a pod kabátem se potím, přestože v místnosti je zima, až nám od úst stoupá pára. „Paní Kiffinová, nezarazilo vás, že si někdo přeje využít vaší speciální taxy pro pětidenní pobyt právě před Vánoci?” Odmlčím se, čekám. Žena opět znejistí. Neodpovídá, jenom na mne zírá a horečně přemýšlí, zřejmě se snaží zjistit, kam svou otázkou mířím. „Nenaznačil ten muž ani slůvkem, co ho k vám vlastně přivedlo?” dodám po chvíli.

„Já se zbytečně nevyptávám. I když bych možná měla. Ale znáte lidi. Některý toho napovídají, že vás brní hlava. A jiný si nepřejou, abyste se jim pletla do života.”

„Takže mi o tom muži nemůžete říct vůbec nic?”

„No, na pana Peanuta rozhodně dobrý dojem neudělal.”

„Kdo je sakra pan Peanut?” Marino se skloní a opatrně položí na podlahu dřevotřískový čtverec s kovovým kroužkem a odříznutým kusem stropního trámku.

„Náš pes. Nejspíš jste si ho všimli, když jste přijeli. Já vím, pro fenku, která už měla spoustu štěňat, je to legrační jméno, ale dal jí ho Zack. Sotva se ten mladík objevil u dveří, začala štěkat jako pominutá. Držela se od něho co nejdál a na zádech se jí ježily chlupy.”

„Třeba váš pes tak štěkal, protože nablízku cítil nějakou další osobu,” nadhodím.

„Jo, to je možný.”

Také druhý dřevotřískový čtverec s přišroubovaným kroužkem a kusem trámku povolí. Marino si ze svého kufříku vezme roli nepropustného pergamenového papíru a s pomocí lepicí pásky vytvoří dva úhledné balíčky. Já se zatím s baterkou 1 ruce přesunu do koupelny. Na pravém okraji bílé keramické poličky pod zrcadlem si všimnu žlutohnědých skvrn, patrně od cigaret, které tam hosté odkládají během holení, česání nebo líčení. A pak objevím něco zajímavého: dentální nit. Visí do záchodové mísy, zachycená o sedátko. Detektiv Stanfield ji přehlédl. Rukou v gumové rukavici opatrně nit seberu. Je asi třicet centimetrů dlouhá, na dolním konci mokrá a ve střední části narůžovělá, jako by tomu, kdo si čistil zuby, krvácely dásně. Protože nález není suchý, neuschovám jej do plastového sáčku, ale do kousku přeloženého pergamenového papíru. Pravděpodobně získáme DNA. Otázka je, čí DNA to bude.

V půl druhé nasedneme s Marinem do vozu. Paní Kiffinová odchází domů. Jakmile otevře přední dveře, vyřítí se ven pes a s hlučným štěkotem se k nám rozběhne. Kiffinová zlostně tleská a křičí: „Vrat se! Okamžitě se vrat zpátky!”

„Takže nějaký mizera si od mučení odskočil vyčistit zuby?” pouští se Marino do úvah. „Co to má znamenat? Nebo snad ta dentální nit zůstala v záchodové míse od minulých Vánoc?”

Vůz kodrcá na nerovné cestě vedoucí lesem k dálnici 5. Fenka nás dostihla a běží teď vedle dveří na mé straně.

„Ať už jsi zpátky!” téměř nepříčetně ječí Kiffinová.

„Zatracenej čokl,” láteří Marino.

„Zastav!” Bojím se, že ubohé zvíře nechtěně zraníme.

Marino dupne na brzdu. Fenka štěká a vyskakuje, za oknem vozu se střídavě objevuje a mizí její hlava. „Co se to proboha děje?” Nic nechápu. Když jsme před několika hodinami přijeli, pes nám skoro nevěnoval pozornost.

,,Vrat se! Slyšíš?” Kiffinová k nám rázně zamíří, aby si psa odvedla. Za ní ze dveří domu vykoukne jakýsi výrostek.

Vystoupím z vozu. Pes mi olízne ruku. Je špinavý a ošklivě páchne. Vezmu ho za obojek. „No tak,” řeknu tiše a konejšivě, „musíš se vrátit domů.”

Vzápětí k nám dorazí Kiffinová a dlaní prudce praští psa do hlavy. „Já tě naučím poslouchat, neřáde!” Pan Peanut zabečí jako poraněná ovce a ustrašeně se přikrčí, pak couvne a přitiskne se mi k nohám. Ve dveřích domu se mezitím místo výrostka objeví Zack. Má na sobě mikinu a džíny, obojí o pár čísel větší. „Pojď sem, Peanute,” zavolá a luskne prsty.

„Zacku!” rozječí se chlapcova matka. „Kolikrát ti mám opakovat, abys nikam nechodil? Jestli hned nezalezeš do domu, nepřej si mě!”

Bev Kiffinová zuří, téměř běsní. Možná se v ní vzdouvá bezmocný vztek, možná ji drtí zoufalství člověka, neustále pronásledovaného osudem. A možná je prostě jen krutá a zlá. Jakmile odjedeme, surově zmlátí fenku a snad i dítě. Třeba se za námi pes rozběhl, protože chce, abychom ho vzali s sebou a zachránili, napadá mě. „Paní Kiffinová,” spustím chladným autoritativním tónem, jaký si šetřím pro chvíle, kdy někomu potřebuju opravdu nahnat strach, „neopovažujte se toho psa dotknout, ledaže byste ho chtěla pohladit. Nesnáším lidi, kteří ubližují zvířatům.”

Žena zrudne, z očí jí srší blesky.

„Existují zákony zakazující týrání zvířat,” pokračuju. ,A když bijete psa před dětmi, dáváte jim moc špatný příklad.” Narážím na to, že jsem viděla i druhé dítě, o kterém se nám zapomněla zmínit.

Kiffinová se beze slova otočí a zamíří zpátky k domu.

Fenka s komickým jménem pan Peanut mi sedí u nohou i kouká na mě. „Běž domů,” přemlouvám ji. „No tak, holka, musíš jít domů.”

Malý Zack náhle seběhne z verandy. Obloukem se vyhne matce a vzápětí už drbe fenku mezi ušima. „Nesmíš zlobit. Víš jak to vždycky dopadne.” Zvedne ke mně hlavu a vysvětlí: „Nelíbí se jí, že odvážíte její kočárek.”

Ta věta vzbudí moji pozornost. „Cože? Kočárek patří vaši fence?”

„Jo. Když má štěňátka, vozím je v něm.”

„A proč tedy stál u piknikového stolu? Myslela jsem, že ho tam nechali ti lidé, co tam předtím stanovali.”

„Ne, ne,” vrtí hlavou Zack. „Je to kočárek pana Peanuta, viď, pane Peanute?” Naposledy pohladí psa a kradmo se ohlédne k otevřeným domovním dveřím. „Už musíme jít.”

„Počkej, něco ti povím,” zadržím chlapce. „Jenom si ten kočárek potřebujeme prohlédnout. Až budeme hotovi, slibuju ti, že ho panu Peanutovi přivezeme zpátky.”

„Tak jo.” Zack běží a za obojek vleče psa s sebou. Stojím ve stínu borovic uprostřed rozblácené cesty a sleduju, jak se za chlapcem a psem zavírají dveře domu. Jsem si jistá, že Bev Kiffinová mě také pozoruje. Kdepak, tady jsem ještě neskončila. Určitě se sem vrátím.

KAPITOLA 23

Jedeme po dálnici 5 východním směrem a já si uvědomuju, že čas mě opět zaskočil. Ve dvě hodiny v Annině domě nemůžu být, ani kdybych si vyčarovala Lucyinu helikoptéru. Nezbývá mi než zavolat na číslo, které mi Bergerová napsala, a nechat jí vzkaz, aby mě u Anny vyzvedla až někdy kolem šesté odpoledne. Zatímco ukládám mobil zpátky do kabelky, Marino mlčí. Dívá se před sebe, v rukou pevně svírá volant a přemýšlí o dětském kočárku. O tom, jak nehorázně nám Bev Kiffinová lhala.

„Všechno tam působí úplně přízračně,” zakroutí po chvíli hlavou. „Člověk má pocit, jako by ho v jednom kuse odněkud pozorovala spousta očí. Jako by to místo prostě žilo vlastním životem, o kterým nikdo cizí nic neví.”

„Ale ta žena ví, Marino,” poznamenám. „Velmi se snažila zatajit před námi nějaké závažné informace. Mystifikovala nás. Pořád nám vnucovala historku o manželském páru se dvěma dětmi. Údajně z ničeho nic zmizeli a nechali tam nejrůznější věci včetně kočárku. Proč se tak snažila, abychom tomu uvěřili?”

“Ty lidi ze stanu nejspíš neexistujou. Jestli vlasy a chlupy patří Chandonneovi, možná ho tam nechala přespávat a teď se jí o tom pochopitelně nechce mluvit.”

Neumím si představit, že by se Chandonne objevil v recepci a normálně žádal o ubytování. Le Loup-Garou, jak si sám říká, přece nikdy neriskuje. U cizích dveří klepe nebo zvoní pouze s úmyslem mrzačit a vraždit. Ale známe ho vůbec? Připadá mi, že o něm víme mnohem méně než před čtrnácti dny. „Musíme začít znova,” povzdechnu si. „Utvořili jsme si o něm mylnou představu, řadu aspektů jeho osobnosti jsme přehlédli. Všechno jsme si příliš zjednodušili. Kdepak, ten člověk nežil v izolaci. A není v izolaci ani za mřížemi.”

Marino mlčky vytahuje z kapsy balíček cigaret.

„Rozumíš mi?” pokračuju. „Na základě jistých vědeckých poznatků jsme arogantně rozhodli, jaký Chandonne je. Ovšem byly to jen domněnky a vznikla nám spíš karikatura než psychologický profil odpovídající skutečnosti. Jean-Baptiste Chandonne není žádný vlkodlak. Je to složitá lidská bytost, má mnoho tváří a my se teď s některými z nich setkáváme. Sakra, bylo to přece dokonale zřejmé už z té videonahrávky. Proč tak pomalu chápeme? Poslyš, Marino, nechci, aby Vander jel do motelu sám.”

„Máš pravdu.” Marino sáhne po telefonu. „Pojedu s ním a ty můžeš odvízt moje auto zpátky do Richmondu.”

„Někdo se tam mihl v domovních dveřích,” vzpomenu si. „Takový vyšší chlapec. Viděl jsi ho?”

Marino se zamyslí. „Ne. Kromě Kiffinový jsem zaregistroval jen malýho kluka a psa.”

„Já toho výrostka určitě viděla.”

„Prověřím to. Máš Vanderovo číslo?”

Dám mu ho. Vander už je na cestě a jeho manželka dá Marinovi číslo na mobil. Míjíme půvabné čtvrti s velkými sídly v koloniálním slohu. Mezi stromy občas zahlédnu vánoční výzdobu a osvětlení.

„Jo, je to tam nějaký zatraceně divný,” vykládá Marino do telefonu Vanderovi. „Takže si vám dovolím dělat ochranku.” Ukončí hovor a chvíli mlčíme.

„Jak dlouho už to víš?” vrátím se posléze k problému, který na mne nejvíc doléhá. „Kdy přesně ti Righter řekl, že kvůli mně hodlá ustavit mimořádnou porotu? A jaký uvedl důvod?”

„Právě jsi měla Brayovou na stole,” ušklíbne se Marino a zapálí si cigaretu. „Righter mi volal, že si nepřeje, abys ji pitvala. Já se ho zeptal: Co ode mne chcete? Mám snad nakráčet do pitevny a nařídit doktorce, aby položila skalpel a dala ruce nad hlavu?” Marino vyfoukne kouř a dodá: „Proto taky slídil ve tvém domě a nenamáhal se požádat o svolení. Je to křivák.”

Tu poslední část jsem taky věděla.

„Zajímalo ho, jestli se tam náhodou něco nenašlo.” Marino pomalu a pečlivě oklepává popel. „Třeba něco jako zednický kladívko se stopami krve Diane Brayový.”

„Na kladívku, kterým mě chtěl Chandonne zabít, by samozřejmě mohla být její krev.” Snažím se uvažovat chladně a logicky, nedokážu se však zbavit úzkosti.

„To kladívko u tebe opravdu našli,” pokývne Marino. „Je na něm krev Brayový. Už stačili provést testy DNA. Ještě jsem nezažil, aby sebou v laboratoři takhle hodili. Ale není divu, když na věc dohlídnul sám guvernér, asi pro případ, že by se z jeho hlavní soudní lékařky vyklubala vražedkyně.” Kapitán mi pohlédne do očí. „Problém je, že se nenašlo druhý kladívko. To, který sis, jak říkáš, koupila v železářství.”

„Cože?” vytřeštím oči.

„Je to tak. Žádný jiný než to se stopami krve Diane Brayový tam nebylo.”

„Marino, vždyť přece víš, proč jsem to kladívko kupovala. Chtěla jsem si ověřit, jestli jeho tvar odpovídá poraněním na těle oběti. A určitě bylo v mém domě. Policisté ho museli přehlédnout. Nebo… nebo ho někdo sebral.”

„Vzpomeneš si, kde jsi to kladívko naposledy viděla?”

„V kuchyni jsem zjišťovala na syrovém kuřeti, jak vypadají rány způsobené tupým a ostrým koncem. Taky mě zajímal otisk držadla.”

„No jo, v odpadcích jsme našli parádně potlučený kuře a postarší povlak z polštáře plnej fleků od omáčky, jak jsi po něm asi převalovala to držadlo.“ Moje osobité metody Marina neudivují, dobře ví, že ráda provádím podobné pokusy. „Ale zednický kladívko koupený v železářství tam nebylo. S omáčkou ani bez ní. Takže mě napadá, jestli ho neštípnul ten mizera Talley. Co kdybys požádala Lucy a Teun, aby ho zkusily trochu proklepnout? Pro začátek by mi úplně stačila informace, odkud má ten parchant tolik prachů. A firma Poslední útočiště by mohla předvíst, jak je schopná.”

Mlčím, přemýšlím a každou chvíli se dívám na hodinky. Bydliště zavražděného Mitche Barbosy je vzdálené pouhých deset minut jízdy od motelu Fort James. Dřevěné řadové domky v městečku Taupe jsou nové. Nikde žádná zeleň, jen holá zem s uschlou trávou a pruhy špinavého sněhu. Na ulici stojí několik neoznačených policejních vozů. Dva z nich mají poznávací značku Washingtonu, D. C.

„Do háje,” prohodí Marino. „Čuchám federály. Tohle nevypadá dobře.”

Zaparkujeme a po pěšině dlážděné cihlami zamíříme k domu, kde Barbosa žil se svou údajnou přítelkyní. Za oknem nad domovními dveřmi je vidět rybářský prut. Zdá se mi to poněkud zvláštní. O Vánocích rozhodně není rybářská sezona. A stejně tak není sezona na stanování. Znovu uvažuju o záhadných, ne-li zcela vymyšlených lidech, kteří překvapivě zmizeli z kempu, nechali tam spoustu svých věcí a už se neozvali. Vracím se ke lžím Bev Kiffinové a zmocňuje se mě tísnivý pocit, že se čím dál hlouběji propadám do jakési jiné dimenze, do prostoru, kde působí neviditelné a smrtelně nebezpečné síly, příliš rychlé, než abych je dokázala rozpoznat.

Stojíme s Marinem před domkem s označením D. Znovu zazvoní.Otevře nám detektiv Stanfield. Má na sobě šedé manšestrové kalhoty a tlustý vlněný svetr. Tváří se roztržitě a nervózně, očima těká z místa na místo. Napětí mezi ním a Marinem je přímo hmatatelné. „Omlouvám se, do motelu jsem to nestihl,” řekne úsečně a ustoupí stranou, abychom mohli vejít dovnitř. „Hned pochopíte proč.” Netuším, jestli se vyhýbá mému pohledu jen proto, že si uvědomuje, jak mě musela pobouřit jeho ochota poskytovat tajné informace poslanci Dinwiddiemu. Nebo snad už Stanfield ví o Righterově vyšetřování kvůli vraždě Brayové? napadne mě. Ale v duchu mávnu rukou, nemá smysl zatěžovat si tím hlavu. „Všichni jsou nahoře,” dodá detektiv.

„Všichni?” ozve se Marino. „Kdo konkrétně?”

„ATF a FBI,” odpoví Stanfield, aniž by se ohlédl.

Následujeme ho, naše kroky tlumí koberec. Všimnu si zarámovaných fotografií na stěně před schodištěm a okamžitě poznám Mitche Barbosu. Zubí se mezi rozjařenými přáteli v baru, vyklání se z kabiny kamionu, sluní se na tropické pláži, koketně zvedá sklenku k přípitku. Několik snímků Barbosu zachycuje vedle půvabné mladé ženy, pravděpodobně přítelkyně, se kterou žil. V polovině schodiště je odpočívadlo s oknem, o něž je opřen rybářský prut.

Neodolám a zastavím se. Chvíli pozoruju dokonalý a drahý prut značky Shakespeare, naviják Shimano, háček s olůvkem i modrou plastovou krabici, zřejmě obsahující další pomůcky. Na okenní parapet jako by někdo teprve nedávno odložil dvě prázdné lahve od piva Rolling Rock, nenačatý balíček doutníků Tiparillo a pár mincí. Marino se otočí, aby zjistil, co mě zdrželo. Odtrhnu se od toho zvláštního zátiší a Pokračuj u v cestě nahoru. Vzápětí se ocitneme v jasně osvětlené místnosti, vkusně zařízené moderním nábytkem a indiánskými koberečky.

„Kdy jsi byl naposledy na rybách?” zeptám se Marina.

„V týhle roční době se na řekách nerybaří,” odpoví.

„Přesně tak…” Zajíknu se a zmlknu. Jednoho z trojice lidí rozmlou-vajících poblíž širokého okna dobře znám. Vtom už se Jay Talley otočí a krátce na mne pohlédne. Neusměje se, jeho oči připomínají ostře nabroušené dýky. Marino si tiše, ale dostatečně opovržlivě odfrkne. Další muž v obleku s vázankou je mladý a vypadá hispánsky. Zatímco odkládá šálek, z něhož právě pil kávu, v polorozevřeném saku spatřím podpažní pouzdro s pistolí velké ráže.

Třetí osoba je mladá žena. Zdá se rozrušená, své skutečné pocity však skrývá. Nepředvádí onen hluboký a zničující žal člověka, který ztratil někoho blízkého. Tiskne čelisti, oči jí planou hněvem. Stejný výraz už jsem párkrát viděla u Lucy i u Marina. U policistů a příslušníků dalších bezpečnostních složek. Obhájci zákona vnímají vraždu kolegy či kolegyně nejen jako zločin, ale také jako osobní urážku volající po pomstě. Oko za oko, zub za zub. Přítelkyně Mitche Barbosy musí být policistka nebo agentka, uvědomuju si. Patrně pracuje v utajení. Během minuty došlo ve scénáři k dramatickému zvratu.

„Bunk Pruett, FBI,” začne Stanfield s představováním. „Jay Talley, ATF.” Jay mi stiskne ruku, jako bychom se v životě nesetkali. „A slečna Jilison McIntyreová, ATF.” Její stisk je chladný, ale pevný.

Posadíme se naproti sobě. Pouze Stanfield se drží stranou, jako by mu stačilo, že připravil scénu. Po chvíli tíživého ticha promluví Bunk Pruett. „Doktorko Scarpettová, kapitáne Marino, nejdřív bych rád zdůraznil, že jde o nesmírně citlivou záležitost. Kdyby to nebylo nezbytně nutné, samozřejmě bych vás do ní vůbec nezasvěcoval.” Pruett si odkašle. Pozoruje Marina i mne, zjišťuje, jestli jsme schopni pochopit, jaké obrovské cti se nám dostává. „Mitch Barbosa byl tajný agent FBI a prováděl ve zdejší oblasti velmi důležité pátrání. Akci teď bohužel budeme muset alespoň do jisté míry zrušit.”

„Drogy a zbraně,” poznamená Jay Talley a věnuje mi významný pohled.

KAPITOLA 24

Pořád mi není jasné, co tady Jay dělá. Ještě před čtrnácti dny přece působil ve Francii.

„Účastní se vyšetřování také Interpol?” zeptám se.

„Ale ovšem,” odpoví mi s náznakem samolibého či ironického úsměvu Jay Talley. „Copak jste nekontaktovali Interpol kvůli tomu neidentifi-kovanému mrtvému z motelu? Máme tušení, kdo to asi je. Takže ano, uhádla jsi, Interpol se opravdu účastní vyšetřování.”

„Není mi známo, že by z Interpolu přišla odpověď.” Marino se musí hodně přemáhat, aby s Jayem dokázal hovořit zdvořile a bez invektiv.

„Naznačujete snad, že jde o nějakýho mezinárodně hledanýho zločince?”

„Ano,” přikývne Talley. „Měl by to být jistý Rosso Matos, osmadvacetiletý Jihoameričan, konkrétně Kolumbijec. Naposledy viděn v Los Angeles. Jinak známý pod přezdívkou Kočka, při práci se totiž chová velmi tiše a nenápadně. A jeho prací je zabíjení, fyzická likvidace nepohodlných jedinců. Matos je prostě nájemný vrah. Jinak údajně miluje drahé oblečení, luxusní vozy - a přitažlivé mladíky. Ale vhodnější by zřejmě bylo mluvit o něm v minulém čase.” Jay se odmlčí a po chvíli dodá: „Zatím ovšem nevíme, co ho přivedlo do Virginie.”

„Jaká operace tady vlastně probíhá?” zeptá se Marino Jilison McIntyreové.

„Všechno začalo před čtyřmi měsíci, když nějaký člověk jel příliš rychle po dálnici 5, jen pár kilometrů odtud. Zastavil ho policista z James City.” McIntyreová sklouzne pohledem ke Stanfieldovi. Proklepl si ho v počítači a zjistil, že před sebou má mnohokrát trestaného kriminálníka. Navíc si ten policista náhodou všiml pažby vykukující zpod deky na zadním sedadle. Jak se ukázalo, muž tam měl MAK-90 s vypilovaným sériovým číslem. Naší rockvilleské laboratoři se podařilo číslo zrekonstruovat a my jsme pak zbraň vysledovali až k Pravidelné dodávce z Číny. MAK-90, což je vlastně verze útočné pušky AK_47, stojí na ulici od tisíce do dvou tisíc dolarů. Legální zásilky v náležitě označených bednách směřují mimo jiné i do richmondského přístavu. Další se k nám z Asie pašují společně s heroinem a bývají deklarovány jako nejrůznější zboží od elektroniky až po orientální koberce.”

Věcným tónem, v němž se jen občas objeví napětí, popisuje McIntyreová pašeráckou síť zahrnující i přepravní firmu. Barbosa se u firmy nechal zaměstnat jako řidič kamionu a sama McIntyreová tam nastoupila do kanceláře, kde se falšují nákladní listy a faktury, aby se zakryly velmi lukrativní operace, které zahrnují i převoz cigaret z Virginie do New Yorku a dalších míst na severovýchodě země. Pár zbraní se tajně prodá tady, ale většina skončí v zastrčených pokojících při výstavě zbraní. A všichni přece dobře víme, kolik přehlídek zbraní se ve Virginii pořádá, uzavře McIntyreová.

„Jak se ta dopravní společnost jmenuje?” zajímá se Marino.

„Overland.”

Marino se na mne podívá a prohrábne si řídnoucí vlasy. „Kristepane, tam přece pracuje manžel Bev Kiffinový.”

„Kapitán mluví o dámě, která vede motel Fort James,” vysvětlí Stanfield ostatním.

„Overland je poměrně velká firma a všechny zaměstnance nelze podezírat z kriminální činnosti,” poznamená Pruett rychle, aby zůstal objektivní. „Můžete třeba celý den kontrolovat jejich vozy a neobjevíte absolutně nic ilegálního. A pak najednou vyrazí kamion s nákladem televizorů nebo ozdob na vánoční stromky, jenže v krabicích jsou zbraně a drogy.”

„Myslíte, že hoši Mitche odhalili?” zeptá se Marino Pruetta. „A rozhodli se ho oddělat?”

„Pokud ano, proč je po smrti i Matos?” ozve se Jay. “A jak to vypadá, zemřel ještě před Mitchem. Jeho tělo se našlo za dost podivných okolností v nedalekém motelu. Teprve prištího dne někdo v Richmondu pohodil Mitchovu mrtvolu. Kromě toho Matos patřil ve svém oboru k elitě. Nikdo by ho neposílal odrovnat obyčejného řadového agenta.Matos se zaměřoval na hlavouny, k jakým je těžké proniknout, protože se obklopují zkušenými a dobře ozbrojenými gorilami.”

„Pro koho pracoval?” položí Marino další dotaz.

„Pro každého, kdo mu zaplatil,” odpoví Pruett.

„Pohyboval se po celé planetě,” dodá Jay. „Od Jižní Ameriky přes Evropu až po Spojené státy. Operoval na vlastní pěst, nepatřil k žádnému kartelu, k žádné zločinecké organizaci. Prostě když jste se potřeboval někoho zbavit, najmul jste si Matose. Pochopitelně za vysoký honorář.”

„Sem tedy přijel, protože si ho někdo najal,” usoudím.

„Jistě,” ušklíbne se Jay. „Nezdá se pravděpodobné, že by si tady Matos chtěl prohlédnout Jamestown nebo vánoční výzdobu Williamsburgu.”

„Co tedy víme?” zamyslí se Marino. „Matos byl zabijácký eso, ale sám skončil v ubohým špinavým motelu. Mitche Barbosu určitě na svědomí nemá. Když si totiž šel Mitch naposledy zaběhat, ležel už Matos na pitevním stole.”

Všichni přikyvují, jen Stanfield si kouše nehty. Zjevně se necítí dobře, je bledý a silně se potí. Marino požádá Jilison McIntyreovou, aby nám vylíčila průběh události.

„Mitch rád běhal, většinou před obědem. Včera odešel kolem poledne a už se nevrátil. Zhruba ve dvě hodiny jsem sedla do auta a začala Mitche hledat. Projela jsem jeho obvyklou trasu, ale marně. Uvědomila jsem policii a samozřejmě také ATF a FBI. Agenti okamžitě zahájili pátrání. Zjistili jsme, že naposledy byl Mitch viděn nedaleko právnické fakulty.”

„U Marshall-Wythe?” dělám si poznámky.

„Ano, u koleje Williama a Mary. Mitch obyčejně běhával PO stejné trase, odtud po pětce, pak přes Francis Street a na South Henry a odtud zpátky. Trvalo to asi hodinu.”

“Pamatujete si, co měl na sobě a u sebe?” zeptám se.

“Červenou sportovní soupravu a přes bundu ještě šedou Pérovou vestu značky North Face. A taky měl ledvinku. Nikdy bez ní nikam nechodil.”

„Nosil v ní zbraň?” dohaduje se Marino.

Jilison přikývne a ztěžka polkne. „Zbraň, peníze, mobil, klíče od domu.”

„Když ho našli, vestu neměl,” řekne Marino. „Ani žádnou taštičku. Popište mi ten klíč.”

„Klíče,” opraví ho. ,Prostě klíče od domu, od bytu a od vozu. Na kovovém kroužku.”

„Jak vypadá klíč od vašeho domu?” zeptám se. Cítím na sobě Jayův pohled.

„Je úplně normální. Mosazný.”

„V kapsičce běžeckých šortek měl klíč z nerezavějící oceli.” Cítím, že mě Jay upřeně pozoruje. „S číslem 233 napsaným nesmazatelnou tužkou.”

Agentka McIntyreová krčí čelo. „To je opravdu zvláštní. Netuším, od čeho by ten klíč mohl být.”

„Dá se tedy předpokládat, že Barbosu někam odvlekli,” opět nahlas přemýšlí Marino. „Spoutali ho a mučili. Mrtvolu pak pohodili na našem vzorným sídlišti Mosby Court.”

„Kšeftuje se tam s drogami?” ozve se Pruett.

„No jasně. Všechny tyhle čtvrti náramně přispívají k hospodářskýmu rozvoji města. Zbraně a drogy. Aby ne!” Marino potřese hlavou. Svůj terén zná dobře. „Mezi půvaby sídli« jako Mosby Court taky patří, že lidi tam nikdy nic nevidí a neslyší. Chcete se zbavit mrtvoly? Úplná hračka! Může na vás koukat třeba padesát sousedů, ale od prvního do posledního je najednou postihne dočasná slepota, hluchota a ztráta paměti.”

„Pachatel se zřejmě v Richmondu dobře vyzná,” konečně promluví i Stanfield.

McIntyreová vypadá otřeseně. „O mučení jsem nevěděla.” Fasáda profesionálního sebeovládání se drolí.

Detailně popíšu Barbosovy a Matosovy popáleniny stejně jako stopy po roubíku a drobné odřeniny, které způsobilo spoutání. Marino se stručně zmíní o kovových kroužcích přišroubovaných ke stropu pokoje v motelu. Všichni přítomní si teď můžou živě představit, jak oběti umíraly. Vzhledem k četným podobnostem lze předpokládat, že obě vraždy má na svědomí tatáž osoba. Nebo skupina osob. Pachatele však neznáme. Neznáme ani motiv. Také zatím nevíme, kam byl Mitch Barbosa odvlečen. Ale něco mě napadá. „Poslyš, Marino, až se s Vanderem vrátíte do motelu, možná by stálo za to podívat se do ostatních pokojů a zjistit, jestli kroužky nejsou i jinde.”

„Ano, porozhlídnu se tam.”

„Vracíte se tam ještě dneska?” zajímá se Jay Talley.

„Jo.”

„Máte nějaký důvod k domněnce, že byl Mitch zdrogovaný stejně jako Matos?” zeptá se mě Pruett.

„Žádné vpichy jsem na jeho těle nenašla,” odpovím. „Ale uvidíme, co nám prozradí laboratorní testy.”

„Panebože,” tiše zasténá McInryreová.

„A oba se pomočili?” opět se do rozhovoru vmísí Stanfield. „Nestává se před smrtí běžně, že člověk ztratí kontrolu nad svěrači močové trubice? Zkrátka, není to přirozené?”

„Jistě, pomočení před smrtí není nijak vzácné. Ovšem ten první muž, Matos, byl nahý. Pomočil se tedy předtím, než se svlékl. Nebo než ho svlékli.”

„A popálili,” dodá Stanfield.

„Ano,” přikývnu. „Rozhodně ho nepálili přes oblečení. Předpokládala bych, že oba zavraždění ztratili kontrolu nad močovým měchýřem v důsledku paniky a strachu. Taková věc se stává, když člověka něco dostatečně vyděsí.”

„Panebože,” znovu zaúpí McIntyreová.

“Úplně stačí, když vidíte, jak nějakej cvok šroubuje na strop kovový kroužky a zapojuje do zásuvky horkovzdušnou pistoli,” přidá Marino konkrétní příklad. „Zatraceně dobře víte, co bude následovat.”

Sakra’ vybuchne McIntyreová. „Proč to krucinál někdo dělal , Proč museli Mitche takhle odporně mučit?”

Ticho.

„Přitom byl vždycky nesmírně opatrný. Nikdy nikomu na silnici nezastavil, nikdy by si k nikomu cizímu nesedl do auta.”

„Vietnamci podobně trýznili válečné zajatce, aby je donutili mluvit,” poznamená Stanfield.

„Ano, důvodem mučení může být snaha získat informace,” přikývnu. „Ale často jde také o projev absolutní moci nad obětí. A některé jedince fyzické trýznění sexuálně vzrušuje.“

„O který z uvedených případů podle vás jde?” zeptá se Pruett.

„Nemám tušení,” pokrčím rameny. Pak se otočím k McIntyreové. „Na odpočívadle jsem viděla rybářské náčiní.” Agentka se zatváří nechápavě, vzápětí si však uvědomí, o čem je řeč.

„Ach ano, Mitch rád rybaří.”

„Někde tady?”

„Na potoce nedaleko kolejního přístaviště.”

Vyměníme si s Marinem pohled. Ten potok totiž protéká i kolem lesnatého tábořiště u motelu Fort James.

„Zmínil se vám někdy Mitch o motelu?” zeptá se Marino. „Vím jenom, že tam rybařil.”

„Znal tu ženskou, která motel vede? Bev Kiffinovou?” chrlí ze sebe Marino otázky. „A znal jejího manžela? Ostatně třeba jste ho znali oba. Jezdí přece pro firmu Overland, ne?”

„Mitch párkrát mluvil o nějakých chlapcích. Ta paní má dva syny, občas je tam potkával. Bylo mu jich líto, protože jejich táta se jim málo věnuje. Ale u společnosti Overland o nikom jménem Kiffin nevím, a to jim dělám účetnictví.”

„Pro jistotu to ověřte,” řekne Talley. „Třeba má jiné příjmení než jeho manželka.”

„To je možné.”

McIntyreová přikývne.

„Vzpomenete si, kdy Mitch rybařil naposledy?” položí Marino další dotaz.

„Těsně předtím, než začalo sněžit. Do té doby bylo pořád pěkné počasí.”

„Kromě prutu jsem si na odpočívadle všimla dvou lahví od piva, balíčku doutníků a několika mincí,” prohodím.

„Jste si jistá, že Mitch nebyl rybařit ještě potom, co začalo sněžit?” doplní mě Marino.

Výraz v očích McIntyreové prozrazuje, že si jistá není. Uvažuju, kolik toho o svém příteli v přestrojení věděla.

„Nenarazil Mitch na nějaký svinstvo, který by se týkalo toho motelu?” Teď už Marino mladou ženu skoro vyslýchá.

McIntyreová vrtí hlavou. „Ne. Nikdy se přede mnou o ničem takovém nezmínil. S potokem ho spojovalo jedině rybaření. A taky ho zajímali ti chlapci. Pokud je tam potkal.”

„Pokud je tam potkal?” nedá se Marino odbýt. „Možná je záměrně vyhledával, nemyslíte? Možná i někdy zabloudil až k jejich domu, aby se s nimi pozdravil.”

Agentka váhá.

„Byl Mitch přátelský a laskavý člověk?”

„Ano, velmi přátelský a velmi laskavý. A děti měl moc rád. Snad je opravdu občas zašel navštívit.”

„Před lidmi z okolí Mitch vystupoval jako řidič náklaďáku, že? A vy jste taky hrála roli pracující ženy. Představovali jste dva spořádaný, spokojený a zamilovaný mladý lidi, ale ve skutečnosti jste párek nebyli, nemám pravdu?” Marino se naklání dopředu a upřeně hledí agentce do očí. Když se takhle rozjede, pálí otázky jednu za druhou tak rychle, že člověk často ani nestíhá odpovídat. Bývá zmatený a řekne něco, čeho později může litovat. A do takové situace se právě McIntyreová dostala.

Znervózní. “Sakra, nemluvte se mnou jako s podezřelou!” vyštěkne. „Nechápu, proč se vrtáte v našem vztahu. Byl ryze profesionální a tvořil součást krytí. Ale když s někým bydlíte pod jednou střechou a musíte kvůli sousedům předstírat zamilovanost, nakonec se určitému sblížení nevyhnete.”

„Chápu. Jenže k tornu určitýmu sblížení došlo spíš z vaší stany, co? Mitch to tak nebral, prostě si dál zachovával profesionální odstup. A pokud by se náhodou začal zajímat o ženskou, která je věčně osamělá a má dva hodný kluky, nemohla byste nic namítat.” Marino se odmlčí, ticho je přímo slyšet. „Problém je v tom, že nic takovýho neměl dělat. V daný situaci by to bylo nebezpečný a zatraceně pitomý. Patřil Mitch k mládencům, co nenechají žádnou sukni na pokoji?”

McIntyreová neodpoví. Po tvářích jí stékají slzy.

„Víte, jak bych to viděl?” rozhlédne se Marino po všech přítomných. „Mitch Barbosa se třeba zapletl do něčeho, co nemá absolutně nic společnýho s vaší tajnou operací. Ke svý smůle se ve špatnou dobu ocitnul na špatným místě.”

I Stanfield už si zřejmě dává dohromady jednotlivé střípky. „Kde se Mitch pohyboval ve středu kolem třetí odpoledne, když se Matos objevil v motelu?” zeptá se McIntyreové. „Byl doma, nebo někde jinde?”

Agentka si papírovým kapesníčkem osušuje slzy. „Nevím. Nevím, kde byl.”

Marino si znechuceně odfrkne. Tajní agenti pracující ve dvojici by měli vzájemně vědět o každém svém kroku. Jestliže agentka McIntyreová nevěděla jistě, co kdy agent Barbosa dělá a kde, znamená to, že nejspíš se věnoval něčemu, co nesouviselo s jejich vyšetřováním.

„Chápu, Jilison, raději na to nechcete myslet, ale Mitche mučili a zavraždili. Doslova ho vyděsili k smrti. Dostal infarkt. A předtím se pomočil. Do kapsy šortek mu někdo dal klíč. Proč? Co to znamená? Zapletl se snad Mitch do něčeho mimo vaše pátrání? Lovil v tom potoku za tábořištěm ještě něco jinýho než ryby?”

McIntyreové dál tečou slzy. Prudce si je otírá a hlasitě popotahuje. „Rád se napil a vyhledával ženy. Tohle jste chtěl slyšet?”

„Chodíval večer ven, po barech a tak?” ozve se Pruett. Jilison přikývne. „Patřilo to k jeho krytí. Stejně jako odbarvené vlasy a náušnice. Mitch prostě hrál chlapíka, co nepohrdne žádnou zábavou, hlavně v dámské společnosti. Nikdy nepředstíral, že je mně, tedy své údajné přítelkyni, věrný. Ta role mu vyhovovala, byl takový i ve skutečnosti. Dobrý agent, snad jen příliš veselý a lehkomyslný. Ano, měla jsem o něho starost. Určitě se nedopustil ničeho nezákonného, jestli se mě ptáte na tohle. Ale neříkal mi všechno. Pokud u toho motelu odhalil něco divného, třeba tam opravdu začal pátrat na vlastní pěst.”

„Aniž by se vám o tom zmínil?” chce se Marino ujistit.

McIntyreová opět přikývne. „Já jsem plnila svoje úkoly. Neseděla jsem pořád doma a nečekala, až se Mitch vrátí. Na zkrácený úvazek jsem pracovala v kanceláři Overlandu. Proto jsme vždycky nevěděli, co ten druhý právě dělá.”

„Mitch určitě na něco narazil,” zamyslí se Marino. „A napadá mě, jestli nebyl poblíž motelu, když se tam objevil Matos. Ať už šlo v případě Matose o cokoliv, někdo bohužel Mitche zpozoroval. Ten někdo se domníval, že Mitch bud zbytečně moc viděl, nebo zbytečně moc ví, a tak si ho podal.”

Nikdo nic nenamítá. Marinova teorie je zatím jediná, která dává nějaký smysl.

„Každopádně se musíme vrátit k otázce, co tady vlastně Matos dělal,” konstatuje Pruett.

Dívám se na Stanfielda. Znovu se úplně stáhl stranou a do debaty vůbec nezasahuje. Tvář má zsinalou, celý se nervózně chvěje, olizuje si suché rty a co chvíli pokašlává. „Detektive Stanfielde, hlavně proboha nic z toho neříkejte svému švagrovi,” pokárám ho přede všemi.

V očích mu blýskne. Cítí se uražený a ponížený. „Dejte mi pokoj!” odsekne. „Vůbec netuším, o co tady jde, ale nechci s tím mít nic společného, rozumíte? Jestli se ta věc vymkla federálům z rukou, at si ji laskavě vyřeší sami. Já končím.” Pomalu se zvedne ze židle a nepřítomně se rozhlédne kolem sebe. „Ano, slyšíte dobře, končím.”

K našemu údivu detektiv Stanfield klesne k zemi. Dopadne tvrdě, až to zaduní. Přiskočím k němu. Naštěstí dýchá. Tepmá zrychlený, nejedná se však o srdeční záchvat a Stanfield není v ohrožení života. Dokonce se ani neporanil. Prostě jen omdlel a už se probírá. S Marinem mu pomůžeme na nohy a odvedeme ho k pohovce. Lehne si a já mu podložím hlavu několika polštářky.

„Detektive Stanfielde, nejste diabetik?`, zeptám se. „Máte v pořádku srdce?”

„Stačí, když mi seženete kolu nebo něco takového,” odpoví mi malátně.

„Podívám se.” Zamířím do kuchyně, jako bych tu byla doma. V lednici objevím pomerančovou šťávu. A zároveň si všimnu, že vedle toastovače stojí na kuchyňské lince lahvička z lékárny, označená jménem. Mitch Barbosa užíval antidepresivum Prozac. Vrátím se do obývacího pokoje, podám Stanfieldovi sklenici šťávy a pak se McIntyreové zmíním o léku. Dozvím se, že Mitch začal tablety brát před několika měsíci, neboť trpěl úzkostí a depresemi, což přičítal práci v utajení a neustálému stresu.

„Zajímavý,” stručně poznamená Marino.

„Takže odtud jedete zpátky do motelu, kapitáne?” osloví Marina Jay Talley.

„Jo, Vander se mrkne, jestli by se v tom začouzeným pokoji nenašly nějaký použitelný otisky.”

„Otisky?” ozve se Stanfield z pohovky.

„Kristepane, Stanfielde!” rozčílí se Marino. „Copak vás ve škole pro detektivy vůbec nic nenaučili? Nebo jste díky svýmu prohnanýmu švagrovi přeskakoval ročníky?”

„Švagr je pro mě vážně neštěstí,” pronese Stanfield až komicky žalostným tónem, zhluboka si povzdechne a posune se do polovzpřímené polohy. „Udělal jsem chybu, neměl jsem s ním o tomhle případu mluvit. Ale už mu neřeknu ani slovo. Kdepak, já o žádnou politiku nestojím. Já do toho Jamestown nezatahuju.”

Pruett nakrčí čelo. „Jamestown? Co máte na mysli?”

„Přece všechny ty vykopávky a taky výroční oslavy, Co stát chystá. Znáte Dinwiddieho, rád dělá rozruch a kalí vodu. pořád žvaní, že je potomkem náčelníka Powhatana, a přitom v sobě nemá víc indiánské krve než kdokoliv z nás.” Stanfield se tváří krajně znechuceně. Zřejmě svého švagra nenávidí.

„Zato Mitch indiánskou krev měl,” překvapí všechny Jilison McIntyreová. „Ano, byl napůl Indián.”

„Pro Kristovy svatý rány!” zděsí se Marino směrem ke Stanfieldovi. Ani na okamžik nevěří, že bude mlčet. „Jako by nám nestačil gay, musíme k němu mít taky Indiána! Tohle rozhodně nesmí proniknout na veřejnost.” Marino zavrtí hlavou a sklouzne pohledem od Stanfielda k Jayovi. „Stejně by to byla jen malá část pravdy, nemůžeme totiž mluvit o utajený operaci FBI. Takže ta dílčí a určitě zcela bezvýznamná informace, navíc vytržená z kontextu, by jenom podporovala stupidní žvásty o zločinech z nenávisti, i když tady jsou spíš ve hře pašovaný zbraně a drogy. A možná i Chandonne.”

„Já bych si tak jistý nebyl,” prohlásí Jay. „Samozřejmě nelze vyloučit, že souvisejí s pašováním zbraní a drog. A věřím, že ty vraždy mají něco společného.”

Všichni souhlasí, modus operandi byl velmi podobný, takže vraždy s největší pravděpodobností spáchala jedna osoba nebo osoby.

„Ale nehodlám ignorovat ani úvahy o zločinech z nenávisti. Matos byl homosexuál, Barbosa Indián, potomek původních obyvatel Ameriky.” Jay pokrčí rameny. „Mučení je zatraceně ohavná záležitost. Nějaká poranění genitálií?” podívá se na mne.

„Ne,” odpovím stručně, ale neuhnu před jeho pohledem. Je zvláštní pozorovat ty smyslné rty a půvabné ruce. Je zvláštní vzpomínat na jejich doteky. Jay Talley je nesporně krasavec. Kdykoliv jsme spolu šli pařížskými ulicemi, lidé se za ním otáčeli.

„Tohle mi připadá signifikantní,” pokývne Jay. „Nejsem sice soudní psychiatr, ale mám dojem, že u zločinů z nenávisti pachatelé jen málokdy způsobí svým obětem poranění na genitáliích.”

Marino se na něj nevěřícně podívá, ve tváři má vepsáno znechucení.

„Třeba primitivní homofobní typy se podle mého názoru pohlavním orgánům obětí přímo úzkostlivě vyhýbají.”

„Jestli už chcete hrát na tuhle strunu, klidně můžeme obě vraždy spojit se Chandonnem. Ten parchant přece žádný ženský nestáhnul ani kalhotky. Zato je nepříčetně mlátil a kousal do obličeje a do prsou. Pokud jde o dolní polovinu těla, akorát jim ohryzával chodidla. A proč? Bojí se ženskýho přirození, protože sám má ty partie zdeformovaný.” Kapitán se nadechne a očima přelétne tváře kolem sebe. „Jo, v nemocnici si pana Chandonnea trochu omrkli. A když se mu koukli do kalhot, ke svýmu překvapení tam neuviděli péro. Přesněji řečeno to, co tam uviděli, se nedá nazvat pérem.”

Stanfield už sedí docela vzpřímeně a třeští oči. „Pojedu s vámi do motelu,” oznámí Jay Marinovi.

Marino mu neodpoví. Vstane a podívá se z okna. „Sakra, co je s tím Vanderem?”

Zavolá mu a dozví se, že Vander tu bude každou minutu. O něco později už vycházíme z domu. Jay se drží těsně vedle mne. Cítím, jak moc by si přál nějak všechno mezi námi urovnat, udělat tlustou čáru za nedorozuměním a znovu si získat mou přízeň. V tomhle smyslu se chová jako žena. Chce si promluvit, věci urovnat, uzavřít, nebo všechno napravit. Já jsem na tom opačně.

„Kay, můžeš mi věnovat minutu?” zeptá se tiše.

Zastavím se a zapínám si knoflíky u kabátu.

Marino vytahuje ze svého terénního automobilu pytle plné odpadků a zabalený kočárek. Postupně všechno překládá do Vanderova vozu a zároveň mě pozoruje. Ostražitě. Podezíravě.

„Já vím, že je to divné, ale nemůžeme si to nějak ulehčit?” pokračuje Jay. „Máme přece spolupracovat, ne?”

„Proč jsi takhle neuvažoval, než jsi Jaime Bergerové detailně vylíčil, co jsme spolu prováděli?”

Jay mi upřeně zírá do očí. „Nebylo v tom nic osobního. Rozhodně jsem ti nechtěl uškodit.”

„No ovšem.”

„Bergerová se mě prostě ptala. Dělala svou práci.”

Už mu nevěřím. Nevěřím mu a přeju si, abych mu nevěřila nikdy. „Zajímavé je,” prohodím, „že lidé se na mne začali vyptávat ještě před smrtí Diane Brayové. A čirou náhodou se začali vyptávat právě v době, když jsem s tebou byla ve Francii.”

Jay se zamračí, jeho pohledem probleskne hněv. „Jsi paranoidní, Kay.”

Souhlasím,” usměju se. „Do puntíku souhlasím, Jayi.”

KAPITOLA 25

Marinův mohutný terénní vůz řídím vůbec pop p é. Se svou spíš menší a útlou postavou se v něm určitě vyjímám dost podivně. Nemám sklon k výstřednostem. Oblékám se tak, jak to odpovídá mému postavení, a pokud právě nemířím na místo činu, obvykle dávám přednost zakázkově šitým kostýmům či flanelovým kalhotám a saku. Blond vlasy nosím krátce zastřižené a pečlivě upravené, nepřeháním to s mejkapem a kromě pečetního prstenu a hodinek si nepotrpím na šperky. Samozřejmě se nemůžu pochlubit žádným tetováním. Prostě nevypadám jako drsné týpky, které se prohánějí v chlapáckých vozech, okázale a výhrůžně ověšených velkými anténami.

Po silnici 64 se vracím do Richmondu. Jsem napjatá a ostražitá, neboť řídit tak velké auto pouze jednou rukou není snadné, podobný Štědrý den jsem ještě nezažila a není tedy divu, že se mě opět zmocňuje sklíčenost. V minulých letech bych touhle dobou už dávno měla svátečně vyzdobený dům a lednici plnou navařených jídel, hlavně vynikajících omáček a polévek. Připadám si jako bezdomovec nebo mimozemšťan. Vlastně nevím, kde budu dneska spát. Patrně u Anny, bojím se však chladu, který mezi námi teď přetrvává. Ráno jsem ji ani neviděla. Pocit opuštěnosti a bezmoci sílí, zatlačuje mě hlouběji do sedadla. Rozhodnu se zavolat Lucy. „Zítra se chci nastěhovat zpátky do svého domu,” svěřím se jí.

„Neměla by ses raději přesunout k nám do hotelu?” navrhne mi neteř.

„A co kdybyste se s Teun ubytovaly u mne?”

Lucy i bez vysvětlování pochopí, jak moc je obě potřebuju. „Kdy tam máme být?”

„Třeba hned ráno. Oslavíme spolu Vánoce.”

„Fajn. Ale počítej s tím, že se objevíme hodně brzy.” Na Boží hod Lucy vždycky vstávala už kolem šesté.

„Budu vás čekat.”

Je 24. prosince. Dny jsou velmi krátké, což jenom přispívá k mé chmurné náladě. Před Anniným domem nevidím její vůz, stojí tam pouze mercedes Jaime Bergerové, rozsvícená přední světla protínají tmu. Anna tedy není doma. Snad se dozvěděla o Bergerové a snažila se jí vyhnout, aby s ní nemusela mluvit, napadá mě. Jenže s jistými lidmi stejně bude muset mluvit, uvědomuju si vzápětí. A bude jim muset prozradit, co jsem jí svěřila během našich důvěrných rozhovorů.

Jakmile otevřu dveře Marinova terénního vozu, Bergerová vystoupí. „Potřebujete si vzít něco z domu, než vyrazíme?”

„Dejte mi pár minut,” odpovím. „Byla doktorka Zennerová doma, když jste přijela?”

Bergerová zaváhá. „Jsem tady teprve chviličku.”

Odemknu domovní dveře a vypnu alarm. V hale je šero, nesvítí lustr ani nádherný vánoční strom. Chvatně píšu Anně vzkaz. Děkuju jí za pohostinnost a přátelství. Vyjadřuju naději, že pochopí, proč se zítra vracím domů. Zmíním se o podivných a temných okolnostech, jejichž obětí se stala stejně jako já.

Zdůrazňuju, že se na ni nezlobím a rozhodně ji z ničeho neobviňuju. Říkám okolnosti, protože už nevím, kdo Anně drží tu pistoli u hlavy a nařizuje jí, aby řekla, co všechno jsem jí důvěrně prozradila. Příštím může být Rocky Caggiano, pokud mě do té doby neobviní z vraždy. Kdyby k tornu došlo, v Chandonneově případu svědčit nebudu. Ani náhodou. Vzkaz nechám na Annině dokonale ustlané biedermeierovské posteli. Potom nastoupím do mercedesu k Bergerové a začnu vyprávět o motelu, opuštěném tábořišti a dlouhých světlých chlupech. Newyorská státní zástupkyně mi pozorně naslouchá. Richmondskými ulicemi projíždí rychle a přesně, jako by tu žila od narození.

„Lze dokázat, že ty chlupy či vlasy tam zanechal Chandonne?” zeptá se. „Pokud jsou totiž bez kořínků stejně jako ty, které se našly v těch vašich předchozích případech. Mám na mysli Luongovou a Brayovou.”

„Ano, vypadaly mu, takže nemají kořínky, ale ze střední vlasové části můžeme získat mitochondriální DNA.” Zmínka o mých případech mě překvapila. To už nejsou moje případy, říkám si v duchu.

„Vysvětlíte mi to? Nejsem expert na vlasy a už vůbec ne na mitochondriální DNA.”

Ze zkušenosti vím, že policistům i státním zástupcům sice nesmírně vyhovuje, co všechno se dá s pomocí DNA dokázat, odborné stránce věci však obvykle nerozumějí a není snadné jim problematiku přiblížit. Přesto začnu vykládat, že takzvanou nukleární DNA získáváme z materiálů obsahujících buňky s jádry, například z krve, tkání, spermatu nebo vlasových kořínků. Nukleární DNA se dědí rovným dílem po obou rodičích, svým způsobem tedy představuje celého člověka. Máme-li ji k dispozici, můžeme profil DNA porovnat s jakoukoliv biologickou stopou, zanechanou dotyčným jedincern i na jiném místě činu.

,,Ale není jednodušší prostě jen porovnat vlasy či chlupy s těmi, které už máme z předchozích případů?”

„Zkoumání mikroskopických charakteristik by nám toho příliš neprozradilo, protože ty vlasy jsou bez pigmentu. Nanejvýš bychom mohli konstatovat morfologickou podobnost nebo shodu.”

„Což by zřejmě porotu nepřesvědčilo,” přemýšlí nahlas Bergerová.

„Ani v nejmenším.”

„Ovšem když mikroskopické porovnání neprovedeme, obhajoba se zeptá, proč jsme to neudělali.”

„Pokud si přejete, mikroskopické porovnání provedeme.”

„U těch chlupů z těla Susan Plessové a u těch z obou vašich případů.”

„Pokud si přejete,” zopakuju.

„Vysvětlete mi, jak je to s DNA ze střední části vlasu.”

Pokračuju ve výkladu. Mitochondriální DNA se nachází ve stěnách buněk, ale nikoliv v jádru. Jde o antropologickou DNA vlasů, nehtů, zubů a kostí. Limitovaná využitelnost uložená v mitochondriální DNA se dědí pouze v ženské linii. Jestliže si mitochondriální DNA představíme jako vaječný bílek, pak nukleární DNA je žloutek. Bílek a žloutek nelze vzájemně porovnávat. Ale máme-li celé vejce, což je například NA získaná z krve, můžete pak porovnávat bílek s jiným bílkem, čili mitochondriální DNA z jednoho vzorku s mitochondriální DNA z jiného vzorku. Chandonneovi v nemocnici odebrali krev, s porovnáním tedy nebude žádný problém.

Bergerová mě nepřerušuje. Dokonce se zdá, že chápe, co říkám. „Zůstaly po Channdoneovi nějaké chlupy i ve vašem domě?” zeptá se.

„Nevím, co tam vlastně policie našla.”

„Když vezmeme v úvahu, jak pelichá, určitě nějaké chlupy zanechal bud’ v domě, nebo venku na sněhu.”

„Souhlasím.”

„Trochu jsem si četla o vlkodlacích,” přejde Bergerová dalšímu tématu. „Nepochybně existovalo dost lidí, kteří věřili, že jsou vlkodlaci, nebo se s použitím nejrůznějších a mnohdy zcela bizarních prostředků zkoušeli vlkodlaky stát. Setkáváme se tu s čarodějnictvím, černou magií, uctíváním satana, kousáním, pitím krve. Domníváte se, že by se Chandonne skutečně mohl pokládat za vlkodlaka? Nebo jím chtěl být?”

„Aha, obhajoba podle vás bude operovat nepříčetností.” Tohle mě napadlo už dřív.

„Na začátku šestnáctého století žila v Uhrách jistá hraběnka Báthoryová. Údajně umučila asi šest stovek dívek a mladých žen. Omývala se jejich krví, neboť věřila, že si tak uchová mládí a krásu. Znáte tu historii?”

„Jen matně.”

„Hraběnka prý věznila dívky v zámeckém sklepení, vykrmovala je, a když přišel čas, nechala je vykrvácet. Polévala se krví, omývala se jí, roztírala si ji po celém těle.” Bergerová se významně odmlčí. „Další vězenkyně pak musely krev z jejího těla do poslední kapky olízat. Ručníky byly patrně pro hraběnčinu jemnou plet příliš drsné. Ale především tu máme prvek sexuálního vzrušení a uspokojení. Jde o typické vraždy z vilnosti. I kdyby pachatel opravdu věřil v magickou moc krve, rozhodují-cími motivy jsou nadvláda a sex. Bez ohledu na to, jestli vraždí krásná uherská hraběnka nebo krutě geneticky postižený jedinec vyrostlý v Paříži.”

Odbočíme na Canterbury Road a ocitneme se v luxusní čtvrti Windsor Farms, na jejímž okraji bydlela Diane Brayová za vysokou zdí, oddělující její pozemek od hlučné magistrály.

„Moc by mě zajímalo, co všechno Chandonne v životě přečetl,” pokračuje Bergerová. „Samozřejmě kromě vzdělávací literatury, kterou mu údajně dával otec. Ví náš Vlkodlak o té roztomilé uherské hraběnce? Roztíral si snad po celém těle krev obětí, protože v ní viděl zázračný lék na své postižení?”

Domníváme se, že z podobných důvodů se koupal v Seině a potom tady v Jamesově řece. Ano, mohl tajně doufat v nějaké zázračné uzdravení.”

„Jako v bibli,” uvažuje Bergerová. „Třeba skutečně četl i bibli. Nebo ho ovlivnil francouzský vrah Gilles Garnier, který zabíjel malé chlapce, pojídal je a přitom vyl na měsíc? Ve středověké Francii se to přímo hemžilo tak zvanými vlkodlaky. Jen si představte, obviněno bylo na třicet tisíc osob.” Bergerová se připravila opravdu pečlivě. „Ale máme tu i další aspekt. Podle rozšířené lidové představy se člověk kousnuty’ vlkodlakem sám promění ve vlkodlaka. Myslíte, že se o něco takového pokoušel Chandonne? Aby si tímhle způsobem našel životní družku, jakousi frankensteinovskou nevěstu?”

Všechny ty nezvyklé úvahy vytvářejí mnohem konkrétnější celek, než by se zdálo. Bergerová prostě předvídá, že obhajoba ve snaze odvést pozornost od zvrácené povahy zločinů zahltí porotce údaji o Chandonneově fyzickém postižení, o duševních poruchách a neovlada-telných sklonech k bizarnímu chování. Pokud by se obhajobě podařilo porotu přesvědčit, že Chandonne sám sebe považuje za vlkodlaka či jiné monstrum, tedy za paranormální bytost, odporný vrah pravděpodobně nebude shledán vinným a vyhne se doživotnímu vězení. Někteří lidé, napadá mě, by ho dokonce mohli i litovat.

„Určitě se dočkáme obhajoby stříbrnou kulkou,” naráží Bergerová na pověru, podle níž lze vlkodlaka zabít pouze stříbrným nábojem. „Máme spoustu důkazů, ale to měl žalobce v případu O. J. Simpsona taky. A tou stříbrnou kulkou bude tvrzení, že Chandonne je trpící ubožák.“

V půvabném bílém domě je mrtvo. Zůstáváme na příjezdové cestě a čekáme, až se objeví Eric Bray a odemkne nám. Bet ,ho svolení nesmí dovnitř vstoupit ani newyorská státní zástupkyně. Bratra Diane Brayové jsem si všimla na zádušní mši. Nesl totiž urnu s popelem své zavražděné sestry.

„Jak podle vás přiměl Chandonne zkušenou policístku, aby mu otevřela dveře?” přeskočí náhle Bergerová od středověkých monster ve Francii k současnému domu hrůzy.

Chvíli přemýšlím. „Tohle je poněkud mimo hranice mého oboru. Asi byste měla své otázky omezit na fakta týkající se pitvaných mrtvol.”

„Teď žádné hranice neexistují. Zato otázek je čím dál víc.”

„Aha, usoudila jste, že u soudu v New Yorku stejně nebudu svědčit, když jsem sama podezřelá. Dokonce nejpodezřelejší ze všech. Nebo se mýlím?”

Bergerová mlčí, zeptám se tedy přímo. „Nenaznačil vám náhodou Righter, že vám nebudu příliš užitečná? Nesvěřil se vám, jakou pitomost si vzal do hlavy? Že mám něco společného se smrtí Diane Brayové?”

„Zdaleka nešlo jenom o náznak,” nevzrušeně odpoví Bergerová. „Ostatně hovořili jsme o tom i s Marinem.”

„A mně do toho pochopitelně nic není,” podotknu hořce.

„Podle předpisů je všechno, co se týká práce mimořádné velké poroty, přísně tajné. Ostatně zatím se prakticky nic neděje. Righter o vás shání informace. Zajímají ho bankovní výpisy, účty za telefon i nejrůznější klepy. Vždyť to sama dobře znáte. Určitě jste už mockrát vypovídala před velkou porotou.”

Její klidný nezúčastněný tón mě popuzuje. „Promiňte, paní Bergerová, pro vás je možná obvinění z vraždy zcela běžné, ale já se v takové situaci cítím hrozně. Nemůžu si dovolit ztratit své dobré jméno. Je to jediné, co mám. Ze všech lidí podezřívat zrovna mě! Celý život bojuju proti zločinu, a teď bych měla jeden spáchat? Nikdy jsem nezneužila svého postavení. Nikdy jsem nikomu záměrně neublížila. Už pouhé pomyšlení, že mě někdo podezřívá z tak děsivého skutku, mi připadá nesnesitelné. Nic horšího se mi nemohlo stát. Opravdu ne. A odmítám se s tím smířit.”

,,Víte, co bych vám poradila?” pohlédne na mne Bergerová.

„Prosím, poslouchám.”

„Tedy za prvé: média všechno brzy zjistí, o tom jistě nepochybujete. Vzala bych jim vítr z plachet a uspořádala tiskovou konferenci. Co nejdřív. Výborná zpráva je, že vás nevyhodili z práce. Nepřišla jste o podporu lidí, kteří rozhodují o vaší kariéře, což je svým způsobem úplný zázrak. politici jsou v podobných případech málokdy ochotní riskovat. Naštěstí guvernér o vás má velmi vysoké mínění a nevěří, že jste zabila Diane Brayovou. Jestli v tomhle smyslu vydá nějaké prohlášení, budete krytá. Ledaže by mimořádná velká porota skutečně přijala obžalobu vznesenou proti vám.”

„Probírali jste tu věc s guvernérem Mitchellem?”

„Známe se. Ještě když byl ministrem spravedlnosti, pracovali jsme spolu na jistém případu.”

„Ano, já vím.” Jenže na to jsem se neptala.

Bergerová mlčky hledí na dům Diane Brayové. Uvnitř ani venku nesvítí žádná světla. Připomenu si, že k Chandonneově metodě patří i přestřižené dráty nebo odšroubovaná žárovka na verandě. Když oběť otevře dveře, ve tmě vraha pořádně nevidí.

„Ráda bych si poslechla váš názor,” řekne po chvíli státní zástupkyně. „Jistě nějaký máte. Jste velmi schopná a zkušená soudní lékařka. Navíc na vás Chandonne zaútočil. Pokusil se vás zabít. S jeho modem operandi jste se seznámila důvěrněji než kdokoliv jiný.”

Ta chladná objektivita mi není příjemná. Také mě rozčiluje, jak často Bergerová ignoruje mé otázky a suverénně rozhoduje, o čem a kdy budeme mluvit. Vím, že prostě dělá svou práci, ale jsem jenom člověk a přála bych si, aby se mnou víc soucítila. Aby projevila větší pochopení pro hrůzy, které jsem zažila a zažívám dál. „Dneska ráno kdosi volal do pitevny a představil se jako Benton Wesley,” povzdechnu si. „Už se vám ozval Rocky Marino Caggiano? Co ten mizera vlastně chystá?” Hlas se mi chvěje hněvem a strachem.

„Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby zase používal své staré špinavé triky. Obtěžování. Zraňování zaměřené na citlivá místa. Zastrašování. Terorizování. Ale osobně s ním patrně před začátkem procesu nepřijdete do styku. Rocky je parchant, co se nejraději drží v pozadí, za kulisami.”

V mercedesu se opět rozhostí ticho. Bergerová trpělivě čeká.

Dobrá,” promluvím posléze, „chcete znát mé názory či dohady. Chcete vědět, k jakým závěrům jsem dospěla.”

Přesně tak. Byla byste skvělá sekundantka.” Myslí tím druhého státního zástupce, který bude při procesu sedět vedle ní jako partner. Bud mi právě složila poklonu, nebo si mě ironicky dobírá.

„Diane Brayová měla přítelkyni, detektiva Andersonovou, která ji často navštěvovala,” pouštím se do dedukcí a spekulací, „Andersonová byla Brayovou přímo posedlá, ale Brayová ji nebrala vážně. Chandonne pravděpodobně Brayovou nějakou dobu sledoval, a zaregistroval tedy časté příchody a odchody Andersonové. Kritického večera počkal, až Andersonová odejde, pak rychle odšrouboval žárovku na verandě a zaklepal. Brayová asi předpokládala, že se Andersonová vrací, aby pokračovala v hádce, nebo se naopak pokusila usmířit…”

„Hádaly se často?” přeruší mě Bergerová.

„Ano, jak se zdá, byl to velmi bouřlivý vztah. Už předtím se párkrát stalo, že Andersonová rozčileně vyběhla z domu a vzápětí se vrátila.” Vstupuji čím dál hlouběji na zakázané území spekulací. Tudy se mé vyšetřování nikdy ubírat nesmí, přesto pokračuji.

„Jestli se nemýlím, zúčastnila jste se výslechu Andersonové potom, co se našla mrtvola.” I tohle Bergerová ví. Někdo jí to musel říct. Nejspíš Marino.

„Ano, zúčastnila.”

„Takže víte, co se toho večera v domě Brayové dělo.”

„Podle Andersonové jedly pizzu a popíjely pivo. A opět se pohádaly, načež Andersonová odešla. Brzy nato zřejmě Chandonne zaklepal na dveře. Napodobil způsob, jakým pokaždé klepala Andersonová. Stejně tak napodobil policii, když přišel za mnou.”

“Předveďte mi to,” vybídne mě Bergerová.

Zaťukám na opěrku mezi předními sedadly. Třikrát rázně.

„Andersonová vždycky klepala?” zeptá se Bergerová. “Nikdy nezazvonila?”

„Určitě víte, že policisté zvoní málokdy. Většinou se pohybují ve čtvrtích, kde zvonky bud vůbec nejsou, nebo nefungují.”

„Tentokrát se tedy Andersonová nevrátila,” zamyslí se Bergerová. „Ale co kdyby se vrátila? Jak by Chandonne zareagoval? Kde vzal jistotu, že ho nikdo nevyruší?”

„To mě taky napadlo.”

„Třeba něco vycítil z chování Andersonové. A možná se prostě jen přestal ovládat. Jeho touha vraždit byla silnější než strach, že se tam někdo objeví.”

„Asi mu neunikl jeden důležitý detail,” podotknu. „Andersonová neměla klíč od domu.”

„Ano, ale když se tam ráno vrátila a našla mrtvolu, dveře nebyly zamčené.”

„To ovšem neznamená, že byly odemčené i během jeho útoku na Brayovou. Předtím než zavraždil Kim Luongovou, zamkl obchod a na dveře pověsil cedulku ZAVŘENO.”

„Každopádně nevíme, jestli za sebou u Brayové zamkl,” přemýšlí nahlas Bergerová.

„Já to tedy jistě nevím.”

„Musíme připustit obě varianty. Mohl se prostě vrhnout dovnitř a rovnou zaútočit. A po celou dobu, kdy v ložnici Brayovou mrzačil, zůstaly domovní dveře odemčené.”

„Pak by to ovšem znamenalo, že se přestal ovládat a podstupoval značné riziko,” připomenu.

„Nerada bych se příliš pouštěla tímhle směrem. Ztráta sebeovládání hraje do ruky obhajobě.”

„Myslíte? Ztráta sebeovládání není totéž co nepříčetnost. Snad s výjimkou nutné sebeobrany prakticky každý, kdo zabíjí, ztrácí kontrolu nad svým chováním.”

„Máte pravdu,” přikývne Bergerová. „Takže Brayová otevře domovní dveře a na verandě stojí ve tmě Chandonne.”

„Podobnou situaci zažila i doktorka Stvanová. A stejný modus operandi vykazovaly další pařížské vraždy žen. V několika případech Chandonne zanechal na místě činu vzkaz.”

„S podpisem Loup-Garou,” doplní mě Bergerová.

„Ano. To jméno se našlo i v přepravním kontejneru vedle mrtvoly Chandonneova bratra Thomase. Každopádně lístky, na nichž se představoval jako Vlkodlak, začal Jean-Baptiste nechávat poblíž těl svých obětí právě v Paříži. Jednou večer se objevil u dveří doktorky Stvanové, ale netušil, že její manžel, který obvykle pracuje dlouho do noci v restauraci, výjimečně zůstal doma. Jakmile Chandonne uslyšel jeho hlas, bleskurychle se ztratil.”

„Stačila si ho důkladně prohlédnout?”

„Bylo tam šero. Když se mnou mluvila, dokázala si vybavit dlouhý tmavý kabát se zdviženým límcem a šátek kolem krku. Muž měl ruce v kapsách a hovořil velmi zdvořile. Říkal, že by si potřeboval zatelefonovat, protože se mu porouchalo auto. Potom zjistil, že doktorka Stvanová není doma sama, otočil se na patě a zmizel.”

„Zapamatovala si ještě něco jiného?”

„Jeho pach. Podivný návštěvník odporně páchl. Jako špinavý mokrý pes.”

Bergerová mou poznámku doprovodí mlasknutím. Už si zvykám na její projevy, když narazí na něco obzvlášť podivného nebo odporného, vcucne tváře a s mlasknutím, které zazní jako skřek ptáka, je uvolní.

„Zajímavé je, že v Paříži se pokusil přepadnout hlavní soudní lékařku a tady v Richmondu taky. Vás. Proč?” Bergerová se ke mně napůl otočí a loktem se opře o volant.

„Proč?” zopakuju po ní téměř vztekle. „To bych sama ráda věděla.”

„Samozřejmě se nejedná o náhodu. A už vůbec ne o činy nepříčetného člověka. Chandonne si záměrně vybral soudní lékařky. Ve Francii doktorku Stvanovou a ve Virginii vás. Obě jste pitvaly jeno oběti. Patrné v tom vidí jakési pouto. Velmy důvěrné pouto. Vy dvě jste se dotýkaly ženských těl, kterých se předtím dotýkal on. Viděly jste, kde je surově drásal a kousal. Vlastně jako byste ho sledovaly, když se s těmi ženami miloval, protože Jean-Baptiste Chandonne se s ženami miluje právě tímhle svérázným způsobem.”

„Odpudivá představa,” zamračím se. Psychologický výklad newyorské státní zástupkyně mě uráží.

„Kdepak, Chandonne nic neponechává náhodě,” pokračuje Bergerová. „Všechno pečlivě plánuje. Proto je tak důležité po_ chopit jeho myšlenkové procesy. A to se nám nepodaří, pokud ho nebudeme posuzovat co nejobjektivněji, bez osobních postojů. Nesmíte dovolit, aby vám rozum zatemnila nenávist.”

„Je těžké necítit nenávist k takové kreatuře,” odpovím upřímně.

„Jenže když nás někdo příliš odpuzuje, obvykle nám ani nestojí za pozornost. A my se o Chandonnea musíme zajímat. Důkladně. Do nejmenších podrobností. Uvědomte si to, Kay. Potřebuju, abyste se o něho zajímala víc, než jste se dosud zajímala o kohokoliv jiného,”

V obecné rovině s Bergerovou souhlasím. Vím, že argumentuje logicky a smysluplně. Přesto se mi představa nějakého hlubšího zkoumání Chandonneova charakteru nesmírně příčí. „Vždycky mě zajímaly oběti. Nikdy jsem neztrácela čas pokusy proniknout do duše těch hajzlů, co to udělali.”

„Také jste se ještě nikdy nezabývala podobně složitým případem. A nikdy jste nebyla podezřelá z vraždy.” Bergerová se nadechne. „Kay, jste v pěkné bryndě. Já vás z ní můžu dostat. Ale nutně potřebuju, abyste mi pomohla nahlédnout do Chandonneova mozku a srdce. Proto musíte zapomenout na pocity. Musíte zapomenout na odpor i na nenávist.”

Mlčím. Chandonne už mi toho vzal až příliš a nechci mu odevzdat žádnou další část svého života. Do očí se derou slzy zklamání a vzteku, srdce zběsile buší. „Jak byste mě mohla dostat z té bryndy? Tady v Richmondu nemáte žádnou pravomoc, Diane Brayová není váš případ, její vraždu nelze spojit s vraždou Susan Plessové. A mě čeká vážné obvinění. Velká porota mi nic nedaruje, zvlášť když je pár zdejších lidí skálopevně přesvědčeno, že jsem se pomátla a Brayovou zabila.”

,,Mýlíte se,” nevzrušeným hlasem pronese Bergerová. „Klíčem k očištění vašeho jména je právě Susan Plessová. Měla jste snad něco společného s její smrtí? A jestliže ano, jak jste dokázala tak perfektně zfalšovat důkazy?”

Zamrazí mě. Se smrtí Susan Plessové samozřejmě nemám vůbec nic společného.

„Moje otázka je prostá. Pokud DNA z případu Plessové souhlasí s DNA z vašich richmondských případů a eventuálně i s DNA z pařížských případů, neznamená to, že všechny ty oběti má na svědomí jeden a tentýž pachatel?”

Pokrčím rameny. „Nejsem si jistá, jestli tomu porotci uvěří mimo jakoukoliv pochybnost. Obhajoba je snadno zviklá třeba zednickým kladívkem s krví Brayové, které se našlo v mém domě. Dál je tu účet dokazující, že jsem si v železářství jedno zednické kladívko koupila. A právě tohle kladívko záhadně zmizelo. Všechno až příliš svědčí proti mně, nemyslíte, paní Bergerová?”

Státní zástupkyně se dotkne mého ramene. „Odpovězte mi na jednodu-chou otázku. Zabila jste ji?”

„Ne,” zavrtím hlavou. „Nezabila.”

„Fajn, hned jsem klidnější. Víte, Kay, potřebuju vás. Ty oběti vás potřebují.” Bergerová se zahledí na temný prázdný dům před námi. „Vraťme se k důvodům, proč tu vlastně čekáme. Chandonne tedy vešel domovními dveřmi a podle všeho na Diane Brayovou zaútočil až v její ložnici, která je na opačné straně domu. Nikde nejsou stopy zápasu a nevypadá to, že by Se Brayová pokusila utéct nebo nějak bránit. Rozumíte tomu? Byla přece policistka. Copak ani nesáhla po zbrani? Kde vůbec měla svou zbraň?”

„Když vnikl do mého domu,” rozpomínám se, „pokoušel se mi hodit přes hlavu svůj kabát.” Snažím se uvažovat tak, jak po mně chce. Chovám se, jako bych mluvila o někom jiném.

„Aha. Možná stejný trik použil i na Brayovou. Znehybnil ji kabátem nebo něčím podobným a pak ji odvlekl do ložnice.”

„Snad. A co se týče pistole, není mi známo, že by ji policie našla.”

„Zajímavé. Co s ní asi Chandonne udělal?”

Ve zpětném zrcátku zasvítí reflektory. Otočím se. Po příjezdové cestě se blíží stejšn.

„Z domu také zmizely peníze,” dodám. „Dva tisíce pět set dolarů, které podle vlastních slov toho večera přinesla Andersonová. Mělo ‘se jednat o peníze z prodeje receptů na různé utišující prostředky. Samozřejmě pokud Andersonová mluvila pravdu.” Auto zastaví za námi.

„A myslíte, že mluvila pravdu?” zeptá se Bergerová.

„Těžko říct. Peníze a zbraň mohl sebrat Chandonne. Ale stejně tak mohla peníze vzít Andersonová, když se příštího dne vrátila do domu a objevila zohavené tělo Brayové. Ovšem po tom, co jsem viděla v ložnici, si neumím představit, že by Andersonová myslela na něco jiného než na zběsilý úprk.”

„Přikláněla bych se k vašemu názoru. Mně úplně stačily fotografie, které jste mi ukázala.”

Vystoupíme z vozu. Eric Bray je pohledný, dobře oblečený muž kolem čtyřicítky, tedy zhruba ve věku své zavražděné sestry. Podá Bergerové klíč připojený ke kartičce z tuhého papíru. „Máte tu napsaný kód alarmu. Počkám venku.”

„Je mi opravdu líto, že vás takhle obtěžuju.” Bergerová si w zadního sedadla mercedesu bere složku a fotoaparát. „Právě na Štědrý den.”

„Nemusíte se omlouvat, děláte svou práci,” řekne hluše. „Už jste byl uvnitř?”

Eric Bray hledí kamsi mimo dům. „Nedokážu to. Nikdo z rodiny tam ještě nevkročil.” Jeho hlas se chvěje dojetím a přemáhanými slzami. Muž se posadí zpátky do svého stejšnu, ale dveře nechá otevřené. „Vůbec nevím, jak to všechno zařídíme. Co provedeme s jejími věcmi a…” Zmlkne uprostřed věty a podívá se na mne. Bergerová nás představí. Nepochybuji však, že věděl, kdo jsem.

„Existují specializované úklidové firmy, například Service Master,” pronesu co nejohleduplnějším tónem. „Když se na některou z nich obrátíte, rychle uvede dům do pořádku.” Jsem zvyklá dávat podobné rady. Dokonale chápu, že příbuzní bestiálně zavražděných obětí netouží procházet bytem, kde jsou stěny potřísněny krví nebo dokonce kousky mozku.

„Můžou tam jít sami?” zajímá se.

„Nechte jim klíč v jejich zamčené krabičce u dveří. Postarají se o všechno sami. Mají pojištění a zaměstnanci jsou všichni prověření.”

„Ano, zavolám té firmě. Chceme dům prodat.” Eric Bray se tázavě otočí k Bergerové. „Jestli to tu už nepotřebujete.”

„Budu vás informovat,” odpoví mu státní zástupkyně. „Jinak samozřejmě máte právo nakládat se svým majetkem, jak uznáte za vhodné.”

„Jenom nevím, jestli vůbec najdeme kupce.”

Bergerová i já se zdržíme komentáře. Obavy Erika Braye jsou celkem oprávněné. Málokdo by chtěl koupit dům, kde se odehrála brutální vražda.

„Už jsem mluvil s lidmi z jedné realitní kanceláře,” pokračuje Bray chmurným hlasem. „Odmítli mě. Jsem bezradný. A dost otrávený.” Muž chvíli mlčky zírá na opuštěné luxusní sídlo. „S Diane jsme si nebyli nijak zvlášť blízcí,” povzdechne si. „Vlastně se starala jen o sebe, nikdo z rodiny ji nezajímal. Snad to nezní příliš hezky ani pietně, ale bohužel je to pravda.”

„Vídali jste se často?” zeptá se Bergerová.

„Kdepak. Přesto jsem ji z rodiny znal asi nejlíp, byli jsme skoro stejně staří. Všichni jsme věděli, že má víc peněz, než by odpovídalo normálním výdělkům. Zastavila se u mě na Den díkůvzdání, přijela ve zbrusu novém červeném jaguáru.” Bray potřese hlavou a trpce se usměje. „Hned mi bylo jasné, že se zapletla do něčeho zatraceně podezřelého. Tušil jsem, jak to dopadne. Ne, její smrt mě zase tak moc nepřekvapila.”

„Věděli jste o narkotikách?” položí Bergerová další otázku.

Začíná mi být zima. Temný dům nás přitahuje jako černá díra.

„Ne. Ale policie nám už něco naznačila. Diane s námi nikdy nemluvila o tom, co dělá, a my jsme se jí raději neptali. Ke všemu Diane ani nezanechala žádnou závěť, takže nám přidělala spoustu starostí. Vážně nevím, co mám dělat.” Vzhlédne k nám z auta. Ani tma nedokáže zakrýt jeho zoufalství.

Násilná smrt vždycky pozůstalým způsobí problémy, o jakých se v novinách nic nedočtete. Dám Eriku Brayovi svou vizitku a ujistím ho, že bude-li potřebovat pomoc nebo radu, může mi kdykoliv zavolat. Ještě mu doporučím brožurku s názvem Co dělat po odchodu policie, kterou napsal Bill Jenkins, jehož syn byl před pár lety zcela náhodně zabit během loupežného přepadení bufetu. „Najdete tam odpovědi na spoustu svých otázek. A upřímnou soustrast. Násilná smrt někoho blízkého člověka vždycky otupí. To je chmurná realita.”

„Děkuju, madam, jste laskavá. Zůstanu tady ve voze. Pokud budete mít nějaké otázky, jsem vám k dispozici.”

Zavře dveře stejšnu. Dojímá mě mužova bolest, jeho zavražděnou sestru však politovat nedokážu. A ten letmo načrtnutý portrét mou nechuť k ní jen posílil. Diane Brayová se chovala sobecky a neupřímně dokonce i k vlastním příbuzným.

Stoupáme po schodech k domu. Bergerová mlčky, ale s nepolevující pozorností sleduje všechno kolem sebe. I mě. Poznala, že k Diane Brayové ještě pořád cítím nenávist za to, co se mi pokusila provést. Ani se to nesnažím skrývat.

Bergerová zvedne oči k lampě na verandě, částečně osvětlené reflektory vozu Erika Braye. Je to obyčejná skleněná koule. Policisté ji objevili v trávě u křoví, kam ji Chandonne patrně odložil. Pak mu už stačilo pouze vyšroubovat žárovku a nastala tma. „Žárovka musela být horká,” podotknu. „Zřejmě ji tedy něčím obalil, aby si nespálil prsty. Možná použil kabát.”

„Nebyly na ní žádné otisky, ani Chandonneovy, jak říkal Marino.” To je pro mě novinka. „Ale to nepřekvapuje, pokud předpokládáme, že ji nejdřív něčím přikryl.”

„A na kouli se nějaké otisky našly?”

„Nenašly. Rozhodně ne Chandonneovy.” Bergerová vsune klíč do zámku. „Asi ji neodšroubovával holýma rukama. Ale uvažuju, jak na ni vůbec dosáhl. Je dost vysoko.” Otevře dveře a na panelu vyťuká kód, aby vypnula alarm, který okamžitě začal pronikavě pípat.

„Třeba vylezl na zábradlí,” nadhodím, jako bych se náhle proti své vůli proměnila ve znalkyni Chandonneových zvyklostí. Což se mi vůbec nezamlouvá.

„Myslíte, že stejně to provedl u vašeho domu?”

„Mohl to udělat,” odpovím. „Stoupl si na zábradlí a přidržel se zdi nebo střechy verandy.”

„U vás se na lampě ani na žárovce také nenašly žádné otisky, pokud to nevíte,” oznámí mi. „Rozhodně ne jeho.”

V obývacím pokoji znovu žasnu nad sbírkou hodin a dalších anglických starožitností, která mě ohromila, už když jsem ji po smrti Diane Brayové spatřila poprvé.

„Peníze.” Bergerová přelétne pohledem po nádherných pohovkách s vyYezávanými opěradly, otá

ivých knihovnách, stolcích a pYíbornmcích vykládaných ebenem. „No ovaem. Peníze, peníze, peníze. Oby

ejní policisti si takhle nežijm.”

Drogy,” poznamenám lakonicky.

„To je bez debaty. Brayová byla konzumentka a zároveň dodavatelka. Či spíš velkododavatelka. Měla svou síť dealerů a pomocníků, kam patřila i Andersonová. Ostatně patřil tam taky váš někdejší asistent v pitevně, který kradl léky, které měly skončit v odpadu. Jmenoval se Chuck, že? Příjmení mi Vypadlo z hlavy.” Bergerová se zlehka dotkne zlatavých da-maškových závěsů. „Pavučiny a prach. Zajímavé. Tady se

naposledy uklízelo někdy hodně dávno před vraždou. I tohle o Brayové ledacos vypovídá. Ale řekla bych, že s její osobou jsou spojeny mnohem větší záhady.”

„Nepochybně,” přikývnu. „Jenom z prodeje léků na ulici by si nepořídila starožitný nábytek a nového jaguára.”

„Což mě přivádí k otázce, kterou tady kladu skoro každému, koho potkám.” Bergerová zamíří ke kuchyni. „Proč se vlastně Diane Brayová přestěhovala do Richmondu?”

Mlčky pokrčím rameny. Neznám odpověď.

„Ať už tvrdila cokoliv, kvůli práci to určitě nebylo. Kdepak.” Bergerová otevře ledničku. Moc velké zásoby neměla: Šlehačka ve spreji, hořčice, mléko se dvěma procenty tuku, kterému včera došla trvanlivost, ochucené vločky, pár mandarinek. „Docela zajímavé, že?” prohodí Bergerová. „Zřejmě se doma příliš nezdržovala.” V kuchyňských skřínkách najdeme všehovšudy krabici krekrů, několik plechovek s Campbellovými polévkami a tři sklenice lahůdkových oliv.

„Do martini?” zeptá se Bergerová. „Co myslíte, pila hodně?”

„Ne ten večer, kdy zemřela.”

„Ano, její krev obsahovala nepatrné množství alkoholu.” Bergerová otvírá další skřínky a konečně objeví nápoje. „Jedna láhev vodky, jedna láhev skotské whisky, dvě lahve argentinského kabernetu. Celkem skromný bar. Pití tedy Brayová neholdovala. Patrně si zakládala na své postavě a nechtěla ji ohrožovat nadměrným přísunem kalorií. Po prášcích se alespoň netloustne. Mimochodem, když jste se tehdy oficiálně dostavila na místo činu, byla to vaše první návštěva v tomhle domě?”

„Ano.”

„Bydlíte jen o pár bloků dál.”

„Jezdila jsem kolem a z ulice jsem na dům viděla. To je všechno. Brayovou jsem nikdy nenavštívila. Neudržovaly jsme přátelské styky.”

„Ale Brayová by proti nim nic nenamítala, že?”

„Údajně se mnou chtěla poobědvat, aby mě lépe poznala.”

„Marino?”

Přikývnu. Už si na styl jejích otázek zvykám.

„Domníváte se, že o vás měla zájem i v sexuálním smyslu?” téměř lhostejným tónem se ptá státní zástupkyně, zatímco si prohlíží sklenice a talíře. „Podle všeho si ráda užívala s muži stejně jako se ženami.”

„Podobnou otázku už jsem slyšela. A nevím.”

„Vadilo by vám, kdyby se odhodlala?”

„Asi by mi to bylo dost nepříjemné,” připustím.

„Navštěvovala často restaurace?”

„Pokud je mi známo, tak ano.”

Už dříve jsem si všimla, že newyorská státní zástupkyně sleduje spíš mé reakce než samotné odpovědi. A srovná si mé odpovědi s těmi, které získala od jiných. Částečně se vyptává na věci, které jsme s Annou probíraly během našich dlouhých rozhovorů u krbu. Zašla snad Bergerová i za Annou? napadá mě. Získala od ní nějaké důvěrnější informace?

„Čím dál víc mi to tady připomíná krám, jehož fasáda kryje ilegální činnost,” poznamená Bergerová a očima sklouzne na podlahu pod dřezem, kde je vidět několik suchých houbiček a plastových lahví s čisticími prostředky. „Nedělejte si starosti,” dodá náhle, jako by mi četla myšlenky. „U soudu žádné otázky týkající se vašeho sexuálního života neuslyšíte. Jestli to bude jen trochu možné, nedovolím, aby se mluvilo o vašem soukromí. Ani o jejím. Vím, že v tomhle ohledu byste neměla působit jako odborný svědek.”

„Neměla bych?” zopakuju.

„Problém je, že některé věci víte přímo od Brayové, tedy nikoliv pouze z doslechu. Například vám řekla, že často sama večeří v baru Buckhead.”

„Ano, to řekla.”

„Řekla vám to tehdy večer, když jste se pohádaly na parkovišti,“ konstatuje Bergerová.

„Chtěla jsem si ověřit své podezření, že se spřáhla s mým asistentem Chuckem.”

„Bylo to tak?”

„Bohužel, docela určitě.”

„Tak jste se do ní pustila.”

„Ano.”

„No, starý moula Chuck je za mřížemi, kam dávno patřil. Nicméně váš rozhovor s Brayovou není informací z doslechu a Rocky Caggiano se k němu během procesu může kdykoliv vrátit. Já tomu nedokážu zabránit. Samozřejmě v takovém případě vznesu námitku, ale soudce ji pravděpodobně zamítne. S tímhle musíte počítat. Uvědomte si, v jakém světle se vás Caggiano pokusí předvést.”

Povzdechnu si. „Momentálně mě mnohem víc trápí, v jakém světle se asi budu jevit před mimořádnou velkou porotou.”

Vyjdeme z kuchyně a chodbou zvolna zamíříme k otevřeným dveřím ložnice. Pootevřeným nedbale, až přidávají domu na zanedbanosti a lhostejnosti, kterou to tu mrazí. „Ještě vás příliš neznám,” promluví opět Bergerová. „Jste pro mne cizí člověk. A cizí člověk jste pro všechny členy té mimořádné velké poroty. Takže je tu jenom vaše tvrzení proti tvrzení zavražděné policistky. Obtěžovala a pronásledovala vás Diane Brayová? Nebo jste naopak vy, Kay, obtěžovala a pronásledovala Diane Brayovou? Skutečně nemáte nic společného s její vraždou? I když jste vyjádřila upřímné přesvědčení, že bez Brayové je na světě líp?”

„Kdo vám prozradil tuhle veledůležitou informaci?” zeptám se s hořkým úsměvem. „Anna? Nebo Righter?”

Blížíme se k ložnici. „Žádný strach, paní doktorko, už brzy budete mít hroší kůži,” nenuceně prohodí newyorská státní zástupkyně. „O to se hodlám postarat.”

KAPITOLA 26

Krev znamená život. Chová se jako živý tvor. „Je-li nějak narušen krevní oběh, céva se v panice stáhne, zmenší se ve snaze omezit průtok krve unikající z tržné či řezné rány. Okamžitě se přihrnou krevní destičky, aby ten nežádoucí otvor zakryly. Existuje třináct faktorů srážlivosti a všechny společně vyvolají chemický proces, jehož cílem je zastavit krvácení. Odjakživa jsem byla přesvědčená, že krev je červená ze zcela praktického důvodu. Je to barva poplachu, nebezpečí, smrtelného ohrožení, nouzové situace. Kdyby krev byla bezbarvá tekutina jako třeba pot, možná bychom si ani nevšimli, že jsme zraněni. Nebo že je zraněn někdo druhý. Jasně červená barva zdůrazňuje důležitost krve, je to siréna, která se rozječí, když dojde k nejhoršímu.

Krev Diane Brayové křičí z celých pruhů i jednotlivých kapek, z výstřiků a skvrn. Vypovídá o tom, co se tu odehrálo. Vypovídá o prudkosti úderů a částečně také o jejich počtu. Podle kapek odletujících při každém dalším nápřahu vražedného nástroje bylo úderů nejméně padesát šest, přesně to však nelze spočítat, neboť některé skvrny se překrývají. Nicméně počet úderů zjištěný v ložnici zhruba souhlasí s tím, co mi během pitvy prozradila mrtvola Brayové. Ale opět: mnohé zlomeniny se překrývaly a splývaly s jinými, řadu kostí kladivo úplně rozdrtilo. Pachatel zabíjel zuřivě, s neuvěřitelnou nenávistí. Jeho chování patrně ovlivňovala sadistická sexuální posedlost.

Nikdo se tu zatím nepokusil uklidit. Obraz, který s Bergerovou pozorujeme, ostře kontrastuje s klidem a sterilitou ostatních částí domu. Především je tu cosi jako obrovská růžová pavučina vytvořená policejními techniky zjišťujícími trajektorii kapek krve, rozesetých prakticky všude. Cílem metody zvané páskování je určit vzdálenost, rychlost a úhel, aby se dal sestavit matematický model přesné polohy těla v době, kdy je ten či onen úder zasáhl. Výsledek piplavé práce techniků připomíná moderní umělecké dílo, růžové šňůrky vedou od lůžka ke stěnám, stropu, podlaze, starožitnému nábytku i čtyřem ozdobným zrcadlům, v nichž Brayová obdivovala svou výjimečnou smyslnou krásu. Kaluže sražené krve na podlaze vypadají jako ztuhlá melasa, luxusně široká postel budí dojem, že na matraci kdosi vylil plechovku hnědočerné barvy.

Bergerová dlouho mlčky zírá před sebe, vstřebává a hodnotí děsivé, zdánlivě nepochopitelné skutečnosti. A náhle se zeptá: „Kde jsou lůžkoviny? Předali jste je do laboratoře?”

„Žádné jsme tady nenašli,” odpovím a mimoděk se mi vybaví pokoj v motelu, kde rovněž chybělo ložní prádlo. Vzápětí si vzpomenu na videonahrávku výslechu. Netvrdí tam Chandonne, že se mu z pařížského bytu několikrát ztratilo povlečení?

„Stáhl někdo lůžkoviny předtím, než došlo k vraždě? Nebo až potom?” Bergerová rozevře složku a vyjme z ní obálku s fotografiemi.

„Předtím. Svědčí o tom ty rovnoběžné šmouhy.” Vstoupím dovnitř, vyhnu se nataženým šňůrkám a ukážu směrem ke krvavým proužkům, které na matraci zanechalo vroubkované držadlo, když Chandonne mezi údery či po úderech odložil zednické kladívko. Státní zástupkyni chvíli trvá, než se ve změti tmavých skvrn zorientuje. „Tyhle otisky by se tu určitě neobjevily, kdyby v době útoku matraci pokrývalo Prostěradlo,” vysvětlím.

Bergerová sklouzne očima ke snímku oběti, ležící na zádech zhruba uprostřed lůžka. Pachatel nechal Diane Brayové černé manšestrové kalhoty s páskem, od pasu nahoru ji však obnažil. Také jí zul boty a stáhl ponožky. Na levém zápěstí jsou vidět rozbité zlaté hodinky. Zlatý prsten na potlučené pravé ruce údery vmáčkly hluboko do kosti prstu.

„Takže lůžkoviny tu bud nebyly, nebo je Chandonne z nějakých důvodů odstranil,” dodám pro úplnost.

„Zkouším si představit tu situaci.” Bergerová pohlédne na matraci. „Chandonne vnikne do domu a odvleče Brayovou až sem, k posteli v ložnici. Nikde nejsou žádné známky zápasu, žádné důkazy, že by svou oběť cestou vážněji poranil. A tady se najednou rozpoutá peklo. Musím se ptát, jestli snad Brayovou vyzval, aby chvilku počkala, a pak začal pečlivě stahovat prostěradla. Nebo jak se to podle vás odehrálo?”

„Upřímně pochybuju, že by v okamžiku, kdy se ocitla na lůžku, byla ještě schopna klást odpor. Jen se podívejte,” ukážu na některé ze šňůrek, přilepených páskou ke kapkám krve poblíž dveří ložnice. „Sem odletovala krev od opakovaně dopadajícího zednického kladívka.”

Státní zástupkyně se snaží pochopit, jak růžové šňůrky souvisejí s tím, co vidí na fotografiích. „Poslyšte, Kay, opravdu téhle metodě tak důvěřujete? Znám dost policistů, kteří ji považují za ztrátu času.”

„Ne, pokud ji člověk opravdu zná a drží se faktů.”

„Jakých?”

Krev je z jedenadevadesáti procent tvořena vodou a při pohybu se řídí gravitačními zákony stejně jako jiné tekutiny. Typická kapka krve padá rychlostí 765 centimetrů za sekundu. Průměr skvrny se zvětšuje v přímé úměře k vzdálenosti. Krev kapající do krve vytváří kolem původní skvrny kruh výstřiků. Během zasychání se barva krve mění z jasně červené v hnědočervenou, hnědou a posléze černou. Studium krevních stop na místě činu je tedy nesmírně důležité, zejména když si vezmeme na pomoc matematiku a propočítáme, odkud přesně krev začala tryskat. Pokud bychom nevyužili zkušeností a vědeckých poznatků, pohled na krvavé skvrny v ložnici Diane Brayové by nám nabídl pouze základní informace.

Na přání Bergerové zapojím i svou intuici. Sleduju desítky růžových šňůrek směřujících od skvrn na stěně a na rámu dveří šikmo do volného prostoru. Protože šňůrky pochopitelně nelze upevnit ve vzduchu, technici přitáhli z haly starožitný věšák, aby znázornili, odkud krev stříkala. „Tady někde Brayová stála, když ji Chandonne poprvé praštil kladivem, Kousek ode dveří. Vidíte tuhle nepotřísněnou plochu, kolem níž jsou kapky krve?” ukážu na stěnu. „Krev místo zdi zasáhla jeho tělo. Chandonne tedy vzpřímeně stál. A patrně v té chvíli vzpřímeně stála i Brayová. Kdyby totiž ležela, musel by se sklonit, jinak by na ni nedosáhl. Ostatně krev tryskala přibližně ve výšce sto šedesáti centimetrů. Takže Chandonne Brayovou ochromil nejméně jedním prudkým úderem, pravděpodobně do hlavy, a teprve potom uvažoval, co dál.”

Nadechnu se, přejdu o několik kroků blíž k posteli a ukážu na podlahu pokrytou krvavými skvrnami a šmouhami. „Kapky dopadající v devadesátistupňovém úhlu vytvářejí kulaté skvrny,” začnu vysvětlovat. „A tady na podlaze je v nevelkém okruhu spousta takových kulatých skvrn, některé jsou rozmazané. Zdá se, že Brayová se několik vteřin či minut plazila po kolenou a zřejmě se pokoušela uniknout. Chandonne ji přitom mlátil kladivem.”

„Myslíte, že ji kopal?” zeptá se Bergerová. „Nebo že po ní dupal?”

„Při pitvě jsem neobjevila žádné stopy, které by tomu nasvědčovaly.”

„Dotek rukama pachatelům připadá jaksi intimnější,” poznamená státní zástupkyně. „Nabízí větší vzrušení, hlubší prožitek. U vražd z vilnosti jsem se jen málokdy setkala s kopáním či dupáním po těle oběti.”

Zastavím se vedle zaschlé kaluže krve těsně před postelí. „Tady Brayová opravdu hodně krvácela. A právě tady z ní asi také strhl blůzu a podprsenku.”

Bergerová mezi fotografiemi najde snímek zachycující část podlahy, kam pachatel odhodil zelenou hedvábnou blůzu a vyztuženou černou podprsenku.

„Je to blízko postele a také se tu poprvé objevuje mozková hmota,” dešifruji dál krvavé hieroglyfy.

„Položil ji na postel,” uvažuje Bergerová. “Nebo ji tam vtlačil? Byla podle vás Brayová při vědomí, když ji položil na postel?”

„Neřekla bych.” Ukážu na drobné kousky zčernalé hmoty, které se přilepily k čelu postele, ke stěnám, k lampě a ke stropu nad lůžkem.

„Vidíte? Mozková tkáň. Předpokládám, že Brayová už nic nevnímala.”

„Žila ještě?”

„Ano, stále totiž krvácela, jak o tom svědčí krví nasáklá matrace. Srdce Diane Brayové dosud pracovalo, ale je krajně nepravděpodobné, že zůstala při vědomí.”

„Chválabohu.” Bergerová vezme do rukou fotoaparát a začne pořizovat snímky. Pracuje dokonale profesionálně. Po chvíli vyjde z místnosti a postupně fotograficky zdokumentuje celou cestu chodbou. „Pro jistotu sem ještě pošlu Escudera, aby všechno natočil videokamerou,” sdělí mi.

„Policie videozáznam z místa činu má.”

„Já vím.” Bergerová dál pořizuje snímek za snímkem. Je perfekcionistka. Důkazní materiály musí přesně odpovídat jejím představám. „Nejraději bych měla natočenou i vás při tom odborném výkladu. Bohužel to nejde.”

Newyorská státní zástupkyně je velmi opatrná. Kdyby nechala natočit můj popis místa činu, musela by videonahrávku dát k dispozici i obhajobě. Proto si také Bergerová nepíše téměř žádné poznámky. Nepřeje si, aby Rocky Caggiano dostal do rukou jediné slovo přesahující rámec mé standardní pitevní zprávy. Ano, lpí na mně podezření, které zatím nedokážu brát vážně. Dosud mi nedochází, že by ve mně mohl někdo skutečně vidět bestiální vražednici.

Věnujeme se prohlídce dalších částí domu, do nichž jsem během úředního ohledání místa činu prakticky nevkročila. Tehdy mě kromě samotné ložnice zajímala především skřínka s léky v přilehlé koupelně. Lékárničku nikdy nevynechám, neboť to, čím lidé ulevují svým neduhům, mívá značnou vy. povídací hodnotu. Z druhů a množství medikamentů například spolehlivě poznám, kdo trpěl častými migrénami, kdo utrácel spoustu peněz za návštěvy psychiatra, kdo se přehnaně a s hypochondrickou úzkostlivostí obával o své zdraví. Vím tedy, že k oblíbeným drogám Brayové patřily Aktivan a Valium. Objevila jsem stovky tabletek nasypaných do lahviček od Nuprinu a Tylenolu. Byla tam rovněž menší zásoba BuSparu. Brayová milovala sedativa. Toužila po blaženém uklidnění. Teď s Bergerovou prozkoumáváme pokoj pro hosty. Nijak mě nepřekvapuje, že není zařízený. Zato je místnost plná velkých lepenkových krabic, které Brayová patrně nikdy nevybalila.

„Nezdá se vám, že tady Brayová nezamýšlela zůstat příliš dlouho?” Bergerová se už na mě obrací jako na svou sekundantku. „Já takový pocit mám. A pokud někdo přijme významné místo u policie, obvykle přece počítá s tím, že tam pár let vydrží, ne? I kdyby šlo jen o stupínek na cestě výš.”

Rozhlížím se v koupelně. Nikde nevidím toaletní papír, ručníky ani mýdlo. Překvapení mě čeká ve skřínce nad umyvadlem. „Ex-Lax,” hlásím. „Nejméně tucet krabiček.”

Vzápětí se Bergerová objeví ve dveřích koupelny. „Že by naši marnivou krásku trápily zažívací potíže?”

Projímadla často používají lidé trpící bulimií. Zvednu sedátko a pod okrajem záchodové mísy najdu stopy po zvracení. Jsou načervenalé. Brayová před smrtí údajně jedla pizzu. Vzpomenu si, že v žaludku pitva odhalila pouze mizivé zbytky mletého masa a zeleniny.

„Kdyby někdo hned po jídle zvracel a zhruba o půl hodiny později zemřel, měl by prázdný žaludek?” Bergerová sleduje mé myšlenkové pochody.

„Určitě by se v něm našly stopy jídla zachycené na žaludeční výstelce.” Sklopím sedátko. „Žaludek nikdy není dokonale prázdný a čistý, ledaže jej člověk promyje značným množstvím vypité vody.” Tahle místnost zřejmě byla pečlivě skrývaným tajemstvím Diane Brayové, uvažuju. Tady řešila své bulimické problémy a nemusela se bát odhalení. Vím toho o poruchách příjmu potravy dost, abych také věděla, jak usilovně je člověk skrývá. Brayová si dala velmi záležet, aby o kolotoči přejídání a zvracení neměl nikdo ani potuchy. Možná se tím i vysvětluje, proč se v domě nenašlo téměř žádné jídlo. A sedativa jí snad pomáhala překonávat úzkost, která takovou poruchu provází.

„Třeba tohle byl důvod, proč tak rychle po jídle vypakovala Andersonovou z domu,” spekuluje Bergerová. „Potřebovala soukromí, aby se mohla zbavit zkonzumované potravy.”

„Jistě, vyloučit to nelze. Lidé s touto poruchou podléhají silnému nutkání potravu ihned zvrátit. Takže ano, nejspíš zoufale potřebovala být sama. Vlastně je dost pravděpodobné, že ve chvíli, kdy Jean-Baptiste Chandonne zaklepal na domovní dveře, byla právě tady a zvracela.”

„Což výrazně přispělo k její zranitelnosti.” Bergerová pohotově fotogra-fuje krabičky Ex-Laxu ve skřínce.

„Ano,” přikývnu. „Brayová musela být vyplašená a zmatená. Vůbec ji nenapadlo, že by jí mohlo hrozit jiné nebezpečí než prozrazení jejích problémů s přijímáním potravy.”

„Byla silně rozrušená.” státní zástupkyně se sklání, aby pořídila pár snímků záchodové mísy.

„Doslova propadla panice.”

„Urychleně tedy dokončí svůj pravidelný, dost nepříjemný rituál, zavře za sebou koupelnu a pospíchá k přednímu vchodu, Podle způsobu klepání soudí, že venku je Andersonová. Brayová tedy bezmyšlenkovitě odemkne, možná připravena rovnou ze sebe vychrlit nějaké zlostné výtky. Ale čeká ji děsivý šok.” Bergerová se zachmuřenou tváří vyjde zpátky na chodbu. Dobře ví, že o pocitech člověka, proti němuž náhle jako zjevení z hlubin pekla vyrazí Chandonne, bych mohla dlouze vyprávět.

Mlčky hledáme prádelnu. Konečně objevíme úzké dveře vedoucí do suterénu a po několika schodech sestoupíme dolů. Prádelna je spojena s garáží a osvětlena holými žárovka’ mi, které jsou přišroubované na stropě a rozsvěcují se zatažením za řetízek. Také tenhle nevlídný prostor vidím poprvé. A poprvé vidím i jasně červený luxusní automobil, o němž jsem tolik slyšela. Jaguar, okázalý symbol moci, po jaké Dia. ne Brayová nesmírně toužila a jakou se přímo opájela, působí uprostřed nepořádku, špíny a letitého prachu velmi podivně. Vzpomenu si, jak Andersonová pohrdlivě vyhrkla, že pro Brayovou byla jako služka. Když to tu vidím, pochybuji, že by Diane Brayová například někdy sama zajela do myčky.

Garáž vyvolává dojem, že se tu od okamžiku, kdy Brayová dům koupila, nic nezměnilo. Betonová podlaha, betonové stěny. Police s dávno nepoužívaným nářadím. Zrezivělá sekačka na trávu. Staré pneumatiky.

Nevíme, kdy Brayová naposledy prala, každopádně se však nenamáhala vyprázdnit sušičku. Spodní prádlo, džíny a ručníky nakysle páchnou. Další ručníky a různé části oblečení prostě jenom naházela do pračky, kterou se někdy později chystala zapnout. Z pomačkané hromádky vylovím sportovní mikinu. „Co myslíte, chodila do nějakého fitcentra?” zeptám se.

„Dobrá otázka. Brayová si výjimečně zakládala na svých půvabech. Nedivila bych se, kdyby o štíhlou linii pečovala s pomocí profesionálů.” Státní zástupkyně si všimne kalhotek, v rozkroku umazaných od krve. „Povídejte mi něco o propírání špinavého prádla na veřejnosti,” ušklíbne se. „Vždyť i já si někdy připadám jako voyeur. Patrně měla nedávno menstruaci. Což ovšem nemuselo hrát žádnou roli.”

„Ale mohlo,” podotknu. „Premenstruační syndrom mohl zhoršit její bulimické potíže. A výkyvy nálady ještě víc komplikovaly už tak dost napjatý vztah s Andersonovou.”

Bergerová potřese hlavou. „I zdánlivě triviální maličko” někdy způsobí katastrofu. Kdysi jsem řešila bizarní případ.

Jistý řidič se potřeboval vymočit, a odbočil tedy z Bleecker Street do tmavé postranní ulice. Zatímco si ulevoval, projelo kolem další vozidlo a jeho reflektory ozářily chodník a zeď domu. Teprve v tom okamžiku muž zjistil, že močí na zkrvavenou mrtvolu, a dostal infarkt. O chvíli později si jeden policista všiml vozu stojícího na místě, kde platí zákaz parkování, zašel do té postranní ulice a objevil tělo ubodaného Hispánce. Hned vedle ležel postarší mrtvý běloch s rozepnutým poklopcem a obnaženým přirozením.” Newyorská státní zástupkyně si nad dřezem opláchne ruce. „Hezky dlouho nám tenkrát trvalo, než jsme si to všechno přebrali.”

KAPITOLA 27

Když v půl desáté končíme s prohlídkou domu Diane Brayové, cítím se trochu unavená, na spánek však nemám ani pomyšlení. Jsem podivně nabitá energií, jako velkoměsto, které večer září tisíci světel. Jsem jako v horečce. Přestože bych to nikomu nepňznala, pracovat s Bergerovou mě vyloženě baví. Je výjimečně bystrá, nic jí neujde. Přitom si zřejmě většinu svých postřehů nechává pro sebe. Přinutila mě překročit striktně stanovené meze znalecké oblasti, zapojit do úvah intuici a pustit se na nejistou půdu dedukcí a spekulací. Oživila jsem neužívané schopnosti, vyrážím na neznámé území a nemusím se bát, že ji přitom nějak ohrožuji.. Newyorská státní zástupkyně mě prostě velmi zaujala a určitě bych si přála, aby mě také respektovala. Už proto, že jsme se potkaly ve chvíli, kdy jsem se ocitla na dně, úplně vykolejená nehorázným obviněním z vraždy.

Teď Bergerová vrací Eriku Brayovi klíč od domu. Muž není na nic zvědavý, pouze s úlevou okamžitě odjíždí.

“Tak co, jak je vám?” zeptá se mě Bergerová. „Držíte se?”

Státní zástupkyně nastartuje, nastaví autotelefon na hlasitý odposlech a nechá přehrát zprávu, že má osm vzkazů. pak si je se sluchátky na uších pustí. Proč tedy chtěla, abych věděla, kolik jich je? Pár následujících minut zůstávám jenom se svými myšlenkami a vůz zatím uhání mou čtvrtí. Bergerová se tváří netrpělivě. Hádala bych, že podobně jako já smazává některé příliš rozvláčné vzkazy dřív, než jsou u konce. Jedeme po Sulgrave Road středem Windsor Farms, míjíme Virginia House a Agecroft Hall, starobylá tudorovská sídla, která v dobách, kdy tahle část města bývala jediným rozsáhlým panstvím, koupili zámožní Richmonďané v Anglii, pak je nechali pečlivě rozebrat, uložit do beden a přepravit přes moře.

Zastavíme před závorou v mém sousedství. Ze strážní budky vyjde Rita a její výraz mi prozradí, že tenhle mercedes i jeho řidičku tady už jistě viděla.

„Zdravím,” třepme Bergerová rukou. „Mám s sebou doktorku Scarpettovou.”

Rita se skloní k otevřenému oknu vozu. „Vítejte zpátky,” řekne mi se známkou úlevy. „Doufám, že se vracíte natrvalo. Bez vás to tady není ono.”

„Natrvalo se vrátím až zítra ráno. Hezké Vánoce, Rito. Jak to vypadá, nikdo z nás nemá volno ani na Štědrý den.”

„Co se dá dělat, povinnost je povinnost.”

Letos poprvé jsem ničím nepamatovala na strážné, vyčítám si, zatímco jedeme dál směrem k řece. Obvykle jim o Vánocích pošlu alespoň nějakou kulinární specialitu, cukroví nebo doma upečený chléb. Bergerová si všimne mé zamlklosti. „Co vás tíží?” zeptá se tiše. „Je důležité, abyste se mi svěřila se svými pocity. I když vím, že je to v rozporu s vaší povahou a pravidly, která jste si v životě stanovila. Věřte mi moc dobře vás chápu.”

„V blízkosti vraždy se z nás stávají sobci,” povzdechnu si. „Propadáme zoufalství, zmocňují se nás nejrůznější obavy, myslíme jenom na sebe.”

„Nepochybně.”

„Vražda je jako kámen, který uvolňuje lavinu bolesti a nesnesitelného bezmocného hněvu,” pokračuju. „Jednou jsem v naší počítačové databázi hledala starší případ znásilněné a zavražděné dívky. Okamžitě mě zaujalo, že tam registrujeme další tři případy se stejným příjmením, a čirou náhodou jsem tak objevila zbylé členy dívčiny rodiny. Bratr několik let po vraždě zemřel na předávkování drogami. Otec brzy nato spáchal sebevraždu. Matka zahynula při autohavárii. Rozhodli jsme se vypracovat analytickou studii osudů pozůstalých osob. A co jsme zjistili? Ti lidé se často rozvádějí. Podléhají závislostem. Trpí duševními poruchami. Přicházejí o práci. Neustále mění bydliště.”

„Násilí vždycky působí zhoubně,” poznamená Bergerová. „Zamořuje všechno kolem jako jedovatý plyn.”

„Ale mě už unavuje chovat se sobecky a přemýšlet pořád jen o svých problémech. Přesně tohle teď cítím. Je Štědrý den a já pro nikoho nic neudělala, na nikoho jsem si nevzpomněla ani s maličkostí. Přitom třeba Rita bude dneska ve službě přes půlnoc, má několik zaměstnání, aby uživila děti. Stydím se za sebe, propadla bych se hanbou. Zároveň se mě zmocňuje čím dál větší nenávist k Chandonneovi. Hrozně ublížil tolika lidem. A nepřestává šířit zlo. Řešíme dvě nové odporné vraždy, které s ním podle mého názoru souvisejí. Znovu je na scéně fyzické trýznění obětí. Znovu jsou tu mezinárodní kontakty, zbraně a drogy. Znovu se ztratilo povlečení z postele.

„Sakra, kdy to skončí?”

Bergerová se vůbec nesnaží předstírat, že se tady nevyzná, a suverénně odbočí na příjezdovou cestu vedoucí k mému domu.

„Konec je bohužel v nedohlednu,” odpoví mi.

Můj dům se stejně jako dům Diane Brayové utápí v temnotě. Někdo pozhasínal i světélka na stromech, aby to snad neuráželo sousedy. Nepřipadám si tu vítaná. Oddaluji chvíli, kdy zjistím, jaké škody Chandonne a policisté napáchali v mém světě, v mém soukromém hájemství. Srdce mi klesá pod tíhou bolesti a pokoření.

„Řekněte mi, co cítíte,” opět mě vyzve Bergerová.

„Co cítím? Mé pocity celkem vystihuje jedno italské přísloví. Čím víc zaplatíš, tím hůř se najíš.” Trpce se usměju a vystoupím z vozu.

To přísloví se zrodilo na italském venkově, kde se, jak soudím, žije nekomplikovaně a v podstatě příjemně. Nejlepší jídlo se připravuje z vlastních zdrojů. Všechno je samozřejmě čerstvé a lidé nespěchají od stolu. Nikdo se zbytečně netrápí kvůli věcem, které nejsou opravdu důležité. Moji sousedé vidí v mém bytelném sídle pevnost, bohatě vybavenou nejmodernějšími bezpečnostními systémy. Pro mne je to spíš casa colonica, prostý venkovský dům postavený ze žlutošedého kamene. I hnědé okenice mi připomínají venkovský původ mých předků. Jen mě mrzí, že jsem nemohla střechu obložit terakotou. Ale nechtěla jsem mít rustikální kámen zakončený umělým rudým drakem. Když už nenajdu staré materiály, aspoň se snažím držet těch přírodních.

Jenže teď se mé jistoty zhroutily. Připadám si poskvrněná, zhanobená. Stojím pod lampou, kterou Chandonne odšrouboval, a celá se chvěju. V očích mě pálí slzy. Měsíc zakryly mraky a zdá se, že zase bude sněžit. Ve snaze uklidnit se a překonat sklíčenost zhluboka vdechuju mrazivý vzduch. Bergerová na mne nepospíchá, naopak se diskrétně drží opodál. Odemknu bezpečnostní zámek, vejdu do studené temné haly a vyťukám kód, kterým se vypíná alarm. Náhle se zarazím. Rozsvítím a podívám se na ocelový klíč Medeco ve své dlani. Prudce se mi zrychlí tep. To je šílené, absolutně nemožné! bleskne mi hlavou. Bergerová mě zvolna a nehlučně následuje, rozhlíží se po štukovaných stěnách a klenutých stropech. Obrazy visí nakřivo. Drahé perské koberce jsou pokrčené a zašpiněné. Policisté se ani nenamáhali zamést prášek užívaný při snímání otisků a nanesené bláto. Nicméně tohle není důvod, proč mám ve tváři výraz, který vzbudí pozornost státní zástupkyně.

„Stalo se něco?” ptá se, zatímco si rozepíná kožich.

„Okamžitě si musím zavolat.”

Neprozradím Bergerové, o čem přemýšlím. Nedám najevo, čeho se bojím. Prostě na chvíli vyjdu z domu, ze svého mobilního telefonu zavolám Marinovi a požádám ho, aby sem hned přijel.

„Všechno v pořádku?” zeptá se Bergerová, jakmile se vrátím a zavřu domovní dveře.

Neodpovím. Neřeknu jí, že bohužel vůbec nic není v pořádku. „Pustíme se do práce. Kde chcete začít?”

Státní zástupkyně vyjádří přání, abych se pokusila co nejpřesněji zrekonstruovat události té noci, kdy mě chtěl Chandonne zavraždit. Přesuneme se tedy do velkého obývacího pokoje, konkrétně k bílé pohovce před krbem. Tady jsem minulý pátek pozdě večer seděla a probírala se účty. Z televizoru se ztlumeným zvukem se v pravidelných intervalech ozývalo varování před nebezpečným sériovým vrahem, který si říká Le Loup-Garou, Vlkodlak. Na obrazovku jsem se příliš nedívala, ale představa, jak seriózní moderátor místní televizní stanice znovu a znovu popisuje vysokého muže s podivnými zašpičatělými zuby a tělem porostlým dlouhými jemnými chlupy, mi připadala skoro absurdní. Občané rozhodně neměli otvírat nikomu, koho neznají, takový byl hlavní smysl mimořádného a naléhavého policejního hlášení.

„Asi tak v jedenáct jsem přepnula na NBC,” pokračuju. „Zajímaly mě poslední zprávy. O pár minut později se ozval alarm. Podle displeje na kontrolním panelu došlo k narušení někde v oblasti garáže, a když zavolali z bezpečnostní služby, řekla jsem jim, aby pro jistotu upozornili policii, protože nemám tušení, o co se jedná.”

„Máte alarm i v garáži? Proč? A proč se Chandonne pokusil vloupat do garáže?”

„Chtěl pouze spustit alarm, to je jasné. Policie přijela a za’ se odjela. Teprve potom se objevil u domovních dveří. Vydával se za policistu a já mu otevřela. A na rozdíl od té videona•

hrávky s vaším rozhovorem mluvil dokonale anglicky. Bez sebemenšího cizího přízvuku.”

„Na nahrávce tedy přízvuk má,” přitakává.

„Ano.”

„Domníváte se tedy, že ve skutečnosti se nesnažil vniknout do garáže, ale pouze chtěl vyvolat falešný poplach,” shrnuje Bergerová. Ani tentokrát si nepíše žádné poznámky.

„Ano, přesně tohle si myslím.”

„A odkud vůbec věděl, že garáž je zapojena na alarm? Je to dost neobvyklé. Většina domů poplašný systém v garáži nemá.”

„Nemůžu s jistotou říct, že o tom věděl. A pokud o tom opravdu věděl, netuším, kde tu informaci získal.”

„Mohl zkusit i zadní vchod. Tím by alarm přece spustil taky. A podle mě dobře věděl, že bude zapnutý. Určitě mu neuniklo, jak úzkostlivě dodržujete bezpečnostní opatření, zejména po vraždách, k nimž tady došlo.”

„Nemám tušení, co se mu honilo hlavou,” poznamenám poněkud kousavě.

Bergerová zvolna přechází místností. Zastaví se před smutně prázdným a temným krbem. „Ano, Chandonne o vás usilovně sháněl informace, zajímaly ho vaše zvyky a váš způsob myšlení. Ovšem vy, Kay, jste se stejně tak snažila zjistit co nejvíc o něm. Zkoumala jste místa činu i rány, které způsobil svým obětem. Hodně jste se dozvěděla ve Francii. Řekla bych, že jste vlastně s naším Vlkodlakem dost intenzivně komunikovala.”

KAPITOLA 28¨

Bílou italskou pohovku pokrývají nápadné růžové skvrny od formalinu. Na polštářcích vidím šlápoty, nejspíš jsem je tam zanechala já sama, když jsem pohovku přeskakovala při zběsilém útěku před Chandonnem. Už nikdy se na ni neposadím a nemůžu se dočkat, až ji odvezou.

„Musím ho poznat, abych si s ním u soudu dokázala poradit,” pokračuje Bergerová, v očích záblesk odhodlání. „A poznat ho můžu jen vaším prostřednictvím. Pomozte mi, Kay. přibližte mi toho mizeru. Kdo je Jean-Baptiste Chandonne? A proč spustil alarm právě v garáži? Čím ho tak přitahovala?”

Pár vteřin přemýšlím. „Žádný důvod mě nenapadá.”

„Vážně ne? Tak čím je tak důležitá pro vás?”

„Například je tam speciální velká pračka, používám ji pro oblečení, které si beru na místo činu. Ty věci zásadně nenosím do domu, takže mi garáž částečně slouží i jako převlékárna.”

„Aha,” pokývne Bergerová a v očích jí blýskne pochopení. „Zaveďte mě tam.”

Kuchyní a komorou projdeme do garáže. Rozsvítím a srdce se mi sevře. Prostor je podivně prázdný, můj mercedes tu není.

„Sakra, kde mám auto?” málem se vztekle rozječím. Očima přelétnu police na stěnách, odvětrávanou dřevěnou šatnu, úhledně srovnané větší zahradní nářadí i výklenek s pračkou, sušičkou a objemným kovovým dřezem. „Nikdo neříkal, že by chtěli moje auto odvézt.” Vyčítavě se na ni zadívám. Okamžitě zase znejistím. Ale buď je skvělá herečka, nebo o tom vážně neměla ani ponětí. Rozhlížím se kolem sebe, marně pátrám po stopách, které by mi prozradily, kam se můj vůz poděl. Černý sedan mercedes tu byl minulou sobotu, když jsem odjížděla k Anně. Od té doby jsem ho neviděla. Ani jsem tady nebyla. „Ale vy ano,” dodávám. „Bylo to auto tady, když jste tu byla naposledy? Kolikrát jste tu vůbec byla?” Musím se zeptat.

Přejde ke dveřím garáže a v podřepu začne zkoumat rýhy na gumovém spodním okraji, kde podle našeho názoru Chandonne použil nějaké páčidlo.

„Mohla byste ty dveře otevřít?” požádá mě státní zástupkyně vážně.

Stisknu tlačítko na stěně a dveře se hlučně zvednou. V garáži se rázem ochladí.

Bergerová se napřímí. „Když jsem tu byla, žádné auto tady nestálo. Nikdy jsem ho neviděla. Nicméně vzhledem k okolnostem patrně tušíte, kde asi skončil.”

Prázdný prostor zaplnila noc. Přecházím k Bergerové.

„Policie ho zabavila. Panebože.”

„Nějak to vyřešíme.” Newyorské státní zástupkyni se na okamžik mihne v očích cosi jako soucit.

„A co teď?” Zmateně se rozhlížím kolem, jako bych to tu nepoznávala. „Čím teď budu jezdit?”

„Váš alarm tedy spustil v pátek večer kolem jedenácté,” pokračuje věcným tónem. „Přijeli policisté. Zavedla jste je ke garáži. Mezi podlahou a spodním okrajem vrat našli asi deseticentimetrovou škvíru. Venku jste objevili stopy.” Bergerová vychází z garáže a já ji následuju. „Byly částečně zasněžené, ale dalo se poznat, že vedou kolem domu směrem k ulici.”

Stojíme na příjezdové cestě, obě bez kabátu. Už zase sněží, a když zvednu hlavu k temné obloze, po obličeji mi sklouzne několik vloček. Mezi magnoliemi a holými stromy zahlédnu světla sousedního domu a mimoděk mě napadne, že Chandonne těžce zasáhl do života i ostatním obyvatelům mé poklidné čtvrti. Nepřekvapilo by mě, kdyby se odtud lidé začali stěhovat.

„Vzpomenete si, kde ty stopy byly?” zeptá se Bergerová.

Ukazuju jí ta místa, pomalu kráčím po příjezdové cestě kolem domu, přes dvůr a na ulici.

„Kterým směrem odešel?” Bergerová se rozhlíží temnou prázdnou ulicí.

„Nevím. Tady byl sníh udupaný. A padal další. Nedalo se zjistit, kam Chandonne zamířil. Ostatně já po tom nepátral” Budete se muset zeptat policie.” Mám na mysli Marina. Přeju si, aby přijel co nejdřív. Připomenu si, proč jsem mu volala, a znovu se zachvěju strachem. Rozhlédnu se po okolních domech. Podle svítících oken, zaparkovaných vozů a donášky novin jsem se už dávno naučila rozpoznávat, kdo ze sousedů je právě doma, což nebývá příliš časté. Bydlí tady hodně penzistů, kteří tráví zimu na Floridě a horké letní měsíce někde u moře. Náhle si se smutkem uvědomím, že jsem si tu nenašla žádné přátele. Všechno jsou to pro mne jen známí, s nimiž si letmo mávneme na pozdrav, když se míjíme v automobilech.

Bergerová se objímá pažemi, aby se zahřála, od úst jí stoupají obláčky páry. Vybaví se mi, jak malá Lucy, která přijížděla z Miami, takže zimu poznala až tady, stávala občas v zimě před domem a s ruličkou z bílého papíru vsunutou mezi rty předstírala, že kouří. Aniž by tušila, že ji pozoruju oknem, vyfukovala páru jako cigaretový dým, a dokonce odklepávala imaginární popel.

Zamyšleně jdeme zpátky ke garáži. „Vraťme se o něco víc do minulosti,” promluví opět Bergerová. „Šestého prosince byla v kontejneru na lodi kotvící v richmondském přístavu nalezena mrtvola. Domníváme se, že mrtvý je Thomas Chandonne, kterého údajně zavraždil jeho vlastní bratr Jean-Baptiste. Povězte mi, Kay, jak toho dne všechno probíhalo.”

„Bylo to v pondělí dopoledne,” spustím. „Dostala jsem zprávu o mrtvole.”

„Od koho?”

„Od Marina. O pár minut později volal můj zástupce Jack Fielding. Řekla jsem mu, že jedu na místo činu.”

„Ale jako šéfka jste se přece nemusela osobně věnovat rozkládající se a odporně páchnoucí mrtvole. Mohl to za vás vzít Fielding nebo někdo další.”

„Jistě, to mohl,” připustím.

„Tak proč jste tam jela?”

„Uvědomila jsem si, že půjde o složitý případ. Loď připlula z Belgie> a hrozily tedy mezinárodní komplikace. Situace, které přitahují pozornost médií, raději řeším sama.”

„Máte ráda publicitu?”

„Právě naopak.”

Jsme zpátky v garáži, obě se však klepeme zimou. Tlačítkem zavřu vrata.

„Neujala jste se toho případu především proto, že jste zažila velmi znepokojující ráno?” Bergerová zamíří k mé odvětrávané dřevěné šatně. „Dovolíte?”

Mlčky kývnu. Znovu mi vyráží dech, jaké podrobnosti o mně vypátrala. Ono pondělní ráno bylo skutečně neveselé. Navštívil mě senátor Frank Lord, předseda soudcovské komise a dávný přítel. Měl u sebe dopis, o kterém jsem nic nevěděla. Nikdy by mě nenapadlo, že mi Benton před několika lety během dovolené u jezera Michigan napsal dopis a požádal senátora Lorda, aby mi jej předal po jeho smrti. Okamžitě jsem poznala Bentonův osobitý rukopis. Smutek mě úplně zdrtil, hluboce mnou otřásl - a přesně tohle Benton zamýšlel. Byl skutečně dokonalým znalcem lidské povahy. Věděl, jak zareaguju na jeho smrt, tušil, že propadnu otupujícímu workoholismu, a teď se mě snažil vyburcovat k normálnímu životu.

„Od koho jste se dozvěděla o tom dopise?” zeptám se Bergerové.

„Mějte prosím strpení.” Státní zástupkyně nahlíží do šatny, kde jsou pracovní kombinézy, gumové holínky, tenisky, pevné kožené rukavice, teplé spodní prádlo, ponožky a další části oblečení, všechny ve více exemplářích. „Zatím zkuste povídat na mé otázky. Já vám odpovím později. Slibuju•” Později? Některé odpovědi chci slyšet hned. „Proč vás ten dopis zajímá? Co je na něm tak důležitého?” „Nevím jistě. Začněme tím, jak vám bylo.” Aha. Pokud budu vypovídat v New Yorku, na můj duševní stav Caggiano povede hlavní útok. Ostatně už teď a tady, zdá se, kdekdo mé duševní zdraví zpochybňuje. „Kromě toho existence dopisu samozřejmě nezůstala utajena ani obhajobě,” dodá státní zástupkyně.

Kývnu

„Dobrá. Zčistajasna dostanete dopis. Od Bentona.” Bergerová se odmlčí a na okamžik sklopí hlavu. „Musím říct, že mě by něco podobného taky pořádně rozhodilo. Cítím s vámi, určitě to pro vás nebylo jednoduché.” Pohlédne mi přímo do očí, znovu mi nabízí spojenectví, znovu mi připomíná, že bych jí měla víc důvěřovat. „Benton vás rok po své smrti

vyzývá, abyste se konečně vyrovnala s tou ztrátou.”

„Nemohla jste dopis vidět. Je zamčený v sejfu.” Jsem v šoku a taky se zlobím.

„Několika lidem jste ho ukázala,” upozorní mě.

Jistě. A Bergerová si bud už promluvila, nebo si postupně promluví se všemi, kdo mě dobře znají, uvědomím si. Neníhloupá ani nedbalá, zná své povinnosti.

„Dopis má datum 6. 12. 1996 a senátor Lord vám ho předal šestého prosince následujícího po Bentonově smrti, tedy přesně jak si Benton přál. Čím je tohle datum významné?”

„Hroší kůži, Kay,” připomíná mi. „Musíte mít hroší kůži.”

Váhám.

„Nic mě nenapadá. Možná Benton prostě jen chtěl, abych dopis dostala před Vánoci. Věděl, že Vánoce neprožívám nijak lehce, a zmiňuje se o tom i v dopise.”

„Vánoce pro vás znamenají nelehkou dobu?”

„Stejně jako pro většinu lidí, ne?”

Bergerová pár vteřin mlčí. A pak se zeptá: „Kdy vlastně začal váš důvěrný vztah?”

„Na podzim. Před lety.”

„Takže na podzim před lety jste spolu začali spát,” upřesňuje Bergerová, jako bych se vyhýbala skutečnosti a odmítala nazývat věci pravým jménem. „Ovšem v době, kdy jste se intimně sblížili, byl Benton dosud ženatý.”

„Ano.”

„Letos šestého prosince ráno vám senátor předal dopis a vy jste později odjela na místo činu v richmondském přístavu. Pak jste se vrátila sem domů. Buďte tak hodná a popište mi co nejpodrobněji, jak váš návrat vypadal.”

„Postupovala jsem podle obvyklé rutiny. Z kufru auta jsem vytáhla pečlivě zabalené svrchní oblečení a obuv, tedy pracovní kombinézu a tenisky, které jsem na sobě měla při předběžném ohledání mrtvoly.” Neubráním se, abych nesklouzla očima k prázdnému místu, kde stával můj vůz. „Kombinézu jsem dala do pračky. Tenisky jsem v dřezu důkladně umyla horkou vodou s dezinfekcí.” Ukážu rukou na polici v šatně, kam jsem je před více než dvěma týdny dala usušit. Jsou tam dosud.

„A potom?” Bergerová zamíří k pračce a sušičce.

„Potom jsem se celá svlékla. Všechno jsem přidala do pračky a zapnula ji. Tak to dělám pokaždé, než přejdu do domu.”

„Nahá.”

„Ano. I tentokrát jsem šla rovnou do ložnice a pod sprchu. Nikde jsem se nezastavovala. Tohle je můj běžný postup po návratu z místa činu.”

Bergerová se tváří zaujatě. Vytváří si nějakou teorii, ze které jsem stále víc na rozpacích.

„Jen si tak říkám,” přemýšlí nahlas, „jestli o tom někdo nevěděl.”

„Hloupost,” vyhrknu podrážděně. „A pokud nic nenamítáte, ráda bych se už vrátila do domu. Jsem zmrzlá na kost.”

„Někdo se mohl o vašich zvyklostech nějak dozvědět,” nevzdává se Bergerová. „A třeba ho vaše garáž zajímala právě kvůli nim. Ano, třeba mu šlo o víc než o spuštění alarmu.Třeba se opravdu pokoušel vniknout dovnitř. Garáž je místem, kde jste si svlékla oblečení poskvrněné smrtí, kterou způsobil. Byla jste tam chvíli nahá, obzvlášť zranitelná. Možná o tom i fantazíroval.”

Vyjdeme z garáže a já zavřu dveře komory. „Těžko mohl znát mé zvyky,” bráním se hypotéze státní zástupkyně. „A mohl vědět, co jsem toho dne dělala.”

„Jste si tím jistá?” zvedne Bergerová obočí. „Co když vás sledoval domů? Víme, že byl v přístavu, protože do Richmondu se dostal lodí Sirius. Oholil si všechny viditelné části těla, oblékl si bílou uniformu, s nikým se nebavil a po většinu času se zdržoval v podpalubí, patřil totiž k posádce, konkrétně pracoval jako pomocný kuchař. Ty jeho pohádky o ukradené peněžence s pasem, letenkou a slušnou hotovostí v dolarech jsem ani na okamžik nebrala vážně.”

„Podle jiné domněnky dorazil v tutéž dobu, kdy bylo objeveno tělo jeho bratra,” podotknu.

„Každopádně se Jean-Baptiste pravděpodobně zdržoval někde na lodi a se zájmem pozoroval, jak jste se všichni nahrnuli k rozkládající se mrtvole. Náramně se bavil. Tihle mizerové si vždycky rádi dopřejí podobnou podívanou.”

„Ale jak by mě dokázal sledovat domů?” vracím se k té znepokojivé představě. „Měl snad auto?”

„Možná měl. Víte, Kay, čím dál víc mě láká myšlenka, že Chandonne není osamělé, fyzicky postižené stvoření, které se pouze náhodou ocitlo ve vašem městě. Pořád se sama sebe ptám, jestli spíš nepatří do rozsáhlé a dokonale organizované sítě, jejíž součástí snad byla i Diane Brayová. Máme tu dvě nové záhadné vraždy. Jednou z obětí je nájemný zabiják placený zejména mafiánskými šéfy, druhou agent FBI, pracující v přísném utajení na případu pašování zbraní. Poblíž podezřelého motelu se patrně našly Chandonneovy vlasy či chlupy. Když si všechno spojíme dohromady, výsledným obrázkem rozhodně nebude jednoduchý portrét úchylného primitiva, kterému v Paříži začala hořet půda pod nohama, protože měl takový nepříjemný zvyk mučit a zabíjet ženy, takže pro svou mocnou mafiánskou rodinku začal být na obtíž. Proto zabil vlastního bratra, aby zaujal jeho místo na lodi plující do Richmondu. A pak začal zabíjet tady, protože si nemohl pomoct.” Bergerová se zády opře o kuchyňskou linku. “Prostě na můj vkus je tu příliš mnoho náhod. A jak se vůbec dostal bez auta do toho motelu? Tedy, pokud ty chlupy jsou opravdu jeho.”

Posadím se ke stolu. Moje garáž sice nemá okna, ale ve výsuvných garážových vratech malá okénka jsou. Možná se státní zástupkyně nemýlí, napadá mě. Možná mě Chandonne sledoval celou cestu z přístavu až domů a potom okénkem nakukoval do garáže, zatímco jsem se tam svlékala. Možná není a nikdy nebyl sám. Možná mu někdo dal k dispozici vůz a našel mu ten opuštěný dům u řeky… Jsou to neveselé myšlenky. Blíží se půlnoc, Marino stále ještě nedorazil a Bergerová se tváří, jako by chtěla v rozhovoru pokračovat do rozednění.

„Takže se rozhouká alarm,” rekapituluje. „Policie přijede a zase odjede. Vrátíte se do obývacího pokoje.” Gestem mě vybídne, abych ji tam následovala. „Kde jste seděla?”

„Na pohovce.”

„Dobře. Sedíte na pohovce, máte puštěnou televizi, probíráte se účty. A co se stalo kolem půlnoci?”

„Uslyšela jsem, že někdo klepe na domovní dveře.”

„Popište mi to klepání.”

„Znělo tvrdě a ostře.” Snažím se vybavit si každý detail. „Takhle obvykle klepou policisté. Baterkou nebo obuškem. Zvedla jsem se, došla ke dveřím a zeptala se, kdo to je. Ozval se mužský hlas. Návštěvník se představil jako policista. Sdělil mi, že poblíž mého domu byla spatřena neznámá osoba, a ptal se, jestli jsem v pořádku.”

„Což dává smysl, neboť zhruba před hodinou se kdosi snažil násilně vniknout do vaší garáže.”

„Přesně tak,” přikývnu. „Vypnula jsem alarm, otevřela dveře a už byl uvnitř,” dodávám klidně, jako bychom se bavily o obyčejné návštěvě.

“Předveďte mi to,” vyzve mě Bergerová.

Vyjdeme z obývacího pokoje a kolem jídelny pokračujeme d0 vstupní haly. Váhavě otevřu domovní dveře. I pouhé opakování scény, při níž málem skončil můj život, stačí, aby se mi roztřásly ruce. Světlo na verandě stále ještě nesvítí. Lampu, žárovku i objímku policisté odvezli do laboratoře kvůli otiskům prstů, ze stropu verandy visí holé dráty a nikdo se ani nenamáhal obalit je kouskem izolační pásky. Bergerová trpělivě čeká. „Vřítil se dovnitř a kopnutím za sebou zavřel,” zavírám. ,,Pak se mi pokusil hodit přes hlavu dlouhý černý kabát.”

„Měl ten kabát na sobě, nebo už svlečený?”

„Na sobě. Ale okamžitě si ho svlékl. A taky se mě snažil dotknout.”

„Snažil se vás dotknout?” Bergerová nakrčí čelo. „Tím zednickým kladívkem?”

„Rukou. Natáhl ruku a sáhl mi na tvář. Nebo se o to snažil.”

„A vy jste tam jenom tak stála?”

„Odehrálo se to nesmírně rychle. Opravdu nesmírně rychle. Nejsem si úplně jistá každou podrobností. Vím jenom, že po mně natáhl ruku a zároveň si svlékal ten kabát a chtěl mi ho přehodit přes hlavu. Pak už jsem se otočila a běžela pryč.”

„A co to zednické kladívko?”

„Kladívko držel v ruce. Ano, určitě držel kladívko v ruce, když mě pronásledoval do obývacího pokoje.”

„A předtím? Předtím kladívko v ruce neměl?” naléhá.

„Ne,” rozpomínám se. „Nejdřív se mě snažil dotknout jen rukou a polapit mě do kabátu. Teprve potom odněkud vytáhl zednické kladívko.”

„Můžete mi předvést, co jste dělala dál?”

„Útěk?”

„Ano, útěk.”

„To bych musela mít v krvi stejnou hladinu adrenalinu. Víte, hnala mě panika.”

„Alespoň mi tedy ukažte, kudy jste běžela.”

Zvolna vykročím ze vstupní haly a kolem jídelny projdu zpátky do obývacího pokoje. Přímo přede mnou je eukalyptový kávový stolek, který jsem si kdysi odnesla z báječného krámu v Katonah ve státě New York. Jak jen se ten obchod jmenoval? Protinožci? Australské dřevo září jako tmavý med.

Policisté bohužel posypali lesklou desku práškem užívaným při snímání otisků, a někdo tam dokonce zapomněl kelímek od kávy.

„Nádoba s formalinem stála tady, na rohu stolku.”

„Proč jste ji vůbec měla doma?” zeptá se Bergerová.

„Bylo v ní tetování, které jsem sejmula ze zad té mrtvoly objevené v přepravním kontejneru.”

„Obhajobu bude zajímat, z jakého důvodu jste si přinesla domů kus lidské kůže.”

„Pochopitelně. Na tohle se mě ptá kdekdo.” Ze všech sil přemáhám narůstající podráždění. „To tetování je důležité a navíc vyvolávalo celou řadu otázek. Pořád jsme totiž nevěděli, co vlastně představuje. Vzhledem k pokročilému stadiu rozkladu bylo dost obtížné vůbec tetování najít a ke všemu se pak ukázalo, že jde o dva různé obrazce, z nichž jeden překrývá druhý. Potřebovali jsme zjistit, které tetování je původní a které dodatečné.”

„Dvě zlaté tečky překryté podobou sovy,” podotkne Bergerová. „Každý příslušník rodinného klanu Chandonneových si nechává vytetovat dvě zlaté tečky.”

„Ano, tuhle informaci jsem také dostala od Interpolu.” Už je mi jasné, že čas strávený s Jayem Talleym newyorská státní zástupkyně nepromarnila.

„Thomas Chandonne okrádal rodinný kartel, podnikal na vlastní pěst, odkláněl trasy lodí, falšoval nákladní listy, převážel zbraně a drogy ve své režii,” chrlím ze sebe údaje, které ni Jay poskytl v Lyonu. „Vytetované zlaté tečky zakryl obrázkem sovy a začal vystupovat pod různými jmény. Věděl, že takovou zradu rodina trestá smrtí.”

„Jak se zdá, skutečně ho zabili. A provedl to sourozenec. Bergerová si přejede prstem přes dolní ret a rozhlédne se. „Vraťme se k té nádobě s formalinem. Zopakujte mi, proč jste i přinesla domů.”

„Nestalo se to záměrně. Prostě jsem zašla v Petersburgu to jednoho tetovacího salonu, chtěla jsem, aby se na tetování

sejmuté z mrtvoly podíval nějaký profesionál. Odtud jsem jela rovnou domů a uložila nádobu ve své pracovně. Byla úplná náhoda, že právě toho večera, kdy mě přepadl Jean-Baptiste Chandonne, jsem nádobu přenesla sem do obývacího pokoje a postavila ji na tenhle stolek. Občas jsem si tetování prohlížela a mezitím jsem se věnovala jiné práci. No a pak Chandonne vtrhl do domu a já prchala. V napřažené ruce držel zednické kladívko a chtěl mě praštit. Zahlédla jsem nádobu s formalinem, v panice jsem ji popadla, skočila přes opěradlo pohovky, odšroubovala víčko a bez rozmýšlení vyšplíchla formalin Chandonneovi do obličeje.”

„Reflex, protože jste věděla, že je formalin žíravý?”

„Samozřejmě. Když s ním běžně pracujete, nemůžete to nevědět. V našem povolání si všichni uvědomujeme, jak je formalin nebezpečný, a dáváme si pozor, abychom se nepolili,” vysvětluji a sama si uvědomuji, jak bude mé líčení působit na mimořádnou velkou porotu. Přitažené za vlasy. Neuvěřitelné.

„Stříkl vám někdy formalin do očí?” zajímá se Bergerová. „Potřísnila jste se jím někdy?”

„Díkybohu ne.”

„Dobrá, takže jste odšroubovala víčko a mrskla to svinstvo Chandonneovi do obličeje. Co bylo dál?”

„Vyřítila jsem se z domu. Cestou jsem popadla svou pistoli Glock, ležela na stole v jídelně, kde jsem ji předtím nechala. Vyběhla jsem tedy ven, ale schůdky pod verandou byly zledovatělé. Uklouzla jsem a zlomila si loket.” Automaticky zvednu ruku v sádře.

„A co dělal Chandonne?”

„Hnal se za mnou.”

„Hned?”

„Ano, mám dojem, že hned.”

Bergerová se přesune za opěradlo pohovky a zahledí se na světlá místa, která formalin vyleptal do ochranného nátěru podlahy z francouzského dubu. Žíravá kapalina se rozlila až ke dveřím kuchyně, čehož jsem si dosud nevšimla. Ale možná jsem to jen zapomněla. V paměti mi utkvěl především Chandonneův hrůzný křik.

Státní zástupkyně se mezitím otočila a teď se zájmem pozoruje kuchyň. Přistoupím k ní, abych se podívala, co ji tak zaujalo.

„Tak skvěle vybavenou kuchyň jsem snad v životě neviděla.”

Pookřeju, kuchyň je srdcem mého domu a j sem na ni opravdu pyšná. Střed místnosti tvoří gigantický sporák, kde lze vařit velikánské hrnce polévky a ovšem také péct, smažit, robit a grilovat. Měděné hrnce a pánve září, jako by byly ze zlata. Stěny jsou lemovány policemi s nejrůznějším kořením. Mám tu obří prkno na maso, obrovskou lednici a stejně obrovský mrazák. V jednom rohu stojí chladnička na víno, ve druhém menší pracovní stůl. Okno za ním nabízí výhled na vzdálený skalnatý ostroh nad Jamesovou řekou.

„Velmi hezké a současně praktické,” komentuje Bergerová. „Hned se pozná člověk, který má vkus a rád si občas dopřeje nějakou tu radost alespoň v jídle. Slyšela jsem, že jste vynikající kuchařka.”

„Ráda vařím. Odpočinu si. Rozptýlím se.”

„Ve vašem případě nejde zrovna o lacinou zábavu,” změní Bergerová tón a znovu přelétne očima po luxusní kuchyni. „Kde vlastně berete peníze?”

„Umím hospodařit,” odpovím odměřeně. Řeči o penězích mě vždycky popuzují. „A v posledních letech jsem měla štěstí při investování. Dost velké štěstí.”

„Zajímavé.”

„Kromě toho mi Benton v závěti odkázal svůj domek na ostrově Hilton Head. Nedokázala bych tam bydlet, a tak jsem to prodala.” Na okamžik se odmlčím. „Dostala jsem za něj něco kolem šesti set tisíc dolarů.”

„Aha. A co je tohle?” ukáže Bergerová na originální italský sendvičovač.

Vysvětlím jí, k čemu ten zázrak slouží.

„Až bude po všem, musíte mi něco uvařit,” prohlásí státní zástupkyně poněkud neomaleně. „Doneslo se mi, že vaší specialitou jsou italská jídla.”

Rozpačitě pokrčím rameny.

„Co myslíte, mohl sem Chandonne vběhnout a zkusit si tady u dřezu omýt obličej a vypláchnout ten formalin z očí?” zeptá se náhle Bergerová.

„Nevím. Neotáčela jsem se. Zběsile jsem prchala z domu, šlo mi o život. Pak jsem upadla. Když jsem zvedla hlavu, vrávoravě za mnou procházel domovními dveřmi. Pořád hrozně křičel. Dole pod schůdky se svalil na zem a oběma rukama si začal po obličeji roztírat sníh.”

„Snažil se tu žíravinu dostat z očí. Formalin má olejovitou konzistenci, že? Zřejmě se vymývá dost těžko.”

„Není to snadné. Potřebujete spoustu teplé vody.”

„A vy jste mu ji nenabídla? Nesnažila jste se pomoct trpícímu člověku?”

„Blázníte? Jak byste se asi na mém místě zachovala vy?” Probodávám Bergerovou hněvivým pohledem, hlas mi málem přeskakuje. „Měla jsem si hrát na obětavou lékařku sotva minutu poté, co se mi ten hajzl pokusil vymlátit mozek z lebky?”

„Nerozčilujte se, ta otázka u soudu určitě padne a já chci, abyste na ni byla připravena. Mezi námi, můžu vás ujistit, že s vámi souhlasím. Taky bych mu nepomohla.” Bergerová se nadechne. ,Pokračujte. Chandonne se tedy válel na sněhu před vaším domem.”

„O jednom detailu jsem se nezmínila,” rozpomenu se. “Když jsem vybíhala z domu, stačila jsem zapnout alarm.”

„Popadla jste nádobu s formalinem. Ze stolu v jídelně jste si vzala svou zbraň. Zapnula jste alarm. Vlastně jste znovu a znovu prokazovala záviděníhodnou duchapřítomnost,” poznamenává Bergerová. „Každopádně teď jste byli oba venku před domem. Pak přijela Lucy a vy jste jí rozmlu-vila úmysl střelit Chandonnea z krátké vzdálenosti přímo do hlavy. O chvíli později dorazily jednotky bezpečnostních složek včetně ATF. Konec příběhu.”

„Kéž by to byl opravdu konec.”

„Promluvme si ještě o vražedném nástroji,” nenechá mě Bergerová vydechnout. „Zašla jste do železářství, prohlédla si různé druhy nářadí a dospěla k závěru, že zraněním na těle Brayové odpovídá zednické kladívko?”

„Tušila jsem to, měla jsem dost vodítek. Především jsem věděla, že se jednalo o něco se dvěma odlišnými konci, jedním širokým a plochým, druhým úzkým a ostřejším. Svědčily o tom promáčkliny na lebce oběti a také otisk na matraci, kam zřejmě pachatel zakrvácený nástroj několikrát odložil. Uvažovala jsem o kladivu nebo sekerce, ale nikoliv běžného tvaru. Vyptávala jsem se, hledala jsem. A v železářství jsem stejný či podobný nástroj objevila.”

„Když k vám Chandonne vtrhl, vytáhl kladívko, které měl patrně schované v kabátě, a pokusil se na vás zaútočit,” věcným tónem konstatuje Bergerová.

„Ano.”

„Ve vašem domě byla tedy dvě zednická kladívka. Jedno jste si po vraždě Brayové koupila v železářství, druhé přinesl Chandonne.”

„Ano, to je pravda.” Teprve teď si s ohromením uvědomím, co mi státní zástupkyně sděluje. V poslední době jsem ze všeho zmatená, nedokážu se soustředit a už se mi pletou i data. „Panebože, kladívko jsem přece koupila až den poté, co Jean-Baptiste Chandonne umlátil Brayovou. Stačí se podívat na účet a…” Zmlknu uprostřed věty. V železářství jsem platila hotově, kladívko stálo něco kolem pěti dolarů. A s jistotou vím, že nemám žádný účet. Začínám blednout. Zednické kladívko jsem si koupila den po vraždě, ale nemůžu to dokázat. Ledaže by prodavač předložil pásku z registrační pokladny a odpřisáhl, že ve mně poznává dotyčnou zákaznici.

„Teď ovšem jedno zednické kladívko schází,” opět konstatuje Bergerová. „To, které jste si koupila, zmizelo.” Kolečka v mysli se mi roztočila na plné obrátky. Nevím, co přesně tady policie při prohlídce našla.

„Ale u té prohlídky jste snad byla, ne?”

Horečně přemýšlím. „Byla jsem tu v sobotu, odpověděla jsem na jejich otázky, ale nemůžu tvrdit, že bych věděla o všem, co prohlíželi nebo odtud odnesli. Když jsem pozdě večer odjížděla, ještě neskončili. Netuším, jak dlouho tady zůstali, jestli přišli znova a kolikrát.” Znovu se mě zmocňuje hněv. „Kristepane, v době vraždy Diane Brayové jsem žádné zednické kladívko neměla! Koupila jsem si ho až druhý den, když se našlo její tělo. V rozčilení mi to úplně vypadlo z hlavy.”

„Na co se vlastně zednické kladívko používá?” zeptá se Bergerová. „A mimochodem, Kay, nerada vám to říkám, ale existuje mnohem vážnější problém, než je chybějící účtenka z železářství. Jde o to, že na jediném kladívku nalezeném ve vašem domě je krev Brayové.”

„Používá se při stavbě a opravách domů, při práci s břidlicí, tím užším koncem se například půlí cihly.”

„Je tedy možné, že Chandonne kladívko našel v opravovaném domě u řeky, kde se skrýval?”

„Ano, tomu bych docela věřila.”

„Váš dům je kamenný a částečně zděný, střechu má břidlicovou,” pokračuje Bergerová. „Sledovala jste postup stavby? Ptám se, protože mi připadáte jako perfekcionistka.”

„Při dnešních cenách by člověk musel být idiot, aby na stavbu nedohlížel.”

„Možná jste tedy u některého z dělníků zednické kladivo viděla. Takové nářadí často nosívají zavěšené u opasku.”

„Nevzpomínám si. Ale jistá si nejsem.”

„Takže sedmnáctého prosince, čtyřiadvacet hodin po vraždě Brayové, jste zašla do železářství Pleasants a koupila jste si zednické kladívko. Předtím jste nikdy žádné nevlastnila?”

„Ne, předtím jsem nikdy žádné nevlastnila. Alespoň mi o tom není nic známo.”

„Kolik bylo, když jste si kladívko kupovala?” V tu chvíli před domem zaburácí motor Marinova terénního vozu.

„Tak kolem sedmé. Přesně to nevím. Mezi půl sedmou a sedmou.” Jsem celá popletená, nedokážu se soustředit. Bergerová naléhá a já si v tu chvíli nedokážu představit, že by jí někdo dokázal lhát dlouho. Teď ještě vědět, co je lež a co není. Uvažuju, jestli mi Bergerová vůbec věří.

„Ze železářství jste jela rovnou domů? Povězte mi, co jste dělala po zbytek večera.”

Ozve se domovní zvonek. Sklouznu pohledem k obrazovce Aiphonu na stěně obývacího pokoje a spatřím Marinův obličej. Bergerová položila zásadní otázku. Použila tah, kterým se mi Righter pokusí zničit život. Chce znát mé alibi. Chce vědět, kde jsem byla ve chvíli, kdy byla Diane Brayová ve čtvrtek šestnáctého zavražděna. „Dopoledne jsem se vrátila z Paříže. Celý den jsem vyřizovala různé pracovní záležitosti a domů jsem dorazila kolem šesté večer. Později, mohlo být tak deset, jsem zajela do nemocnice za Jo, Lucyinou bývalou přítelkyní, která se tehdy v Miami také zúčastnila té hrozné přestřelky. Nabízela jsem jí pomoc, Jo to neměla lehké, situaci jí začali komplikovat i rodiče.” Znovu se ozve zvonek. „A potom jsem se Jo zeptala, jestli neví, kde je Lucy. Prozradila mi, že Lucy sedí v jistém baru v Greenwich Village.” Zamířím ke dveřím, ale Bergerová ze mne nespouští oči. „V New Yorku. Lucy byla v New Yorku. Jela jsem domů a zavolala jí. Byla opilá.” Marino zvoní a zároveň buší na domovní dveře. „Abych tedy odpověděla na vaši nevyslovenou otázku, paní Bergerová, nemám žádné alibi na kritickou dobu, absolutně žádné. Ve čtvrtek šestnáctého prosince jsem mezi šestou a zhruba půl jedenáctou večer byla bud doma’ nebo ve svém voze - a sama. Nikdo mě neviděl. Nikdo se mnou nemluvil. Neexistuje jediný svědek, který by potvrdil, že jsem mezi půl osmou a půl jedenáctou nemohla být v domě Diane Brayové a neumlátila ji tím zatraceným zednickým kladívkem k smrti.”

Konečně otevřu domovní dveře. Oči státní zástupkyně se mi přímo propalují do zad. Marino se tváří napůl zuřivě a napůl vyděšeně. „Co se to sakra děje?” Zamračeným pohledem klouže od Bergerové ke mně a zase zpátky.

„Omlouvám se, že jsem tě nechala stát na mrazu,” volím co nejklidnější tón. „Pojď prosím dál.”

KAPITOLA 29

Marinovi trvalo tak dlouho, než ke mně přijel, protože se nejdřív musel zastavit na policejním velitelství a zajít do skladu zabavených důkazních materiálů, aby vyzvedl klíč, který jsem našla v kapsičce běžeckých šortek Mitche Barbosy. Právě o tohle jsem v krátkém telefonickém rozhovoru kapitána požádala. Teď nám vykládá, jakou práci mu dalo, než v té malé místnosti, přeplněné očíslovanými sáčky a pytli, mezi nimiž jsou samozřejmě i věci, které policie minulou sobotu odvezla z mého domu, vůbec klíč objevil.

V úschovně důkazů už jsem párkrát byla. Z pytlů a sáčků se občas ozývají mobilní telefony a pagery, neboť neinformovaní lidé dál zkoušejí volat svým přátelům, kolegům a známým, kteří se mezitím ocitli za mřížemi nebo po smrti. Vím, že v zamčených lednicích se tam uchovávají speciální schránky s materiály podléhajícími zkáze, například syrové kuře, do něhož jsem tloukla zednickým kladívkem.

„Proč jste vůbec tím kladívkem mlátila do syrového kuřete?” Bergerová chce mít v mém podivném příběhu jasno.

„Abych zjistila, jestli zranění odpovídají těm, která jsme našli na těle Brayové.”

„No, to kuře je pořád v lednici s důkazy,” prohodí Marino. „Rozmlátila jsi ho teda parádně.”

„Popište mi do detailu, co jste dělala,” vyzve mě Bergerová.

Stojím ve vstupní hale vlastního domu a jako před soudem vysvětluju, že jsem syrová kuřecí prsíčka položila v kuchyni na prkno a postupně do nich bušila oběma stranami zednického kladívka, abych zjistila tvar vzniklých poranění. Rány způsobené plochým i ostřejším úzkým koncem se rozměry a tvarem dokonale shodovaly s těmi, které jsem při pitvě objevila na těle Diane Brayové, zejména na chrupavkách a lebce, kde se otisky použitých vražedných nástrojů uchovávají nejlépe. Potom jsem vzala starší bílý povlak z polštáře, pokračuju, a vroubkované držadlo kladívka jsem namočila do omáčky na grilování.

Bergerová se pochopitelně zeptá, o jaký druh omáčky šlo.

Vzpomenu si, že to byla omáčka Smokey Pig. Rozředila jsem ji, aby svou konzistencí odpovídala krvi, důkladně jsem jí zamazala držadlo kladívka a přitiskla je k látce. Získala jsem stejné vodorovné šmouhy, jaké se našly na zakrvácené matraci Brayové. Marino podotkne, že povlak z polštáře se stopami omáčky je momentálně v laboratoři zkoumající DNA. Ztráta času, rajčata netestujeme, opáčím sarkasticky. Nesnažím se být vtipná, jsem jenom unavená a otrávená. Laboratoř zjistí jenom tolik, že DNA na polštáři nepochází od člověka.

Jsem v háji, oznámí mi Marino. To kladívko, co jsem si koupila, je pryč. Není v seznamu v počítači, není v místnosti s důkazy, nevzali ho technici do laboratoře. Je zkrátka pryč. A já nemám účtenku. Tím už jsem si jistá.

„Volala jsem ti přece z auta, že jsem si právě v železářství Pleasants koupila kladívko.”

Vzpomíná si, že jsem se ozvala mezi půl sedmou a sedmou. Řekla jsem mu o svém podezření, že to byl vražedný nástroj. Řekla jsem, že jsem ho sehnala. Ale, poznamenává, to neznamená, že jsem ho nemohla koupit, abych si připravi

la alibi. „Vždyť víš, aby to vypadalo, že jsi nikdy žádné neměla a netušila, že ji zabil právě tímhle.”

„Sakra, Marino, na čí straně vlastně jseš?” vybuchnu. „Ty snad Righterovi věříš ty nesmysly? Panebože, už toho mám

po krk! “

„Tohle není o tom, na čí jsem straně,” zasmušile prohodí Marino. Bergerová vše mlčky sleduje.

Jsme prostě zpátky u podivné skutečnosti, že se v mém domě našlo pouze kladívko potřísněné krví Diane Brayové. Leželo na perském koberci v obývacím pokoji kousek napravo od půvabného kávového stolku vyrobeného ze dřeva australského blahovičníku. Nepatřilo mně, ale Chandonneovi, opakuju znovu a znovu. V duchu přitom vidím obyčejný hnědý papírový pytel s pořadovým číslem a kódem označujícím doktorku Scarpettovou.

Zády se opírám o stěnu, točí se mi hlava. Připadá mi, jako bych odněkud z výšky pozorovala samu sebe poté, co se stalo něco strašlivého a konečného. Můj konec. Jsem mrtvá jako ti, jejichž věci končí v těch hnědých papírových pytlích. Nejsem mrtvá, je to horší. Mohou mě obvinit. Ani si nechci připouštět, co se může stát dál. Ničí mě to. „Marino, zkus ten klíč v mém zámku.”

Kapitán váhá, mračí se, ale po chvíli sáhne do náprsní kapsy své staré kožené bundy a vytáhne průhledný plastový sáček opatřený suchým zipem a užívaný pro úschovu drobnějších důkazních materiálů. Klíč z nerezové oceli snadno vklouzne do zámku. Dveře se otevřou, všechny nás ovane mrazivy vzduch. Marino ještě několikrát otočí klíčem v zámku, západka se bez problémů vysouvá a zasouvá.

“To číslo, které je na něm napsané nesmazatelnou tužkou,” pronesu tiše, „je kód mého alarmu.”

“Cože?” Zdá se, že i Bergerová tentokrát lapá po dechu.

Přejdeme do obývacího pokoje. Newyorská státní zástupkyně i Marino mě upřeně pozorují. Nechtějí si sednout na zničenou pohovku. Já dřepím před krbem jako Popelka. Čekají, jsou zvědaví, jestli mě napadá nějaké přijatelné vysvětlení.

„Od soboty mým domem volně procházeli policisté a bůhvíkdo ještě,” uvažuju nahlas. „V kuchyni je zásuvka, kam ukládám nejrůznější rezervní klíče. Od auta, od kanceláře, od kartoték a samozřejmě taky od domu. Kdekdo se k nim lehce mohl dostat. A kód mého alarmu vaši lidé znali, že?” pohlédnu na Marina. „Při odchodu totiž alarm zapojili. Když jsme sem dnes s paní Bergerovou přišly, byl zapojený.”

„Potřebujeme seznam všech osob, které vstoupily do domu,” rozmrzele podotkne Bergerová.

„Klidně bych vám je rovnou vyjmenoval,” zabručí Marino. „Ale nehlídal jsem barák. Nemůžu vědět o každým, kdo tady coural.”

S povzdechem se opřu o krbovou římsu a začnu vypočítávat, které policisty jsem v domě sama viděla. Včetně Jaye Talleyho a Marina. „Taky tu byl Righter,” dodám.

„Stejně jako já,” podotkne Bergerová. „Ale sama jsem si rozhodně neodemykala. A kód vašeho alarmu jsem neznala.”

„Kdo vám otevřel?” zeptám se.

Místo odpovědi se státní zástupkyně podívá na Marina. Průvodce jí tedy dělal právě on. Zamrzí mě, že se mi o tom nezmínil. Ale proč bych se měla cítit dotčeně? Komu jinému můžu důvěřovat víc než jemu?

Zjevně rozčilený Marino odchází do kuchyně. Slyším, jak nejprve otvírá zásuvku s rezervními klíči a potom ledničku.

„Ten klíč jste u Mitche Barbosy objevila v mé přítomnosti,” přemýšlí nahlas Bergerová. „Je vyloučené, že byste mu ho předtím sama podstrčila do kapsy šortek. Na místě nálezu mrtvoly jste vůbec nebyla a těla jste se nikdy nedotkla beze svědků. Když jste rozepínala zip vaku, stáli jsme s kapitánem vedle vás.” Státní zástupkyně zaváhá. „A co Marino?”

Odmítavě mávnu rukou. „Kdepak, ten určitě ne. V žádném případě. Ostatně podle jeho líčení vlastně ani Barbosovo tělo neviděl. Na sídliště Mosby Court dorazil ve chvíli, kdy už mrtvolu odváželi.”

„Bud tedy musel dát klíč do kapsy těch běžeckých šortek některý z policistů hned po nálezu těla…”

„Nebo spíš pachatel či pachatelé,” dokončím její úvahu. „Na místě vraždy. Ne tam, kde mrtvého Barbosu pohodili.”

Marino se vrací z kuchyně. Upíjí z lahve piva Spaten, které zřejmě koupila Lucy. Já o tom nevím. V tomhle domě jako by mi už nic nepatřilo. Všechno se odehrává mimo mne, mimo dosah mé vůle a mých přání. Mimoděk si vzpomenu na Annino vyprávění. Čím dál víc chápu, jak se asi cítila, když se u nich doma začala roztahovat nezvaná a nevítaná tlupa nacistů. Uvědomuju si, že v takové situaci člověk po čase přestane zuřit a nenávidět, přestane plakat, dokonce přestane litovat sám sebe. Ponoří se do temného bahna rezignace, smíří se i s tou nejděsivější skutečností. „Už tady nedokážu žít,” oznámím Bergerové a Marinovi.

„Nic chytřejšího tě nenapadá?” vypálí Marino rozzlobeným agresivním tónem, který je pro něho v poslední době již typický.

„Neštěkej na mě,” zamračím se. „Všichni jsme navztekaní a utahaní. Nerozumím tomu, co se děje, ale jak se zdá, do vražd těch dvou mužů, kteří byli před smrtí mučeni, je zapleten i někdo z našich lidí. Ten, kdo nechal v kapsičce Barbosových šortek klíč od mého domu, mě možná chtěl s těmi zločiny nějak spojit. Ale spíš to mělo být varování.”

„Přikláněl bych se k varování,” pokývne Marino.

A kdepak je ten tvůj Rocky? napadne mě.

„Ten váš milý Rocky,” řekne místo mě Bergerová.

Kapitán si lokne z lahve a hřbetem ruky si otře ústa. Neodpoví.Státní zástupkyně se podívá na hodinky. „Nejvyšší čas vzájemně si popřát veselé Vánoce.”

KAPITOLA 30

Annin dům je temný a tichý. Jenom na chodbě a v kuchyni mi Anna ohleduplně nechala svítit menší světla. Všimnu si křišťálové sklenky a lahve Glenmorangie, zřejmě pro případ, že bych Potřebovala uklidňující prostředek. Ve tři hodiny po půlnoci mi však alkohol nepřipadá vhodný. Spíš bych si přála, aby Anna byla ještě vzhůru a přišla si ke mně sednout. Naše dlouhé rozhovory na mne hluboce zapůsobily, i když ted bych možná měla litovat, že k nim vůbec došlo. Cestou do křídla pro hosty si znovu uvědomím, jak neveselé Vánoce letos prožívám. Celý den jsem strávila vyšetřováním vražd včetně té, z níž mě Righter hodlá obvinit. Jsem zoufale vyčerpaná a spát budu opět v cizí posteli.

A právě na posteli mi Anna nechala vzkaz. Už podle váhy a tloušťky elegantní smetanově bílé obálky poznám, že dopis je obsáhlý. V koupelně se svléknu a oblečení nasáklé kouřem z motelového pokoje zabalím do ručníku. Osprchuju se a pak vklouznu do jednoho z Anniných měkkých koupacích županů. Lehnu si a znovu vezmu do rukou dopis. Obálka není zalepená. Otevřu ji a vyjmu z ní šest listů kvalitního papíru s vodoznakem. Jsem nedočkavá, nutím se však číst pomalu. Anna jistě pečlivě volila slova a nebylo by správné, abych je chvatně přelétla.

Nejdražší Kay,

válka mě už jako velmi mladou dívku naučila, že pravda nemusí vždycky být to, co se zdá správné, dobré či nejlepší. Pokud bys například skrývala ve svém domě Židy, určitě bys na otázky německé tajné policie neodpověděla pravdivě. Když se u nás doma objevili příslušníci zvláštních oddílů SS Totenkopf, nemohla jsem přiznat, jak je nenávidím. A nemohla jsem říct pravdu, ani když mě jeden z velitelů koncentračního tábora Mauthausen začal téměř pravidelně v noci navštěvovat a ještě se mě ptal, jestli se mi ieho pozornosti líbí.

Ten muž občas přicházel z tábora velmi opilý a pak mezi milováním vyprávěl surové oplzlé vtipy, syčel mi do ucha a předváděl, jak Židy zabíjí plyn. A já se smála, neboť jsem měla strach. Jednou se chlubil, že během esesácké štvanice zastřelil v nedalekém Langensteinu dvanáctiletého vesnického chlapce. Tu historku si vymyslel, ve skutečnosti chlapce zastřelil nějaký gestapák z Lince, ale to jsem se dozvěděla až později. Tehdy jsem mu věřila a svůj strach ani nedokážu vylíčit slovy. Vždyť i já byla obyčejné dítě. Nikdo nebyl v bezpečí. (Roku 1945 toho velitele v Gusenu popravili a jeho mrtvola byla několik dní veřejně vystavena, aby na ni lidé mohli plivat. Také jsem tam zašla a také jsem na ni plivla. Poprvé jsem vyjádřila, co jsem cítila. Pravda, kterou jsem dřív vyslovit nesměla.

Pravda je relativní pojem. Vždycky záleží na okolnostech. Trvalá, čistá a ryzí pravda je luxusem privilegovaných, tedy lidí, kteří netrpí hmotným ani duchovním nedostatkem a které nikdo nepronásleduje. Židé za druhé světové války si v zemích ovládaných nacisty pravdu nemohli dovolit. Pravda umí ničit. Dobře vím, že vždycky není moudré a prospěšné mluvit pravdu. Snad ti takový názor připadá právě u psychiatryně dost podivný. Ale věř mi, Kay, dospěla jsem k němu pouze na základě vlastních trpkých zkušeností. Tenhle dopis PO přečtení ihned znič a nikdy se o něm nikomu nezmiňuj. Pokud by se tě kdokoliv tázal, nesmíš prozradit absolutně nic z toho, co tady píšu.

Kdyby vyšlo najevo, jak naše rodina pod svou střechou hostila esesácké hrdlořezy, můj život ve Spojených státech by se zhroutil. A dokonce i tobě by nepochybně uškodilo, kdyby se lidé dozvěděli, že tvoje nejlepší přítelkyně sympatizovala s nacisty, protože tak by se o mně bezpochyby mluvilo. Taková představa je pro mne obzvlášť bolestná. Nesnesitelná. Jsem židovka. Můj otec pochopil, jaký osud hitlerovci Židům chystají. Už v polovině třicátých let využil svých konexí v bankovních i politických kruzích a za nemalou částku nám předvídavě opatřil dokonale novou identitu. Přijali jsme jmen, Zennerovi a z Polska jsme se přestěhovali do Rakouska.

Dalo by se tedy říct, že žiju ve lži, kam až má paměť sahá Snad teď pochopíš, proč netoužím vypovídat před soudem a proč se tornu pokusím vyhnout. Nicméně tenhle dlouhý dopis ti nepíšu kvůli svému truchlivému životnímu příběhu, Pravý důvod je jiný. Chci ti, Kay, konečně prozradit některé závažné věci týkající se Bentona.

Určitě nevíš, že Benton byl po jistou dobu mým pacientem. Asi před třemi lety se náhle objevil v mé ordinaci. Trpěl depresí a řadou potíží, které souvisely s jeho prací. Nemohl o nich s nikým mluvit. Ani s tebou. Během svého působení u FBI viděl to nejhorší z nejhoršího, ty nejúchylnější zločiny, jaké si lze představit, setkával se s „krystalickým zlem”, přesto však nikdy neměl opravdový strach. Pachatelé se o něj většinou příliš nezajímali, nepředstavovali pro něho žádné vážnější nebezpečí. Často jim dokonce lichotila pozornost, kterou jim při výslechu věnoval.

Ale několik měsíců předtím, než za mnou přišel, se začaly dít podivné věci. Dostával záhadné dopisy, množily se nevysledovatelné telefonáty. A všechny byly plné temných výhrůžek a odkazů na tebe, Kay. Benton si uvědomoval, že ten, kdo mu volá a píše, zná až zarážející spoustu podrobností ze soukromí vás obou.

Samozřejmě podezíral Carrii Grethenovou. Pořád opakoval: „O té ženské ještě uslyšíme.” Jenže Grethenová byla tehdy zavřená a hlídaná v Kirby.

Můj převládající dojem z těch šesti měsíců rozhovorů s Bentonem? Měl velmi silnou předtuchu blížící se a neodvratné smrti. Trápily ho deprese, úzkostné stavy, trvalé pocity pronásledování. Úlevu začal hledat v alkoholu. Před tebou se snažil své nadměrné pití utajit, nedokázal však zabránit vážnému narušení vašeho vztahu. Sama jsi mi líčila, jak se Bentonovo chování nevysvětlitelně změnilo. Teď jsem ti snad alespoň částečné vysvětlení nabídla.

Chtěla jsem Bentonovi naordinovat nějaké antidepresivum, ale odmítl. Neustále si dělal starosti, co bude po jeho smrti s tebou a Lucy. Kdykoliv o tom hovořil, vyhrkly mu slzy. právě já jsem mu navrhla, aby napsal dopis, který ti před pár týdny předal senátor Lord. Chtěla jsem, aby vyjádřil, co ti nedokáže říct do očí.

Během našich terapeutických sezení jsem mu opakovaně naznačovala, že třeba tuší, kdo ho výhrůžnými dopisy a telefonáty pronásleduje. Mlčel, patrně se zdráhal přiznat si pravdu. Vypadalo to, jako by měl informaci, kterou mi nehodlal či nemohl prozradit. Poslední dobou mě často napadá, jestli za tím, co se tehdy dělo Bentonovi a co se v současnosti děje tobě, není Marinův odporný mafiánský syn. Rocky spolupracuje s nejmocnějšími zločineckými organizacemi. Zároveň hluboce nenávidí svého otce. A jistě nenávidí každého, na kom jeho otci záleží. Benton dostával výhrůžné dopisy a byl zavražděn. Pak v Richmondu zatkli sériového vraha Chandonnea a jeho obhajoby se okamžitě ujal Marinův syn. Je snad tohle náhoda? Nevyplývají ze sledu událostí krajně znepokojující závěry, že se někdo pokouší zničit vše, na čem Marinovi záleží?

Benton se poměrně často zmiňoval o složce P. Ú. Když jsem se ho zeptala, co ta písmena znamenají, odpověděl mi, že jde o zkratku slov Poslední útočiště. Vyptávala jsem se dál. A Benton se slzami v očích pronesl: „Poslední útočiště je místo, kde skončím. Ano, přesně tam jednou skončím.”

Neumíš si představit mé pocity ve chvíli, kdy jsem se dozvěděla, že Poslední útočiště se jmenuje i newyorská poradní a investigativní společnost, pro kterou teď bude pracovat Lucy. Kdepak, včera večer jsem nebyla rozrušená kvůli soudní obsílce. Jakmile mi předvolání doručili, zavolala jsem Lucy, abych jí sdělila, co nového se kolem tebe děje. Řekla mi, že ve městě je také její „nová šéfka” (Teun McGovernová). Vzápětí padla ta dvě slova: Poslední útočiště. Zažila jsem šok A otřesená jsem dosud. Vůbec tornu nerozumím. Ví snad Lucy o Bentonově tajné složce?

Znovu si musím klást otázku, jestli jde pouze o náhodu, Těch náhod je na můj vkus nějak moc. Z ničeho nic tu existuje firma s názvem Poslední útočiště a sídlí v New Yorku. Lucy se stěhuje do New Yorku. Jean-Baptiste Chandonne před dvěma roky v New Yorku vraždil a teď tam bude souzen. Carrie Grethenová byla v New Yorku zavřená na vězeňském psychiatrickém oddělení. Její někdejší komplic Temple Gault našel tvou zásluhou v New Yorku smrt. V New Yorku zahájil svou policejní kariéru Marino. A v New Yorku žije Marinův syn Rocky Caggiano.

Závěrem ti musím říct, jak si vyčítám, že jsem nechtěně, ale přece jen zkomplikovala tvou nelehkou situaci. A ujištuju tě: rozhodně nevypustím z úst jediné slovo, které by mohlo být překrouceno a zneužito proti tobě. Na to jsem už příliš stará. Zítra odjedu do svého domu na ostrově Hilton Head a zůstanu tam, dokud se nebudu moct bez obav vrátit do Richmondu. Nehodlám totiž Bufordovi ani komukoliv jinému nic usnadňovat. Druhý důvod je závažnější. Potřebuješ přece někde bydlet, Kay. Do svého domu se nevracej.

Tvá oddaná přítelkyně

Anna

Znovu si dopis přečtu od začátku až do konce. A pak ještě jednou. Zkouším si představit, jak asi musela vnímavá a inteligentní mladá dívka trpět, když vyrůstala v jedovatém ovzduší Mauthausenu a věděla, co se odehrává za ostnatými dráty nabitými elektrickým proudem. Když jako Židovka poslouchala surové poznámky a vtipy o Židech. Může si to zdůvodňovat jakkoli, ale její otec se zachoval jako zbabělec. Podezřívám ho, že věděl i o tom zneužívání, a přesto nic neudělal

Náhle zjištuju, že už je téměř pět hodin ráno. Víčka mi těžknou, ale nervy mám podrážděné a napjaté. Zdá se zbytečné, abych se ještě snažila usnout. Vstanu a zajdu si do kuchyně uvařit kávu. Pak se posadím k oknu, odkud bych za denního světla viděla na řeku, a chvíli přemýšlím o tom, co mi Anna prozradila. Po přečtení jejího dopisu lépe chápu mnohé z posledních let Bentonova života. Vybaví se mi dny, kdy si Benton stěžoval na úpornou bolest hlavy, zatímco mně spíš pňpadal, jako by měl kocovinu. Teď už tuším, že jsem se patrně nemýlila. Byl čím dál skleslejší a sklíčenější, čím dál víc se uzavíral do sebe. Vzdaloval se mi. Dokážu porozumět jeho obavám, ale nemůžu s ním souhlasit. Měl se mi svěřit, měl mi o těch výhrůžných telefonátech a dopisech říct. Nejednal správně, když svou tajnou složku P. Ú. skrýval i přede mnou.

Po Bentonově smrti jsem samozřejmě musela probrat i jeho písemnosti, ale nevzpomínám si, že bych na takovou složku narazila. Z té doby si toho ovšem příliš nepamatuju. Žila jsem jako v tíživém snu, nevnímala jsem, kam jdu a kde jsem byla předtím. Anna mi tehdy pomáhala třídit Bentonovy osobní věci, vyklízela skříně a zásuvky. Já spíš jen zmateně přecházela z místnosti do místnosti a chrlila ze sebe nesouvislé věty nebo naříkala. Zajímalo by mě, jestli Anna tajnou složku náhodou neobjevila. Pokud složka P. Ú. stále ještě existuje, rozhodně ji musím najít.

Oknem do kuchyně nesměle proniká lehce namodralé ranní světlo. Připravím čerstvou kávu a s podnosem v rukou se vydám k Annině ložnici. Tiše otevřu dveře, vstoupím a tác položím na oválný stolek vedle postele. Anna spí, místnost je však osvětlená jako ranvej, téměř v každém výklenku září lampa. Když jsem to uviděla poprvé, dost jsem se podivila. Teď už

začínám chápat. Tmu si Anna spojuje se zážitky plnými strachu a děsu, kdy za ní chodil opilý a smradlavý nacista. Žádný div, že zasvětila život péči o lidi trpící psychickými poruchami. Rozumí jim. Učí se na nich pochopit i vlastní trauma.

„Anno,” zašeptám. „To jsem já. Přinesla jsem ti kávu.,,

Anna se nejprve pohne, potom se jako na povel posadí a promne si oči. Rozcuchané bílé vlasy jí padají do obličeje.

Málem už jí popřeju šťastné a veselé Vánoce, pak se však rozhodnu pro neutrální formulaci: „Hezké svátky.”

„Tu ohleduplnost si můžeš odpustit,” zamračí se Anna. „I když jsem Židovka, celé roky slavím Vánoce.” Natáhne se ke stolku pro šálek s kávou a dodá: „Promiň, po ránu nemívám nejlepší náladu.”

Stisknu jí ruku. „Přečetla jsem si tvůj dopis. Několikrát. Nevím, jak bych ti to vysvětlila, ale nemůžu ho zničit. A chtěla bych si o něm s tebou promluvit.”

Zarazí se. Mám pocit, že jsem vycítila její úlevu. Ale Anna vzápětí jen mávne rukou, jako by tím gestem mohla vše smazat. Lampy vrhají stíny na nábytek v biedermeierovském stylu a na staré olejomalby. Konečně Anna promluví. „Asi jsem udělala chybu.”

„Právě naopak, Anno. Jen jsi mi ten dopis měla napsat mnohem dřív.”

Anna usrkne kávu a přitáhne si pokrývku k ramenům.

“Není důvod, aby sis něco vyčítala,” řeknu tiše. „Za války jsi byla skoro ještě dítě. A vlastně za tebe rozhodl tvůj otec.V jistém smyslu tě chránil a zároveň obětoval.”

„Neumíš si představit, jak složité a přízračné to bylo,” povzdechne si Anna. „Otce neobviňuju. Cítil se zoufale. Pil a ty stvůry pily s ním. Všichni se pořád opíjeli kořalkou, které se u nás říká Schnaps. Jednou říšský ministr Albert Speer a jeho suita navštívili zbrojní závody v Gusenu a Ebensee. K odpočinku si vybrali náš zámeček. Rodiče uspořádali nákladnou hostinu. Šampaňské teklo proudem, k jídlu vyhrávali vídeňští hudebníci. Celou noc jsem se pak ve svém pokoji schovávala pod postelí. Opakovaně jsem slyšela vrávoravé kroky, kdosi dokonce strhl z lůžka přikrývku a velmi sprostě zaklel. V úkrytu jsem zůstala až do rána. Třásla jsem se strachem. Ale také jsem snila o krásné hudbě a o mladém houslistovi, jehož pohled jsem během večera několikrát zachytila, až jsem se musela červenat. Líbil se mi, opravdu se mi moc líbil. Když jsem se v noci schovávala, myslela jsem na něho. Někdo, kdo tak krásně hrál, přece nemohl být zlý. Myslela jsem na něj celou noc.”

„Houslista z Vídně? Ten, se kterým…?” zeptám se.

„Kdepak, tohle se stalo o hezkých pár let předtím, než jsme se potkali s Rudim. Ale domnívám se, že do Rudiho jsem se zamilovala právě kvůli tomu mladíkovi, kvůli jeho pohledům a nádherné hře. Smyčcové kvarteto má magickou moc. Tehdy na chvíli zmizely ostnaté dráty, zmizel vražedný kamenolom, zmizelo táborové krematorium. Na chvíli jsem se vrátila do Rakouska vlídného, veselého a šťastného. Kdy jsme za slunných jarních dnů vyvěsili peřiny z oken, aby se provětraly na tom nejsladším vzduchu, jaký znám. Kdy jsme si hrávali na loukách, které stoupaly snad až do nebes. Kdy otec chodil na lov a matka šila a pekla koláče. Takže vzpomínky na smyčcové kvarteto mě vlastně přivedly do náruče jiného mladého houslisty, Američana. A s ním jsem se dostala sem do Spojených států. Přežila jsem. Zachránila jsem se. Ale ničemu jsem neunikla.”

Úsvit neúnavně útočí na zatažené hedvábné závěsy a propůjčuje jim barvu medu. Rozpovídám se. Děkuju Anně za to, že se Bentonovi věnovala a že mě teď seznámila s obsahem terapeutických pohovorů. Ledacos lépe chápu, přesto tu však zůstává řada nejasností. Nedokážu přesně určit počátek proměny Bentonova chování, ale zhruba v době, kdy navštěvoval Annu, hledala Carrie Grethenová nového partnera, který by nahradil Gaulta. Grethenová dříve pracovala s počítači. Byla velmi inteligentní a přímo neuvěřitelně uměla manipulovat lidmi. Snadno tedy získala přístup k počítači i na přísně střeženém oddělení vězeňské psychiatrické nemocnice v Kirby. Takhle opět navázala spojení se světem. Prostřednictvím internetu si brzy našla komplice, dalšího psychopatického zabijáka jménem Newton Joyce, a s jeho pomocí pak z Kirby uprchla.

„Třeba prostřednictvím internetu kontaktovala i jiné lidi,`, poznamená Anna.

„Například Marinova syna? Rockyho Caggiana?”

„Přesně to mě apadlo.”

„Poslyš, Anno, nemáš tušení, co se stalo s tou Bentonovou tajnou složkou?”

„Nikdy jsem ji neviděla.” Anna se napřímí, rozhodnuta vstát z postele. Holé, vrásčité a žalostně hubené paže působí dojmem, jako by z nich někdo vypustil vzduch. Pod tmavým hedvábím se nejasně rýsují plochá a povislá prsa. „Když jsem ti tehdy pomáhala probírat jeho oblečení a jiné osobní věci, na žádnou složku jsem nenarazila. Ale v pracovně jsem vůbec nebyla.”

Sama si z té doby bohužel skoro nic nepamatuju.

Anna odhrne přikrývku a spustí nohy na podlahu. „Kdepak, do jeho písemností by mě nenapadlo nahlížet. Předpokládala jsem, že se jich ujmeš ty.” Anna si oblékne župan. „Udělala jsi to, ne? A co kancelář v Quantiku? Tu zřejmě Benton vyklidil už předtím, než odešel do penze.”

„Jistě.” Zvolna chodbou kráčíme ke kuchyni. „Složky s jednotlivými případy tam ovšem nechal. Na rozdíl od některých svých kolegů si nemyslel, že ty materiály jsou jeho osobním vlastnictvím. Prostě z Quantika si žádné písemnosti neodnesl. Jenom nevím, jestli tam nenechal i tu svou tajnou složku. Pokud ano, je pro mě ztracená.”

„Byla to jeho soukromá složka,” zdůrazní Anna. „Obsahovala dopisy adresované pouze jemu. Nikdy se nezmínil, že by měly cokoliv společného s FBI. Bral je jako ryze osobní Záležitost a jeho kolegové o nich pravděpodobně neměli tušení’ Opakovaně jsem ho vyzývala, aby se obrátil na agenty FBI, ale pokaždé odmítl. Byl podezíravý a opatrný, což lze pochopit, koneckonců mu šlo především o tvé bezpečí. Jsem přesvědčena, že nikomu jinému než mně se nikdy nesvěřil.”

„Škoda,” povzdechnu si. „Kdyby se poradil s některým z agentů, možná by všechno dopadlo jinak.” Vyhodím starý obsah filtru kávovaru. Benton toho přede mnou tolik tajil!

„Dáš si ještě kávu?”

Připomenu si, že jsem na dnešek vůbec nespala. „Asi budu menší dávku kofeinu ještě potřebovat.”

„Dopřejeme si pravou vídeňskou,” rozhodne Anna, otevře ledničku a začne se probírat sáčky s kávou. „Dneska se mi nějak zastesklo po Rakousku,” dodá ironickým tónem, jako by se v duchu kárala za to, že mi v důvěrném dopise prozradila další podrobnosti ze své minulosti. Nasype do mlýnku pražená zrnka a kuchyň na chvíli zaplní vrčivý zvuk.

„V závěru své služební kariéry Benton ztrácel iluze,” přemýšlím nahlas. „Lidem kolem sebe patrně už příliš nevěřil. Jako šéf oddělení věděl, že sotva naznačí úmysl odejít do penze, všichni se tvrdě utkají v boji o jeho místo. Jak jsem ho znala, na případech nejraději pracoval zcela sám. A tím spíš úplně sám řešil vlastní problémy. Diskrétnost patřila k jeho nejsilnějším stránkám.” Zvažuju různé varianty. Kde by ta složka mohla být? Kam ji asi uložil? Svůj pokoj měl samozřejmě také v mém domě. Prohlédla jsem pořadače i zásuvky psacího stolu, ale nic takového, o čem mluvila Anna, jsem neobjevila.

Pak mě něco napadne. Ve Filadelfii, kde ho zavraždili, bydlel Benton v hotelu. Veškeré osobní věci mi tehdy policie předala, žádná složka označená písmeny P. Ú. však mezi nimi nebyla, tím jsem si jistá. Ale pokud se Benton domníval, že za výhrůžnými telefonáty a dopisy může být Carrie Grethenová, a přitom právě pracoval na nových případech, které se Grethenové pravděpodobně týkaly, nevzal by si tajnou složku s sebou?

Nezbývá mi než zavolat Marinovi. „Veselé Vánoce, kapitáne. To j sem já.,,

„Cože?” zívne. „Sakra, kolik je hodin?”

„Právě bylo sedm.”

„Sedm! Pro Kristovy svatý rány, touhle dobou ještě ani nechodí Santa Claus. Proč mě taháš z postele?”

„Nezlob se, Marino, ale je to důležité. Zúčastnil ses tenkrát prohlídky Bentonových osobních věcí ve filadelfském hotelu?”

Kapitán znovu dlouze a hlasitě zívne. „Do háje, musím skoncovat s tím ponocováním. A taky přestanu kouřit, po ránu mám pak úplně ucpaný plíce.” Chraptivě si odkašle a opět zívne. „Víš, doktorko, včera jsme to kapku natáhli. Ale vydrž, už se pomalu probírám. Takže cos to chtěla?”

„Zajímá mě, jestli jsi po Bentonově vraždě prohlížel jeho věci v hotelovém pokoji.”

„Jo, byl jsem tam.”

„Neodnesl jsi nic? Třeba písemnosti, které měl Benton v kufříku? Například složku s různými dopisy?”

„Pár složek jsem našel. Proč se ptáš?”

Zrychlí se mi tep, v celém těle cítím příliv energie. „Kde jsou ty složky?” vyhrknu nedočkavě.

„Jo, už si vzpomínám, byly tam i nějaký dopisy. Takový podivný bláboly. Říkal jsem si, že bych měl zjistit, o co jde. Ale pak Lucy sestřelila ze vzduchu Carrii s Joycem. Rozflákali se na cucky a tím se vlastně případ uzavřel. Dodnes nemůžu uvěřit, že v helikoptéře měla tu zatracenou AR-patnáctku.”

„Kde jsou ty složky?” zopakuju co nejnaléhavějším tónem. Srdce mi zběsile buší. „Zajímají mě hlavně dopisy. Měly by být ve složce označené písmeny P. Ú. Jako Poslední útočiště.”

„Myslíš tu newyorskou firmu Teun McGovernový, kde chce Lucy pracovat? Co má nějaká soukromá detektivní kancelář společnýho s papíry v Bentonově kufříku?”

„Dobrá otázka,” opáčím lakonicky.

„Tak jo. Ta složka s dopisy tu určitě někde bude. Najdu ji a zastavím se u tebe.”

Anna se během mého telefonického rozhovoru vrátila do své ložnice. Čekám, až dorazí Lucy s McGovernovou, a zatím plánuju sváteční božíhodové jídlo. Ale ani při pátravém pohledu do lednice nedokážu nemyslet na Bentonovu tajemnou složku. Lucy mi říkala, že název Posledního útočiště původně vznikl jako vtip. Poslední útočiště mělo být místem, kam se člověk uchýlí, když mu nic jiného nezbývá. Benton svou budoucnost spojoval s tím, co ukládal do tajné složky. Poslední útočiště je smrt, myslela jsem si. Jak měl Benton skončit? Mrtvý. Tohle myslel? Co jiného mohl myslet?

Před několika dny jsem slíbila, že o Vánocích připravím italské speciality, a jak teď zjišťuju, Anna stihla nakoupit veškeré potřebné suroviny a ingredience. Má tady dokonce i olivový olej lisovaný za studena a čerstvou mozzarellu. Natočím vodu do velkého hrnce a zajdu Annu upozornit, že jí nedovolím odjet, dokud se s námi nenají. Tohle jsou rodinné svátky, svátky pokoje a míru, vzrušeně deklamuju v koupelně, kde si Anna právě čistí zuby. Dneska na mimořádné velké poroty a všechny mizery zvysoka kašlu, pokračuju odhodlaně. A pak se Anny zeptám, jestli by sama nechtěla zkusit nějaké typicky rakouské jídlo. Anna vyplivne zubní pastu. Nikdy! rozpřáhne ruce, jako by odháněla ďábla. Kdybychom se my dvě měly současně motat v kuchyni, určitě se zabijeme.

Nálada v domě se viditelně zvedá. Kolem deváté přijíždějí Lucy a Teun McGovernová, pod vánočním stromkem se hromadí dárky. Smíchám mouku s vejci a na dřevěném válu začnu propracovávat těsto. Když dosáhne správné tuhosti, zabalím je do fólie. Teď se musím porozhlédnout po ručním strojku na těstoviny. Anna přísahala, že někde tady bude. Hlavou mi chaoticky víří nejrůznější myšlenky a zároveň jedním uchem poslouchám, o čem si povídají Lucy s McGovernovou.

„Ne snad, že by se nedalo letět,” povídá Lucy. Jde o její novou helikoptéru, kterou už dopravili do New Yorku. „Mám tam slušné stroje. Ale nestojím o vrtulník s jediným motorem. Pak mi stroje nepomůžou. Potřebuju pořád vidět zemi. Takže nechci lítat nad mraky, když je ošklivě.”

„To zní nebezpečně,” Teun na to.

„Ale vůbec ne. V těchhle strojích motor nikdy nevynechá. Ale vyplatí se, když počítáš i s nejhorší variantou.”

Hnětu těsto. Na téhle části přípravy těstovin si dávám obzvlášť záležet. Zásadně nepoužívám roboty, neboť vlahý dotek lidské dlaně nedokážou nahradit žádné kovové hnětače. Pracuju rytmicky a pomáhám si i prsty zasádrované levé ruky. Lucyina slova mě zaujala. Co asi představovalo nejhorší variantu pro Bentona? ptám se sama sebe. Kdepak, Posledním útočištěm určitě nemyslel smrt. Dobře věděl, že existují mnohem horší varianty než smrt.

Poslední útočiště je místo, kde skončím, blesknou mi hlavou Bentonova slova..

„Občas jí dávám lekce. Učí se rychle,” vykládá právě Lucy. „Ale lidi, kteří jsou zvyklí používat hodně ruce, mají výhodu.” Mluví o mně.

„Jistě, snadněji zvládnou koordinaci pohybů.”

„Přesně o to jde. Musíš prostě zapojit do hry současně ruce i nohy. Helikoptéra je na rozdíl od letadla poněkud vratká.”

„A proto nebezpečná.”

Ano, přesně tam jednou skončím.

„Naopak, Teun, helikoptéra je bezpečnější než letadlo. Když ti třeba v tříkilometrové výšce vypoví motor, bez problémů se dostaneš dolů k zemi. Vzduch prostě dál otáčí vrtulemi. Copak jsi nikdy neslyšela o autorotaci? V pohodě staneš někde na parkovišti, na louce nebo na něčím dvorku. S letadlem by to nebylo možné.”

Jak jsi to myslel, Bentone? Sakra, jak jsi to myslel? Hnětu těsto, točím ho pořád na jednu stranu, abych se vyhnula sádře.

„Já myslela, že jsi právě říkala, že nikdy nevysadí.”

„Docela bych si dala vaječný punč,” slyším říkat McGovernovou.

„Doufám, že nám ho dneska Marino připraví.”

„Kdepak, vaječný punč dělá jenom na Nový rok.”

„Cože? Proč by se vaječný punč nemohl pít i o Vánocích?

Nechápu, jak to ta ženská dělá.”

„Prostě je tvrdohlavá. A má silnou vůli.”

„A my dvě tu jen tak sedíme a klábosíme.”

„Nedovolila by ti pomáhat. Jejího těsta se nikdo nesmí dotknout. Teto Kay, nebolí tě ten loket?”

Sklouznu očima k hodinám nad dřezem a uvědomím si, žejsem úplně ztratila pojem o čase. Těsto už hnětu dobrých deset minut. A loket mě skutečně bolí.

„Bože, teto Kay, vždyť ty nás vůbec nevnímáš.” Lucy pátrá v mém obličeji a její dobrá nálada se rázem vytrácí. „Nedovol, aby tě ty problémy pohltily. Zase bude dobře, uvidíš.” Myslí si, že se trápím kvůli mimořádné velké porotě, na kterou jsem si kupodivu od rána vůbec nevzpomněla.

„Žádný strach, Teun a já ti pomůžeme. A vlastně už ti pomáháme. V posledních několika dnech na ničem jiném ani nepracujeme. Máme plán a chceme ti ho dneska vyložit.”

„Po vaječném punči,” s úsměvem dodá McGovernová.

„Mluvil s tebou někdy Benton o Posledním útočišti?” zeptám se neteře. Vzápětí však z jejího nechápavého výrazu poznám, že netuší, na co narážím.

„O naší newyorské firmě?” Lucy nakrčí čelo a otočí se k McGovernové. „Nemohl o ní nic vědět. Ledaže by ses mu zmínila, že hodláš rozjet vlastní podnik.”

Rozdělím těsto na menší části a pokračuju v hnětení.

„Dávno jsem se chtěla osamostatnit, ale s Bentonem jsmeto určitě neprobírali,” odpoví McGovernová. „Měli jsme dost starostí s těmi pennsylvánskými případy.”

„Mírně řečeno,” ušklíbne se Lucy.

„Velmi mírně,” vzdychne si McGovernová a zavrtí hlavou. „Jestli Benton neměl ani tušení, co plánujete, je možné, že vás zaslechl, jak žertujete o názvu? Přesně tak totiž označil svou tajnou složku.“

„Jakou složku?”

„Marino ji přinese. Byla v Bentonově kufříku. V Pokoji filadelfského hotelu.” Prohnětenou porci těsta zabalím do fólie a pak stručně vyložím, co mi Anna o tajné složce prozradila ve svém dopise.

„Kdysi jsem se před Bentonem o Posledním útočišti zmínila,” rozpomene se Lucy. Jeli spolu autem a ona se Bentona ptala na soukromé poradenství, kterému se po odchodu do penze začal věnovat. Řekl, že není snadné provozovat vlastní podnik, když člověk nemá ani sekretářku. Prohodila, jestli by nebylo nejmoudřejší, kdyby se všichni dali dohromady a založili firmu, informační a pátrací kancelář pracující na špičkové úrovni. Poslední útočiště pro lidi, kterým nikdo jiný nedokáže pomoct.

Rozprostírám na kuchyňské lince suché čisté utěrky. „Mohl si Benton myslet, že jde o vážně míněný nápad, který třeba v budoucnu uskutečníš?”

„Jistě. Řekla jsem mu, že jestli někdy získám dost peněz, rozhodně se přestanu dřít pro vládu.”

„Aha.” Vkládám pláty těsta do strojku nastaveného na největší průměr. „Benton tě dobře znal a musel tedy vědět, že slušné výdělky jsou ve tvém případě pouze otázkou času. A taky vždycky tvrdil, že jsi příliš svérázná, než abys celý život poslouchala byrokraty. Vůbec by ho nepřekvapilo, jak to s tebou dopadlo.”

„No, ty jsi měla u FBI špatnou pověst od samého začátku,” popíchne mou neteř McGovernová. „Proto jsi tam nevydržela.”

Lucy se neurazí. Konečně připustila, že udělala chyby. Největší chybou byla Carrie Grethenová. Takže už FBI nevíní z toho, že od ní dali ruce pryč. Tisknu těsto dlaní na plát a vkládám ho do strojku.

„Benton určitě nepoužil pro pojmenování své tajné složky tvůj nápad náhodou,” zamyslím se. „Zřejmě předvídal, že to, co začalo výhrůžnými dopisy a telefonáty, neskončí ani jeho násilnou smrtí. Předvídal, že případ bude jednou vyšetřovat poslední útočiště.” Znovu a znovu vracím těsto do strojku, dokud na utěrce neleží široký, dokonale rovný pruh těstoviny. „Ano, předvídal to. Počítal s tím. Vlastně si tím byl jistý.”

„Benton vždycky všechno věděl,” povzdechne si Lucy.

Benton je s námi v kuchyni. Dělám těstoviny, mluvíme o něm, o jeho uvažování, a já ho vedle sebe přímo cítím. Vždy dokázal předvídat. Umím si představit, jak v duchu viděl, co se stane po jeho smrti a jak na to budeme reagovat. Věděl, že se mu něco stane. Bál se toho. A věděl, že pak projdu jeho věci i ten kufřík. Tu tajnou složku nechal v kufříku především pro mne. Jenom nepředpokládal, že ji Marino odnese a já se o ní dozvím až nyní.

Kolem poledne má už Anna svůj vůz naložený a připravený na cestu k pobřeží Kuchyň téměř do posledního místečka zaplňují sušící se lasagne. Na sporáku bublá speciální rajčatová omáčka, parmazán reggiano a uleželý asagio jsou nastrouhané v miskách, čerstvá mozzarella čeká zabalená v utěrce. Po celém domě voní česnek a kouř z hořícího dřeva, vánoční světla září. Když dorazí Marino se svým silným a hlučným terénním automobilem, zastihne nás téměř veselé a každopádně spokojené. Má na sobě džínsy a džínsovou košili, v náručí svírá láhev pálenky Virginia Lightning a tašku se spoustou dárků. Mezi balíčky zahlédnu roh kancelářské složky a srdce mi poskočí.

„Hej, hej, slyšte, slyšte!” zahuláká Marino. „Přejeme všem zatraceně šťastné Vánoce!” Takhle se vždycky chová o svátcích, tentokrát mi však jeho rozjařenost připadá poněkud strojená. Řekla bych, že během uplynulých hodin složku P. Ú. nejen hledal, ale také si ji stačil celou pročíst. „Nejdřív se potřebuju pořádně napít,” oznámí nám.

?????????31?

Zapnu troubu, nastrouhaný sýr smíchám s ricottou a začnu do hlubokého kastrolu vrstvit široké nudle prokládané sýrem a masovou omáčkou. Anna sype do misek solené oříšky a plní datle smetanovým sýrem. Lucy s McGovernovou popíjejí víno nebo pivo, zatímco Marino si z pálenky, kterou přinesl, míchá ostře kořeněný koktejl Bloody Mary a je na nejlepší cestě pořádně se opít.

Složka P. U. leží v tašce pod stromkem společně s jiný” dárky. Marino ví, co ve složce je, ale záměrně se ho na nic neptám. Přípravy pokračují, Anna prostírá stůl, Lucy chystá spousty různých sladkostí a McGovernová otvírá láhev červeného burgundského Chambertin Grand Cru. Složka pod stromkem vysílá neviditelné záření, pulsuje jako vesmírná černá díra, přitahuje naši pozornost. Všichni však dodržujeme nepsanou dohodu, že přinejmenším do svátečního přípitku nebudeme mluvit o vraždách.

„Dal by si někdo kapku Bloody Mary?” Marino už zase huláká. „Hej, doktorko, co kdybych namíchal nějakou specialitku?” Škubnutím otevře ledničku a vytáhne z ní několik plechovek ovocné šťávy. V duchu se ptám, kolik toho asi vypil doma, a zvolna se mě zmocňuje hněv. Bentonova složka položená pod stromkem mi připadá jako nechutný morbidní vtip. Opravdu je kapitán tak bezcitný? Nebo jen otupený alkoholem? Mračím se a má horšící se nálada se přenáší na ostatní. Marino vezme skleněný džbán, asi do dvou třetin jej naplní ovocnou šťávou, vymačká do ní rozkrojený citron, pňdá šokující množství pálenky a všechno obřadně zamíchá dlouhou dřevěnou lžící. Nevlídně ho pozoruju.

„Zas mi nikdo nepomůže,” mumlá Marino. ,Hej!” zaječí, jako bychom všichni nebyli ve stejné místnosti. „Koupil někdo ředkvičky?”

Vyměním si pohled s Annou. Všichni začínáme být Otrávení. Kuchyně je každou minutou chladnější a temnější. Nejspíš Marina brzy rozcupuju na kousky. Držím se ze všech sil.

Marně si připomínám, že jsou přece Vánoce. Marino míchá svou Bloody Mary a přitom dál popíjí.

„Fuj,” kroutí Lucy hlavou. „Alespoň kdyby to byla Grey Goose!”

„Francouzskou vodku bych v životě nevzal do huby.” Marino oklepe lžíci. „Francouzský víno, francouzská vodka. Sakra, kam se poděly starý dobrý italský tradice?”

„Na té břečce ve džbánku není absolutně nic italského, natož tradičního,” podotkne Lucy. „Klidně to vypij až do dna, teta Kay tě zítra ráno odveze. Ovšem budeš ležet v pěkném plastovém pytli.”

Marino se ušklíbne a obrátí do sebe plnou sklenici své smrtelně nebezpečné směsi. „Abych nezapomněl, až zhebnu, doktorka mě řezat nebude, jasný?” Naleje si další sklenici, zhluboka si lokne a spokojeně pomlaskne. Svět se zastavil. Všechny na něj zíráme. „Tenhle nektar vám zahřeje i prsty na nohou. Jo, nechci, aby mě hodila na pitevní stůl a vykuchala jako nějakou mizernou rybu. Uvažuju o tom už nejmíň deset let a taky jsem se domluvil s děvčaty z recepce. Holky mi musely slíbit, že si nebudou prohlížet žádný fotky mýho těla. Jen si nemyslete, já náhodou moc dobře vím, jak to tam chodí. Čumí na snímky chlapů a porovnávají, kdo ho má většího. Párkrát jsem je o tom slyšel mluvit. Zvlášť Cletu.”

Marino znovu natáhne ruku po džbánu.

„Tak dost!” vybuchnu. „Tady není putyka, aby ses nám před očima opíjel do němoty. Potřebuješ se trochu prospat, postel se tu najde. Nezlob se, ale po tvé společnosti teď nikdo netouží a za volant tě v tomhle stavu taky nepustíme.”

Kapitán přesto pozvedne sklenici, v očích mu blýskne výsměch a vzdor. „Upřímnost vám nevoní, co? Noblesnější je předstírat, jaký máme úžasný Vánoce. Přitom třeba Lucy právě opustila docela slušnej flek. Jenom proto, aby ji nevyrazili, Protože ona přece vždycky ví všecko nejlíp, co?”

„Nech toho, Marino,” ozve se Lucy varovným tónem.

„McGovernová na tom svýho času nebyla o moc líp, i když okolnosti přesně neznám. Anna prchá z vlastního baráku, aby ;porušila nějaký pitomý předpisy, kdyby zůstala pod jednou řstřechou s osobou vyšetřovanou pro podezření z vraždy. A ty sama, doktorko, stojíš přímo nad propastí. Uvidíme, jestli tě guvernér podrží a nechá tě dělat aspoň soukromou konzultantku. Jo, uvidíme.” Marino mluví nezřetelně, kymácí se, obličeji je brunátný. „Jsou to fakt nádherný Vánoce. Nakonec v tomhle praštěným městě zůstanu jen já. Dobrý, ne?” kapitán odloží sklenici a odpotácí se do obývacího pokoje. „Panebože,” vydechne McGovernová. „Prostě se nadrátoval,” konstatuje Lucy. „Řekla bych, že s ním zamával obsah té Bentonovy složky,” poznamená Anna.

Marino leží na gauči v obývacím pokoji a opilecky chrápe. Zapečené lasagne už jsou hotové a zůstávají ve vyhřáté troubě, ale Anna se přes veškeré mé protesty i prosby mezitím vydala na osmihodinovou cestu k pobřeží. Lucy, McGovernová a já trávíme odpoledne u stolu v jídelně. Na dárky jsme se dosud nepodívaly, zato před sebou máme obsah tajné složky P. Ú.

Benton byl úzkostlivě pečlivý, každou jednotlivou položku vložil do průhledné plastové fólie. Purpurové skvrny na některých dopisech a obálkách prozrazují, že za pomoci ninhydrinu hledal otisky prstů. Razítka jsou manhattanská, jejich poštovní směrovací čísla shodně začínají trojčíslím 100.

Seznam na začátku složky zahrnuje šedesát tři položek evidovaných od jara 1996 (zhruba o půl roku později mi Benton napsal dopis, který mi později předal senátor Lord) do podzimu roku 1998, kdy Carrie Grethenová uprchla z Kirby. První položku představuje dopis odeslaný z New Yorku 15. května 1996, nepodepsaný a vytištěný počítačovou tiskárnou nezvykle ozdobným, špatně čitelným typem písma. Lucy nám po krátkém zamyšlení sdělí, že se jedná o typ zvaný „Ransom”.

Milý Bentone,

jako předseda Fanklubu zohavených ti sděluju, že jsme tě

vybrali za čestného člena! A víš, co je na tom nejlepší? Kaž

dého čestného člena zdarma zohavíme! Nejsi nadšený? Další

podrobnosti později…

Přibližně v týdenních intervalech následovalo pět dalších dopisů, všechny se zmiňovaly o Bentonově čestném členství ve Fanklubu zohavených. Shodný obyčejný papír, shodný typ písma z počítačové tiskárny, shodné newyorské poštovní směrovací číslo. Teprve u šestého dopisu se chytrý a rafinovaný pisatel dopustil chyby. Okamžitě si jí všimnu a udiví mě, že Benton ji patrně přehlédl. Na zadní straně běžné bílé obálky jsou vidět obrysy vytlačených písmen.

Zajdu do kuchyně pro baterku, vezmu si ze své tašky gumové rukavice, natáhnu si je a pak vyjmu obálku z plastového obalu. Držím ji za růžek a postupně z různých úhlů prosvěcuju papír. Konečně rozpoznám celé slovo Poštmistr a hned je mi jasné, k jakému triku se pisatel uchýlil.

„Franklin D.,” luštím další písmena. „Nevíte, jestli v New Yorku existuje nějaký poštovní úřad pojmenovaný po Franklinu D. Rooseveltovi?”

„Ano, existuje. Přímo tam, kde bydlím.” McGovernová ke mně přistoupí a udiveně mi nakoukne přes rameno.

„Jedním z oblíbených způsobů, jak si opatřit alibi, bývá dopis, který údajně pachatel v době vraždy odeslal z nějakého vzdáleného místa,” vysvětluju. „Pár podobných případů jsem ve své praxi zažila.”

„Ta pošta Franklina D. Roosevelta je na Třetí avenue,” upřesní McGovernová.

„Část adresy je kvůli chlopni obálky nečitelná, ale trojku tu vidím. Ano, je tady trojka a za ní písmeno A, určitě půjde o Třetí avenue. Víte, úplně stačí, když na dopis napíšete adresu, správně ho ofrankujete a v jiné obálce pošlete libovolné-

mu poštmistrovi. Ten je povinen opatřit vložený dopis razit-kem svého poštovního úřadu a normálně odeslat. Takhle to provedl náš anonym. Když psal adresu na obálku určenou poštmistrovi, obrysy písmen zůstaly i na té vložené uvnitř.”

Z druhé strany mi přes rameno nahlíží Lucy. „Nedaleko bydlela Susan Plessová,” poznamená.

A nejen to. Další dopis, mnohem nenávistnější a odpudivější než všechny předchozí, je datován 5. prosince 1997. Toho dne byla Susan Plessová zavražděna.

Zdravím, Bentone,

jakpak se ti pořád vede, náš milý čekateli na zohavení? Tak mě napadá: umíš si vůbec představit, jaké to je podívat se do zrcadla a zatoužit spáchat sebevraždu? Ne? Neumíš si to představit? Žádný strach, brzy se dočkáš. Hodně brzy. Ani se nenadáš a bude to tady. Nadranžíruju tě jako vánočního krocana a totéž platí pro Hlavní Píču, co ji pícháš, když ti vybyde trochu času mezi zbytečným pátráním po lidech jako já. A jako ty. Už se hrozně těším, až ji hezky pomaloučku a důkladně rozpárám. Quid pro quo, chápeš? Kdy se konečně naučíš hledět si svého?

Představuju si Bentona, když dostával a četl tyhle surové úchylné výhrůžky. Vidím ho, jak sedí u psacího stolu ve svém pokoji, před sebou otevřený laptop připojený na modem, opodál kufřík, na dosah ruky kávu. Jeho poznámky prozrazují, že také určil typ písma jako Ransom, tedy výkupné, a přemýšlel, jestli volba typu neobsahuje skryté poselství. Získat

svobodu za určenou cenu. Vyplatit se. Vykoupit se. Odčinit vinu. Možná jsem právě byla v kuchyni nebo ve své pracovně na konci chodby a Benton zatím pročítal speciální slovníky a pátral po různých významech slova „ransom”. Já nic netušila. Proč se mi nesvěřil? Lucy se domnívá, že mě tím prostě nechtěl trápit. Stejně bych mu nedokázala nijak pomoct.

„Kaktus, lilie, tulipány,” probírá se McGovernová dalšími stránkami složky. „Někdo mu do Quantika nechal anonymně posílat květiny.”

Začnu listovat desítkami lístečků zaznamenávajících telefonáty, kdy se nikdo neozval. Benton vždycky zapsal datum a přesný čas. Podivné „hovory” přicházely na jeho přímou linku v oddělení behaviorální vědy a neidentifikovatelný volající pravděpodobně používal mobilní telefon. Benton slyšel pouze dlouhé mlčení a teprve pak volající zavěsil.

McGovernová nám sděluje, že květiny objednával neznámý dárce v květinářství na Lexington Avenue, což si Benton pochopitelně ověřil. Lucy zavolá na informace a dozví se, že květinářství na téže adrese působí dodnes.

„Tady je poznámka o způsobu placení,” pokračuje McGovemová. „Objednávky chodily poštou a patřičný obnos k nim byl přiložen v hotovosti.”

Znovu se podívám na seznam položek. Čísla 51 až 55 představují originály objednávek, které si zřejmě Benton vyžádal v květinářství. „Texty jsou vytištěny počítačovou tiskárnou a nepodepsané. Kytice tulipánů za dvacet pět dolarů s příkazem zaslat ji Bentonovi na jeho adresu v Quantiku. Malý kaktus za dvacet pět dolarů a tak dále. Obálky mají newyorská razítka.”

„Takže jde o tentýž trik,” prohodí Lucy. „Objednávky přicházely prostřednictvím newyorského poštmistra. Otázka je, odkud byly odeslány původně.”

To ovšem bez vnějších obálek, které zaměstnanci poštovního úřadu nepochybně po otevření zahodili, nezjistíme. Ostatně odesilatel se jistě nenamáhal uvést zpáteční adresu. Ale bylo by na nich alespoň razítko.

„V květinářství se patrně domnívali, že objednavatel tají nějaké milostné pletky,” poznamená McGovernová. „Nebo prostě nedůvěřuje kreditním kartám.”

„Nebo je právě za mřížemi.” Samozřejmě myslím na Carrii Grethenovou. Umím si představit, jak v Kirby čile koresponduje. Každý dopis zalepí a vloží do další obálky adresované poštovnímu úřadu. Zaměstnanci vězeňské nemocnice tedy nezjistí kdo je pravý adresát, a nemají žádné podezření. Grethenová si jistě přála vyvolávat dojem vzorné pacientky. Dokonale uměla manipulovat lidmi. Všechno, co dělala, bylo promyšlené.

„Pokud tohle všechno prováděla či organizovala Carrie,” uvažuje McGovernová, „pak se musíme ptát, odkud získávala tak přesné informace o Chandonneových vraždách.”

„To netuším, ale každopádně ji zatraceně vzrušovaly.`° Vztekle odsunu židli od stolu. „A moc dobře věděla, jak na Bentona zapůsobí, když mu pošle dopis datovaný v den vraždy Susan Plessové. Počítala s tím, že Bentona ta souvislost pořádně vyděsí.”

„Stejně jako adresa pošty nedaleko Susanina bydliště,” dodá Lucy.

Diskutujeme a spekulujeme skoro až do večera. Konečně dospějeme k závěru, že nastal čas vánoční večeře. Vzbudíme Marina a stručně shrneme, co jsme zjistily. Pustíme se do hrášku, mléčné kukuřice, sladkých cibulek a rajčat naložených ve vinném octě a olivovém oleji. Marino se posadí k obrovské porci lasagní a cpe se, jako by týden nejedl. Ani teď neměníme téma rozhovoru, dál vyslovujeme otázky a hledáme odpovědi. Pokud těmi dopisy, telefonáty a květinami skutečně Bentona trýznila Carrie Grethenová a zároveň měla vazby na rodinný klan Chandonneových, nepředstavovala Bentonova vražda cosi mnohem promyšlenějšího a závažnějšího než pouze čin psychopatů? Nejednalo se spíš o akci zločineckých organizací, maskovanou pláštíkem Carriiny zběsilé zášti?

„Jinými slovy,” pronese Marino s plnou pusou, „nebyla Bentonova smrt něčím podobným, z čeho teď chtějí obvinit tebe, doktorko?”

U stolu zavládne ticho. A náhle pochopím. „Chceš říct, ze všechno mělo vypadat jako další sériová vražda, ale skutečný motiv byl jiný?”

„Přesně tak,” kývne Marino. „Stejně jako tys údajně zavraždila Brayovou tak, aby to vypadalo, že to udělal Vlkodlak.”

„Možná proto se okamžitě o případ začal zajímat Interpol,” usoudí Lucy.

Marino si už po třetí dolije vynikající francouzské víno, které pije jako vodu. „Jo, Interpol. Třeba se Benton dostal na stopu rodině Chandonneových.”

Celé odpoledne se v myšlenkách vracím k Bergerové. Už během našeho prvního rozhovoru se mě ptala, jestli někdo vypracoval profil Chandonneových richmondských vražd. Profilování zřejmě pokládá za velmi důležité, a určitě tedy někoho požádala o profil vraždy Susan Plessové. Čím dál víc se mě zmocňuje podezření, že newyorská státní zástupkyně se tehdy obrátila právě na Bentona.

Vstanu od stolu a vyhledám vizitku s telefonním číslem bytu Bergerové. Zavolat si jdu do kuchyně. Jsem dost nervózní. Jestli se mýlím, budu vypadat jako hlupačka. Ale v opačném případě by ke mně Bergerová měla být mnohem otevřenější. „Buď doma, prosím,” říkám nahlas.

„Haló?” ozve se ženský hlas.

„Paní Bergerová?”

„Okamžik prosím. Mami! Je to pro tebe.”

Jakmile sluchátko převezme Jaime Bergerová, vyhrknu: „Co všechno o vás ještě nevím? Protože je nad slunce jasnější, že o vás vím zatraceně málo.”

„Aha, máte na mysli Jill. Je z Gregova prvního manželství Stejně jako její sestra. Dneska bych je s chutí obě prodala za čtvrťák. Co to povídám, ještě bych ráda sama zaplatila, jen aby si je někdo odvezl.”

„To bys neudělala,” směje se kdesi v pozadí Jill.

„Počkejte, najdu si klidnější koutek,” říká Bergerová, zatímco se přesunuje do jiné části svého bytu či domu, kde žije s manželem a dvěma dětmi, o kterých se mi vůbec nezmínila. „Takže co se děje, Kay?”

„Znala jste Bentona?” zeptám se bez okolků. Ticho.

„Jste tam? Slyšíte mě?”

„Ale ano, slyším vás. Jen přemýšlím, jak vám odpovědět.” „Nezkusíte pravdu? Výjimečně.” „Nikdy vám nelžu,” brání se Bergerová.

„Kristepane, tohle nikam nevede. Potřebuju vědět, jestli měl Benton něco společného s případem Susan Plessové.”

„Ano, měl.”

„Víc mi neprozradíte, paní Bergerová? Celé odpoledne jsem se probírala hnusnými výhrůžnými dopisy, které dostával předtím, než byl zavražděn. Na obálkách je razítko pošty sídlící velmi blízko bydliště Plessové.”

Opět uplyne několik vteřin. Konečně státní zástupkyně promluví. „Můj úřad tenkrát často využíval služeb oddělení behaviorálních věd. Teď máme v New Yorku vlastního soudního psychiatra. S Bentonem jsme během let spolupracovali na celé řadě případů. Hned po vraždě Susan Plessové jsem mu zavolala a požádala ho, aby přijel. Důkladně jsme spolu prozkoumali místo činu.”

„Zmínil se vám někdy Benton, že dostává výhrůžné dopisy a že by mohlo existovat nějaké spojení mezi jejich pisatelem a vrahem Susan Plessové?”

„Nevzpomínám si, ale nejsem si jistá,” vyhne se Bergerová přímé odpovědi. „Jak jste se o nich dozvěděla vy?”

Povím jí o tajné složce P. Ú. „Benton patrně nechal z některých dopisů a obálek sejmout otisky prstů,” dodám. „Zajímalo by mě, kdo to prováděl a s jakými výsledky.”

„Nemám tušení. Ale pokud tam lze nějaké otisky nalézt, můžeme je poslat k porovnání do centrální databáze AFIS.”

„Na obálkách jsou poštovní známky,” uvedu další důležitou podrobnost. „Benton je neodlepil, což by bylo nezbytné, kdyby chtěl zjišťovat, jestli tam pisatel eventuálně nezanechal stopy DNA.”

Ten, kdo dopis frankoval, třeba známky olízl, jak to dosud dělá hodně lidí. Ovšem sliny se úspěšně analyzují teprve v posledních letech. Věděla Carrie Grethenová, že kapkou sliny na rubu poštovní známky nám může prozradit svou totožnost? Já bych to věděla. Proč jen mi Benton dopisy neukázal? Poradila bych mu, aby dal známky prozkoumat. Možná by analýza přinesla skvělé výsledky. Možná by Benton žil…

„Tehdy na takové věci mnozí lidé nemysleli, dokonce ani v bezpečnostních složkách,” konstatuje Bergerová. „Zatímco teď naopak policisté kvůli slinám nebo potu seberou na místě činu každý kelímek od kávy, ručník, papírový kapesníček a cigaretový nedopalek. Úžasné.”

Něco mě napadá. Zatímco Bergerová mluví, myslím na jeden případ v Anglii, kdy byl muž neprávem obviněn ze vloupání, protože jeho DNA se částečně shodovala s jedním nalezeným vzorkem. Mužův obhájce požádal o nové porovnání, ale tentokrát chtěl srovnat deset prvků, nikoli obvyklých šest. Těm prvkům nebo úsekům na DNA se říká loci nebo také alely, jsou to specifické oblasti v naší genové mapě. Některé jsou častější, jiné se vyskytují méně často. A čím víc jich porovnáte, tím větší šanci máte, že zkoumané dva vzorky patří jednomu člověku. Nikdy nemáte stoprocentní jistotu, ale získáte pravděpodobnost tak vysokou, že je omyl v podstatě vyloučen. V tom britském případu muže po druhém testu osvobodili. Pravděpodobnost, že to neudělal, byla po prvním porovnání jedna ke třiceti sedmi milionům. Ale skutečně to nebyl on.

„Když jste testovali DNA v případu Susan Plessové, použili jste STR?” zeptám se. STR je nejnovější technika, prakticky vylučující možnost omylu. Zkopírujete vzorek DNA a hledáte jednu opakující se sekvenci. Dnes se žádá porovnání nejméně třinácti úseků DNA, takže pravděpodobnost omylu je opravdu zanedbatelná.

„Nejsem si jistá,” zaváhá Bergerová, „ale naše laboratoře jsou vybaveny veškerými moderními prostředky.”

„O tom nepochybuju. Mám na mysli něco jiného. V roce 1997 hrálo důležitou roli, kolik lokací neboli alel se zkoumalo. Víte, alely jsou specifická umístění na genetické mapě Čím víc jich porovnáte, tím větší je pravděpodobnost správného výsledku. Z úsporných důvodů laboratoře při prvním testování vzorku málokdy zkoumaly deset, třináct nebo patnáct alel. A pokud jste se tenkrát spokojili například pouze se čtyřmi, mohli jste nerozpoznat neobvyklou výjimku. Předpokládám, že v úřadu soudního lékaře mají dosud vzorek v mrazáku.”

„O jaké bizarní výjimce mluvíte?”

„O výjimce v situaci, kdy jde o sourozence. O bratry. Jeden třeba zanechal na místě činu sperma, druhý vlasy a sliny.”

„Ale vy jste přece testovali Thomasovu DNA. Podobala se DNA Jeana-Baptisty, ale nebyla totožná. Nebo se mýlím?” Bergerová se zdá netypicky rozčilená.

„Nemýlíte se. Před pár dny jsme porovnali třináct lokací, nikoliv pouze čtyři nebo šest. Objevili jsme řadu shodných alel, ovšem také některé odlišné. Opakuju, že čím víc zkoušek provedete, tím víc odlišností získáte, což má velký význam, jde-li o příslušníky uzavřených populací. A Chandonneovi představují sice rozvětvenou, nicméně uzavřenou komunitu. Celá staletí žijí ve svém rodinném sídle. Dost pravděpodobně tam docházelo i ke sňatkům mezi pokrevními příbuznými, tedy mezi bratranci a sestřenicemi. Tím by se snad také dala vysvětlit těžká vrozená vada Jeana-Baptisty.”

„Dobrá, znovu se podíváme na sperma z případu Susan Plessové,” odhodlaně prohlásí Bergerová.

„Vaše laboratoř to provede každopádně, protože Chandonne u vás bude obviněn z vraždy. Ale vy byste mohla zařídit, aby k novému testování došlo co nejdřív.”

„Panebože, jen aby se nakonec neukázalo, že to byl někdo jiný,” zděsí se Bergerová. „Jestli DNA po nových testech nebude souhlasit, kauza je v háji.”

Chápu. Pokud Chandonneova DNA nebude totožná s DNA spermatu nalezeného na těle oběti, ani geniální Bergerová nepřesvědčí porotu, že Susan Plessovou zavraždil Jean-Baptiste.

„Řeknu Marinovi, aby ty dopisy předal do richmondských laboratoří k prozkoumání eventuálních otisků a samozřejmě taky těch známek na obálkách,” pokračuje Bergerová. „A ještě něco, Kay, Bentonovu složku už nechte na pokoji, dokud nebude oficiálně zaregistrována a ověřena. Jde o to, že sama byste neměla předkládat žádné důkazy.”

„Rozumím.” Prostě jsem podezřelá z vážného zločinu.

„Je to ve vašem zájmu,” dodá newyorská státní zástupkyně.

„Poslyšte, paní Bergerová, kdybyste o těch dopisech věděla, jak byste si vysvětlovala Bentonovu vraždu?”

„Podezřívala bych ty, kdo mu vyhrožovali. Něco takového člověka napadne ze všeho nejdřív. Když byli jeho vrazi po smrti, případ se zdál uzavřený.”

„Pokud výhrůžné dopisy psala Carrie Grethenová, pak je zvláštní, že nejhorší z nich Bentonovi poslala v den vraždy Susan Plessové.”

Následuje několikavteřinové ticho.

„Podle mého názoru musíme uvážit eventuální souvislosti,” pokračuju. „Plessová patrně byla první Chandonneovou obětí ve Státech, a když Benton začal pátrat, možná objevil stopy vedoucí ke kartelu. Když Chandonne Plessovou zabil, Carrie žila a byla v New Yorku.”

„Myslíte, že opravdu ty stopy objevil?” pochybovačně se zeptá Bergerová.

„Skoro bych o tom nepochybovala. Znala jsem Bentona a vím, jak uvažoval. Proč by si jinak svou tajnou složku bral do Filadelfie? Určitě měl důvody k domněnce, že dopisy souvisejí s Grethenovou a jejím komplicem. Ti dva nejen zabíjeli, ale navíc své oběti zohavovali, odřezávali jim obličej.

V dopisech jsou přímé výhrůžky, že zohavení čeká i Bentona. Už proto jsem přesvědčena…”

Okamžitě potřebuju kopii té složky,” rázně mě přeruší Bergerová. „Mám doma fax.” Nadiktuje mi číslo a ukončí

V Annině pracovně pořídím fototokopie všech položek a odfaxuju je Bergerové. Marino mezitím dopil burgundské a opět vyspává na gauči. Lucy a McGovernová sedí u plápolajícího krbu a vymýšlejí plány, které jsou díky zkonzumovanému alkoholu čím dál odvážnější a divočejší. K rozbalování dárků se dostaneme až po půl jedenácté. Lehce se kymácející Marino hraje Santa Clause, rozděluje nám balíčky a úporně se snaží předvádět nefalšovanou vánoční rozjařenost. Ve skutečnosti má však mizernou náladu a jeho žertíky jsou spíš kousavé. V jedenáct zazvoní Annin telefon. Volá Bergerová.

„Quid pro quo?” rovnou vypálí v narážce na výhrůžný dopis datovaný 5. prosince 1997. „Kolik lidí mimo právnické kruhy používá tohle úsloví? Třeba je to bláznivý nápad, ale uvažuju, jestli by se nedala získat DNA Rockyho Caggiana. Víte, lepší bude obrátit každý kámen, než definitivně dospějeme k závěru, že dopisy psala Carrie Grethenová. Možná psala. A možná taky ne.”

Poněkud duchem nepřítomná se vrátím k dárkům pod vánočním stromkem. Lucy mi věnovala ocelové hodinky Breitling, kterým se přezdívá B 52. Od Marina jsem dostala poukázku na osobně přivezenou a srovnanou celoroční zásobu krbového dříví. Lucy nadchl zlatý náhrdelník Whirly-Girls, zhotovený na mé přání v klenotnictví Schwarzchild, Marinovi se náramně zamlouvá kožená bunda, dárek od Lucy a ode mne. Kdyby tu s námi byla Anna, jistě by ji potěšila umělecká váza z olovnatého skla, kterou jsem pro ni vybrala. Ve vzduchu nicméně visí spousty nevyslo-vených otázek, a proto poměrně chvatně uklízíme pomačkané papíry a kousky ozdobných stuh. Gestem Marinovi naznačím, že s ním chci mluvit. Posadíme se ke stolu v kuchyni. Kapitán vlastně po celý den procházel různými stadii opilosti a jak se zdá, nebylo to u něho nijak výjimečné.

„Neměl by ses takhle ničit,” pronesu téměř mateřsky vlídným tónem. „Alkoholem nic nevyřešíš.”

„Jo, to vím i bez tebe. Jenže já se cítím pod psa, ať chlastám nebo nechlastám.”

„Nenapadá tě náhodou, jak by se dala získat Rockyho DNA?” přejdu k věci.

Marino sebou škubne, jako bych ho praštila do brady. „Kvůli tomu ti Bergerová volala? Kvůli Rockymu?”

„Prostě jen pracuje systematicky a důkladně. Zajímá ji každý z našeho a Bentonova okolí. Totiž každý, kdo by mohl mít spojení s organizovaným zločinem. A Rockyho pochopitelně nelze vynechat.” Stručně vyložím, co mi Bergerová prozradila o Bentonově účasti na vyšetřování případu Susan Plessové.

„Ale ty vyšinutý bláboly začal dostávat už předtím, ne? Proč by se do něho Rocky strefoval v době, kdy Plessová ještě žila? Myslíš si přece, že ty dopisy a kytky posílal Rocky.”

Mlčky pokrčím rameny.

„No, asi budeš potřebovat vzorek mý a Dorisiny DNA, protože ustřižený dětský vlasy ani žádný podobný památky na Rockyho neschovávám. To by šlo, ne? DNA matky a otce můžeš porovnat s DNA ve slinách.”

„Ano, získáme rodokmen a přinejmenším bychom pak byli schopni Rockyho jako zdroj DNA vyloučit.”

„Fajn,” odfrkne si. „Když to chceš. Hele, myslíš, že si tu můžu zapálit, když Anna odjela?”

„Já bych to nezkoušela,” varuju ho. „A co Rockyho otisky prstů?”

„Na to zapomeň. A taky je jasný, že Benton už něco s otisky

na dopisech zkoušel, ale neuspěl. Jednu věc ti povím, doktorko, i když ji určitě nechceš slyšet. Nepořádej hon na čarodějnice, dokud si nejsi stoprocentně jistá. Nemá to cenu. Ať vypátráš cokoliv, nikomu to nepomůže. Jsi přesvědčená, že Bentona zabila Carrie Grethenová. A Carrie je mrtvá. Tak ji nech hnít.”

„Pro mě to cenu má. Chci vědět, kdo mu to posílal.”

„Říkal, že skončí v Posledním útočišti. No, rozhodně to tak vypadá,” zamyslí se Marino. „My jsme to Poslední útočiště a děláme na jeho případu. Věřila bys tomu?”

„Co myslíš, nosil složku pořád s sebou a vzal si ji i do Filadelfie, protože chtěl, aby se ty materiály dostaly k tobě nebo ke mně?”

„Pro případ, že by se mu něco stalo?” Přikývnu.

„Asi jo. Tušil, že si tady už dlouho nepobude. Taky je divný, jak málo tam prozrazuje. Například neuvádí žádný jména. Jako by počítal s tím, že kromě nás složku uvidí i jiný, nesprávný lidi. Jako by někoho podezíral. Jako by se někoho bál.”

„Ano, všimla jsem si toho.”

„Ale koho? Poldů? Dobře věděl, že pokud se mu něco stane, poldové prohrabou jeho věci, k čemuž samozřejmě ve Filadelfii došlo. Pak to předali mně. A taky nejspíš věděl, že dřív nebo později se k tornu dostaneš. A možná i Lucy.”

„Benton byl vždycky velmi obezřelý,” podotknu.

„Ve Filadelfii pomáhal při akci ATF. Jednalo se o ty požáry zakládané Grethenovou a jejím zkurveným parťákem. Musel teda předpokládat, že se ke složce dostanou i lidi z ATF. Bál se snad Lucy nebo McGovernový? Kdepak. Ale ATF, to je taky Jay Talley.” Marino nenávistně přimhouří oči. Nevím, jestli mi někdy odpustí, že jsem se s Talleym v Paříži vyspala. „Možná by bylo moudřejší získat spíš jeho DNA, nemyslíš? Nechci se tě dotknout, ale nenašla bys náhodou doma nějakou skvrnu, kterou jsi zapomněla vyprat?”

„Sklapni, Marino.”

„Potřebuju doplnit palivo.” Kapitán se zvedne, otevře skřínku s alkoholem, nalije si vydatnou dávku bourbonu a vrátí se ke stolu. „Rozhodně by mě nepřekvapilo, kdyby se ukázalo,

že Talley je v tom namočenej až po uši. Podle mýho názoru si tě ve Francii chtěl hlavně proklepnout, aby zjistil, jestli ti Benton nesvěřil, co vypátral. Totiž Benton se třeba během vyšetřování vraždy Susan Plessový dostal hodně blízko k pravdě, který se Talley zatraceně bál.”

„O čem si to vy dva tajnůstkáři povídáte?” Lucy stojí ve dveřích. Vůbec jsem ji neslyšela vejít.

„Vypadá to na fušku pro Poslední útočiště.” Marino po ní koukne opuchlýma očima a jde si nalít další dávku bourbonu. „Co kdybyste se s Teun podívaly Talleymu na zuby? Vsadil bych se, že ten krasavec je největší křivák pod sluncem. A mimochodem,” otočí se ke mně, „Talley patřil i k partě, která převážela Chandonnea do New Yorku. Zajímavý, co? Zúčastnil se výslechu, pak se Chandonnem strávil šest hodin v autě. Nejspíš si začali tykat, pokud si netykají už dávno.”

Lucy se tváří rozpačitě. Zpocený a potácející se Marino v ní nepochybně vzbuzuje odpor a zároveň lítost.

„Nesnáším mizery, co jim projde každý svinstvo, protože si na ně nikdo netroufne,” pokračuje kapitán. „A přesně tohle se týká Talleyho, našeho superúspěšnýho zlatýho mládence. Umí spoustu jazyků, absolvoval elitní univerzitu, má prachy a styky. Což stačí, aby před ním všichni padali na zadek.”

„Omyl,” ozve se Lucy. „Nejsi jediný, komu se Talley nelíbí.”

V kuchyni se objeví McGovernová a souhlasně pokývne. Marino mlčí a se sklenkou v ruce se opírá o kuchyňskou linku.

„Řeknu vám, co jsme s Teun zjistily.” Lucy ke mně sklouzne napůl tázavým pohledem. Není si jistá, jak vlastně o Jayovi smýšlím. „Nic ještě není definitivní, ale zatím to nevypadá dobře.”

„Pokračuj,” pobídnu ji. „Jen do toho.”

„Prošla jsem hezkou řádku databází. Talley nikdy nestál před soudem jako obžalovaný, nikdy nebyl odsouzený v civilní pň, což mě zase tolik nepřekvapuje. Vážnější je, že žádné záznamy o něm nemůžeš najít v databázích FBI, ATF a CIA. Štěstí jsem měla až v registru vlastníků nemovitostí. Víte, Talley se vždycky chlubil svým luxusním newyorským bytem, který stál přes tři miliony dolarů a je plný starožitností. Nechává tam střídavě bydlet vybrané přátele včetně různých hodnostářů z bezpečnostních složek. No a já zjistila, že ten byt s výhledem na Central Park nepatří Talleymu, ale jisté korporaci.”

„Bohatí lidé dost často kryjí svůj majetek názvy různých korporací,” poznamenám. „Jde jim o soukromí a zároveň se tak chrání před nebezpečím soudního zabavení.”

„Já vím. Ale domníváš se snad, že Talley vlastní společnost zabývající se leteckou nákladní přepravou?”

„Moc zajímavé, co?” dodá McGovernová. „Zvlášť když uvážíme, že rodina Chandonneových se věnuje námořní dopravě. Patrně tu tedy existují vazby. Ovšem budeme to ještě muset prověřit.”

„Já nic jinýho nečekal.” Marino si s chutí lokne bourbonu. „Víš, doktorko, vrtal mi hlavou už ten Concorde, kterým jsme letěli do Francie. Bylo mi jasný, že Interpol takový legrácky nefinancuje.”

„Letenky prý Talley dostal s výraznou slevou,” podotkne Lucy. „Jistě, víme, že letecké společnosti podobné laskavosti bezpečnostním složkám občas prokazují. Každopádně prověřujeme i tohle. Musíme zjistit, kdo letenky objednával a jak to celé bylo. Ale hlavně se neměl vychloubat tím bytem. Prostě neodolal, Achillovou patou velkých grázlů je namyšlenost. Předvádějí se, touží oslňovat.”

„Nejdůležitější otázkou zůstává, jestli byt skutečně patří rodině Chandonneových,” opět promluví McGovernová. „A jistě si umíte představit, kolika vrstvami bude třeba proniknout, než odhalíme pravdu.”

„Chandonneovým určitě patří nejen byt, ale celej barák zavrčí Marino. „A půlka Manhattanu k tomu.”

„A co vedení korporace?” zeptám se. „Objevila se tam nějaká zajímavá jména?”

„Zatím ne,” odpoví mi Lucy. „Každé jméno prověřujeme, pátráme po souvislostech, ale nebere to konce. Je to spousta papírů.”

„Jakou roli tu sehráli Mitch Barbosa a Rosso Matos?” položím další dotaz. „Někdo mi totiž sebral rezervní klíč od domovních dveří a dal ho Barbosovi do kapsičky běžeckých šortek. Myslíte, že to udělal Jay?”

Marino si odfrkne. „Vůbec bych se nedivil. Určitě taky odnesl to tvoje zednický kladívko. Nikdo jinej mě nenapadá. Znám chlapy, co tvým domem prošli. Ledaže by kladívko stopil Righter. Ale ten mi připadá spíš jako posera než gangster.”

Jayův stín se v našich úvahách párkrát mihl už dříve. Ano, všichni jsme opakovaně vyslovili pochybnosti o Jayově charakteru. Tentokrát je tu však nesrovnatelně závažnější podezření. Klíč od mého domu by Talleyho přímo spojoval se sadistickou vraždou Mitche Barbosy a pravděpodobně i s neméně surovou vraždou Matose. „Kde je vlastně Jay?” vyhrknu. „Víte o něm někdo?”

„Ve středu byl v New Yorku,” připomene Marino. „A včera odpoledne jsme ho viděli v okrese James County. Ale netuším, kde je právě teď, nehlídám ho,”

„Teto Kay, asi bys měla vědět ještě něco,” otočí se ke mně Lucy. „Pokoušela jsem se ověřit Talleyho totožnost. Na jméno Jay Talley jsem narazila dvakrát. Adresy a čísla sociálního pojištění se liší. Jednomu bylo číslo sociálního pojištění přiděleno ve Phoenixu na přelomu let 1960 a 1961. Náš Jay to nemůže být, protože je mu nanejvýš dvaatřicet nebo třiatřicet. A druhý Jay Talley získal číslo dokonce už v roce 1936, tedy brzy po schválení zákona o sociálním pojištění. Není tam žádné datum narození, ale teď tomu člověku musí být hodně přes sedmdesát. Ovšem na svůj věk je náramně čilý, neustále se stěhuje a místo konkrétní adresy používá čísla Poštovních schránek. Taky si kupuje spousty automobilů, dokáže střídat auta i dvakrát za rok.”

„Prozradil ti Talley, kde se narodil?” zeptá se mě Marino, „Zmínil se, že větší část dětství strávil v Paříži a pak se rodina přestěhovala do L. A. Byl jsi přece v té kavárně u toho.”

„Neexistuje žádný záznam, že by v L. A. někdy žil nějaký Jay Talley,” konstatuje Lucy.

„Sakra, copak si ho nikde neproklepli?” podiví se Marino.

„Ani na Interpolu?”

Lucy pokrčí rameny. „Zřejmě ho neprověřovali nijak zvlášť důkladně. Předpokládali, že agent ATF musí být v pořádku.”

„Známe jeho prostřední jméno?”

„Osobní záznamy ATF žádné neuvádějí.” McGovernová zdvihne prst. „A pozor, prostřední jméno nemá ani ten Jay Talley, co dostal číslo sociálního pojištění ještě před potopou světa. Dost neobvyklé, co? Většina lidí ve Státech prostřední jméno má. Podle materiálů na velitelství se náš Jay Talley narodil v Paříži a žil tam do svých šesti let. Pak se s ním údajně jeho americká matka a francouzský otec odstěhovali do New Yorku, o Los Angeles tam není zmínka. V žádosti o přijetí do ATF tvrdí, že vystudoval Harvardovu univerzitu, ale jak jsme s Lucy zjistily, žádný Jay Talley Harvard nikdy nenavštěvoval.”

„Kristepane,” kroutí hlavou Marino, „jak je tohle možný? Nikoho nezajímá, jestli jsou údaje v žádostech pravdivý? Prostě se věří každýmu slovu? Vymyslíte si životopis, vymyslíte si špičkový vzdělání a účast na olympiádě, a v ATF vám bez problémů dají odznak a zbraň?”

„Vysvětlení se jistě najde,” soudí McGovernová. „Ale zatím bych kolem toho nedělala zbytečný rozruch. Musíme být opatrní. Talley patrně bude mít pár vysoce postavených přátel. A nechceme přece, aby ho varovali.”

Marino dopije sklenku a hlučně se protáhne. „Sakra, už jsem zase dostal hlad.”

?????????32

?Pokoj pro hosty v Annině domě nabízí výhled na řeku, a proto jsem si právě u okna zřídila jakýsi pracovní koutek. Postavila jsem si tam nevelký starožitný stolek a přikryla jej ubrusem, abych nepoškrábala jemný lak, a z knihovny jsem si půjčila kožené otáčecí křeslo. Zpočátku mě mrzelo, že jsem si zapomněla přivézt svůj laptop, ale později jsem nečekaně našla zalíbení v plynulém pohybu plnicího pera po papíru, na němž se v černém inkoustu postupně zhmotňují myšlenky. Mám příšerný rukopis, což nepochybně souvisí s mým povoláním. Jsou dny, kdy musím málem tisíckrát chvatně naškrábat podpis nebo alespoň iniciály. A svou roli jistě hraje i nutnost zaznamenávat rukou v zakrvácené gumové rukavici různé dílčí výsledky, k nimž dospívám během pitvy.

Už jsem si vytvořila určitý rituál. Ráno vklouznu do kuchyně a naleju si hrnek kávy z kávovaru nastaveného přesně na půl šestou. Vrátím se do pokoje a u stolku pak píšu. Venku za oknem je dosud neproniknutelná tma. Hned prvního zdejšího časného jitra jsem si začala připravovat přednášky pro náš Institut soudního lékařství. Ale smrtelné úrazy při dopravních nehodách, asfyxie a soudní radiologie se mi vytratily z hlavy, jakmile se nad řekou probudil den.

Ta podívaná mě okouzlila i dnes ráno. V půl sedmé tma zesvětlela do popelavě šedého odstínu, za několik minut už jsem rozeznala siluety holých platanů a dubů, pak se z šera vylouply břehy. Ráno je voda v řece většinou teplejší než okolní vzduch, a proto se nad hladinou převaluje mlha. Právě teď Jamesova řeka připomíná bájný Styx. Skoro bych očekávala, že za chvíli spatřím loďku s přízračným hubeným mužem oděným v cárech, který se odstrkuje bidlem a zvolna proplouvá dal do podsvětí. Před osmou se objevují jestřábi, veverky a hlasitě kejhající kanadské husy, občas zahlédnu i jelena.

Velmi výjimečně mě poctí svou přítomností orlové bělohlaví. Létají vysoko a osamoceně, jako by měli úplně jiný program než ostatní ptáci. Pokud některý z nich usedne na větev stromu, nikdy se tam dlouho nezdrží. Téměř vzápětí je pryč a já se v duchu ptám s Emersonem, jestli to snad pro mne nepředstavovalo nějaké znamení. Každopádně příroda mi připadá nesrovnatelně vlídnější než události, které v posledních dnech prožívám.

Je pondělí 17. ledna. Zůstávám v Annině domě a svůj pobyt tady chápu jako exil. Čas plyne velmi pomalu, připomíná tu řeku za oknem. Stejně pomalu a určeným směrem plyne i můj život. Zdá se, že neexistuje možnost, jak jej změnit a odklonit jinam, břehy jsou příliš pevné. Po svátcích zbyly jen vzpomínky. Místo sádry mám na ruce bandáž a dlahu. Jezdím pronajatým vozem, neboť můj mercedes kvůli pokračujícímu vyšetřování stojí na ohrazeném, ale nijak střeženém parkovišti mezi Hull Street a Commerce Road. Na Silvestra mi kdosi rozbil okno vozu a ukradl vysílačku, autorádio, CD přehrávač a bůhví co ještě. Tolik o zachování důkazů, řekla jsem Marinovi.

V Chandonneově kauze se objevily nové poznatky. Jak jsem tušila, roku 1997 byla při testování spermatu z případu Susan Plessové provedena pouze čtyři porovnání. New York dodnes dělá při prvním testu porovnání jen čtyř úseků. Testy se provádějí přímo v úřadě, takže se tam snaží co nejvíc šetřit. Teď úřad newyorského soudního lékaře analyzoval zmrazený vzorek s využitím patnácti lokací. Výsledky jsou překvapující. Sperma na místě činu nezanechali Jean-Baptiste Chandonne ani jeho bratr Thomas. Mnoho alel však souhlasí, profily DNA jsou si natolik blízké, že lze předpokládat existenci třetího bratra. A právě ten s Plessovou souložil. Bergerová málem šílí. „Opakovaný test nám podrazil nohy,” řekla mi do telefonu. Stopy po kousání přesně odpovídají Chandonneovu chrupu. Na zkrvaveném těle oběti se našly Chandonneovy sliny a dlouhé jemné chlupy. Ale to všechno v dnešní éře DNA porotě nemusí stačit. Důležité je, že pohlavní styk měl se Susan Plessovou těsně před její smrtí někdo jiný,

Newyorská velká porota se tedy bude rozhodovat, jestli vůbec vznese obvinění. Neuvěřitelné! Přitom já můžu být obviněna pouze na základě dohadů či vyložených pomluv a skutečnosti, že jsem z pracovních důvodů prováděla pokusy se zednickým kladívkem a omáčkou na grilování.

Celé týdny jsem čekala na předvolání. Včera mi je zástupce šerifa konečně doručil. Jako obvykle se v mé kanceláři tvářil vesele. Snad si neuvědomil, že tentokrát mě nečeká role znalkyně, ale obžalované. V úterý 1. února ve 14.00 se budu muset dostavit do soudní budovy Johna Marshalla, abych v místnosti číslo 302 vypovídala před mimořádnou velkou porotou.

Pár minut po sedmé stojím v šatně a probírám se oblečením. Od Jacka Fieldinga vím, že dnes máme šest případů. V deset hodin se mnou chce telefonicky hovořit guvernér Mitchell. Vyberu si černý kalhotový kostým s úzkými modrými proužky a modrou blůzku a zajdu si do kuchyně pro další hrnek kávy, k němuž si dopřeju misku křupavých, nesmírně zdravých cereálií, na kterých si málem lámu zuby. Přinesla mi je Lucy. Mimoděk se usměju. Má neteř se prostě rozhodla, že z popele svého života se vynořím jako omládlý fénix plný energie a síly. Umyju nádobí, doobléknu se a zamířím k domovním dveřím. Vtom zavibruje můj pager. Na displeji se objeví Marinovo číslo a za ním 911.

Pronajatý ford páchne po cigaretách. A páchnout bude dál, dokud neposlechnu Marinovu radu a nedám dovnitř osvěžovač vzduchu. Teď alespoň sáhnu po mobilním telefonu, abych kapitánovi zavolala.

„Kde právě jseš?” zeptá se rovnou.

„Kousek za příjezdovou cestou.” Zapnu topení a automaticky otevřu bránu. Ani nezastavím, abych si vzala noviny, které si podle Marina musím přečíst. Neviděla jsem je, to je mu jasné, jinak bych mu už dávno volala sama.

„Pozdě, můj milý. Už jsem na silnici.” Automaticky napnu břišní svaly, jako bych čekala ránu pěstí. „Tak do toho, Marino. Copak zajímavého píšou v těch novinách?” Předpokládám, že k žurnalistům už pronikly informace o vyšetřování mimořádné velké poroty, a samozřejmě se nemýlím. Sníh na silnici se už proměnil v typickou břečku, jen u krajnice zůstávají šedivé špinavé hromádky.

„Hlavní soudní lékařka podezřelá z brutální vraždy,” čte mi Marino hlavní titulek z první strany. „Je tu taky tvoje fotka, asi jedna z těch, který tehdy ta mrcha pořizovala u tebe před domem. Ta, co uklouzla a padla na zadek, když jsme nastupovali do mýho auta, pamatuješ? Fotka není moc povedená …”

„Radši mi pověz, co píšou,” přeruším ho netrpělivě. Ale musím se soustředit i na řízení, Cherokee Road je plná ostrých zatáček.

Kapitán předčítá letmo vybrané úryvky. Takže richmondská mimořádná velká porota mě vyšetřuje pro podezření z vraždy Diane Brayové, zástupkyně policejního náčelníka. Představitelé bezpečnostních složek jsou hluboce otřeseni… Hlavní státní zástupce Buford Righter sice odmítl cokoliv komentovat, podle nejmenovaných zdrojů však zahájil vyšetřování velmi zarmoucen a s těžkým srdcem; svědecké výpovědi a důkazy shromážděné policií ovšem nemohl ignorovat… Další nejmenované zdroje potvrzují, že jsem s Brayovou měla dlouhotrvající neshody, neboť Brayová pochybovala o mé schopnosti vykonávat funkci virginské hlavní soudní lékařky a snažila se mě přimět k rezignaci… Před vraždou se Diane Brayová různým lidem svěřila, že jsem jí vyhrožovala, zastrašovala ji, a dokonce fyzicky napadla… Jak napovídá řada indicií, provedla jsem svůj hrůzný čin tak, aby se co nejvíc podobal vraždě Kim Luongové. A tak dál.

Na Huguenot Road provoz výrazně houstne. „Můžeš toho chat, Marino. Slyšela jsem dost.”

„Vůbec to nebere konce.”

„Jistě, to věřím.”

„Museli ty materiály připravovat celý svátky, je tady spousta podrobností z tvýho soukromí.” Slyším, jak Marino obrací stránky. „Píšou i o Bentonově smrti a taky o Lucy. Vyjmenovávají všechny školy, kam jsi chodila. Snímky uvnitř nejsou špatný. Jeden dokonce zachycuje nás dva na místě činu. A sakra, je to právě v bytě Brayový.”

„Co píšou o Lucy?” zeptám se.

Ale kapitán je příliš omámen publicitou a zřejmě nedokáže odtrhnout oči od fotografie. „V životě jsem nic takovýho neviděl.” Po chvíli přece jen otočí stránku. „Fakt je to nekonečný, doktorko. Zatím jsem napočítal pět článků. Určitě na tom makala nejmíň půlka redakce. Jsou tu i letecký snímky tvýho domu a…”

„Zajímá mě Lucy,” skočím mu do řeči. „Co o ní píšou?”

„Do háje, vyfotografovali tě s Brayovou na parkovišti u toho krámu, co byla zavražděná Luongová. Obě se tváříte, že byste si s chutí vzájemně zakroutily krkem…”

„Marino!” zvýším hlas. Mám co dělat, abych se soustředila na řízení.

„Promiň, doktorko. Kristepane, umím si představit, jak to na tebe asi působí. Ale než jsem ti zavolal, stačil jsem přečíst sotva první stranu. Netušil jsem, kolik svinstva tu je. Vážně se moc omlouvám. Jsem prostě v šoku. Takhle specializovaný čísla novin člověk často nevidí. Leda když umře nějaká slavná osobnost.”

Povedl se mu zásah do černého, pomyslím si. Opravdu se cítím, jako bych byla po smrti.

„Okamžik, mrknu se, co se tady píše o Lucy,” řekne Marino a znovu zalistuje novinami. „Jo, už to mám… Vesměs věci, který se daly čekat. Je to tvoje neteř, ale vždycky jsi pro ni znamenala víc než vlastní matka… Vystudovala Virginskou univerzitu, je lesba, pilotuje helikoptéru… Jsou tu zmínky o FBI a ATF… Jo a málem před tvým barákem odpráskla Chandonnea. Mám dojem, že těm šmejdům šlo hlavně o tohle.” Marino

sice Lucy sám nijak nešetří, ale nesnáší, když ji nechválí ostatní. „Nepíšou, že je na nucený dovolený. Alespoň něco těm parchantům uniklo. A taky asi nevědí, kde se teď schováváš.”

Blížím se k West Cary Street. „Odkud voláš?” zeptám se.

„Z velitelství. A chystám se vyrazit za tebou. Můžeš totiž očekávat menší uvítací výbor.” Marino má na mysli novináře. „Napadlo mě, že bys ocenila doprovod. A taky bych s tebou rád probral pár věcí. Jestli chceš, sám zajedu až na parkoviště u Čtvrté, ale ty zastavíš před vchodem na Jackson Street a rychle zmizíš v baráku. Já potom odvezu tvoje auto. Jak mi hlásí hlídky, vedle tvýho parkovacího místa táboří reportéři, fotografové a televizní štáb, dohromady kolem třiceti lidí.”

Chvíli váhám. A náhle se rozhodnu. „Ne, Marino, nehodlám dnes ani jindy předvádět žádné divadýlko. Nebudu utíkat, nebudu se krčit, nebudu si před kamerami zakrývat obličej, jako bych byla nějaký mafiánský boss. Normálně zaparkuju a novinářům odpovím na pár otázek. Takže díky, setkáme se u mě kanceláři.” Jsem paličatá. A navíc nemám co ztratit. Budu prostě mluvit pravdu. Diane Brayovou jsem nezabila. Nikdy jsem o tom ani neuvažovala, přestože jsem ji ze všech lidí, které jsem v životě poznala, nesnášela snad nejvíc.

Na křižovatce Deváté svítí červená. Zastavím a obléknu si kabátek od kostýmu. Ve zpětném zrcátku zkontroluju, jak vypadám. Celkem jsem spokojená, jenom si prohrábnu vlasy a rtěnkou lehce přetřu rty. Pustím rádio, neboť očekávám, že místní stanice občas přeruší program, aby posluchačům připomenuly první velký skandál nového tisíciletí.

„Tedy přiznám se ti, Jime, ani ve snu by mě nenapadlo, že je schopná spáchat tak děsnou a rafinovanou vraždu.”

„Jo, taky mě to šokovalo. A představ si, jednou jsem s ní dělal rozhovor…”

Přeladím na jinou stanici. A pak na další. Všude mě urážejí, ponižují a zesměšňují jen proto, že někdo závažným způsobem porušil závazek mlčenlivosti a poskytl médiím přísně tajné informace. Přemýšlím o různých těch „nejmenovaných zdrojích” a napadá mě hned několik jmen. Především nedůvěřuju Righterovi. Nemůžu důvěřovat člověku, který se zajímal, s kým telefonuju a k jakým pohybům dochází na mých bankovních účtech. Ale podezřívám i Jaye Talleyho. A vsadila bych se, že je také předvolán před mimořádnou velkou porotu, ovšem pouze jako svědek obžaloby. Silou vůle se uklidním a odbočím směrem k parkovišti. Na Čtvrté ulici stojí několik televizních a rozhlasových vozů, kolem čekají desítky lidí s připravenými kamerami, fotoaparáty, mikrofony a notesy.

Nikdo z reportérů nezná můj pronajatý vůz, a proto se smečka pohne, teprve když odbočím na své vyhrazené parkovací místo nedaleko vchodu do budovy. V tu chvíli mi dojde, že jsem udělala velkou taktickou chybu. Nenapadlo mě totiž, že by se někdo mohl zajímat, proč mám vůbec auto z půjčovny. Rychle naladím výraz odpovídající mé roli. Jsem šéfka. Nebojácná, energická, klidná a rezervovaná. Ničeho špatného jsem se nedopustila, mám absolutně čisté svědomí. Vystoupím a beze spěchu si ze zadních sedadel vezmu kufřík a několik složek s písemnostmi. Hojící se zlomený loket mě pod elastickým obinadlem bolí, ale nevšímám si toho. Fotoaparáty cvakají, mikrofony na mne míří jako odjištěné zbraně.

„Doktorka Scarpettová? Můžete se vyjádřit k obvinění?”

„Doktorko Scarpettová!”

„Kdy jste se dozvěděla, že vás vyšetřuje mimořádná velká porota?”

„Skutečně jste s Diane Brayovou měly vážné spory?”

„Proč nejezdíte svým vozem?”

„Můžete potvrdit, že vás policie de facto vykázala z vašeho domu, a dokonce vám zabavila vůz?”

„Hodláte rezignovat na svou funkci?”

Po několika krocích se zastavím a zvednu hlavu. Nevzrušeně čekám, až zmlknou. Když si uvědomí, že před nimi nemí-

ním prchnout, jejich útočnost se začne vytrácet. Poznávám dost tváří, jména se mi však nevybavují. Koneckonců všichni jenom dělají svou práci, připomenu si. Přestože jsou často nelidští, nevybíraví, necitliví, arogantní a nepřesní, nesmím si to brát osobně. „Nepřipravila jsem si žádné prohlášení,” sdělím jim.

„Kde jste byla v době vraždy Diane Brayové?”

„Stejně jako vy jsem se teprve nedávno dozvěděla, že k vyšetření toho zločinu byla ustavena mimořádná velká porota,” odpovím pevným hlasem. „Žádám vás, abyste laskavě respektovali nezbytnou důvěrnost takového postupu. Pochopte prosím, že s vámi konkrétní podrobnosti nesmím probírat.”

„Ale byla jste…?”

„Není pravda, že jste si pronajala auto, protože to vaše zabavila policie?”

Padají další a další otázky, já však rázným krokem mířím k budově. Už nemám co dodat. Jednoho z reportérů si přece jen pamatuju. Nelze si totiž nezapamatovat vysokého, bělovlasého a velmi pohledného Afroameričana, který se jmenuje Washington George. Zatímco nikoliv bez námahy otvírám těžké skleněné dveře, novinář se ke mně protlačí davem kolegů.

„Dovolte, pomůžu vám.” Přidrží dveře a pak mě následuje do vstupní haly. „Rád bych vám položil otázku. Jenom jednu.”

Strážný mě bedlivě pozoruje, ten pohled už znám. Lidé vědí všechno. „Dobré ráno, Jeffe,” pozdravím cestou.

Jenom přikývne.

Plastovou identifikační kartou otevřu dveře vedoucí do mého křídla budovy. Washington George v dlouhém koženém plášti jde se mnou. Mluví o informaci, která by mi podle jeho názoru neměla zůstat utajena, já ho však téměř neposlouchám. V recepci sedí jakási žena. Celá se choulí do sebe a uprostřed těch nádherných skleněných bloků a leštěné žuly se zdá velmi drobná. „Na koho čekáte?” zeptám se jí.

„Vlastně nevím. Totiž nevím přesně, na koho bych se měla obrátit.” Žena má na sobě černou sukni a plášť do deště, těsně

zapnutý až ke krku. V očích se jí lesknou slzy. „Jde o mého chlapce. Myslíte, že bych ho mohla vidět?” vzlykne a oběma rukama si k hrudi přitiskne kabelku. „Musím ho vidět.”

Z Fieldingova vzkazu jsem pochopila, že mezi dnešními případy je i školák, který se údajně oběsil. Vteřinu či dvě pát

rám v paměti a konečně se mi vybaví jméno: White. Benny White. „Vy jste paní Whiteová?” zeptám se. Žena přikývne a vzápětí propukne v pláč. Washington George musí počkat.

„Asi byste to už chtěla mít radši za sebou, ne?”

„Tak dobře. Pojďte se mnou. Hned jak to vyřídím, se vám budu věnovat.”

Další identifikační kartou odemknu dveře své kanceláře a vybídnu ženu i reportéra, aby mě následovali. Cleta právě ukládá do počítače nové případy, a když mě uvidí, zčervená. „Dobré ráno,” pozdraví mě svým obvyklým bodrým tónem, v očích má však výraz, jaký mě už skoro děsí. Snadno si domyslím, o čem se tu před mým příchodem mluvilo. Ostatně na Cletině psacím stole leží dnešní noviny, jen částečně zakryté svetrem. Cleta během svátků přibrala a taky má kruhy pod očima. Kvůli mně se prostě všichni cítí mizerně.

„Kdo má na starosti Bennyho Whitea?” zeptám se Clety.

„Myslím, že doktor Fielding.” Podívá se na paní Whiteovou a zvedne se. „Můžu vám pověsit kabát? Nedala byste si kávu?”

Požádám ji, aby paní Whiteovou zavedla do mé konferenční místnosti a Washingtona George do lékařské knihovny. Pak zajdu za svou sekretářkou. A Rose mě nezklame. Žádné zvědavé či kradmé pohledy, žádné rozpaky. Rose je prostě Rose, katastrofy pouze posilují její bojovnost. „Je mi z toho vážně zle,” zakroutí hlavou. „Nehoráznější kraviny jsem v životě nečetla.” Konečky prstů zvedne noviny a opět je upustí, jako by odporně páchly. „Rozhodně se nenechte otrávit, paní doktorko. Všechno spískal ten mizera Buford Righter. Nedokáže vám to říct do očí, co? Musí si vzít na pomoc novinářské hyeny.”

„Poslyšte, Rose, Jack je v pitevně?”

„Ano, má na stole toho ubohého chlapce.” Sekretářka si zhluboka povzdechne, rozhořčení vystřídá soucit. „Bože, Bože. Viděla jste ho?”

„Právě jsem přišla…”

„Vypadá jako zpěváček z chrámového sboru. Roztomilý modrooký blonďáček. Člověku se svírá srdce. Panebože, kdyby to bylo moje dítě…”

Přiložím si prst na rty, neboť z chodby zaslechnu kroky Clety a chlapcovy matky. Rose pochopí a zmlkne, ale nespouští ze mne oči. Je dnes oblečená v jednoduchých černých šatech, vlasy má sčesané dozadu a sepnuté vlásenkami. Připomíná mi ženu z obrazu Granta Wooda Americká gotika. „Jsem v pořádku,” řeknu tiše.

„Tomu moc nevěřím,” stejně tiše opáčí Rose.

Jean-Baptiste Chandonne těžce zasáhl veškerý náš personál. Pocity nejistoty se zmocňují každého, kdo je na mně existenčně závislý. Někdejší bezvýhradná důvěra v mé schopnosti a můj vliv se rychle vytrácí, všichni se teď obávají o svá místa, o svou budoucnost.

Z paměti se mi vynoří nejhorší chvíle, které jsem jako dvanáctiletá zažila ve škole. Toho roku zemřel můj otec. Těsně před Vánoci, 23. prosince. Jeho památku sousedé uctili v duchu italské katolické tradice, tedy bohatými hostinami. Několik dní byl náš dům plný slz i smíchu, jídla, pití a zpěvu.

Vždycky jsem podobně jako Lucy působila dojmem až příliš zvídavé a předčasně vyspělé dívky, a když jsem se po Novém roce vrátila do školy, projevovala jsem ještě větší dychtivost, ještě nenasytnější hlad po vědomostech. Už mi nestačily výborné známky. Zoufale jsem toužila upoutat na sebe pozornost, chtěla jsem se zavděčit a vysloužit si nové a nové pochvaly. Neustále jsem řádové sestry prosila o Mimořádné úkoly jakéhokoliv druhu. V církevní škole jsem často zůstávala celé odpoledne. Utírala jsem tabuli, pomáhala učitelkám opravovat testy, starala se o nástěnky.

Martha patřila k mým spolužačkám v matematické třídě. Seděla přede mnou. Nikdy na mne nepromluvila, ale tu a tam se otočila a snažila se zahlédnout červeně zakroužkované hodnocení testu nebo domácího úkolu. Zřejmě pokaždé doufala, že alespoň tentokrát uspěla lépe než já. Jednoho dne jsme psaly obzvlášť obtížný test z algebry. Odpoledne jsem opět pečlivě utírala tabuli a náhle se přede mnou objevila sestra Teresa. Tvářila se chladně a přísně. Ve svém řeholním rouchu připomínala zamračeného tučňáka s krucifixem na hrudi. Kdosi mě totiž obvinil, že jsem při testu podváděla. Sestra Teresa mi sice neprozradila zdroj té lživé informace, já však o něm nepochybovala. Takovou pomluvu mohla vymyslet pouze Martha. Existoval jediný způsob, jak prokázat nevinu: bezchybně zvládnout jiný, třeba ještě náročnější test.

Od té doby mě sestra Teresa sledovala ostřížím zrakem. Vůbec jsem se neodvažovala sklouznout očima mimo svůj stolek. Uplynulo několik dní. Vysypávala jsem odpadkové koše, ve třídě jsme byly jen my dvě. A sestra Teresa mi začala vykládat, že bych měla děkovat Bohu za nadání, kterým mě obdařil, a zároveň v modlitbách prosit, aby mě uchránil před pokušením nepoctivého jednání, neboť jsem velmi chytrá a ledacos mi třeba projde. Ale Bůh ví všechno, pokračovala sestra Teresa. Boha nelze oklamat. „Nejednám nepoctivě,” bránila jsem se. „Nesnažím se Boha oklamat. Můžete se ho sama zeptat.” Potom jsem se bezmocně rozplakala a naříkala, že chci svého tatínka.

Během studia medicíny na Univerzitě Johnse Hopkinse jsem v prvním ročníku napsala sestře Terese dopis a připomenula jí dávný incident. Znovu jsem hájila svou nevinu, neboť nespravedlivé osočení mě dál trápilo. A dál mě naplňovala hněvem skutečnost, že řádové sestry se mě tehdy nezastaly a patrně mi potom už nikdy nedokázaly plně důvěřovat.

O více než dvacet let později stojím v kanceláři své sekretářky Rose a myslím na to, co mi Jaime Bergerová řekla při našem prvním setkání. Skutečně bolestivé rány teprve budou následovat, varovala mě. A samozřejmě se nemýlila. „Rose, někdy odpoledne bych ráda mluvila se všemi zaměstnanci. Zhruba před koncem pracovní doby. Postarejte se prosím, aby s tím každý počítal. Jdu se podívat na Bennyho Whitea, vrátím se co nejdřív. Jeho matka čeká v konferenční místnosti.”

Cestou se zastavím v lékařské knihovně. „Mám pro vás jen minutu,” upozorním Washingtona George.

Reportér klouže očima po hřbetech knih, blok v ruce u boku jako pistoli připravenou k výstřelu. „Donesla se ke mně zajímavá informace. Třeba mi ji potvrdíte. A pokud o ní nevíte, asi neuškodí, když vám ji prozradím. Buford Righter nebude žalobcem při vašem výslechu před mimořádnou velkou porotou.”

„O tom jsem neslyšela.” Snažím se skrýt rozhořčení, jaké zažívám, kdykoliv novináři znají důležitá fakta dřív než já. „Ale vlastně mě to ani příliš nepřekvapuje. S Righterem jsme pracovali na celé řadě případů, takže chápu, že chce zůstat stranou.”

„Ano, ovšem. Zřejmě proto byl jmenován zvláštní žalobce. Víte o tom, paní doktorko?”

Mlčky vrtím hlavou. Pátrám v reportérových očích, čekám hodně tvrdý úder.

„Nikdo vám nenaznačil, že obvinění má vznést Jaime Bergerová? Probírala s vámi případy Luongové a Brayové, ale do Richmondu zřejmě přijela hlavně kvůli vám. Podle důvěryhodného zdroje šlo o předem dohodnutou hru. Bergerová tu byla v přestrojení, jak byste asi řekla. Righter všechno zorganizoval ještě předtím, než se u vás údajně objevil Jean-Baptiste Chandonne.”

„Údajně?” Jsem v šoku.

„Z vaší reakce usuzuju, že jste o tom nevěděla.”

Potřebuju pár vteřin, abych se vzpamatovala. „Předpokládám, že svůj důvěryhodný zdroj mi neprozradíte.”

„Opravdu ne,” ostýchavě se pousměje Washington Geor

ge, „Poslyšte, paní doktorko, mám vás rád, vždycky jste se ke mně chovala laskavě a vstřícně. Pokusím se zjistit co nejvíc podrobností.” Novinář mluví dál, skoro ho však nevnímám. Myslím na to, že Bergerová se mnou strávila spousty hodin, během nichž si ukládala do paměti nejrůznější údaje, které by proti mně mohla použít při slyšení před mimořádnou velkou porotou. Ví o mně prakticky všechno. Zřejmě právě Jaime Bergerová se zajímala o mé bankovní účty a telefonní hovory. Vyptávala se každého, kdo mě trochu zná. „Washingtone, mám tady matku mrtvého školáka a musím se jí věnovat. Takže mě laskavě omluvte.” Otočím se na patě a opustím místnost.

Chvatně projdu dámskými toaletami, v šatně si obléknu laboratorní plášť a na boty si vezmu papírové návleky. Pitevnu zaplňuje směs charakteristických zvuků, na každém ze stolů leží nějaký nešťastník. Jack Fielding je celý od krve. Už stačil otevřít syna paní Whiteové a právě zabodává injekční jehlu do aorty, aby odebral krev. Jak pochopím z jeho zmateného a téměř vyděšeného pohledu, nepochybně také alespoň letmo prolistoval dnešní noviny.

„Později,” zvednu ruku dřív, než ze sebe Jack začne chrlit otázky, které čtu v jeho tváři. „Je tady chlapcova matka. Chce ho vidět.”

„Do háje!” zamračí se Fielding.

Ze sáčku na vozíku vezmu hadřík a otřu chlapcův zarudlý, ale půvabný a jemný obličej. Vlasy mají barvu slámy, pleti je narůžověle mléčná. Nad horním rtem má Benny náznak chmýří a také se objevily první známky pubického ochlupení; hormony se probudily a začaly chlapce připravovat na dospělost, které už bohužel nedosáhne. Úzká tmavá rýha kolem krku se stáčí k pravému uchu, kde byl uzel provazu. Zdravé mladé tělo jinak nenese stopy násilí, nenabízí žádné vysvětlení. Zjistit důvody sebevraždy nebývá snadné. Na rozdíl od rozšířeného přesvědčení lidé jen málokdy zanechají dopis.

Často skrývají své pocity a s nikým o nich nehovoří. Samotná mrtvola pak mnoho neprozradí. „Co vlastně o chlapci víme?” zeptám se svého zástupce.

„Někdy kolem Vánoc se prý ve škole začal chovat divně.” Jack hadicí vymývá hrudní dutinu. „Táta mu před několika lety umřel na plicní rakovinu.” Voda šplouchá. „Sakra, co nám to sem ten Stanfield pořád dodává? Během několika týdnů tři případy - a jeden horší než druhý.” Fielding opláchne vyjmuté vnitřní orgány a sáhne po velkém chirurgickém noži. „Prostě kluk šel včera do kostela, vrátil se domů a pak se v lese oběsil.”

„Tu sebevraždu vyšetřuje Stanfield?” podivím se. „Myslela jsem, že už u policie nepracuje.”

„Kdepak, znovu a znovu se nám vrací jako falešný pětník.”

Jack se zdá čím dál rozčilenější. „Je to idiot. Víte, co udělal? Odřízl toho kluka. A náramně šikovně. Přesně v místě uzlu.” „Ale předtím snad pořídil snímky, ne?”

„Jo, jsou tamhle,” kývne Fielding směrem k pultu na protější straně pitevny.

Fotografie působí nesmírně skličujícím dojmem. Berny White zřejmě po návratu z kostela rovnou odešel do lesa, hodil přes větev stromu nylonovou šňůru a smyčkou na jednom konci provlékl druhý konec. Potom uvázal další smyčku s jednoduchým uzlem a navlékl si ji na krk. Chlapec má na sobě tmavomodrý oblek a bílou košili, odepírací červenomodře proužkovaný motýlek leží nedaleko, snad jej uvolnila stahující se šňůra. Benny klečí, ruce mu volně spočívají podél boků. Sebevrah nemusí opravdu viset, totiž tak, aby se nohama nedotýkal země. Rozhodující je stlačení krčních arterií. Ke kompresi jugulárních vén postačí tlak necelých dvou kilogramů, k okluzi karotid o něco víc než dvojnásobek. Váha hlavy ve smyčce způsobí, že do mozku nepronikne okysličená krev Sebevrah poměrně rychle ztratí vědomí. Smrt nastane během několika minut.

„Uděláme to takhle,” řeknu Fieldingovi. „Než budete pokračovat, přikryjeme chlapce plachtou, aby neprosakovala krev, a ukážeme ho matce.”

Jack si zhluboka povzdechne a odhodí skalpel zpátky na stolek.

„Zajdu za ní a zkusím se jí zeptat, jak se vlastně všechno odehrálo. Až budete připravený, brnkněte Rose.” Pohlédnu svému zástupci do očí. „Potom si promluvíme, chcete? Ostatně ještě jsme si spolu nedali to kafe. Dokonce jsme si letos ani nepopřáli šťastné a veselé Vánoce.”

Paní Whiteová sedí v konferenční místnosti a strnule zírá přímo před sebe. Ujistím ji, že za pár minut svého syna uvidí, a pak jí stručně a co nejohleduplněji sdělím, co zatím víme. Chce vědět, jestli trpěl, tak jí vysvětlím, že rychle ztratil vědomí a nic necítil. Když se zmíním o poloze mrtvého, napadne paní Whiteovou, že se možná modlil, aby ho Bůh přijal k sobě. Ano, patrně se modlil, přikývnu, neboť se zdá, že ta představa slzící matku alespoň trochu utěšuje. Vzápětí se od paní Whiteové dozvím, že jakýsi lovec hledal v lese jelena, kterého předtím zastřelil, a náhle objevil ubohého chlapce. To bylo někdy kolem druhé hodiny odpoledne. Benny zmizel hned po návratu z kostela, tedy asi v půl jedné, takže nemohl být mrtvý příliš dlouho. V kapse obleku měl Nový zákon se svým jménem a také adresou. Tak je policisté našli.

„Paní Whiteová, nechoval se Benny v poslední době jinak než dřív? Nepřihodilo se mu nic? Třeba právě včera v kostele?”

„No, býval náladový. Zůstával ve svém pokoji a se sluchátky na uších poslouchal muziku. Občas odmlouval, to víte, s dvanáctiletým klukem to nikdy není lehké.” Paní Whiteová se zarazí znovu si uvědomí, kde je a proč. Polyká slzy. „Vůbec nechápu, jak mohl něco tak hrozného udělat. Jistě, s některými chlapci v kostele to neměl lehké. Dost ho trápili. Posmívali se mu, že je hošánek.”

„Posmívali se mu i včera?”

„Možná. Všichni ti chlapci chodí do nedělní školy. Taky asi hodně mluvili o těch zdejších vraždách.” Žena se odmlčí, zřejmě by nerada odbočovala k tématu, které jí připadá cizí i navíc odpudivé.

„Máte na mysli ty dva muže zavražděné před Vánoci?”

„Jo. Říká se, že byli prokletí. Zkažení. Prolezlí hříchem. Původně v Americe nikdo takové ohavnosti nepáchal.”

„Kdo říká, že byli prokletí?”

„Každý. Můžete se zeptat, koho chcete.” Paní Whiteová se zhluboka nadechne. „Jamestown od nás není daleko. Vždycky se tu vykládaly různé historky, třeba jak se někomu zjevili John Smith a princezna Pocahontas, vlastně jejich duchové. A ty dva muže někdo zavraždil jen kousek odtud, kousek od Jamestownu. Taky jsem slyšela, že… vždyť víte. Prostě že prováděli zvrhlé věci, věci proti přírodě, a právě proto tak ošklivě skončili.”

„Hovořila jste o těch vraždách s Bennym?”

„Ano, trochu. Totiž všichni tady říkali, jak ty muže někdo nejdřív mučil a pálil a teprve pak zabil. Lidé byli vyděšení L pečlivěji se zamykali. Je pravda, že od těch hrozných událostí mi Benny připadal ještě náladovější.” Paní Whiteová se odmlčí. Váhá. „No a pár kluků ho ke všemu škádlilo tím hošánkem. Benny to nesnášel a já se mu ani nedivila. Jen počkej, utěšovala jsem ho, až vyrosteš, děvčata se o tebe budou prát. A kamarádi ti budou závidět.” Žena se pousměje a vzápětí jí znovu vyhrknou slzy. „Děti někdy dokážou být kruté.

„Těmi žertíky Bennymu asi hodně ubližovaly.”

„Myslíte, že ho spolužáci trápili i včera v kostele? Ze se třeba nevybíravě zmiňovali o takzvaných vraždách z nenávisti a homosexuálech? Že si neodpustili přímé narážky na Bennyho?”

„Možné to je. Jak říkám, tady se hodně mluvilo o prokletí lidí, kteří páchají hanebnosti a jednají proti zákonům morálky a přírody. Koneckonců takové zvrhlíky zatracuje i bible.”

„Nepozorovala jste, že by si Benny dělal starosti se svou sexuální orientací, paní Whiteová?” zeptám se tiše, ale naléhavě. „U dvanáctiletého chlapce jsou takové problémy zcela normální. Dospívání s sebou přináší spousty zmatků. A zejména v dnešní době. Svět je mnohem složitější než dřív.”

Vtom zazvoní telefon. Omluvím se paní Whiteové a zvednu sluchátko. Volá Jack Fielding. „Ta paní už může přijít. A taky se tu po vás shání Marino. Má pro vás něco důležitého.”

„Díky, Jacku. Pošlete ho za mnou.”

Gestem ženu vybídnu a obě opustíme místnost.

„Benny se mě jednou ptal, jestli těm dvěma mužům někdo tak strašně ublížil, protože byli divní,” rozpomene se paní Whiteová. „Ano, použil slova divní. Odpověděla jsem mu, že to samozřejmě mohl být boží trest.”

„Jak váš syn reagoval?”

„Mám dojem, že mlčel.”

„Kdy to bylo?”

„Asi před třemi týdny. Hned potom, co policie objevila druhou mrtvolu a v novinách se psalo, že jde o zločiny z nenávisti.”

Tuší vůbec Stanfield, kolik škody napáchal, když svému švagrovi prozradil podrobnosti z vyšetřování? pomyslím si. Na paní Whiteové je vidět, jak s každým dalším krokem sílí její neklid. A strach.

Vstoupíme do nevelké místnosti vybavené pohovkou a stolkem. Jednu ze stěn zdobí zasklená reprodukce obrazu jakéhosi anglického krajináře. Naproti pohovce je široké okno zakryté závěsem.

Zlehka se dotknu ramene paní Whiteové. „Nechcete se tu posadit?”

Je napjatá a vylekaná, celá se chvěje. Sedne si na kraj pohovky a ruce pevně sepne v klíně.

Rozhrnu závěs.

Benny White má zavřené oči, mokré světlé vlasy jsou sčesané dozadu. Modrou plachtu mu Jack Fielding přitáhl až kekrku, aby nešťastnou matku alespoň ušetřil pohledu na strangulační rýhu. Žena dál strnule sedí a snad ani nedýchá. Zírá před sebe, jako by vůbec nic nechápala. Po chvíli nakrčí čelo a zeptá se: „Proč má tak červený obličej?”

„V obličeji se městnala krev, která nemohla proudit zpátky do srdce,” vysvětlím.

Konečně paní Whiteová vstane z pohovky a přesune se blíž k širokému oknu. „Děťátko, děťátko moje,” zašeptá. „Teď jsi v nebi. V Kristově náruči. Vlasy máš mokré jako při křtu. A určitě jsi také omyty’. Jenom mě trápí, jestli jsi netrpěl.” Žena se ke mně otočí, v očích zoufalé otázky. A prosby.

Ujištění, po jakém touží, jí bohužel nemůžu nabídnout. Domnívám se, že v okamžiku, kdy se smyčka na krku utáhla, musel být tlak v hlavě přímo děsivý. Chlapec však zůstal ještě nějakou dobu při vědomí a vnímal neodvratně se blížící smrt. Ano, trpěl.

„Netrvalo to dlouho, paní Whiteová,” řeknu tiše. „Brzy nastal konec.”

Žena skryje obličej v dlaních a znovu se rozpláče. Zatáhnu závěs a odvedu ji na chodbu.

„Co s ním teď budete dělat?” zeptá se, zatímco míříme zpátky k mé kanceláři.

„Ještě ho důkladně prohlédneme a provedeme pár testů.”

Paní Whiteová přikývne. Jako ve snu.

„Nechcete se ještě na chvíli posadit? Nedala byste si něco

„Ne, ne. Už půjdu.”

„Je mi vašeho syna opravdu moc líto, paní Whiteová. Cítíms vámi. Nebude pro vás snadné všechno zvládnout. Pokud byste si nevěděla rady, stačí zavolat, ochotně vám pomůžeme.”

Žena se náhle zastaví. „Víte určitě, že si to Benny udělalsám? Co když ho někdo zabil?”

„Zatím k takovému podezření nemáme žádný konkrétní důvod. Ale samozřejmě uvážíme všechny možnosti. Ještě jsme neskončili. Některé testy trvají týdny.”

„Cože, týdny? A celou tu dobu si ho tady necháte?”

„Kdepak, k převozu do pohřebního ústavu bude připraven za několik hodin.”

Z přední části své kanceláře odvedu paní Whiteovou do vstupní haly. Žena opět zaváhá a pak mi trochu rozpačitě stiskne ruku. „Děkuju vám. Jste velmi laskavá.”

Nestává se často, že by mi právě tady na mém pracovišti někdo poděkoval. Vracím se hluboce zamyšlená a málem vrazím do Marina, který na mne čeká u dveří. „Tomuhle neuvěříš!” zamává mi před očima jakýmisi papíry.

„Momentálně jsem ochotná uvěřit čemukoliv.” Ztěžka klesnu do koženého křesla za svým psacím stolem a povzdechnu si. Předpokládám, že kapitán mi přišel prozradit, kdo byl jmenován zvláštním žalobcem. Vlastně zvláštní žalobkyní. „Pokud se to týká Jaime Bergerové, mohl sis ušetřit cestu. Už mě stačil informovat jeden reportér z AP. Ano, Bergerovou vybrali, aby proti mně vznesla obvinění. V téhle chvíli sama nevím, jestli je to pro mne dobré nebo špatné. Teprve si všechno srovnávám v hlavě.”

Marino se tváří zmateně. „To myslíš vážně? Tebe má žalovat Bergerová? Sakra, copak newyorská státní zástupkyně může působit u virginskýho soudu?”

„Ano, může. Existuje výjimka pro hac vice, tedy pouze pro tento případ. Na žádost mimořádné poroty lze povolit účast na soudním řízení i právníkovi zapsanému v jiném státě.”

„A co Righter? Ten si vezme dovolenou?”

„Někdo z úřadu našeho státního zástupce musí s Bergerovou spolupracovat. Podle mého názoru jí Righter bude sekundovat a výslechy nechá na ní.”

„Já mám jiný překvapení. Došlo k zvratu v případu motelu Port James. Vander si dal práci s otisky, co sejmul v tom pokoji. A teď se podrž.” Marino zdvihne prst. „Víš, čí otisky se objevily? Diane Brayový! Nádherný dokonalý otisky na vypínači hned vedle dveří. Jinak tam už byly jen otisky toho mrtvýho a samozřejmě taky Bev Kiffinový. Zajímavý ovšem je, že na Gideonský bibli jsou otisky Kiffinový, ale ne Matose.”

„Na rozevřených stránkách?”

„Přesně tak. Moc dobře si pamatuju, jak nám tvrdila, že se bible ani nedotkla. Brnknul jsem Kiffinový a znovu se jí zeptal. Pořád tvrdí to samý: bibli neotevřela. Napadá mě, jestli ta ženská není do všeho zapletená. A moje podezření pochopitelně souvisí i se skutečností, že před vraždou byla v pokoji Brayová. Co ji tam asi přivedlo?”

„Rozhodně se tam nechtěla ubytovat. Spíš bych uvažovala o drogách.”

„Bingo.” Marino namíří prst jako pistoli. „Manžel Kiffinový údajně pracuje v přepravní firmě, kde měl svý krycí zaměstnání Mitch Barbosa. Ačkoliv jsme zatím žádnýho řidiče jménem Kiffin nevypátrali, což je dost zvláštní. Každopádně firmu Overland sleduje FBI kvůli pašování drog a zbraní. A jestli ty dlouhý chlupy skutečně zůstaly v kempu po Chandonneovi, všechno bude jasnější. Třeba tu jde o ten zatracenej rodinnej kartel a Jean-Baptiste čili Jan Křtitel přicestoval do Richmondu kvůli kšeftům. No a když už tu byl, chtěl se taky trochu pobavit a oddělal dvě ženský.”

„Tohle by možná vysvětlovalo i přítomnost elitního zabijáka Matose,” podotknu.

„Jo, třeba byli s Janem Křtitelem kámoši. A třeba naopak někdo z rodiny vyslal Matose do Virginie s úkolem odrovnat tu prašivou ovci, aby náhodou nevyklopila policii přísně důvěrný podrobnosti o bohulibým rodinným podniku.”

„Nabízí se spousta variant. Ale v žádné z nich nenajdeme odpověď na otázku, kdo a proč bestiálně zavraždil Matose a Barbosu.”

„Víš, doktorko, podle mýho názoru jsme k tý odpovědi zatraceně blízko. Vsadil bych poslední dolar, že když se budeme držet faktů a nenecháme se zmást, narazíme na Talleyho. Věř mi, že právě Talley je chybějící článek v celým případu.”

„S Brayovou se evidentně znali z Washingtonu,” přemýšlím nahlas. „Žil v Paříži stejně jako rodina Chandonneových.”

„A kdykoliv se někde objeví Jan Křtitel, vzápětí je tam i Jay Talley. Mimochodem, nedávno jsem toho parchanta viděl. Stál jsem na červenou a ve vedlejším pruhu jsem si všiml velký černý motorky, hondy. Hned jsem ho nepoznal, měl totiž přilbu s tónovaným ochranným štítem, ale pořád zíral na moje auto. Když si uvědomil, že ho taky pozoruju, rychle otočil hlavu, šmejd jeden.”

Ozve se interkom. Sekretářka Rose mi sděluje, že je deset a volá guvernér, jak bylo domluveno. Zvednu telefonní sluchátko a čekám. Opět se vracím ke svým vlastním problémům. Tuším, co mi chce Mike Mitchell říct. Kývnu na Marina, aby zavřel dveře.

„Kay?” Tón je vážný, téměř chmurný. „Četl jsem noviny a chápu, jak ti asi je.”

„Jo, rozhodně samou radostí neskáču do stropu.”

„Poslyš, Kay, stojím za tebou a budu za tebou stát i nadále. Z mé strany můžeš počítat s veškerou podporou.”

Mlčím. Jsem přesvědčena, že ví o Bergerové, a dokonce osobně schválil její jmenování zvláštní žalobkyní v mé kauze. Ale nezmíním se o tom. Nemá to smysl.

„Nicméně se domnívám,” pokračuje guvernér, „že vzhledem k okolnostem bude nejrozumnější, když se až do vyřešení případu dočasně vzdáš svých funkcí. Pochop, Kay, novinové články samozřejmě neberu vážně a nevěřím jedinému slovu. Ovšem dokud se situace neuklidní, nebylo by moudré, abys řídila úřad hlavního soudního lékaře v našem státě.”

„Takže definitivní vyhazov?” zeptám se bez obalu.

„Kdepak, vůbec ne.” Tón je teď o poznání vlídnější. „Počkáme na výsledek šetření mimořádné velké poroty a pak něco vymyslíme. Neodepsal jsem ani ten tvůj nápad, že bys pro nás pracovala jako soukromá znalkyně na základě kontraktu. Jen to prostě zatím odložíme.”

„Jistě, zařídím se, jak si přeješ,” pronesu s patřičným respektem. „Ale jestli chceš znát můj upřímný názor, pak není zrovna ve státním zájmu, abych okamžitě někomu předala poslední rozpracované případy.”

„Bohužel je to nezbytné.” Mitchell je zkrátka politik. „A koneckonců mluvíme všehovšudy o dvou týdnech. Předpokládám totiž, že vyšetřování dopadne dobře.”

„Snad se nemýlíš,” povzdechnu si.

„Jsem si jistý.”

Položím sluchátko a sklouznu pohledem k Marinovi. „Tak to bychom měli.” Začnu do kufříku házet své osobní věci. „Doufám, že nenechají vyměnit zámky, sotva za sebou zavřu dveře.”

„Divíš se mu, doktorko? Zamysli se nad tím, a zjistíš, že nic jinýho nemohl dělat.” Marino se zřejmě už s mým odchodem z funkce smířil.

„Nedivím se nikomu a ničemu. Jen bych ráda věděla, kdo všechny ty přísně tajné informace prozradil novinářům.” Zavřu kufřík a pečlivě zaklapnu zámky. „Taky tě předvolali, Marino? Nic už není důvěrné, takže mi to klidně můžeš říct.”

„Jo, předvolali mě. To se přece dalo čekat.” Kapitán se tváří dotčeně. „Sakra, doktorko, nedovol těm parchantům, aby tě dostali. Nevzdávej se.”

Vstanu, vezmu si kufřík a zamířím ke dveřím. „Žádný strach, vzdát se rozhodně nehodlám. Čeká mě spousta práce a docela se na ni těším.”

Z Marinových očí lze vyčíst údiv. A nesouhlas. Nepochopila jsem snad, co mi nařídil guvernér? „Mike není špatnej chlap, doktorko. Ale netlač ho do rohu. Proč někam na pár dní neodjedeš? Třeba navštiv v New Yorku Lucy. Jsou přece s Teun v New Yorku, ne? Prostě odtud vypadni a vrať se až na slyšení před porotou. Takhle si o tebe pořád musím dělat starosti. A vůbec se mi nelíbí, že jsi v tom Annině velkým domě úplně sama.”

Zhluboka se nadechnu. Marino má pravdu. Jestli budu zbytečně dráždit guvernéra, jenom zhorším svou situaci. Ale připadám si jako zavržená, vyhnaná z městských bran a ze společnosti slušných lidí, navíc se mi ještě ani slůvkem neozvala Anna, což mě také bolí. Skoro bych se ve vlastní kanceláři rozbrečela. Odvrátím pohled, Marino však postřehne mé pocity.

„Hele, klid, doktorko. Všechno je to hnusný svinstvo a na tvým místě by se každýmu zvedal žaludek.”

Vyjdu na chodbu a pak přes dámské toalety pokračuju až do pitevny. Turk právě sešívá Bennyho Whitea, Jack Fielding sedí u pultu a vyplňuje formuláře. Přisunu si ke svému zástupci židli a seberu několik vlasů z jeho pláště. „Povíte mi konečně, proč vám ty vlasy tak padají?” Chtěla jsem se ho zeptat už dávno. Jen jsme si nějak dlouho nepopovídali.

„Úplně postačí, když si přečtete noviny,” odloží Jack propisku. „Tam najdete důvodů dost a dost.”

Pokývnu. Fielding zřejmě dávno ví, že mám vážné potíže. Možná ho už před několika týdny kontaktoval Righter podobně jako Annu, napadne mě. Rovnou se na to zeptám a Jack mou domněnku bez váhání potvrdí. A dodá, že ho to ničí. Nesnáší politiku, děsí se úřadování, po mém místě nikdy netoužil a nikdy toužit nebude.

„V životě jste mi nepřeložila stéblo přes cestu, paní doktorko. Vždycky jste mi pomáhala. Jak si někdo může myslet, že bych tady chtěl šéfovat? Co bych si počal? Určitě bych se zbláznil. Přál bych si, aby všechno bylo jako dřív.”

„Věřte mi, Jacku, já taky,” smutně se usměju.

Zazvoní telefon a Turk zvedne sluchátko.

„Mimochodem,” vzpomene si Fielding, „přicházejí sem hrozně divné telefonáty. Říkal jsem vám o nich?”

„U jednoho jsem náhodou byla. Někdo se vydával za Bentona.”

„Hnus,” zamračí se Fielding.

„Paní doktorko,” křikne Turk, „vezmete si to? Volá Paul.”

„Jak se vede?” zeptám se Paula Montyho, hlavního ředitele virginských soudních laboratoří.

„Kay, především vás chci ujistit, že absolutně všichni stojíme za vámi. Když jsem ráno četl ty bláboly, byl jsem vzteky bez sebe. Takže pro vás teď samozřejmě makáme jako diví.” Monty má na mysli testování důkazních materiálů. Za normálních okolností laboratoře při zpracovávání důkazů vyznávají rovnostářský přístup. Žádná oběť není důležitější než jiná, žádná nedostává přednost. Nicméně podle nepsaného zákona se stejně jako mezi policisty vždycky věnuje větší pozornost vlastním lidem, kolegům a kolegyním, příslušnicím a příslušníkům cechu. Tak to prostě je a nemá smysl tuhle skutečnost zastírat. „Získali jsme pár výsledků, které vás budou zajímat,” pokračuje Paul Monty. „Jde o ty vlasy a chlupy z kempu. Skutečně patří Chandonneovi, DNA souhlasí. A ještě něco: vlákna bavlněného prostěradla z kempu přesně odpovídají vláknům sejmutým z matrace v ložnici Diane Brayové.”

Scénář se začíná rýsovat. Jean-Baptiste Chandonne po vraždě sebral lůžkoviny Diane Brayové a utekl do kempu. Možná na nich spal. Nebo se jich prostě jen potřeboval zbavit. Každopádně teď máme jistotu, že se vyskytoval v motelu Fort James.

„A co ta dentální nit, kterou jsem našla na toaletě v pokoji, kde zabili Matose?”

„Nic zvláštního jsme nezjistili. DNA není Chandonneova ani Brayové. A taky nejde o DNA těch dvou obětí, tedy Matose a Barbosy. Třeba tam nit zůstala po některém z předchozích hostů.”

Poděkuju Montymu, ukončím hovor a vrátím se k pultu.

„Odporných telefonátů bylo několik,” vzpomíná Fielding. „Chlap se představil jako Benton, chtěl s vámi mluvit a nechával pro vás různé vzkazy. Například že k večeři přijde o hodinu později.”

„Proč jste mi o tom neřekl?” zeptám se a vezmu do ruky polaroidové snímky Bennyho Whitea pořízené předtím, než ho Jack Fielding svlékl a začal pitvat.

„Nechtěl jsem vám přidělávat starosti. Ale asi to byla chyba. Omlouvám se.”

Fotografie svátečně oblečeného chlapce ležícího v rozepnutém plastovém vaku na kovovém vozíku mi skoro vhánějí slzy do očí. V duchu před sebou znovu vidím i zdrcenou Bennyho matku. Mé vlastní problémy se vedle jejího neštěstí náhle zdají nicotné. S povzdechem se otočím k Fieldingovi. „Zjistil jste něco neobvyklého?”

„Jedna věc mě trochu mate. Jak jsem slyšel, kluk údajně po návratu z kostela vůbec nevešel do domu. Zamířil rovnou ke stodole. Říkal, že si jenom vezme kapesní nůž, který nechal v krabici s rybářským náčiním. No a pak už se Benny neobjevil. Prostě se doma ani nenaobědval. Jenže žaludek měl plný.”

„Dalo se poznat, co asi jedl?”

„Určitě praženou kukuřici. A patrně taky párky v rohlíku. Zavolal jsem chlapcovým rodičům a zeptal se, jestli třeba nejedl v kostele. Mluvil jsem s Bennyho nevlastním otcem a ten mě ujistil, že nikoliv. Neměl tušení, kde se hoch mohl dostat k popcornu a hotdogům.”

„To je tedy vážně záhada,” poznamenám. „Dvanáctiletý chlapec se vrátí zpátky domů z nedělní školy a rozhodne se spáchat sebevraždu. Vydá se proto s nylonovou šňůrou do lesa, ale cestou se ještě někde zastaví, aby si pochutnal na pražené kukuřici a párcích?” Vstanu ze židle. „Tady něco zatraceně skřípe.”

Fielding zůstane sedět. „Kdybych neviděl obsah žaludku, byla by to pro mne jasná sebevražda. Sakra, Stanfield by za ten přeříznutý uzel zasloužil pořádně nakopat.”

„Rozhodně by neškodilo prozkoumat místo, kde se Benny oběsil,” přemýšlím nahlas.

„Souhlasím,” přikývne Jack. „Rodina žije v okrese James City. Přímo u řeky. A les, kde chlapce našli, nebude daleko od farmy.”

„Možná by nás tam mohla hodit Lucy,” dodám.

Z newyorského hangáru na richmondský HeloAir jsou to dvě hodiny letu a Lucy okamžitě zajásá, že bude moct předvést nový firemní dopravní prostředek. Plán je velmi jednoduchý. Lucy vyzvedne Jacka Fieldinga a mne, přistane u farmy a všichni tři pečlivě prohlédneme místo, kde se Benny White údajně oběsil. Také bych ráda viděla chlapcův pokoj. Pak Jacka vysadíme v Richmondu a odletíme do New Yorku. Tam zatím zůstanu a sem se vrátím až na slyšení před mimořádnou velkou porotou. Všechno se odehraje zítra dopoledne. Detektiv Stanfield, jak se dalo čekat, o setkání na místě činu nemá zájem.

„Proč?” podiví se. „Kvůli čemu se tam chcete trmácet?”

Málem už se zmíním o překvapujícím obsahu chlapcova žaludku a zeptám se, jestli Stanfield opravdu nikde nezpozoroval nic podezřelého. Ale nakonec se rozhodnu nechat si své nepříjemné poznámky i otázky pro sebe. „Alespoň byste mi snad mohl vysvětlit, jak tu farmu najdeme.”

„Dům Whiteových není daleko od dálnice 5. Nemůžete ho minout, na křižovatce stojí malý venkovský krámek a za ním odbočíte vlevo.”

Takové orientační body nebudou z výšky vidět, pomyslím si. Po značném úsilí ze Stanfielda vypáčím, že asi o kilometr dál je přívoz u Jamestownu, a teprve teď si uvědomím pozoruhodnou souvislost: farma Whiteových se vlastně nachází velmi blízko motelu Fort James a přilehlého kempu.

„No jo,” odpoví mi Stanfield, když se ho na to zeptám. „Kluk bydlel ve stejné oblasti, kde se staly ty dvě vraždy. Jeho matka říká, že ho dost rozrušily.”

„Jak daleko je farma Whiteových od motelu?”

„Vlastně je to jen kousek, stačí přejít potok.”

„Detektive Stanfielde, je možné, že se Benny znal s dětmi paní Kiffinové? Prý také rád rybařil.” Pochopitelně si vzpomenu i na rybářský prut opřený na schodech v řadovém domku Mitche Barbosy.

„Vím, na co narážíte, údajně si šel do stodoly pro kapesní nůž, který měl v krabici s rybářským náčiním. Ale moc tomu nevěřím. Kluk asi jenom potřeboval výmluvu, aby se mohl nepozorovaně vytratit z domu.”

Stanfieldovy hloupé spekulace přejdu bez komentáře. „Zjistil jste, kde vzal Benny tu nylonovou šňůru?”

„Podle jeho nevlastního táty ve stodole mají spousty různých provazů. Totiž říkají tomu stodola, ale spíš tam skladují všelijaké harampádí. Víte, právě mě napadá, že Benny třeba někdy na rybách potkal Barbosu. Mitch Barbosa si přece s dětmi rozuměl. Tím by se ledacos vysvětlovalo. Po těch dvou vraždách kluka trápily noční můry a byl doslova k smrti vyděšený. Nejlepší bude, když se vydáte rovnou k potoku. Na kraji pole uvidíte stodolu a vlevo za ní les. Půjdete asi patnáct metrů po lesní pěšině a dostanete se k posedu, kde se Benny oběsil. Nelezl jsem až nahoru, abych sundal šňůru, jen jsem odřízl konec, který měl kluk utažený kolem krku. Takže ta šňůra by tam pořád ještě měla viset.”

Stanfieldovo packalství mě čím dál víc znechucuje. Ale opět si odpustím komentář. Také detektivovi nepřipomenu jeho nedávné výhrůžky, že odejde od policie. Ukončím hovor a zavolám paní Whiteové, abych ji seznámila se svým plánem. Žena mluví tiše a stále nechápe, jak bychom u nich dokázali přistát s helikoptérou. „Nemáme tu žádnou ranvej,” Opakuje několikrát. Posléze předá sluchátko manželovi. Marcus White mi sdělí, že můžeme přistát na poli mezi domem a dálnicí 5. Místo snadno poznáme podle tmavozeleného sila. Jiné silo v okolí není.

Před koncem pracovní doby svolám zaměstnance. Vysvětlírn jim jaký osobní problém momentálně řeším, a ujistím je, že chod úřadu hlavního soudního lékaře absolutně není ohrožen. Nespáchala jsem žádný zločin a hodlám očistit své jméno od jakéhokoliv podezření, prohlásím pevným hlasem. Nic dalšího jim zatím nesdělím. Z kanceláře odejdu pouze s kufříkem, jako bych se zítra měla normálně vrátit.

Teď je devět hodin večer. Sedím v Annině kuchyni, pomalu a neochotně ukusuju z tlustého plátku čedaru a usrkávám ze sklenice červeného vína. Snažím se uvolnit. Nechci přemýšlet o tom, proč jsem ztratila chuť k jídlu a stále hubnu. Také jsem si navykla pravidelně vycházet ven, abych si zakouřila. Téměř každou půlhodinu marně vyťukávám Marinovo telefonní číslo. A v duchu se pořád vracím k Bentonově tajné složce označené zkratkou P. Ú. Před půlnocí zazvoní telefon. „Scarpettová,” ohlásím se, přesvědčena, že Marino konečně zareagoval na mé naléhavé vzkazy.

„Tady Jaime,” ozve se důvěrně známý sebejistý hlas newyorské státní zástupkyně.

Mlčím. Nechápu, kde bere odvahu klidně mi zavolat. Ale pak si uvědomím, že Bergerová se nikdy nerozpakuje volat lidem, které hodlá poslat za mříže.

„Mluvila jsem s Marinem,” spustí. „Předpokládám tedy, že znáte mou situaci. Ovšem také bych mohla říct naši situaci. Rozhodně byste se neměla cítit dotčená. A jestli mi dovolíte upřímně míněnou radu, vypovídejte před porotou stejně, jako jste hovořila se mnou. A pokuste se nedělat si zbytečné starosti.”

„Období starostí už jsem překonala,” odpovím.

„Volám hlavně kvůli jisté informaci. Z těch známek na dopisech v tajné složce se podařilo získat DNA. Jak se zdá, zastrašovala Bentona osobně Diane Brayová. Přinejmenším olizovala známky. A pravděpodobně také psala výhrůžné dopisy, i když na dopisních papírech ani obálkách nenechala otisky prstů, tak neopatrná zase nebyla. Mimochodem, zmínil se před vámi někdy Benton o Brayové? Znali se vůbec?”

„Nevzpomínám si, že by se o ní zmiňoval.” Ale nedokážu se soustředit. Skutečnosti, které jsem se právě dozvěděla, mi připadají neuvěřitelné.

„Nicméně mohli se znát,” pokračuje Bergerová. „Brayová působila v D. C. a Benton pracoval jen o pár kilometrů dál v Quantiku. Jenom netuším, proč by mu něco takového posílala, navíc prostřednictvím newyorského poštovního úřadu. Ledaže by u Bentona chtěla vyvolat dojem, že pisatelkou dopisů je Carrie Grethenová.”

„A jak víme, k takovému závěru Benton opravdu dospěl,” připomenu.

„Každopádně teď musíme zvažovat i možnost, že Brayová byla zapletena do jeho vraždy,” připojí Bergerová pointu.

Okamžitě mi bleskne hlavou, jestli mě státní zástupkyně znovu nezkouší. Doufá snad, že se neovládnu a vyhrknu nějakou hloupost využitelnou proti mně? Brayová dostala, co si zasloužila. Ta mrcha si o to dávno koledovala. Ale třeba se u mne zase projevuje chorobná vztahovačnost.

„O Bentonovi s vámi Diane Brayová patrně nikdy nemluvila,” nadhodí Bergerová.

„Nevzpomínám si, že by se o něm zmínila.”

„Víte, Kay, pořád mi sem nezapadá Jean-Baptiste Chandonne. Pokud předpokládáme, že Brayová a Chandonne se znali a byli spolu, řekněme, v obchodních stycích, proč by ji zabíjel? A právě takhle? Prostě mi to nehraje. Co si myslíte vy?”

„Možná byste mi nejdřív měla zopakovat má práva,” opáčím nevrle. „Nebo si otázky týkající se vraždy Diane Brayové nechte až pro slyšení před velkou porotou.”

„Nejste zatčená, nemusím vám opakovat vaše práva.” V tónu Bergerové tuším pobavený úsměv. Vzápětí však newyorská státní zástupkyně opět zvážní. „Kay, nehraju s vámi záludnou hru, nepokouším se z vás vymámit kompromitující výroky. Žádám vás o pomoc. Sakra, děkujte Bohu a všem svatým, že Vyslýchat svědky v té soudní síni budu já a ne Righter.”

„Vyslýchat by neměl nikdo nikoho.”

„Musíme objasnit pár závažných okolností,” nenechá se rozptylovat Bergerová. „Seminální tekutina z případu Susan Plessové není Chandonneova. A teď nám přibyla tahle nová informace o Diane Brayové. Nejsem si jistá, ale řekla bych, že Chandonne Brayovou neznal. Alespoň ne osobně. Dokonce ji asi neznal vůbec. Oběti patrně sledoval z bezpečné vzdálenosti. Pozoroval je a spřádal své děsivé fantazie. K podobnému závěru ostatně dospěl i Benton, když studoval případ Plessové.”

„Ale Benton se přece domníval, že sperma na místě činu zanechal vrah,” poznamenám.

„Ano, byl přesvědčen, že šlo o jednu a tutéž osobu. Vlastně až do richmondských vražd jsme stále pátrali jen po onom dobře oblečeném krasavci, který s Plessovou večeřel v restauraci Lumi. Tehdy by nikoho z nás nenapadlo hledat geneticky postiženého člověka, který sám sebe považuje za vlkodlaka.”

Po takovém dni se samozřejmě dlouho převaluju na lůžku a co chvíli si ověřuju, jak nesmírně pomalu uplývá čas. Když konečně usnu, sen mě zanese zpátky do mého domu a přičaruje mi roztomilé štěně s velkýma plandavýma ušima a měkkými tlapkami. Připomíná plyšová zvířátka z báječného newyorského hračkářství FAO Schwarz, kde jsem kdysi dávno kupovala dárky pro Lucy. Hraju si s ním, štěně pobíhá po koberci a přítulně mi olizuje ruku. A náhle stojím venku před svým domem. Jsem sama, úplně sama. Vcházím dovnitř. Všude tma, chlad, mrtvolné ticho. Volám na štěně, ale nedokážu si vybavit jeho jméno. Zoufale a marně prohledávám místnost za místností…, až se probudím v Annině pokoji pro hosty. Ještě ani nezačalo svítat. Po tvářích mi tečou slzy, hlasitě

?????????33

?Ranní mlha zvolna stoupá vzhůru jako dým. Letíme nízko nad stromy. V elegantní helikoptéře sedíme s Lucy samy, neboť Jack Fielding náhle onemocněl a zůstal v posteli. Mám však silné podezření, že se jedná spíš o tak zvanou diplomatickou chřipku. Jack je prostě přetažený a neustálé napětí v něm probudilo špatné vlastnosti. Býval se svým životem dokonale spokojený. Teď se mou vinou všechno změnilo.

Vrtulník Bell 407 je černý, po stranách jej zdobí světlé pruhy. Voní jako zbrusu nový automobil a pohybuje se s neuvěřitelnou lehkostí. Uháníme východním směrem a udržujeme výšku zhruba 250 metrů. Na klíně jsem si rozložila speciálku a snažím se zorientovat v označeních elektrického vedení, silnic a železničních kolejí, nad nimiž prolétáváme. Ne snad, že bychom nevěděly, kde se právě nacházíme. S navigačním vybavením Lucyiny helikoptéry by se dal pilotovat i Concorde. Ale kdykoliv se cítím jako teď, mám sklon zabrat se do řešení nějakého nesnadného úkolu.

„Blížíme se ke dvěma anténám,” ukazuju na mapě. „Sto šedesát jeden metr nad hladinou moře. Zatím je nevidím.”

„Sleduju,” stručně odpoví Lucy.

Jsou dost nízko, takže pro nás nepředstavují nebezpečí. Ale já se překážek bojím už předem.

Ozve se richmondská letová kontrola. Sdělí nám, že se dostáváme z dosahu jejích radarů a můžeme přejít na VFR. Měním frekvenci a skoro bych přehlédla ty antény před námi. Nejsou na nich výstražná světla a v hustém oparu představují pouze dvě přízračné čáry tužkou. Vylekaně sebou škubnu.

„Vím o nich,” uklidní mě Lucy a pro jistotu odbočí vpravo, aby se širokým obloukem vyhnula ocelovým kotevním lanům, číhajícím v mlze jako odstřelovači. „Namíchne se guvernér, až zjistí, co právě děláš?”

„Řekl mi, abych si vzala dovolenou. A sedím snad v kanceláři? Nesedím.”

„Takže spolu poletíme do New Yorku,” konstatuje Lucy. „Bydlet můžeš u mě. Jsem vážně moc ráda. Stejně jsi s tou otročinou měla dávno seknout a zařídit se pro sebe. Vůbec nejlepší by bylo, kdybys zůstala v New Yorku natrvalo a pracovala se mnou a s Teun, nemyslíš?”

Ne, nemyslím si to. Ve skutečnosti bych si přála žít ve svém richmondském domě a dál zastávat funkci virginské hlavní soudní lékařky, bohužel to však už nebude možné. Připadám si jako psanec, postěžuju si neteři, která se ani na okamžik nepřestává věnovat řízení. Mluvit s někým, kdo pilotuje helikoptéru, je jako telefonovat. Vzájemně se na sebe nedíváte, otázky i odpovědi zaznívají ze sluchátek.

Mlha řídne a slunce je stále jasnější. Potoky pod námi se lesknou, Jamesova řeka bělostně září. Klesáme, zahlédnu repliky lodí Susan Constant, Godspeed a Discovery, které roku 1607 přivezly do Virginie stovku odvážných mužů a chlapců. V dálce se mezi stromy tyčí jamestownský obelisk. Přívoz naložený automobily se beze spěchu sune k Surry.

„Už vidím to tmavě zelené silo,” hlásí mi Lucy.

Sleduju směr jejího pohledu a spatřím nevelkou farmu. Z lesa na druhé straně potoka vykukuje střecha motelu Fort James. Lucy zakrouží, aby se ujistila, že nikde nehrozí žádné nebezpečí, například vedení vysokého napětí. Přistaneme na volné ploše mezi lesem a cihlovým domem, kde Benny White prožil svůj dvanáctiletý život. Vzápětí z domu vyjde paní Whiteová a zacloní si oči před sluncem. Pak se k ní připojí vysoký muž. Oba stojí na verandě a čekají, až vystoupíme. Zamíříme k nim. A teprve teď si uvědomím, že manželé Whiteovi se kvůli nám oblékli do svátečního. Vypadají, jako by se právě vrátili z kostela.

Pan White nespouští oči z helikoptéry. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že nám někdy přímo u baráku přistane něco tak úžasného.”

„Pojďte dál,” zve nás paní Whiteová. „Dáte si kávu?”

Bavíme se o letu, ale napětí houstne. Whiteovi vědí, že jsme přijely kvůli smrti jejich syna. Předpokládají, že Lucy je moje spolupracovnice, a tak se obracejí na obě zároveň.

Uvnitř je pečlivě uklizeno. K zařízení domu patří pohodlná křesla a hezké mosazné lampy, stěny zdobí spousta akvarelů s výjevy z občanské války. Police vedle krbu v obývacím pokoji jsou plné dělových koulí, různě zploštělých a pokroucených nábojů, starých polních lahví a dalších předmětů pocházejících z výzbroje a výstroje válčících stran. Pan White nám ochotně vysvětluje, že tyhle věci sbírá. Občas ve volných chvílích propátrává okolí detektorem kovů a hledá poklady. Jinak pracuje jako účetní. Farma je ve vlastnictví rodiny déle než sto let, ovšem teď pole většinou zůstávají neobdělaná.

„Jsem blázen do historie,” pokračuje pan White. „Jen si představte, dokonce jsem našel i pár vojenských knoflíků z dob americké revoluce. Tady člověk nikdy neví, o co zakopne.”

Sedíme v kuchyni. Paní Whiteová nabídne Lucy sklenici vody.

„A Benny?” zeptám se. „Taky ho zajímalo hledání pokladů?”

„Ano, ovšem,” přikývne paní Whiteová. „Ale pořád doufal, že jednou najde opravdový poklad. Třeba zlato.” Už přijala jeho smrt a mluví o něm v minulém čase.

„Bennyho totiž vzrušovaly všelijaké ty báchorky o zlatém pokladu, který prý někde na neznámém místě ukryli vojáci Konfederace, a myslel si, že by ho mohl objevit,” upřesní pan White. „Moc rád se toulal venku. Často jsem si říkal, jaká je škoda, že na farmě vlastně jenom bydlíme. Kdyby sloužila původnímu účelu, Bennymu by se to určitě líbilo.”

„Miloval přírodu. A všechny živé tvory.” Paní Whiteová si zhluboka povzdechne. „Když do okna narazil nějaký pták a zranil se nebo si přímo zlomil vaz, což není nijak vzácné, chlapec ho dlouho oplakával.”

V místnosti se na chvíli rozhostí ticho plné bolestných vzpomínek.

„Benny před smrtí jedl,” vrátím se ke svým nepříjemným povinnostem. „Je možné, že by něco dostal v kostele?”

„Ne, madam,” zavrtí hlavou pan White. „V kostele se žádné jídlo nepodává. Jenom ve středu pro chudé. Takže nevíme, kde mohl jíst.”

„Doma také nejedl,” důrazně dodá paní Whiteová. „K nedělnímu obědu jsem připravila Bennyho oblíbené dušené maso se zeleninou, ale tentokrát ani neochutnal.”

„V žaludku měl praženou kukuřici a párky. A jak se zdá, jedl krátce před smrtí.” Chci, aby Whiteovi pochopili, že jde o důležitou okolnost, kterou bych ráda objasnila.

Manželé jsou zjevně zaskočeni. Netuší, kde si mohl Benny to „nezdravé a škodlivé” jídlo opatřit. A nechápou, jak vůbec dokázal něco takového pozřít. Lucy nadhodí, jestli se třeba chlapec předtím, než odešel do lesa, nezastavil v některém z domů v okolí. Pan White opět vrtí hlavou. Nic podobného by chlapec neudělal, rozhodně ne v době oběda. Ostatně sousedé jsou vesměs starší lidé, kteří vyznávají přísné mravní i výchovné zásady; nejdřív by si telefonicky vyžádali souhlas rodičů a teprve pak by chlapci nabídli pohoštění.

„Nevadilo by vám, kdybych se podívala do jeho pokoje?” zeptám se tiše.

Whiteovi váhají. Konečně otčím přikývne.

Chodbou projdeme do zadní části domu. Cestou mineme půvabný pokoj se světle růžovými záclonami. Stěny jsou vyzdobené plakáty s fotografiemi koní. Od paní Whiteové se dozvíme, že pokoj patří Bennyho mladší sestře Lori, která je momentálně u babičky ve Williamsburgu a vrátí se až po zítřejším pohřbu. Domyslím si, že Whiteovi nepokládali za vhodné, aby dítě bylo doma ve chvíli, kdy se k nim z oblohy snese soudní lékařka a začne klást otázky týkající se Bennyho násilného úmrtí.

Chlapcův pokoj připomíná pohádkovou zoologickou zahradu zaplněnou desítkami plyšových draků, medvědů, veverek, opic, tučňáků a jiných tvorů. Whiteovi a Lucy zůstanou na prahu, já však vejdu dovnitř a pozorně se rozhlédnu. Na stěnách září obrázky ptáků a zvířat nakreslené barevnými fixy. Prozrazují představivost a nesporný talent. Z Bennyho by jistě vyrostl umělec. Jak mi prozradí jeho nevlastní otec, chlapec si na své toulky po okolí často bral náčrtník a kreslil všechno, co ho zaujalo. Obrázky také rád rozdával. Zatímco pan White mluví, jeho manželka tiše pláče.

Mou pozornost vzbudí neobyčejně vydařená barevná kresba představující jakéhosi muže v loďce. Muž má klobouk se širokým okrajem a rybaří; prut je prohnutý, ryba zřejmě právě zabrala. Benny nezapomněl ani na slunce a pár mráčků. V pozadí je vidět hranatou budovu se spoustou oken a dveří. „Tohle je potok za vaší farmou?” zeptám se.

„Ano,” přikývne pan White a vezme manželku kolem ramenou, aby ji utěšil. Ale vzápětí několikrát ztěžka polkne, jako by se sám bránil pláči.

„Chodil Benny rád na ryby?” ozve se z chodby Lucyin hlas. „Milovníci zvířat se totiž většinou rybaření příliš nevěnují. Anebo prostě všechno, co chytí, pouštějí zpátky do vody.”

„Zajímavý postřeh,” poznamenám. „Mohla bych se podívat do skříně?”

„Jistě, beze všeho,” opět kývne pan White. „Benny ve skutečnosti ryby nelovil. Rád si vyjel na loďce nebo si našel nějaké klidné místo na břehu. Tam potom seděl a kreslil.”

„Takže tady nakreslil vás?” ukážu na obrázek muže v loďce.

„Kdepak, spíš to bude jeho táta. Já se vodě vyhýbám. Dokonce ani neumím plavat.”

„Víte, Benny se obával, aby se mu kvůli tornu kreslení ostatní chlapci neposmívali,” roztřeseným hlasem vysvětlí paní Whiteová. „Proto nosil rybářský prut. Prostě se jim chtěl podobat. Ale nedovedu si představit, že by zabil žížalu, natož rybu.”

„Brával si housku,” přidá se pan White. „Říkal jsem mu, že takhle nic pořádného nechytí.”

Otevřu skříň. Kabáty, kalhoty, saka i košile visí na ramínkách, boty jsou pečlivě vyčištěné a srovnané. Žádná součást oblečení nepůsobí výstředně, všechno odpovídá střízlivému vkusu rodičů. O zadní stěnu skříně je opřena vzduchovka. Pan White mě ujistí, že Benny střílel pouze na terče a plechovky, nikdy by nezamířil na živého tvora.

Psací stůl pokrývají učebnice, krabice s fixy a náčrtník. Požádám o dovolení a pak náčrtníkem zalistuju. Je pokreslený přibližně do poloviny. Vidím pasoucího se koně, několik skic jestřába na bezlisté větvi stromu, povalený plot, zasněženou krajinu. Jedna z kreseb zachycuje hřbitov, měkce ozářený měsíčními paprsky. Následuje překvapivá, ale působivá studie svalnaté ruky zaťaté v pěst. Při pohledu na poslední obrázek mě zamrazí. Je na něm zavalitý starý pes. Cení nehezké žlutohnědé zuby a před kýmsi vyděšeně couvá. Pan Peanut.

Otočím se k Whiteovým. „Zmínil se někdy Benny o psovi Kiffinových? Říkají mu pan Peanut.”

„Ano, často ho litoval,” povzdechne si paní Whiteová. „A chtěl si ho vzít k nám domů. Tvrdil, že paní Kiffinová tu fenku nesnáší a klidně by mu ji dala. Ale nešlo to, Lori trpí alergií na psy. A kromě toho byl pan Peanut už hodně starý.”

„Byl?”

Paní Whiteová si znovu povzdechne. „Hned po Vánocích se prý pes začal celý třást. No a zhruba před týdnem najednou zmizel. Asi někam zalezl, jak už to zvířata před smrtí dělávají. Benny ho den co den chodil hledat. Víte, opravdu si pana Peanuta zamiloval. Podle mého názoru vlastně Kiffinovy navštěvoval, jen aby si s ním pohrál.”

„A tehdy se jeho chování změnilo?” zeptám se. „Potom, co pes Kiffinových zmizel?”

„Přibližně v té době,” odpoví mi pan White. „Ale kvůli panu Peanutovi si přece na život nesáhl. Nebo snad ano?” Oba manželé dál stojí na prahu chlapcova pokoje, dovnitř se neodvažují vstoupit. Tisknou se k sobě, jako by se vzájemně podpírali.

O patnáct minut později míříme s Lucy do lesa. Whiteovi zůstali doma. K místu, kde Benny zemřel, dosud nezašli. Ještě dlouho to nedokážou. Pan White mi řekl, že o tom posedu samozřejmě ví a mnohokrát jej viděl při svých výpravách s detektorem kovů, ale teď se téhle části lesa bude vyhýbat. Obávám se, jestli to není příliš známé místo, aby tam nechodili zvědavci. Ale pan White mě ujistí, že to nikdo neví, pokud o tom policie nemluvila.

Dávno neobdělávané pole, na kterém přistál náš vrtulník, leží mezi farmářským domem a potokem. Východním směrem se táhnou kilometry lesa, zrezivělé tmavozelené silo stojí blízko břehu a připomíná vysloužilý bachratý maják nebo rozhlednu, z jejíhož vrcholu by turisté mohli obdivovat chátrající motel Fort James a opuštěné tábořiště. Uvažuju, kudy se asi Benny dostával ke Kiffinovým. Potok je tady široký dobrých třicet metrů a nikde nevidím most ani lávku. Jdeme s Lucy po lesní pěšině a pozorně sledujeme všechno kolem sebe. Ve stromech nedaleko vody je zamotaný rybářský vlasec. Také si všimneme několika starých nábojnic do brokovnice a plechovek od limonády. K posedu dorazíme za necelých pět minut. Vypadá jako nezastřešený domeček, chvatně zhotovený na několika silnějších větvích. Vylézt nahoru lze pouze po dřevěných příčlích přitlučených ke kmeni. Z krajního spodního břevna visí uříznutá žlutá nylonová šňůra a zvolna se pohupuje v chladném větru, který sem proniká od vody.

Chvíli jen mlčky stojíme a rozhlížíme se. Nevidím žádné odhozené papírové sáčky, žádné obaly od popcornu. Takže tady Benny nic nejedl. Přejdu blíž k nylonové šňůře. Stanfield ji odřízl asi metr nad zemí. Nejdřív pořídím fotografie. Pak Lucy vyzkouší spolehlivost příčlí přitlučených ke kmeni a vyleze nahoru. Má u sebe speciální malou brašnu s nářadím, mezi

něž patří i velmi ostré nože, šroubováky, kleště a nůžky. „Je to jen obyčejný dvojitý uzel, jaký znají všichni skauti, a konec šňůry je zatavený, aby se neroztřepil,” hlásí mi Lucy. potom opatrně odřízne šňůru nad uzlem a vrátí se s ní dolů.

Napadne mě, že Benny možná lovecký posed využíval už dřív jako místo, kde mohl nerušeně sledovat okolí a kreslit. Rozhodnu se prokázat odvahu a zjistit, kam je odtud vlastně vidět. Naštěstí mám na sobě oblečení do terénu, tedy plátěné kalhoty a kotníkové boty.

„Dávej pozor, teto Kay,” neodpustí si Lucy varování. „Z některých prken čouhají rezavé hřebíky.”

Nikoliv bez námahy se vyšplhám na posed. Podlaha je poměrně čistá. Kdyby tu někdo častěji nepobýval, byla by plná suchého listí. Rozhlédnu se. Vidím potok, zadní část motelu, dřevěný dům Kiffinových a špinavý plavecký bazén. Z komína domu stoupá dým. Totéž tady mohl kdykoliv pozorovat Benny. Představuju si, jak sedával na primitivní úzké lavičce, sledoval, co se kolem děje, a kreslil barevnými fixy. Možná tak unikal smutku po otcově smrti. Ano, tenhle posed byl přímo jako stvořený pro samotářského a talentovaného chlapce, okolí navíc poskytovalo dostatek inspirace. Všimnu si nedalekého dubu, jehož kmen je obrostlý choroši. Právě na jeho větvi zřejmě Benny spatřil jestřába s červenými ocasními pery a zachytil ho ve svém náčrtníku. „Benny tady určitě sedal a kreslil,” křiknu dolů. „Jasně poznávám jeden ze stromů. A je odtud zatraceně dobrý výhled na motel a kemp.”

„Třeba se Benny stal svědkem něčeho, co rozhodně neměl vidět,” odpoví Lucy.

„Je to pravděpodobné. A zároveň ho mohl někdo pňstihnout. Stromy jsou v zimě holé, dalekohledem určitě lze i od motelu snadno mezi větvemi rozeznat hlavu dvanáctiletého chlapce.” Jakmile tu větu vyslovím, uvědomím si, že nás možná bůhvíkdo sleduje právě teď. Zamrazí mě a chvatně slezu dolů. „Vzala sis zbraň?” zeptám se neteře. A když při

kývne, dodám: „Půjdeme dá1 po té pěšině. Chtěla bych zjistit, kam vede.”

Nylonovou šňůru uložím do plastového sáčku a pak vyrazíme. Pěšina se stáčí podél potoka a míří hlouběji do lesa. Všude je ticho, přerušované pouze poryvy větru a praskotem suchých větviček pod našima nohama. Tušení mě nezklame, po dvaceti minutách se skutečně ocitneme na druhé straně potoka, v lese jen kousek od motelu Fort James a dálnice 5. Takhle sem patrně po návratu z kostela přišel Benny. Na parkovišti vidím pět nebo šest vozů, některé jsou z půjčovny. Poblíž automatu s kolou stojí velký silný motocykl.

Cestou k domu Kiffinových ukážu Lucy místo, kde jsme s Marinem našli lůžkoviny a dětský kočárek. Znovu se mi vybaví i fenka s podivným jménem pan Peanut. Nevěřím, že pes prostě vycítil blížící se smrt a někam zalezl. Spíš ho Bev Kiffinová otrávila. Hodlám se jí na to zeptat. Ostatně chci jí položit řadu dalších nepříjemných otázek a je mi lhostejné, jak se bude tvářit. Ode dneška jsem bez práce a nevím, jestli nezůstanu nadosmrti ocejchovaná jako sprostý zločinec. Sakra, možná skončím za mřížemi a nikdy už se nevrátím k soudní patologii.

„Nevypadá to tady příliš vábně,” poznamená Lucy.

Za poodhrnutou záclonou v okně se objeví zamračená chlapecká tvář se stopami akné a vzápětí zmizí. Po několika schůdcích vyjdeme na verandu. Zazvoním. Otevře nám výrostek, starší syn Bev Kiffinové, kterého jsem tu zahlédla minule. Je vysoký a statný, jeho věk bych odhadovala na třináct až patnáct let.

„Vy jste tu nedávno byla,” konstatuje a změří si mě nevlídným pohledem.

„Ano. Buď tak hodný a řekni matce, že s ní potřebuje mluvit doktorka Scarpettová.”

Výrostek se pobaveně ušklíbne, jako by znal nějaké nepěkné tajemství, které mi nemíní svěřit. “Teď tady není. Má práci.” Hoch se opět zamračí a sklouzne očima k motelu.

„Jak se jmenuješ?” zeptá se Lucy. „Sonny.”

„Poslyš, Sonny, copak se stalo s panem Peanutem?” „Mluvíte o tom pitomým čoklovi? Asi ho někdo čajznul.” Nedokáži si představit, že by někdo kradl starého psa.

Vždyť se navíc k cizím lidem nechoval vůbec přátelsky. Nanejvýš bych čekala, že ho někdo přejel.

„Vážně?” předstírá Lucy údiv a lítost. „Ale to je škoda.

„Proč myslíš, že někdo pana Peanuta ukradl?”

Sonny zrozpačití. „No, jednou v noci tu zastavil auťák, slyšel jsem, jak bouchly dveře. Fenka štěkala… a ráno byla pryč. Zack se může zbláznit.”

„Kdy se to stalo?” zeptám se.

„Už nevím,” pokrčí Sonny rameny. „Někdy minulej tejden.”

„Benny White se kvůli panu Peanutovi taky hodně trápil,” prohodím a pozorně sleduju výrostkovu reakci.

Sonny sebou škubne. „Ve škole mu všichni říkali bábovka. Proto se taky zabil, to je jasný.” Zní to krutě. Necitelně. „Myslela jsem, že jste spolu kamarádili,” nenechává Lucy Sonnyho vydechnout.

„Pořád dolejzal, ale bavil se s ním jen Zack. Hráli si s tím chcípáckým čoklem. Já na bábovky kašlu.”

Ozve se burácení motocyklu. V okně napravo ode dveří se objeví Zackův uplakaný obličej.

Rozhodnu se přejít rovnou k věci. „Zastavil se tady Benny v neděli asi tak mezi půl jednou a jednou? Dali jste si spolu praženou kukuřici a hotdogy?”

Sonny překvapeně zamžiká. Podrobnosti o jídle nečekal. Váhá, horečně vymýšlí další lži. Nakonec však nad opatrností zvítězí zvědavost. „Jak víte, že jsme měli popcorn a hotdogy?”

Burácení motoru sílí. Ohlédnu se. Motocykl, jehož jsme si s Lucy všimly před pár minutami, se řítí po cestě vedoucí od motelu k domu Kiffinových. Osoba, která hondu řídí, je oblečena v červenočerné kožené kombinéze a tvář má zakrytou černou helmou s tónovaným ochranným štítem. Přesto je mi ten člověk čímsi povědomý. A náhle si ohromeně uvědomím, že ho znám. Až příliš dobře.

Jay Talley zastaví a křepce přehodí nohu přes velké sedadlo. „Sonny, vrat se do domu!” chladně přikáže výrostkovi.

Sonny beze slova couvne a zavře za sebou dveře. Zack zmizí od okna. Jay odloží přilbu.

„Co tady děláte?” vyhrkne Lucy.

Koutkem oka zahlédnu, jak se k nám blíží Bev Kiffinová s brokovnicí v ruce. Přichází od motelu, kde zřejmě byli s Jayem. V mozku se mi rozblikají varovná červená světýlka, ale než stačím jakkoliv zareagovat, rozepne si Talley zip kožené bundy a namíří na nás pistoli, kterou měl za pasem.

„Kristepane,” zděsí se Lucy.

Ale Jay jí nevěnuje pozornost. Hovoří ke mně. Ledově klidným hlasem. „Kay, mrzí mě, že ses tu objevila. Vážně mě to moc mrzí.” Pistolí ukáže směrem k motelu. „Budeme si muset promluvit.”

Kdybych zkusila utéct, zabil by Lucy, uvědomím si. A mne by střelil do zad. Jay přistoupí k Lucy a sundá jí batůžek. Samozřejmě ví, co v něm má. Potom mi sebere brašnu a ještě mě důkladně ohmatá. Chce se přesvědčit, jestli nikde na těle neukrývám zbraň, a zároveň si vychutnává mé ponížení. „Nech toho, Jayi,” řeknu tiše. „Nedělej to.”

Jay Talley se usměje. Krutě a nemilosrdně. Mezitím k nám došla Bev Kiffinová. Podle jejích divoce rozcuchaných vlasů lze soudit, že zřejmě právě vstala z postele. Žena je oblečena do téže červené vatované bundy jako minulý týden a dívá se na mne přimhouřenýma očima. „Některý lidi nedokážou pochopit, že nejsou vítaný, nemám pravdu?” Sklouzne pohledem k Talleymu.

Ti dva jsou prostě dávno milenci. Teď už je mi jasné, proč se agentka Jilison McIntyreová po mé zmínce o manželovi Bev Kiffinové tvářila zmateně. McIntyreová u přepravní společnosti Overland pracovala na poloviční úvazek jako účetní. Kdyby tam působil řidič jménem Kiffin, musela by o něm vědět. Žádný pan Kiffin patrně neexistuje. Jediné spojení s firmou představuje sama Bev Kiffinová. A pašování zbraní a drog, jímž se Overland mimo jiné zabývá, kontroluje rodinný kartel Chandonneových. Tyhle odpovědi bohužel nacházím příliš pozdě.

Pod namířenými zbraněmi zvolna kráčíme k motelu. Lucy jde vedle mne, tvář z kamene. „Drogové laboratoře?” prohodím ve chvíli, kdy míjíme zrezivělé, jistě záměrně neobydlené karavany. „Vyrábíte tu taky taneční drogy? Nebo uvnitř jenom skladujete útočné pušky, granáty a podobné hračky pro gangy mladistvých?”

„Drž hubu, Kay,” zavrčí Talley a otočí se ke Kiffinové. „Bev, postarej se o ni,” ukáže na Lucy. „Najdi jí nějaký pěkný pokoj, kde bude mít veškeré pohodlí.”

Kiffinová se ušklíbne a šťouchne Lucy brokovnicí do zad. To už jsme před motelem. Přelétnu pohledem zaparkované vozy, nikde však nespatřím známky života. Srdce mi buší a náhle si vzpomenu na Bentona. Jednotlivé dílky skládanky do sebe začínají zapadat. Bonnie a Clyde. Tou legendární zločineckou dvojicí pro nás vždycky byli Carrie Grethenová a Newton Joyce. Nepochybovali jsme, že právě oni zavraždili Bentona. Nicméně se nám nepodařilo zjistit, s kým se měl vlastně toho odpoledne ve Filadelfii sejít. Proč se na schůzku vydal sám a nikomu z nás o ní neřekl? Zkušený a opatrný Benton nikdy zbytečně neriskoval. Odmítl by setkání s Grethenovou stejně jako s Newtonem Joycem. A odmítl by i setkání s jakoukoliv neznámou osobou, která by se ho pokoušela někam vylákat nabídkou ohromujících informací.

Bev Kiffinová odemkne dveře pokoje číslo 14 a vybídne mou neteř, aby vstoupila dovnitř. Lucy poslechne a Kiffinová ji následuje. Dveře se zavřou.

„Jayi, takže ty jsi zabil Bentona, vid?” Je to spíš konstatování než otázka.

Talley mi vmáčkne pistoli mezi lopatky a stroze poručí: „Otevři!” Vejdeme do pokoje číslo 15. Do pokoje, který mi Bev Kiffinová ukazovala, když jsem se jí ptala na ty matrace a povlečení.

„Ano, zabil jsi ho. A pomáhala ti Diane Brayová. Proto mu posílala výhrůžné dopisy z New Yorku. Benton měl usoudit, že dopisy přicházejí od Grethenové, která tehdy byla v Kirby.”

Talley téměř unaveně mávne rukou. „Sklapni, Kay.” Jako bych ho prostě už nudila.

Zabloudím očima ke stropu. Pátrám po přišroubovaných kovových kroužcích a uvažuju, kde je asi schovaná horkovzdušná pistole. Na nízkém prádelníku leží Gideonská bible, tentokrát však není rozevřená, nenabízí kapitolu o marnosti lidského konání ani jiná varovná slova. Znovu otočím hlavu k Talleymu. „Odpověz mi, Jayi. Chtěla bych vědět, jestli jsem se milovala s člověkem, který zabil Bentona. Chystáš se mě zabít? Jen si posluž. Jednou jsi mě stejně už zabil, když jsi ho zabil. Klidně mě tedy zabij podruhé.” Kupodivu necítím strach. Rezignovala jsem, smířila se s osudem. Má úzkost a mé obavy se týkají pouze Lucy. Stále čekám, kdy se za zdí ozve výstřel z brokovnice. „Jayi, opravdu z toho nemůžeš Lucy vynechat?”

„Já Bentona nezabil.” Talley je bledý, úplně zsinalý jako zombie. Připomíná atentátníky, odhodlané zavraždit prezidenta. „Udělala to Carrie. S tím svým debilním parťákem. Já jen telefonoval.”

„Telefonoval?”

„Zavolal jsem Bentonovi a domluvil si pracovní schůzku. Souhlasil, neměl sebemenší podezření. Koneckonců jsem agent, ne? Potom už si ho převzali Carrie a ten její cvok.”

„Aha, ty ses ničím neprovinil. Jenom jsi Bentona vlákal do pasti. A pravděpodobně jsi taky pomohl Carrii uprchnout z Kirby.”

„Skoro žádnou pomoc nepotřebovala,” nevzrušeně opáčí Talley. „Až na pár drobností všechno zvládla sama. Ale dost nám komplikovala život. Zhloupla jako spousta lidí v naší branži, peníze jí zatemnily mozek. Před lety začala podnikat na vlastní pěst. Naštěstí jste ten problém vyřešili za nás.”

„Poslyš, Jayi, jakou roli hraješ v rodinném kartelu? Asi hodně důležitou, že?” Hledím Talleymu přímo do očí. Opírá se o dveře, už na mne nemíří pistolí, ani trochu se mě neobává. Jsem jako struna napnutá k prasknutí, čekám na jakýkoliv zvuk z vedlejšího pokoje. „S kolika z těch zavražděných žen ses nejdřív vyspal? Zdaleka to nebyla jen Susan Plessová, vid? Pomáhal jsi Chandonneovi, nebo Jean-Baptiste přicházel až po tobě a posloužil si tím, co zbylo?”

Talley zpozorní. Zřejmě jsem se dotkla pravdy.

„Ať už jsi kdokoliv, Jay Talley se nejmenuješ, to víme zcela bezpečně,” pokračuju. „Na Harvardu jsi nikdy nestudoval. A nikdy jsi nežil v Los Angeles. Jean-Baptiste je tvůj bratr, vid, Jayi? Ten hrůzně postižený sériový vrah, který si říká Vlkodlak. Tvoje a jeho DNA jsou si natolik podobné, že při běžném porovnání lze vás dva pokládat za jednovaječná dvojčata. Ano, při prvním porovnání jste ty a Jean-Baptiste totožní Věděl jsi o tom, Jayi?”

Talley zlostně tiskne čelisti, oči mu blýskají hněvem. Jak by mohl sebevědomý a ješitný krasavec připustit, že jeho DNA se byt jen vzdáleně podobá DNA odpudivé zrůdy?

„A pak tu máme mrtvolu z přepravního kontejneru. Usilovně jsi nás přesvědčoval, že jde o Chandonneova bratra Thomase. Jistě, i jeho DNA se do značné míry shoduje s Chandonneovou DNA, ovšem nikoliv tak dokonale jako tvoje, získaná ze spermatu, které jsi zanechal v těle Susan Plessové předtím, než ji Jean-Baptiste sadisticky zavraždil. Každopádně Thomas byl zřejmě váš příbuzný. Další bratr? Bratranec? Jeho jsi taky zabil? Utopil jsi ho v Antverpách? Nebo to snad na tvůj příkaz provedl Jean-Baptiste? A když jsi mě vylákal do Francie, nepotřeboval jsi mou pomoc při řešení případu, kdepak. Chtěl jsi zjistit, co vím. Bál ses, jestli se mi Benton nesvěřil se svým sílícím podezřením, že jsi členem klanu Chandonneových. Nejspíš patříš k hlavním šéfům otcovy firmy. Jako významný pracovník bezpečnostních složek představuješ pro kartel výhru v loterii. Bůhví, kolik kšeftů už jsi zachránil. Pokud má někdo vždycky předem informaci, co ti hloupí a důvěřiví strážci zákona chystají, může své kumpány včas varovat.” Talley mlčí. Zhluboka se nadechnu. „Jayi, pust Lucy. Udělám, co budeš chtít. Ale nech ji běžet.”

„Vyloučeno.” Talley se mnou nehodlá diskutovat. Zírá na zed, jako by se snažil proniknout očima do sousední místnosti. Určitě se sám sebe ptá, co se to v pokoji číslo 14 děje a proč je tam ticho.

Celá se chvěju napětím. A v duchu se modlím. Bože, smiluj se a zachraň ji. Nebo jí alespoň dopřej rychlou a bezbolestnou smrt. Bože, nenech Lucy trpět.

Talley zamkne a ještě na dveře nasadí bezpečnostní řetízek. „Svlikni se!” přikáže mi. Už mě neoslovuje jménem. Jistě, je snazší zabít člověka, kterého jsme zbavili totožnosti. „Neboj,” dodá zlomyslně. „Nebudu ti nic provádět. Jenom to musí vypadat jinak.”

Znovu pohlédnu ke stropu. Talley ví, na co myslím. Bledý a celý zpocený otevře zásuvku prádelníku. Vyndá z ní několik kovových kroužků, kus jakési látky, provaz a horkovzdušnou pistoli. Červenou horkovzdušnou pistoli.

„Proč jsi musel zavraždit Matose a Barbosu?”

„Neměli strkat nos do cizích záležitostí.” Talley položí kroužky na postel. „Stoupni si tam,” ukáže k posteli, „a tohle zašroubuj do stropního trámu. A nezkoušej žádné hlouposti, rozumíš?”

Ani se nepohnu. Kroužky se matně lesknou. Kývne, ať začnu. „Když se lidi začnou moc vyptávat, může je někdo klepnout přes prsty.” Vytáhne provaz.

„Matose objednal jeden z regionálních šéfů. Bál se, aby třeba Jean-Baptiste nezačal mluvit a neohrozil tak existenci spousty lidí. Nebylo lehké vymáčknout z Matose, o co vlastně šlo. Ale rodina v tom prsty neměla. Protože rodina…”

„Tvoje rodina, Jayi,” připomenu.

„Jo, moje rodina, když už jste to vyčmuchali. Rodina se řídí vlastními zákony. V rodině se stará jeden o druhého. Jean-Baptiste je zmetek, stačí se na něho podívat a hned je jasné, že jsou s ním potíže.”

Mlčím.

„Jeho vylomeniny samozřejmě neschvalujeme,” pokračuje Talley, jako by hovořil o uličníkovi, který rozbíjí okna. „Ale je to člen rodiny, naše krev. A naši krev nebude likvidovat žádný najatý zabiják. Naší krve se nikdo nesmí dotknout.”

„A co Thomas?” Kroužků a provazu se ani nedotknu. Nebudu mu pomáhat s vlastním mučením.

„Chceš slyšet pravdu? Byla to nehoda. Thomas neuměl plavat. Zakopl v doku o lano, spadl do vody a utopil se. Já o tom vůbec nevěděl. Jean-Baptiste prostě jen chtěl dostat tělo co nejdál od naší loděnice, aby odlákal pozornost a ztížil identifikaci.”

„Žvásty. Jean-Baptiste přece nechal u mrtvoly vzkaz. Bon Voyage Le Loup-Garou. Šťastnou cestu, Vlkodlak. Udělá člověk něco takového, když nechce vzbudit zbytečný rozruch? Snad abys bratrovu historku ještě přezkoumal, nemyslíš? Ve vaší rodině se možná řídíte vlastními zákony a staráte se jeden o druhého, ale Jean-Baptiste, jak se zdá, představuje výjimku a klidně zabije i sourozence.”

„Thomas byl bratranec,” poznamená Talley, jako by tahle skutečnost omlouvala vraždu. „Ale už dost řečí. Okamžitě vylez na postel a přišroubuj ty kroužky!”

„Ne, Jayi,” zavrtím hlavou a pohlédnu mu do očí. Záměrně ho neustále oslovuju jménem. „Nehodlám ti pomáhat, Jayi.” Budu ho oslovovat a budu se mu dívat do očí, až začne.

Z vedlejšího pokoje se ozve výstřel. Vyhrknou mi slzy, srdce se mi málem zastaví. Talley sebou škubne, ale pak se

zatváří co nejlhostejněji. „Sedni si,” poručí mi. A protože ho dál odmítám poslechnout, popadne mě a hodí na postel. Hlasitě vzlykám. Pláču pro Lucy.

„Parchante jeden mizerná,” vykřiknu. „Zavraždil jsi i Bennyho, vid? Chladnokrevně jsi oběsil dvanáctiletého kluka!”

„Proč se tam potloukal? Měl prostě smůlu. Stejně jako Mitch Barbosa. S Mitchem jsme se znali. A bohužel mě viděl u motelu. Nic jiného se nedalo dělat.” Talley se nade mnou tyčí. Váhá. Promýšlí další postup.

Hřbetem ruky si otřu slzy. „Jak jsi mohl zabít nevinného chlapce? Dítě v nedělních šatech? Jak jsi tam dokázal stát a sledovat jeho utrpení?”

Talleymu se v očích mihne náznak nejistoty. S námi dospělými nemá ostřílený gangster sebemenší problémy. Ale vražda dítěte ho přece jen poněkud znepokojuje.

Náhle se Talley rozzuří. Napřáhne se a ze všech sil mě praští pěstí do obličeje. Stane se to tak rychle, že zpočátku ani necítím bolest. Jenom se celá třesu. Na klín mi kape krev z nosu a poraněných úst. Teď už má Talley všechno snadnější. Zahájil proces zabíjení a další fáze můžou následovat jaksi automaticky. Srazí mě na záda, sevře mezi koleny a neurvale svlékne, bez ohledu na můj protestující zlomený a dosud nezhojený loket mi zdvihne ruce nad hlavu a snaží se je v zápěstí připoutat provazem k posteli. Mezitím mluví o Diane Brayové. Benton a Brayová se znali, vykládá výsměšným tónem. Moc dobře se znali. Zatraceně dobře. Copak se mi Benton nikdy nesvěřil, že Brayová pro něho měla slabost? Kdyby Benton prokázal větší porozumění pro milostné nároky Brayové, nepochybně by si ušetřil spoustu starostí. A spoustu starostí by ušetřil i mně.

Snad jsem si vážně nemyslela, že mi Benton zachovával stoprocentní věrnost? chrlí ze sebe Talley. Když jsem se stala jeho milenkou, podváděl se mnou manželku. Proč by nepodváděl i milenku s jinou milenkou? S jinými milenkami? Nebo jsem tak pitomá? Tak zaslepená a důvěřivá? Pletu si lidi s anděly? Benton prožil s Brayovou románek v D. C., ale poměrně brzy se na ni vykašlal. Takové pokoření mu ovšem Diane Brayová neodpustila. Talley se zvedne, zapojí do zásuvky horkovzdušnou pistoli a pak mi začne zacpávat pusu roubíkem. Bráním se, házím hlavou ze strany na stranu. Z nosu mi dál teče krev. Bojím se, že nebudu moct dýchat. Brayová tvrdě šla po Bentonovi a taky ho dostala. A do Richmondu se přestěhovala hlavně proto, že si přála zničit také mne. Chtěla mě rozdrtit, zadupat do země. „Chudák Benton prostě za pár žhavých nocí zaplatil pořádně vysokou cenu.” Talley končí s přípravami. Je bledý a silně se potí.

Srdce mi buší jako o závod, celé tělo propadá panice. Marně se snažím uklidnit. Jsem nahá a připoutaná k posteli, v ústech mám roubík a musím dýchat nosem, ale krev dál prýští a stéká mi do krku, kašlu a dávím se, zoufale lapám po dechu, hyperventilace všechno jenom zhoršuje. Srdce teď tluče do žeber jako pěst pokoušející se rozrazit dveře, údery mě přímo ohlušují. Místo pokoje a Talleyho vidím pouze temné rozostřené siluety. Přestávám se zmítat. Zvolna ztrácím vědomí.

O DVA TÝDNY POZDĚJI

Ti, kdo se tu dnes kvůli mně shromáždili, jsou prostí lidé. Sedí tiše, skoro s úctou. Zdají se zaražení, snad i šokovaní. Nedivím se jim, samozřejmě četli noviny, sledovali televizní a rozhlasové zpravodajství. Museli by žít v nejzapadlejších končinách Afriky, aby nevěděli, co se během posledních týdnů odehrálo zejména v okrese James City, té nevinné pasti na turisty, která ve skutečnosti byla okem děsivého hurikánu zla.

Chátrající motel Fort James zřejmě už natrvalo zůstane mimo provoz. Bev Kiffinová zmizela stejně jako Talley. Pokud víme, mrtvá není. Patrně spolu uprchli ze Spojených států a skrývají se na neznámém místě v zahraničí. Intenzivně po nich pátrá Interpol. Jay Talley se pro lidi, s nimiž dříve pracoval, stal v současnosti vůbec nejhledanějším zločincem.

Jaime Bergerová stojí přede mnou. Z místa pro svědky vidím přímo na osmičlennou porotu. Pět mužů a tři ženy shodou okolností představují rasy všech Chandonneových obětí, tedy bělošskou, afroamerickou i asijskou. Jsem si jistá, že v tom nebyl záměr, nicméně jsem ráda a přesně takové složení poroty mi připadá spravedlivé. Skleněné výplně ve dveřích soudní síně jsou zakryty hnědým papírem, aby dovnitř nemohli nahlížet novináři ani obyčejní zvědavci. Do budovy soudu jsme se všichni dostali podzemní chodbou, kterou bývají k procesům přiváděni vězni. Atmosféra přísného utajení doléhá především na členky a členy poroty. Už tak jim určitě připomínám přízrak z nějakého hororového filmu. Modřiny v obličeji postupně získaly mrtvolný žlutozelený odstín, levou ruku mám opět v sádře, na zápěstích zůstaly odřeniny po provazu. Ale žiju. Žiju díky tomu, že si Lucy pod péřovou bundu prozíravě vzala neprůstřelnou vestu.

Bergerová se mě ptá na večer, kdy byla zavražděna Diane Brayová. Připadám si jako dům, kde v každé místnosti hraje jiná hudba. Odpovídám na otázky a zároveň přemýšlím o něčem jiném, v duchu slyším různé zvuky, hlavou mi víří různé představy. Přesto se jakýmsi zázrakem dokážu soustředit na svou výpověď. Hovoří se o zednickém kladívku, které jsem zakoupila v železářství, je zmíněna i páska z registrační pokladny. Bergerová čte úryvky z pitevního protokolu a laboratorních zpráv doručených soudu jako důkazní materiály, uvádí výsledky toxikologických a dalších testů. Pak porotě stručně popíše zednické kladívko a požádá mě, abych vysvětlila, jak tvar úderných ploch kladívka souvisí s rozsáhlými poraněními Brayové.

Tohle chvíli trvá a já neustále hledím do zaujatých a také konsternovaných tváří lidí, jejichž rozhodnutí je pro mne životně důležité. Když mluvím o zraněních lebky v oblasti levého oka, prakticky vyhřezlého z důlku, jedna porotkyně evidentně pociťuje silnou nevolnost. Bergerová zdůrazňuje, že zednické kladívko nalezené v mém domě bylo podle laboratorní zprávy značně zrezivělé, a zeptá se mě, jestli rezavé bylo i kladívko, které jsem si den po vraždě Brayové koupila v železářství. Odpovím, že nikoliv. „Doktorko Scarpettová, mohly by zrezivění kladívka po jisté době způsobit krvavé skvrny? Mám na mysli kladívko nalezené ve vašem domě, tedy ono, jež si údajně přinesl Jean-Baptiste Chandonne, aby na vás zaútočil.”

„Podle mne nikoli.” Taková odpověď je v mém nejlepším zájmu, ale řekla bych pravdu, i kdyby to nebylo v mém zájmu. „Policie měla zajistit, aby kladívko bylo v suchu a řádně uloženo jako důkazní materiál.”

„Odborníci, kteří zednické kladívko zkoumali, tvrdí, že bylo rezavé. Totiž pokud dobře rozumím jejich zprávě.” Bergerová se pousměje. Má na sobě černý kostým s tenkými, světle modrými proužky a při výslechu neustále přechází sem a tam.

„Nevím, co je ve zprávě,” podotknu. „Neviděla jsem ji.”

„Pochopitelně. Už nějakých deset dní nevykonáváte svou funkci a ta zpráva přišla teprve předevčírem.” Newyorská státní zástupkyně nahlédne do papírů. „Uvádí se tu, že zednické kladívko potřísněné krví Diane Brayové bylo rezavé. Vypadalo jako staré a značně opotřebované. Přitom podle prodavače z obchodu Pleasants Hardware ono kladívko, které jste si koupila navečer sedmnáctého prosince, tedy téměř čtyřiadvacet hodin po smrti Brayové, rozhodně jako staré nevypadalo. Bylo zcela nové. Je to tak?”

„Není mi známo, co tvrdí prodavač z železářství.”

Porotci a porotkyně hltají každé slovo, každé gesto, přestože Bergerová mi často klade otázky, na něž nedokážu odpovědět. Tímhle způsobem prostě sděluje porotě jistá pečlivě vybraná a záměrně zdůrazněná fakta. Nejpozoruhodnější a současně nejzrádnější na slyšení před mimořádnou velkou porotou je nepřítomnost obhájce a soudce. Bergerová může hovořit o čemkoliv a nikdo nevznese námitku. Tohle specifikum pro mne představuje velkou výhodu, neboť tentokrát se zcela výjimečně žaloba snaží dokázat, že obviněná osoba je nevinná.

Bergerová se zeptá, v kolik hodin jsem přiletěla z Paříže a kdy přesně jsem si byla nakoupit něco k jídlu. Zmíní se, že jsem večer zajela do nemocnice navštívit Jo a pak telefonovala s Lucy. Ledacos se vyjasňuje. Kde bych vzala tolik času, abych vpadla k Brayové, brutálně ji zavraždila a ještě na místě činu naaranžovala podvržené důkazy? A proč bych téměř čtyřiadvacet hodin poté kupovala zednické kladívko, pokud by mě k tomu nevedla snaha prověřit, jestli zranění na těle oběti mohla způsobit podobná vražedná zbraň? Zatímco Bergerová nechává své otázky doznít, Buford Righter nezvedá hlavu od papírů a usilovně se vyhýbá mému pohledu.

Odpovídám státní zástupkyni bod po bodu. Mluví se mi čím dál obtížněji. Ústa mám uvnitř odřená od roubíku, ranky se zanítily a jsou nesmírně bolestivé. Kdykoliv se během řeči dotknu opuchlým jazykem zubů, budím dojem, jako bych trpěla podivnou poruchou výslovnosti. Celkově se cítím malátná a vyčerpaná. V levé ruce mi nepříjemně škube, neboť když mi Jay Talley zvedl paže nad hlavu a za zápěstí je připoutal k čelu postele, fraktura lokte se nejen obnovila, ale ještě zhoršila.

„Doktorko Scarpettová, všimla jsem si, že se vám špatně mluví. Dovolíte, abych na chvilku odbočila od projednávané kauzy?” Bergerová přestane přecházet a podle dokonale promyšleného scénáře se zatváří nerozhodně. „Snad byste nám mohla vylíčit, co se vám přihodilo minulý týden. Porotu by jistě zajímalo, proč jste tak potlučená a máte potíže s mluvením.”

Úvodem si povzdechnu: pro vystoupení na veřejnosti nejsem zrovna v nejlepší formě. Porotkyně a porotci se chápavě usmívají. Vyprávím o Bennym a v jejich tvářích vidím dojetí.

Když mluvím o talentovaných kresbách, z nichž některé chlapec vytvořil na loveckém posedu, kde zřejmě trávil hodně času a kde také nalezl smrt, jeden z mužů se marně brání slzám. Vysvětluju, že obsah žaludku zjištěný při pitvě neodpovídal tomu, co jsme se o posledních hodinách Bennyho života dozvěděli od matky a nevlastního otce. Jak se zdá, dodám, chlapec se stal nežádoucím svědkem a zločinci ho neváhali zavraždit.

„Ovšem někdy i pedofilové lákají děti na různé pamlsky, ne?” přeruší mě Bergerová. „Setkala jste se ve své praxi s takovými případy?”

„Bohužel ano.”

„Mohla byste uvést nějaký příklad?”

„Před pár lety nám přivezli mrtvolu osmiletého chlapce,” vzpomínám. „Při pitvě jsem dospěla k závěru, že dítě se udusilo, když ho pachatel přinutil k orálnímu sexu. V chlapcově žaludku jsem objevila poměrně značné množství sladkostí. Jak se později ukázalo, právě těmi sladkostmi nalákal dítě do svého bytu soused, který se také k odpornému činu přiznal.”

„Jakmile jste tedy v žaludku Bennyho Whitea objevila hotdogy a spoustu pražené kukuřice, zdálo se vám to podezřelé?”

„Ano, velmi podezřelé,” odpovím.

„Pokračujte prosím, doktorko Scarpettová. Co se stalo, když jste vy a vaše neteř opustily ten lovecký posed a vydaly se po pěšině dál do lesa?”

Porotkyně, která sedí druhá odleva v první řadě, mi dost připomíná mou matku. Určitě jí bude kolem sedmdesáti, trpí značnou nadváhou a oblečena je v laciných černých šatech potištěných velkými rudými květy. Vypadá jako hodná ženská s vlastním rozumem a od samého začátku ze mne téměř nespouští oči. Občas se na ni usměju. Jsem ráda, že tu je. A jsem ráda, že tu není má matka, která žije v Miami a patrně vůbec netuší, co všechno mě v poslední době potkalo. Nic jsem jí neřekla. Má chatrné zdraví a nechci jí přidělávat starosti. Zatímco teď líčím události v motelu Fort James, znovu se co chvíli pohledem vracím k té sedmdesátileté porotkyni.

Bergerová mě vybízí, abych uvedla víc podrobností o Talleym. Chce slyšet, jak jsme se seznámili a pak v Paříži sblížili. Připomene zdánlivě nevysvětlitelná fakta: zmizení zednického kladívka, které jsem si koupila, klíč od mého domu, nalezený u zavražděného agenta FBI Mitche Barbosy, jehož jsem vůbec neznala. Byl Jay Talley někdy ve vašem domě? ptá se newyorská státní zástupkyně. Ano, samozřejmě, odpovídám. Po Chandonneově útoku Talley opakovaně navštívil můj dům. Měl tedy přístup k důkazním materiálům? Měl přístup k rezervnímu klíči a poplašnému zařízení? Ano, měl, potvrzuju.

„Bylo by v Talleyho zájmu zamlžit bratrovu vinu? Mohl se Talley snažit, abyste z vraždy Brayové byla obviněna vy, doktorko Scarpettová?”

Nevím, jestli mám na tyhle otázky odpovídat, a Bergerová mě nenutí. Rovnou přejde k dalšímu důležitému bodu. Je pravda, že jsem Talleyho v pokoji motelu Fort James poškrábala na pažích?

„Vím, že jsem se bránila, a když bylo po všem, měla jsem za nehty krev. A kousky kůže.”

„Nebyla to vaše kůže? Třeba jste se během toho zápasu škrábla sama.”

„Určitě ne.”

Bergerová mezi papíry na svém stolku vyhledá patřičnou laboratorní zprávu a přečte z ní několik údajů. DNA krve a tkání objevených za mými nehty neodpovídá mojí DNA. Je však shodná s DNA muže, který ejakuloval do vaginy Susan Plessové. „A tím mužem byl Jay Talley,” pomalu a důrazně pronese státní zástupkyně. „Takže tu máme federálního agenta, který měl s Plessovou sexuální styk těsně předtím, než byla brutálně zavražděna. Jeho DNA je velmi podobná Chandonneově DNA. Lze tedy téměř s jistotou usuzovat, že Jay Talley a Jean-Baptiste Chandonne jsou blízcí příbuzní, pravděpodobně sourozenci.” Bergerová se na okamžik odmlčí, zamyšleně přejde zleva doprava a zpátky. „Také už bezpečně víme, že Jay Talley se ve skutečnosti nejmenuje Jay Talley. Údajný Jay Talley si prostě vytvořil falešnou identitu. Tloukl vás, doktorko Scarpettová?”

„Ano. Hned na začátku mě prudce praštil do obličeje.”

„Přivázal vás k posteli a chystal se vás mučit horkovzdušnou pistolí?”

„Domnívám se, že ano.”

„Násilím vás svlékl a připoutal k posteli, ústa vám zacpal roubíkem, připravil si horkovzdušnou pistoli. Jak podle vás mělo všechno skončit?”

„Talley mě hodlal zabít. Nijak se tím netajil.”

„A proč svůj záměr neuskutečnil, doktorko Scarpettová?” V tónu Bergerové se ozývá náznak nedůvěry. Ale je to jen hra. Newyorská státní zástupkyně mi věří. Ani trochu o tom nepochybuju.

Opět pohlédnu na porotkyni v černých šatech potištěných rudými květy a začnu líčit, jak špatně se mi dýchalo poté, co mě Talley přivázal k posteli. V panice jsem hyperventilovala, tedy nadechovala se rychle a mělce. V důsledku hyperventilace jsem pociťovala nedostatek kyslíku. Roubík mi znemožňoval dýchat ústy, nos jsem měla oteklý a navíc mi z něj nepřestávala téct krev. Brzy jsem ztratila vědomí. Když jsem se probrala, spatřila jsem svou neteř. Lucy uvolnila provazy a zbavila mě roubíku. Jay Talley a Bev Kiffinová mezitím zmizeli.

„Už jsme slyšeli výpověď vaší neteře,” poznamená Bergerová. „Ale zajímalo by mě, co Lucy řekla vám, doktorko Scarpettová. Totiž co vám řekla ve chvíli, kdy jste se probrala.” Při procesu by svědectví z doslechu nebylo připuštěno, tady ovšem nepředstavuje žádnou komplikaci.

„Řekla mi, že ji zachránila neprůstřelná vesta. Lucy stála v pokoji číslo 14 u zdi a Kiffinová po menší diskusi vystřelila z brokovnice. Mířila na srdce. Neteř sice utrpěla četná zranění, ale hlavní náraz zachytila ta speciální vesta. Vzápětí Lucy vytrhla Kiffinové pušku a vyběhla z pokoje.”

„Měla starost především o vás, že? Proto se zřejmě nesnažila zneškodnit a zadržet Bev Kiffinovou.”

„Ano. Nevěděla, ve kterém pokoji jsem. Nejdřív kopala do různých dveří a pak oběhla motel dozadu, kde jsou okna s výhledem na bazén. Když mě uviděla, pažbou brokovnice rozbila okno, dostala se dovnitř a osvobodila mě. Talley už tam nebyl. Zřejmě s Bev Kiffinovou uprchli na hondě. Lucy se zmínila, že zatímco mě křísila, ozvalo se venku burácení motocyklu.”

„Slyšela jste od té doby o Talleym?”

„Ne.”

„Ani o Bev Kiffinové?”

„Ne. Nemám tušení, kde by mohli být.”

„Oba jsou na útěku a pátrají po nich naše i mezinárodní bezpečnostní složky. Bev Kiffinová tady nechala dvě děti. A taky psa. Přítulného starého psa, kterého si tak oblíbil dvanáctiletý Benny White. Možná právě kvůli tomu psovi se po návratu z kostela vydal rovnou do motelu. Nepřiznal snad Sonny Kiffin detektivu Marinovi poté, co se Jay Talley s Bev Kiffinovou pokusili vás a vaši neteř zavraždit, že Bennyho žertem pozval, aby se na psa přišel podívat?”

„Nevím, co Sonny Kiffin sdělil detektivu Marinovi,” odpovím. Ale Bergerová nechtěla odpověď, chtěla, aby porota slyšela otázku.

Státní zástupkyně pokývne a znovu se zahledí do papírů. „Jistě. My ovšem víme, v čem ten žert Sonnyho Kiffina spočíval. Pan Peanut si prý pouze šel zaplavat. Ubohá stará fenka si však nebyla zaplavat, alespoň ne dobrovolně, je to tak, doktorko Scarpettová? Nenašly jste snad s Lucy pana Peanuta, zatímco jste u motelu čekaly na příjezd policie?”

„Ano, našly jsme ho,”

Pan Peanut ležel na dně plaveckého bazénu. K zadním nohám měl přivázané cihly. Představa surově utopeného psa se vznáší v soudní síni. Někdo si otírá oči, někdo popotahuje. Ve tvářích porotců se zračí rozhořčení i nenávist. A Bergerová mlčí, aby vše plně doznělo.

„Jak může někdo něco takového udělat?” povzdechne si sedmdesátiletá porotkyně a sáhne do kabelky pro kapesník, aby si otřela oči.

„Jsou to mizerové, parchanti,” poznamená další člen poroty a pohlédne přímo na mne. „Naštěstí vás Bůh ochránil.”

Bergerová opět popojde a dlouze se mi zadívá do očí. „Děkuju vám, doktorko Scarpettová,” řekne tiše. „Věnovala jste nám svůj vzácný čas. A musela jste si znovu připomenout peklo, které jste prožila.” Ohlédne se k porotě. „Ano, peklo.”

Porotci přikyvují.

„Ano, určitě to bylo hotové peklo.” Porotkyně v šatech s červenými květy sklouzne očima k Bergerové. „Můžu doktorce Scarpettové položit otázku? Smíme vůbec mít otázky?”

„Prosím,” pokyne jí newyorská státní zástupkyně.

„Něco vám povím. Rodiče mě vychovávali tak, abych vždycky mluvila pravdu. Když jsem lhala, dostala jsem pořádně na zadek.” Porotkyně vysune bradu ve spravedlivém rozhořčení. „Je hrozné, že mezi námi žijí i lidé, kteří provádějí děsivé, nepředstavitelně odporné věci. Po tom, co jsem tady vyslechla, asi dlouho nebudu klidně spát. Takoví zločinci samozřejmě zasluhují přísný trest.” Žena se nadechne, pevně v rukou sevře velkou zelenou kabelku a pohlédne přímo na mne. „Udělala jste to? Zabila jste tu dámu od policie?”

„Ne, madam,” odpovím bez sebemenšího zaváhání či záchvěvu v hlase. „Nezabila jsem ji.”

Všichni tiše sedí, žádné poznámky už nepadnou. Porota je rozhodnuta. Jaime Bergerová přejde ke svému stolku a začne urovnávat papíry. Teprve po několika vteřinách se napřímí. „Dámy a pánové, nemám další otázky.”

V soudní síni vládne napjaté ticho.

Státní zástupkyně přistoupí k zábradlí, za nímž ji sledují porotkyně a porotci. Dívá se přímo na ně, jako by z lodi vyhlížela pevninu. A porota pro mě doslova může znamenat záchranu, nebo záhubu. „Jsem profesionální hledačka pravdy,” označí sama sebe slovy, jaká jsem dosud od žádného žalobce neslyšela. „Ctím pravdu. Mým posláním je vždycky a za všech okolností pravdu najít. Proto jsem také byla požádána, abych přijela sem do Richmondu. Měla jsem odhalit pravdu. Čistou a nepochybnou pravdu. Vy všichni znáte rčení o spravedlnosti, která je slepá.” Bergerová počká, až muži a ženy v porotě přikývnou. „Nuže spravedlnost je slepá pouze v tom smyslu, že musí být maximálně nestranná, tedy objektivní. Spravedlnost nesmí nikoho zvýhodňovat. Ale spravedlnost rozhodně není slepá ve vztahu k pravdě. A ve vztahu k pravdě samozřejmě nejsme slepí ani my. Pochopili jsme složitý příběh, který se nám v této soudní síni odvíjel před očima. Museli bychom být slepí a museli bychom být i hluší, kdyby nám unikla zcela zjevná skutečnost.” Státní zástupkyně se otočí a ukáže na mne. „Tato žena, doktorka Kay Scarpettová, si nezaslouží žádné další výslechy, žádné bolestivé přezkoumávání jejích tvrzení. K ničemu takovému bych nemohla s klidným svědomím přivolit.”

Bergerová se odmlčí. Porotkyně a porotci skoro nedýchají. „Dámy a pánové, děkuji vám za ochotu a upřímnou snahu napomoci hledání pravdy. Splnili jste svůj úkol. Můžete se vrátit domů, ke své práci a ke svým rodinám. Mimořádná velká porota je rozpuštěna. Neexistuje důvod, aby proti doktorce Scarpettové byla vznesena žaloba.”

Dáma v černých šatech potištěných rudými květy se usmívá. Ostatní porotkyně a porotci tleskají. Buford Righter připomíná kamennou sochu. Jako v mrákotách opouštím místo pro svědky.

O NĚKOLIK MINUT POZDĚJI

Je mi, jako bych se vynořila z bezedné temné hlubiny. Dosud jsem se úplně nevzpamatovala a raději se vyhýbám pohledům reportérů a dalších lidí, kteří čekali za dveřmi, jejichž skleněné výplně stále zůstávají přelepené hnědým papírem. Ty dveře mě skrývaly před světem a teď mě do něj opět vracejí.

Chvatně s Bergerovou míříme k nedaleké místnosti pro svědky, kde jsem během uplynulého desetiletí nesčetněkrát netrpělivě přecházela a připravovala se na chvíli, kdy porotě podám odborné vysvětlení okolností a příčin té či oné násilné smrti. Nikdy by mě nenapadlo, že před zdejším soudem budu jednou vystupovat v roli osoby obviněné z těžkého zločinu.

Anna, Lucy a Marino se okamžitě zvednou ze židlí, v očích vzrušení a obavy. Už samotný můj výraz napovídá, jak slyšení dopadlo, ale pro jistotu ještě pokývnu a usměju se. „Všechno je v pořádku. Jaime byla prostě skvělá. Nepřekonatelná.”

Lucy se ke mně vrhne a sevře mě v náručí, až ztratím půdu pod nohama. Sykám bolestí, neboť zlomený loket protestuje, a zároveň se šťastně směju. Objímáme se s Annou, objímáme se i s Marinem. Bergerová taktně postává u dveří. Neodolám a také ji krátce, ale srdečně obejmu.

Newyorská státní zástupkyně začne skládat své písemnosti do objemné a značně odřené kožené aktovky. Pak si oblékne kabát. „Odcházím,” oznámí nám klidným věcným tónem, mně je však jasné, že pociťuje uspokojení. Je na sebe pyšná. A nikoliv bezdůvodně.

„Jaime, nevím, jak bych vám poděkovala,” řeknu dojatě a s hlubokou vděčností. „Dokonce vůbec nevím, co bych měla dodat.”

„Takže amen,” rozjařeně se ozve Lucy. K dnešní významné příležitosti si na sebe vzala elegantní kalhotový kostým a vypadá jako energická a úspěšná podnikatelka, což vlastně odpovídá skutečnosti. Ale ještě něčeho si všimnu. Bergerová zřejmě mé neteři připadá velmi atraktivní. Ano, Lucy se evidentně pokouší se státní zástupkyní flirtovat a snad to až přehání. Zářivě se na ni usmívá, znovu a znovu jí blahopřeje, tiskne jí ruku oběma dlaněmi. Kristepane, pomyslím si, ta holka si nikdy nedá pokoj. Pořád si musí koledovat o problémy. Lucy se přece jen umoudří a Bergerová se znovu otočí ke mně. „Nejvyšší čas, abych se vrátila do New Yorku. Čeká mě tam spousta práce. A práce tam čeká i na vás, Kay, pokud jste nezapomněla, že jste mi slíbila pomoc. Jak brzy můžete přijet, abychom se spolu pustily do případu Susan Plessové?”

„Jenom jeď, doktorko,” vybídne mě kapitán Marino. Ve svém pomačkaném tmavomodrém obleku s decentní vázankou vypadá obzvlášť sklesle a smutně. „Jed do New Yorku. A hned. Tady tě teď určitě nic nedrží. Po tom, jak se k tobě některý zdejší parchanti zachovali.”

Zdržím se komentáře, i když s Marinem souhlasím. V téhle chvíli prostě obtížně hledám slova.

„Líbí se vám helikoptéry?” zeptá se Lucy státní zástupkyně.

„Do ničeho podobného by mě nikdo nedostal,” odpoví Anna místo Bergerové. „Neexistuje fyzikální zákon, který by vysvětloval, jak vůbec může taková neohrabaná bachratá mašinka létat. Ani jediný.”

„A vysvětluje snad nějaký fyzikální zákon, proč lítají čmeláci? Jsou pořádně tlustí a křídla mají maličká. Bzzz, bzzz, bzzz.” Lucy se jako pomatená točí dokola a mává rukama.

„Sakra, doktorko, neměla bys jí konečně zakázat ty drogy?” zabručí Marino.

Lucy mě vezme kolem ramenou a společně pak vyjdeme na chodbu. Bergerová mezitím už zamířila k výtahu, z něhož právě vystupuje nesourodá skupinka podivně vyhlížejících lidí. Některé čeká očistec a třeba i peklo, jiní si budou jako diváci vychutnávat cizí neštěstí. Reportéři číhají, ale nenamáhají se ke mně přiblížit, vrtím hlavou, abych jim dala najevo, že nehodlám cokoliv říkat. Zřejmě nevědí, jak proběhlo sly-

šení před mimořádnou velkou porotou, nepochybně však brzy veškeré informace dostanou. „Nejmenované zdroje” vždycky spolehlivě vyzradí cokoliv a už zítra si občané Richmondu přečtou další podrobnosti z mého pohnutého života. Marino mi dobře radí, pomyslím si. Měla bych zmizet z města. Alespoň na pár týdnů. Náhle se rozhodnu.

„Můžete se mnou počítat,” řeknu Bergerové, jakmile se v přeplněné hlučné hale všichni vyhrneme z výtahu. „Já se helikoptéry nebojím, zejména pokud ji pilotuje Lucy. Takže rovnou odletíme do New Yorku. Bude mi ctí pracovat s vámi na případu Susan Plessové. Ostatně jsem vaší dlužnicí, paní Bergerová.”

„Jaime,” připomene mi newyorská státní zástupkyně. „Pro vás jenom Jaime.” Přehodí si svou objemnou koženou aktovku do druhé ruky a spiklenecky přimhouří levé oko. „Na shledanou, Kay. A kde jinde než u soudu?”