Cornwellová Patricia

Postmortem

Kay Scarpettová 1

Kapitola 1

V pátek 6. června v Richmondu pršelo. Neúnavný liják se spustil za svítání, očesal lilie na holé stonky, okvětní lístky pokryly chodníky i asfaltový povrch vozovek. Na ulicích vznikly říčky, na hřištích a trávnících rybníčky.

Usínala jsem za bubnování kapek do břidlicové střechy, a když se páteční noc přehoupla do mlhavých předjitřních sobotních hodin, zdál se mi hrůzný sen.

Za sklem bičovaným deštěm jsem spatřila beztvarý nelidský obličej, podobný nestvůrným tvářím panenek, jaké se podomácku vyráběly z nylonových punčoch. Obličej se najednou přitiskl k temnému oknu ložnice, ďáblův zvěd nahlédl dovnitř. Procitla jsem a slepě civěla do tmy.

Nevěděla jsem, co mě probudilo, dokud telefon znovu nezazvonil. Po sluchátku jsem sáhla najisto.

„Doktorka Scarpettová?”

„Ano.” Natáhla jsem ruku k lampičce a rozsvítila. Byly dvě hodiny třicet tři minuty. Rozbušilo se mi srdce.

„Tady Pete Marino. Jsme na Berkley Avenue 5602.

Radši hned přijeďte.”

Obětí se stala třicetiletá žena bílé pleti Lori Petersenová, pokračoval. Manžel našel její tělo před půl hodinou.

Detaily nemusel uvádět. V okamžiku, kdy jsem zvedla sluchátko a poznala hlas seržanta Marina, jsem věděla, co se stalo. Odhadla bych zhruba i čas, kdy telefon zazvonil. Lidé, kteří věří na vlkodlaky, se bojí úplňku. Já se odnedávna obávám doby mezi půlnocí a třetí hodinou ranní z pátku na sobotu, kdy město spí.

Normálně se na místo činu přivolává soudní lékař, který má pohotovost. Jenže tahle situace je krajně nenormální. Od druhého případu jsem si sama vymínila, že se - pokud dojde k další vraždě - obrátí přímo na mne. Marino tím nebyl nadšený. Od mého jmenování hlavní soudní lékařkou státu Virgínie před dvěma lety neustále dělá potíže. Nevím, jestli nemá rád ženy, anebo prostě nemá rád mě.

„Berkley Avenue v Berkley Downs, Southside,” dodal blahosklonně. „Víte, jak se sem dostanete?”

Přiznala jsem, že ne, a poznamenala si itinerář do bloku, který neustále leží u telefonu. Zavěsila jsem a spustila nohy na podlahu, neboť adrenalin rázem zjitřil můj nervový systém jako silná dávka espresa. V domě bylo ticho.

Popadla jsem černý lékařský kufřík, za léta užívání odřený a otlučený. Noční vzduch připomínal vychladlou saunu, v oknech sousedních domů se nesvítilo. Když jsem couvala tmavomodrým kombíkem po příjezdové cestě, zadívala jsem se k osvětlenému krytému vchodu a k oknu pokoje pro hosty, kde spala má desetiletá neteř Lucy. Zase přijdu o jeden den života toho dítěte. Vyzvedla jsem ji na letišti ve středu večer. U stolu jsme se dosud sešly minimálně.

S provozem jsem se setkala, až když jsem vyjela na dálnici. Za pár minut jsem přejela Jamesovu řeku. Daleko přede mnou se červenala koncová světla nějakého automobilu, silueta městského centra se přízračně rýsovala ve zpětném zrcátku. Po obou stranách se rozkládala temná pláň, místy ozdobená matnými prstenci světel. Třeba tady někde žije ten člověk, přemýšlela jsem. Může to být kdokoli, muž, který chodí vzpřímeně, který má střechu nad hlavou a na končetinách obvyklý počet prstů. Je to pravděpodobně běloch a mnohem mladší než já, čerstvá čtyřicátnice. Ve většině ohledů obyčejný člověk, který nejspíš nevlastní BMW, neutrácí v kasinech a nekupuje si značkové módní oblečení v luxusních obchodech na hlavní třídě.

Ale na druhou stranu proč ne, mohl by. Stále je to kdokoli a zároveň nikdo. Pan Nikdo. Typ člověka, kterého si zapamatujete, i když jste s ním o samotě jeli dvacet pater výtahem.

Stal se samozvaným vládcem noci ve městě a okolí, přízrakem pro tisíce lidí, které nikdy neviděl, přízrakem pro mě. Pan Nikdo.

Protože vraždy začaly před dvěma měsíci, může být nedávno propuštěným vězněm nebo pacientem psychiatrické léčebny. Tak se uvažovalo minulý týden, ale verze se neustále mění.

Já se držím od začátku své vlastní. Jsem pevně přesvědčená, že ve městě nepobývá dlouho, předtím prováděl totéž někde jinde a nestrávil jediný den ve vězeňské cele či v jakékoli izolaci. Nepostupuje nesystematicky, není to amatér a téměř určitě to není ani blázen.

Druhý světelný prstenec vlevo je Wiltshire, Berkley první vpravo.

Záblesky modrých a červených majáků jsem spatřila zdaleka. Před domem číslo 5602 na Berkley Avenue bylo světlo jako na místě rozsáhlé katastrofy. Vedle sanitky s hlučně brumlajícím motorem stála dvě neoznačená auta kriminálky s rozsvícenými světlomety a tři bílé hlídkové policejní vozy s naplno zářícími světelnými rampami. Právě dorazil zpravodajský štáb televizní stanice Channel 12. V

okolních domech se rozsvěcelo a několik lidí v pyžamech a županech vyšlo na verandy.

Zaparkovala jsem za zpravodajskou dodávkou, kameraman zrovna cupital přes ulici. Se skloněnou hlavou a po uši vyhrnutým límcem nepromokavého pláště barvy khaki jsem svižně zamířila po cihlovém chodníčku ke vchodu. Nerada se na sebe dívám ve večerním zpravodajství. Od doby, co v Richmondu začal působit škrtič, útočí na můj úřad stále stejní novináři a kladou pořád dokola tytéž nesmyslné otázky.

„Doktorko Scarpettová, jestli je to mnohonásobný vrah, dá se předpokládat, že udeří znovu?”

Jako by si přáli, aby znovu udeřil.

„Je pravda, že jste na poslední oběti objevila stopy po kousnutí?”

Nebyla to pravda, ale na mé odpovědi vůbec nezáleželo, nemohla jsem vyhrát. „Bez komentáře,” řeknu, a oni si to vyloží jako potvrzení svého dohadu: „Ne,” prohlásím příště a v nejbližším vydání se dočtu: „Doktorka Kay Scarpettová popírá, že na tělech obětí objevila stopy po kousnutí…”

Vrah, který čte noviny jako každý jiný, získá novou inspiraci.

Zpravodajství bylo v poslední době květnaté a děsivě podrobné. Daleko překročilo chvályhodný úmysl varovat občany města. Ženy, zvlášť osamělé, žijí ve strachu. Prodej střelných zbraní a bezpečnostních zámků se závorou stoupl v týdnu po třetí vraždě o padesát procent a lidé si z útulku Spolku pro ochranu zvířat rozebrali téměř všechny bezprizorné psy - zprávy o tom se pochopitelně taky dostaly na titulní stránky. Včera nechvalně známá a novinářskými cenami ověnčená kriminální reportérka Abby Turnbullová znovu demonstrovala svou neomalenost, když se dostavila do mého úřadu a mávala zaměstnancům před nosem zákonem o svobodě informací v marné snaze vymámit z nich pitevní protokoly.

Kriminalita v Richmondu, virginské metropoli o 220 000

obyvatel, je velmi vysoká, poměrem vražd k počtu obyvatel figurujeme ve statistikách FBI za loňský rok ve Spojených státech na druhém místě. Není neobvyklé, že v mém úřadě stráví měsíc skupina soudních patologů ze zemí Britského společenství národů, aby si rozšířili znalosti o střelných ranách. A není neobvyklé, že profesionální policisté jako Pete Marino opouštějí běsnící New York či Chicago, aby záhy zjistili, že z bláta šlápli v Richmondu do pověstné louže.

Sexuální vraždy tu však donedávna byly vzácností.

Průměrného občana příliš nevzrušují přestřelky mezi překupníky drog či znesvářenými členy gangů nebo opilci, kteří se pobodají nožem nad lahví pálenky. Jenže zavražděné ženy byly kolegyně z práce, přítelkyně, s nimiž nakupujeme nebo chodíme na skleničku, naše známé, s nimiž se bavíme na večírcích, ty, s nimiž stáváme ve frontě u pokladny v supermarketu. Něčí sousedky, manželky, sestry, dcery, milenky. Byly doma, spaly ve vlastní posteli, když do jejich domovů pronikl jedním z oken Pan Nikdo.

Dva strážníci střežili doširoka otevřené vstupní dveře, přehrazené žlutým pásem s varovným nápisem: MÍSTO ČINU - NEVSTUPOVAT.

„Prosím, paní doktorko.” Chlapec v modré uniformě, který na schodech ustoupil stranou a nadzvedl pás, abych podlezla, by mohl být mým synem.

V uklizeném, pohodlně zařízeném obývacím pokoji převládala teplá starorůžová barva. V úhledné skříňce z třešňového dřeva v koutě stál televizor a přehrávač kompaktních disků. Vedle na stojanu ležely noty a na poličce housle. Pod oknem se zataženými závěsy, které jinak nabízelo pohled na trávník před domem, spočívala rohová sedací souprava a na konferenčním stolku se skleněnou deskou ležela pečlivě urovnaná hromádka časopisů. Mezi nimi jsem zahlédla Scientific American a New England Journal of Medicine. Za čínským koberečkem s dračím motivem a růžovým medailonem v béžovém poli se tyčila knihovna z ořechového dřeva. Dvě police zaujímala základní medicínská literatura.

Otevřené dveře vedly do chodby protínající celý dům.

Vpravo se nacházelo několik pokojů, vlevo kuchyně, kde Marino a mladší detektiv rozmlouvali s nějakým mužem, nejspíš s manželem.

Mlhavě jsem vnímala naleštěný pult, linoleum a kuchyňské přístroje ve zvláštním odstínu bílé, kterou výrobci označují za „mandlovou”, i světležluté tapety a závěsy. Mou pozornost upoutal stůl. Na jeho desce spočíval červený nylonový batůžek, z něhož policie vyložila obsah: stetoskop, tužkovou baterku, krabici z umělé hmoty, v níž bylo předtím zřejmě jídlo, a poslední čísla časopisů Anuials of Surgery, Lancet a Journal of Trauma. Zneklidněla jsem víc než jindy.

Když jsem došla ke stolu, Marino si mě chladně změřil a seznámil mě s Mattem Petersenem, manželem zavražděné.

Petersen seděl sklesle na židli, ve tváři vepsaný šok. Byl mimořádně

hezký,

téměř

krásný,

dokonale

vymodelovaným obličejem, smolně černými vlasy, hladkou a opálenou pokožkou. Měl široká ramena, štíhlé, bezchybně tvarované tělo, byl oblečený v bílé košili s krátkým rukávem a ve vybledlých modrých džínách. Oči upíral na podlahu, ruce měl složené v klíně.

„To patřilo jí?” zajímala jsem se. Lékařský obsah batohu mohl patřit manželovi.

„Ano,” potvrdil Marino.

Petersen pomalu zvedl oči. Hluboké, modré a zarudlé.

Jakmile se na mne podíval, jako by v nich svitla úleva. Přijel lékař, paprsek naděje v říši beznaděje.

Mluvil nezřetelně, v útržkovitých větách, ochromená mysl se zmohla jen na zlomky myšlenek. „Hovořil jsem s ní telefonicky. Včera večer. Řekla, že přijde domů po službě asi v půl jedné. Pracuje na pohotovostní stanici úrazové chirurgie Virginského medicínského centra. Přijel jsem, v domě se nesvítilo, myslel jsem, že už šla spát. Pak jsem šel tam…” Hlas mu přeskočil, zajíkl se a musel se zhluboka nadechnout. „Vešel jsem tam, do ložnice.” Z očí plných zoufalství se řinuly slzy, úpěnlivě se na mě zadíval. „Prosím vás! Nechci, aby ji lidi takhle viděli, okukovali ji. Prosím vás!”

„Musím ji prohlédnout, pane Petersene,” řekla jsem jemně.

Jeho pěst náhle prudce dopadla na desku stolu; výbuch hněvu všechny zaskočil. „Já vím!” Divoce koulel očima.

„Ale jde mi o policajty a všechny ty okolo!” Hlas se mu roztřásl. „Vím, co se stane! Nahrnou se sem novináři a vůbec leckdo. Nechci, aby ji očumoval kdejaký hajzlík a sviňák!”

Marino nepohnul brvou. „Koukejte, taky mám manželku, Matte. Chápu, o co vám běží. Zaručuju vám, že se jí dostane úcty. Stejný úcty, jakou bych pro ni požadoval, kdybych seděl na vašem místě.”

Lež zní sladce.

Mrtví jsou bezbranní a násilí na této ženě jako předtím na ostatních teprve započalo. Věděla jsem, že neskončí, dokud Lori Petersenovou nezobracíme naruby, nepořídí se detailní fotografická dokumentace a veškeré materiály se neposkytnou znalcům, kriminalistům, státním zástupcům, advokátům, soudcům a členům poroty. Stane se terčem různých úvah a poznámek o jejích fyzických přednostech či nedostatcích. Na účet oběti se bude postpubertálně i cynicky vtipkovat, jako by před soudem stála ona a ne vrah, budou se rozebírat všechny stránky její osobnosti a způsob života, bude zkoumána, prohlížena, souzena a někdy možná i urážena.

Násilná smrt je veřejnou událostí, a právě tato stránka mé profese se mi strašně příčí. Dělám, co můžu, abych uchránila důstojnost obětí. Ale jakmile se zavražděná osoba stane případem s číslem jednacím a jedním z důkazů, který putuje z ruky do ruky, dokážu jen málo. Stejně dokonale jako život zničí vražda i soukromí oběti.

Marino mě odvedl z kuchyně, jeho kolega pokračoval ve výslechu Petersena.

„Už jste všechno vyfotografovali?” zeptala jsem se.

„Zrovna to tam prosívají technici,” charakterizoval činnost výjezdového vyšetřovacího týmu na místě činu.

„Nařídil jsem jim, ať se zdaleka vyhýbají oběti.”

Zastavili jsme se v chodbě.

Na stěnách viselo několik pěkných akvarelů, soubor fotografií, zachycující manžele v různých situacích, a jeden umělecký barevný snímek mladého páru čelícího na pláži příbojovým vlnám, s kalhotami vyhrnutými nad lýtka, vlasy rozcuchanými větrem a obličeji do červena sežehnutými sluncem. Byla to zaživa pěkná blondýnka jemných rysů a odzbrojujícího úsměvu. Studovala na Brownu, potom na lékařské fakultě Harvardské univerzity. I manžel studoval na Harvardu. Tam se nejspíš seznámili, on je pravděpodobně mladší než ona.

Ona. Lori Petersenová. Brown. Harvard. Skvělá dráha.

Třicet let. Naplnil se její sen. Po nejméně osmi letech vyčerpávajícího studia se konečně stala lékařkou. To všechno zničil v několika minutách pro své ukojení neznámý deviant.

Marino mi stiskl loket.

Odvrátila jsem se od fotografií a zaměřila pozornost na otevřené dveře vlevo před námi.

„Tudy se dostal do domu,” řekl.

Podlahu v malé koupelně pokrývaly bílé dlaždice, stěny byly modře vytapetované. Uvnitř byla vana, umyvadlo, záchod a slaměný koš na špinavé prádlo. Okno nad záchodovou mísou bylo otevřené, temným čtvercovým otvorem pronikal dovnitř chladný vlhký vzduch a povlával bílou naškrobenou záclonkou. Za ním, ze tmy a hustých stromů, se ozýval jednotvárný zpěv cikád.

„Síť proti hmyzu je vyříznutá.” Marino se na mne podíval, tvář prostou jakéhokoli výrazu. „Přiblížil se k domu zezadu. Kousek od okna stála lavička. Vypadá to, že si ji přitáhl k oknu, aby mohl vlézt dovnitř.”

Rozhlížela jsem se po podlaze, záchodové míse, umyvadle. Nikde žádné blátivé šmouhy nebo šlápoty, ale z místa, kde jsem stála, jsem nemohla vidět všechno a nechtěla jsem riskovat, že poškodím jakoukoli stopu.

„Bylo okno zajištěné?” zeptala jsem se.

„Zdá se, že ne. Ostatní okna jsou zavřený a zajištěný.

Zkontrolovali jsme je. Přitom by člověk čekal, že největší pozor dá právě na tohle okno. Je ze všech nejzranitelnější, leží poměrně nízko a nikdo nevidí, co se děje vzadu za domem. Vymyslel to líp, než kdyby lezl oknem rovnou do ložnice. Choval se tiše, neslyšela, jak vyřízl síť proti hmyzu a soukal se dovnitř. Ložnice je až na konci chodby.”

„A co dveře? Byly zamčené, když se manžel vrátil domů?”

„Prý ano.”

„Pak vrah nejspíš odešel tudy, kudy přišel,” usoudila jsem.

„Vypadá to tak. Dost čistotnej kocourek, co?” Opřel se o rám dveří a naklonil se dovnitř, ale nevstoupil. „Nikde nic, jako kdyby po sobě vytřel, nezanechal šlápoty na podlaze ani na míse. A to celý den pršelo.” Bezvýrazně se na mě zahleděl. „Přinejmenším měl mít mokrý, možná zablácený podrážky.”

Netušila jsem, kam Marino míří. Člověk se v něm těžko vyzná a já ještě nepřišla na to, jestli je dobrým hráčem s kamennou tváří, nebo mu to prostě pomalu myslí. Patří k tornu druhu detektivů, kterým se pokud možno vyhýbám -

chová se nevypočitatelně a naprosto odtažitě. Táhne mu na padesátku, život mu zbrázdil obličej, dlouhé prošedivělé vlasy na skráních si umně vyčesává tak, aby zakryly pleš na temeni. Měří nejmíň sto osmdesát centimetrů a po desetiletích nasávání bourbonu nebo piva mu narostlo břicho. Staromódní širokou červenomodře pruhovanou kravatu má kolem uzlu upocenou a umaštěnou. Marino je typem tvrdého, ostrého chlapíka - obhroublého, omezeného čmuchala, který má doma přisprostlého papouška a na konferenčním stolku se mu válejí pornočasopisy.

Vykročila jsem chodbou a zastavila se před ložnicí. Ne že by se mi moc chtělo dovnitř.

Jeden technik sypal na veškeré předměty v místnosti černý reagenční prášek, jiný natáčel celý prostor videokamerou.

Lori Petersenová ležela na posteli, modrobílý přehoz visel z dolního čela postele. Přikrývku skopala dolů a schumlala pod nohama, prostěradlo se uvolnilo a odhalovalo matraci, zmačkané polštáře se kupily vpravo od její hlavy.

Postel se stala ohniskem výbuchu násilí uprostřed nedotčené úhlednosti středostavovské ložnice, zařízené nábytkem z leštěného dubu.

Byla nahá. Na shrnuté pestrobarevné předložce vpravo od postele ležela světležlutá bavlněná noční košile. Útočník ji rozřízl od límce po dolní lem stejně jako v předchozích třech případech. Na nočním stolku poblíž dveří spočíval telefon, šňůru patrně pachatel vytrhl ze zdi. Dvě lampičky nad postelemi nesvítily, elektrické šňůry od nich odřízl.

Jednou z nich jí svázal ruce v zápěstí za zády. Druhou šňůru použil k ďábelsky vynalézavému spoutání, rovněž stejnému jako v předchozích třech případech. Utvořil smyčku, kterou jí natáhl na krk, provlékl šňůru za zády pouty na zápěstích a nakrátko ji uvázal k nohám u kotníků. Pokud měla kolena pokrčená, smyčka zůstávala volná. Jakmile nohy natáhla, ať už v reflexivní reakci na bolest, nebo protože na ni nalehl plnou vahou, smyčka na krku se stáhla jako oprátka.

Smrt zadušením trvá jen několik minut. Což je ale velmi dlouho, když se po tu dobu každá buňka v lidském těle zoufale domáhá vzduchu.

„Můžete se do toho pustit, paní doktorko,” řekl technik s videokamerou. „Všechno jsem už natočil.”

Opatrně, abych nešlápla, kam nemám, jsem se přiblížila k posteli, položila kufřík na podlahu a vytáhla chirurgické rukavice. Pak jsem se chopila fotoaparátu a pořídila několik záběrů mrtvoly v původní poloze. Obličej vypadal groteskně, oteklý k nepoznání a rudofialový krevní podlitinou, způsobenou zaškrcením. Z nosu a úst se jí vyřinula krev a potřísnila prostěradlo. Slámové blond vlasy měla rozcuchané. Byla středně vysoká, tak kolem sto šedesáti osmi centimetrů, a poněkud silnější než v mladším vydání, zachyceném na fotografiích v chodbě.

Jejímu fyzickému vzezření jsem věnovala zvláštní pozornost, nepodobnost obětí se totiž stala příznačnou. Čtyři zardoušené ženy ne

měly fyzicky nic společného, nebyly dokonce ani téže rasy. Třetí obětí byla velmi štíhlá černoška. První buclatá rusovláska a druhou maličká bruneta. Odlišovalo je i povolání - učitelka, spisovatelka na volné noze, sekretářka a teď lékařka. Žily v různých částech virginské metropole a nejbližším okolí.

Vytáhla jsem z kufříku dlouhý chemický teploměr, změřila teplotu v ložnici a potom teplotu těla. Vzduch měl 22 a tělo 34 stupňů. Čas úmrtí se určuje obtížněji, než si většina lidí myslí. Zcela přesně ho lze konstatovat jen podle výpovědi přímého svědka nebo pokud se oběti v tom okamžiku zastavily hodinky. Lori Petersenová však nezemřela dříve než před třemi hodinami. Tělesná teplota klesala o půl až jeden stupeň za hodinu a v malých svalech nastala posmrtná ztuhlost.

Hledala jsem nápadné usvědčující stopy, které někdy nepřežijí transport do márnice. Na pokožce nebyly žádné vlasy či ochlupení, ale našla jsem mnoho textilních vláken, většinou nepochybně z ložního prádla. Sesbírala jsem jejich vzorky pinzetou, některá nepatrná a bílá, jiná pravděpodobně z tmavomodré nebo černé látky. Uložila jsem vlákna do malých kovových pouzder na drobné doličné předměty. Zarazil mě výrazný pižmový pach, ale vzhledem k rozmazaným zbytkům spermatu, průhledným a zaschlým jako lepidlo na vrchní i spodní části stehen, mě nijak nepřekvapil.

Sperma se našlo ve všech případech, bohužel postrádalo obvyklou sérologickou hodnotu. Útočník má to štěstí, že patří k dvaceti procentům populace nesekretivního typu. To znamená, že jeho krevní antigeny se nenajdou v jiných tělesných tekutinách, například ve slinách, spermatu nebo potu. Jinými slovy, bez vzorku krve nelze zjistit jeho krevní skupinu. Může mít A, B, AB nebo O.

Ještě před pár lety znamenal vrah nesekretivního typu pro soudní lékařství ránu pod pás. Dnes ho ovšem analýza DNA dokáže vydělit z celého lidstva, ovšem za předpokladu, že ho policie nejdřív chytí a opatří si jeho biologické vzorky, a pokud dotyčný nemá jednovaječné dvojče.

Marino stál v ložnici za mnou.

„Nešťastný okno v koupelně,” pronesl a podíval se na mrtvolu. Ukázal palcem ke kuchyni. „Podle manžela nebylo zajištěný, protože ho před týdnem sám otvíral.”

Zpozorněla jsem.

„Prý tuhle koupelnu skoro nepoužívají, jedině když mají společ-

nost. Manžel o víkendu dával do okna síť proti hmyzu a říká, že pak asi zapomněl okno zajistit. A v týdnu tam nikdo ani nepáchnul.” Znovu se zadíval na mrtvolu. „Nenapadlo ji tam zajít na kontrolu, myslela si, že je okno zajištěný.”

Odmlčel se. „Zajímavý je, že vrah se zaměřil jen na tohle okno, u jiných to ani nezkoušel. Zrovna na to nezajištěný.

Sítě proti hmyzu na ostatních jsou nepoškozený.”

„Kolik oken je v zadní části domu?” zeptala jsem se.

„Tři. Od kuchyně, od komory a to od koupelny.”

„A všechna mají kromě kliček i bezpečnostní západky?”

„Správně.”

„Takže když si člověk zvenčí posvítí na západku baterkou, pravděpodobně uvidí, jestli je zasunutá, ne?”

„Možná.” Zase ten tupý, nepřátelský pohled. „Ale jedině když vyleze na okno. Ze země by západku neviděl.”

„Zmínil jste se o lavičce,” připomněla jsem mu.

„Půda za domem je pěkně promáčená. Nohy lavičky by zanechaly v trávníku otisky, kdyby ji pachatel přistavil pod jiný okna a vylezl nahoru, aby se podíval. Moji chlapi to tam pročesali. Podostatními okny nejsou žádný stopy. Vrah se k nim podle všeho ani nepřiblížil. Vypadá to, že šel rovnou k oknu od koupelny.”

„Co když šel vrah rovnou k němu, protože bylo nedovřené?”

„Třeba,” připustil Marino. „Všechno je možný. Jenže kdyby bylo nedovřený, nejspíš by si toho během týdne přece jen manželka všimla.”

Možná. A možná ne. Zpětně se snadno konstatují chyby.

Většina lidí ovšem nevěnuje moc pozornosti každému detailu svého obydlí, zvlášť ne v místnostech, které využívá zřídka. Pod oknem se zataženými závěsy, směřujícím do ulice, ležely na psacím stole další ochromující připomínky toho, že Lori Petersenová a já máme stejnou profesi. Na psací mapě se povalovalo několik lékařských časopisů a ZÁKLADY CHIRURGIE. Vedle stolní lampy s ohebným ramenem ležely dvě počítačové diskety. Na štítky napsal kdosi fixem pouze datum 1. 6. a očísloval je římskými I a II.

Byly to obyčejné, IBM-kompatibilní diskety o dvojnásobné hustotě. Pravděpodobně obsahovaly něco, na čem pracovala ve Virginském medicínském centru, případně na lékařské fakultě, kde je studentům a lékařům k dispozici mnoho počítačů. V domě se osobní počítač nenacházel.

Na proutěném křesle v koutě, mezi prádelníkem a oknem, ležely bílé bavlněné dámské kalhoty, červenobíle pruhovaná halenka s krátkými rukávy a podprsenka.

Součásti oděvu byly trochu pomačkané, jako by je někdo po celodenním nošení jen tak odložil, což dělávám taky, když jsem příliš unavená na to, abych je pověsila.

Letmo jsem nahlédla do šatny a velké koupelny. Až na postel byla ložnice uklizená a nedotčená. Součástí vrahova modu operandi podle všeho není převrátit dům naruby a loupit.

Marino pozoroval technika, který prohlížel zásuvky prádelníku.

„Co ještě víte o manželovi?” zeptala jsem se Marina.

„Postgraduálně studuje v Charlottesvillu, přes týden tam bydlí, v pátek v noci přijíždí domů. Zdrží se přes víkend, do Charlottesvillu se vracívá v neděli večer.”

„Co studuje?”

„Tvrdí, že literaturu,” odpověděl Marino a díval se po všem možném kromě mne. „Chce získat doktorát filozofie.”

„Z čeho?”

„Z literatury,” slabikoval pečlivě.

„Z jaké literatury?”

Konečně na mně jeho hnědé oči prázdně spočinuly.

„Mně tvrdil, že z americký. Ale mám dojem, že se hlavně zajímá o drama. Do jednoho je zřejmě momentálně zažraný.

Do hry od Shakespeara. Jmenuje se Hamlet. Údajně taky hodně hrál, dokonce i nějaký štěky ve filmech, co se natáčely tady, objevil se i v televizních reklamách.”

Technici skončili práci v ložnici. Jeden z nich se otočil a zvedl štětec do vzduchu.

Marino ukázal na diskety na psacím stole a pronesl dostatečně nahlas, aby si získal všeobecnou pozornost: „Musíme se mrknout, co je na těch krámech. Co když na ně píše hru?”

„Můžeme se na ně podívat u mě v kanceláři. Máme počítače kompatibilní s IBM,” nabídla jsem.

„Počítače,” protáhl posměšně. „Pche. Kam se hrabou na můj černý, masivní psací stroj s širokým válcem a dvoubarevnou páskou.”

Technik vytáhl cosi ze dna zásuvky plné složených svetrů. Byl to vojenský nůž s dlouhou čepelí a kompasem, zabudovaným do konce černé střenky, a malým brouskem, zastrčeným v kapse pochvy. Snažil se předmětu co nejméně dotýkat a vložil ho do plastikového sáčku.

Ve stejné zásuvce technik objevil balíček prezervativů, což mě poněkud překvapilo a hned jsem na to Marina upozornila, neboť Lori Petersenová, jak jsem si všimla v hlavní koupelně, používala antikoncepční pilulky. Marino a ostatní policisté si neodpustili očekávané cynické poznámky.

Stáhla jsem rukavice a uložila je do kufříku. „Můžete ji odvézt,” řekla jsem.

Muži naráz zmlkli, jako bych jim připomněla, že na zválené posteli leží znásilněná, zavražděná žena. Rty měla stažené, jako by se do nich bolestí kousala, oteklá víčka zúžila prostor pro slepě zírající oči ve štěrbiny.

Marino přivolal vysílačkou osádku sanitky a za chvilku vešli dva zdravotníci v modrých kombinézách s nosítky pokrytými čistým bílým prostěradlem a přistoupili s nimi těsně k posteli.

Podle mých pokynů přes Lori Petersenovou přehodili lůžkoviny a zvedli ji, ruce v rukavicích se nedotkly její pokožky. Jemně ji uložili na nosítka a zakryli ji celou prostěradlem, aby se neztratil ani nepřibyl žádný důkaz.

Suché zipy zapraskaly, když je rozevřeli a zajistili jimi bílou kuklu.

Marino za mnou vyšel z ložnice a k mému překvapení oznámil: „Doprovodím vás k autu.”

Matt Petersen stál v chodbě. Tvář měl zsinalou a zoufale na mne upíral skelné oči, neboť jen ode mne mohl slyšet, co potřeboval. Slova útěchy. A ujištění. O tom, že jeho žena zemřela rychle a netrpěla. Že ji spoutal a teprve umírající znásilnil. Nic takového jsem mu nemohla říct. Marino mě provedl obývacím pokojem a vyšli jsme z domu.

Přední zahradu zalilo světlo reflektorů televizního štábu, v pozadí hypnoticky blikala červená a modrá. Padala lehká mlha a mžilo, odosobněné hlasy z vysílaček se mísily do vrčení motorů.

Reportéři s bloky a magnetofony byli všude a netrpělivě čekali, až budou snášet mrtvolu ze schodů a zasunou ji zadními dveřmi do sanitky. Televizní štáb se činil na ulici, žena v elegantním přepásaném nepromokavém plášti hovořila s vážnou tváří do mikrofonu, kamera ji zabírala „na místě činu” pro sobotní večerní zpravodajství.

Právě dorazil nejvyšší státní zástupce Bill Boltz a vystoupil z auta. Vypadal téměř náměsíčně, ospale, ale rozhodně odmítl novináře. Neměl jim co říct, protože ještě nic nevěděl. Kdo ho asi vyrozuměl? Možná Marino.

Policisté přecházeli sem tam, někteří systematicky pročesávali trávník silnými přenosnými svítilnami, jiní postávali ve skupinkách u hlídkových vozů a debatovali.

Boltz si zapnul větrovku až ke krku, zaznamenal mě a letmo mi pokývl, načež rychle vykročil po chodníčku.

Náčelník policie a starosta seděli v neoznačeném béžovém autě, v němž se svítilo, měli pobledlé tváře, průběžně přikyvovali a sdělovali své názory reportérce Abby Turnbullové. Něco jim říkala otevřeným okénkem.

Počkala, až vyjdeme na ulici, a rozběhla se za námi.

Marino ji odbyl mávnutím ruky a slovy: „Dneska bez komentáře,” pronesenými tónem odpovídajícím spíš větě: „Trhni si nohou!”

Zrychlil krok. Jeho přítomnost mě skoro uklidňovala.

„Není to blázinec?” pronesl znechuceně a zašátral po cigaretě. „To už je třetí repríza. Prokristapána!”

Deštík mi ochlazoval tvář, Marino mi podržel dveře kombíku. Když jsem nastartovala, sklonil se k okénku a familiárně mi poradil: „Jeďte opravdu opatrně, paní doktorko.”

Kapitola 2

Bílý ciferník na kupoli bývalého nádraží se vznášel ve tmě proti nebi jako měsíc v úplňku, vévodil nad železničním přejezdem, silnicí 1-95 a kolejemi. Velké hodinové ručičky se zastavily před mnoha lety ve chvíli, kdy tu naposled vystoupili cestující z osobního vlaku. Ukazovaly dvanáct hodin sedmnáct minut. Zde na okraji centra, kde se komisariát zdravotnictví a sociálního zabezpečení rozhodl vybudovat špitál pro mrtvé, bude navždycky dvanáct hodin sedmnáct minut.

Čas se tu zastavil. Budovy kolem mají zabedněná okna, pokud je úplně nestrhli. Nákladní i osobní vlaky ustavičně hřmí a duní jako vzdálený, nespoutaný příboj. Půda kolem nádraží připomíná zamořené pobřeží s ostrůvky plevele mezi špínou a odpadky, kde nic kloudného neroste. V noci je tu černočerná tma. Nic se tu nehýbe, kromě nákladních či osobních aut a vlaků, které uhánějí po betonových a ocelových komunikacích.

Když jsem se blížila tmou, bílý ciferník mě pozoroval jako bledý obličej v mém snu.

Projela jsem mezerou mezi řetězy a zastavila u zadního traktu novější budovy, v níž trávím v posledních dvou letech celé dny. Jediné osobní auto, které parkovalo vedle mého, byl šedý plymouth, patřící specialistovi na otisky prstů Neilsu Vanderovi. Zavolala jsem mu hned poté, co Marino telefonoval mně. Po druhé vraždě jsme zvolili nový postup.

Při případné další měl za mnou Vander okamžitě přijet do márnice. Odebral se už do rentgenové místnosti, aby seřídil laser.

Světlo z otevřeného vjezdu dopadalo na vyasfaltovanou plochu, dva zdravotníci vytahovali ze sanitky nosítka s černým vakem obsahujícím mrtvolu. Dodávky neustávají ani v noci. Každý, kdo ve střední Virginii zemře násilnou smrtí, nečekaně či za podezřelých okolností, dorazí sem, bez ohledu na den a hodinu.

Mladí muži v modrých kombinézách se zatvářili překvapeně, když jsem prošla vjezdem a podržela jim dveře vedoucí do budovy.

„Jste hodně ranní ptáče, paní doktorko.”

„Máme tu sebevraždu z Meclenburgu,” ochotně hlásil druhý zdravotník. „Skočil pod vlak. Sbírali jsme ho po trati na dvaceti metrech.”

„Jo. Kousek po kousku…”

Nosítka zavadila o otevřené dveře a pokračovala bíle vydlážděnou a vykachlíkovanou chodbou. Vak na mrtvoly byl zřejmě vadný nebo se natrhl. Nosítka mokvala krví a zanechávala za sebou na podlaze červenou tečkovanou stopu.

V márnici panuje zvláštní puch, zatuchlý pach smrti, který nepřekryje sebevětší množství dezinfekčního prostředku. Kdyby mě sem přivedli s páskou na očích, bezpečně bych poznala, kde se nacházím. V tuto časnou ranní hodinu byl zápach výraznější a nepříjemnější než obvykle. V naprostém tichu se rozléhalo drnčení vozíku, na němž zdravotníci odváželi sebevraha do lednice z nerezavějící oceli.

Zabočila jsem vpravo do kanceláře márnice, kde strážný Fred popíjel kávu z umělohmotného kelímku a čekal na posádku sanitky, aby potvrdil příjem mrtvoly a oni mohli odjet. Seděl na kraji psacího stolu a odvracel se jako vždycky, když přivezli nebožtíka. Ani kdyby mu přiložili k hlavě pistoli, nedonutilo by ho to, aby někoho doprovodil do lednice. Štítky visící ze studených prstů na nohou, které vyčuhují zpod prostěradel, na něho mají zvláštní účinek.

Úkosem

pohlédl

na

nástěnné

hodiny.

Jeho

desetihodinová směna se chýlila ke konci.

„Přivezou další uškrcenou,” sdělila jsem mu bez obalu.

„Panebože na nebi! To je smutný.” Zavrtěl hlavou.

„Nejde mi to na rozum. Těžko si představit člověka, co dělá takový věci. Nešťastnice, samý mladý dámy.” Dál vrtěl hlavou.

„Přijedou každou chvíli, chci, abyste zajistil uzamčení vjezdu, jakmile ostatky přinesou dovnitř, Frede. Slétne se sem hejno novinářů. Ať se pokud možno drží od budovy co nejdál, rozumíte?” Uvědomila jsem si, že má slova zněla ostře a drsně. Nervy mi hrály jako dráty vysokého napětí.

„Ano, madam.” Horlivě přikývl. „Všechno zařídím, nebojte se.”

Zapálila jsem si cigaretu, sáhla po telefonu a vyťukala vlastní číslo domů.

Bertha zvedla sluchátko na druhé zazvonění a ochraptěle, ospale pronesla: „Prosím?”

„Volám jen pro kontrolu.”

„Jsem na místě. Lucy se zatím nehýbe, paní doktorko.

Spí jako zabitá, ani neslyšela, že jsem přišla.”

„Děkuju, Bertho. Jsem vám moc vděčná. Netuším, kdy se dostanu domů.”

„Počkám, dokud se nevrátíte.”

I Bertha v těchto dnech držela nevyhlášenou pohotovost.

Jakmile mi zatelefonovali uprostřed noci, zavolala jsem jí.

Dostala klíče k vstupním dveřím a vysvětlila jsem jí, jak vypnout poplašné zařízení. Přijela pravděpodobně do mého domu krátce poté, co jsem odjela na místo činu. Letmo jsem si představila, co nastane, až Lucy za několik hodin vstane a zjistí, že v kuchyni se namísto tetičky Kay otáčí Bertha.

Slíbila jsem totiž Lucy, že si dneska vyjedeme do Monticella.

Na pojízdném chirurgickém stolku se nacházel modrý elektrický přístroj, menší než mikrovlnná trouba a s řadou jasně zelených kontrolek na čelní straně. Ve tmě rentgenové kobky plul prostorem jako satelit vesmírem, spirálová šňůra od něj vedla k trubici velikosti tužky, naplněné slanou vodou.

Laser jsme získali v zimě a navenek nevypadal nijak složitě.

V běžném osvětlení atomy a molekuly volně vyzařují světlo o nejrůznějších vlnových délkách. Pokud však atom podráždíme horkem a bombardujeme světelným paprskem o určité vlnové délce, přinutíme ho vydávat světlo fázovaně.

„Dopřejte mi ještě chvilku.” Neils Vander se zády ke mně zabýval tlačítky a vypínači.

„Nějak pomalu se dneska ráno zahřívá…” Odmlčel se a sklesle zamumlal: „Já ostatně taky.”

Stála jsem za rentgenovým stolem a sledovala jeho siluetu jantarově zbarvenými ochrannými brýlemi. Přímo pode mnou se na rozprostřeném prostěradle temně rýsovaly ostatky Lori Petersenové. Stála jsem ve tmě, čekání mi připadalo dlouhé, plně jsem se soustředila, ruce se mi nezachvěly, nic neodvádělo mou pozornost. Její tělo bylo ještě teplé, život z něho vyprchal teprve nedávno, snad ji zvnějšku stále opřádal jako fluidum.

Vander oznámil, že je připraven, a zapnul přístroj.

V trubici se okamžitě zablesklo a vystřelil z ní oslnivý purpurový paprsek, jako když se intenzivně nasvítí chryzoberyl. Nerozptyloval tmu, zdálo se spíše, že ji pohlcuje. Nevpaloval se do hmoty, klouzal po úzce vymezeném povrchu. Když Neils zaměřoval trubici na Lořinu hlavu, viděla jsem z něho jen mihotavý plášť.

Zkoumali jsme zhmožděná místa. Jemná vlákna svítila jako rozžhavené dráty a já je sbírala lékařskými kleštičkami.

Když jsem přenášela případné usvědčující materiály z těla oběti na rentgenovém stole do pouzder a sáčků na pojízdném stolku, mé pohyby v přerušovaném světle působily staccatovitě a vytvářely iluzi zpomaleného filmu.

Sem tam, neustále trhaně. Laser bombardoval paprskem koutek úst, krevní výron na lícní kosti, nos, izoloval každý detail. Moje prsty v rukavicích pracující s kleštičkami jako by patřily někomu jinému.

Z rychlého střídání světla a tmy mě jímala závrať, mohla jsem si udržet vnitřní rovnováhu jen soustředěním na jedinou myšlenku v dané chvíli, zaměřením na jediný cíl, promítnutím veškeré duševní energie do jediné vlnové délky. „Jeden z mládenců, co ji přinesli, mi řekl, že pracovala jako chiruržka ve Virginském medicínském centru,” poznamenal Vander.

Neodpověděla jsem.

„Znala jste ji?”

Otázka mě zaskočila. Vnitřně se ve mně něco sevřelo jako pěst. Působím na lékařské fakultě Virginského medicínského centra, kde se setkávám se stovkami studentů medicíny a lékařů. Ale to ještě neznamená, že bych ji měla znát.

Namísto odpovědi jsem mu dávala pokyny typu: „Trochu doprava!” nebo „Vydržte chvilku!” Vander byl pomalý, rozvážný a důkladný jako já. Dotíral na nás pocit bezmoci a marnosti. Zatím nám laser neprokázal lepší služby než vysavač, shromáždili jsme jen pár drobností.

Použili jsme přístroj dodnes asi ve dvaceti případech, ale jen v několika ho bylo doopravdy zapotřebí. Kromě užitečné pomoci při hledání vláken a drobných částic odhaluje i různé výpotky, které pod laserem světélkují jako neonové nápisy. Teoreticky může otisk prstů na lidské kůži vydávat světlo a být identifikován i tehdy, když tradiční reagenční prášek a jiné chemické metody selhávají. Znám ovšem jediný případ, kdy se takto našly otisky prstů na kůži, a to na zavražděné ženě v lázních na jižní Floridě, neboť vrah měl na rukou opalovací krém. Vander ani já jsme neočekávali, že nás potká takové štěstí a překonáme tento jedinečný úspěch.

Význam toho, co jsme spatřili, jsme si v prvním okamžiku ani neuvědomili.

Trubice postupně zkoumala pravé rameno Lori Petersenové, když náhle u klíční kosti vystoupily tři nepravidelné šmouhy, jako by tam někdo mázl fosfor. Oba jsme znehybněli a zírali. Vander skrze zuby tiše hvízdl a mně po zádech přeběhl mráz.

Přinesl nádobu s práškem a štětečkem a po chvíli rutinního úsilí se na pokožce Lori Petersenové objevily tři do té doby skryté otisky prstů.

Zadoufala jsem. „Jsou k něčemu?”

„Mohly by být úplnější,” konstatoval neutrálně a pořizoval snímky polaroidem. „Ale zlomky jsou dobře čitelné. Myslím, že mají identifikační hodnotu. Proženu je okamžitě počítačovou databází.”

„Vypadá to na stejnou látku,” uvažovala jsem nahlas.

„To, čím měl potřísněné ruce.” Netvor se opět podepsal. Až příliš dobře, aby to byla pravda. Tak průkazné otisky prstů by pachatel těžko zanechal.

„Látka je stejná, ano. Ale musel jí mít tentokrát na rukou větší množství.”

Vrah nikdy dřív nezanechal otisky prstů, ale třpytivé, světélkující částice jsme očekávali. Tentokrát jich bylo víc.

Jakmile se Vander zaměřil na krk oběti, zazářil gejzír bílých hvězdiček, jako když světla automobilu v temné ulici dopadnou na skleněné střepy. Držel trubici nad místem a já jsem sáhla pro polštářek sterilní gázy.

Stejné třpytivé body jsme našli na tělech předchozích tří uškrcených obětí, ve třetím případě ve větším množství než u druhého, v prvním případě v nejmenším. Vzorky jsme odeslali do laboratoře.

Dodnes se nepodařilo určit, co je to za látku, víme jen, že není organického původu.

Poznání, oč jde, jsme se sice nepřiblížili, nicméně jsme aspoň rozšířili seznam látek, mezi něž pozůstatky nepatří. V

posledních týdnech jsme s Vanderem provedli několik sérií testů, mazali jsme si předloktí vším možným počínaje margarinem a konče pleťovým mlékem, abychom viděli, co a jak reaguje na laser. Jen málo vzorků zasvětélkovalo, jak jsme předpokládali, a nic nevzplálo tak jasně jako ty neznámé třpytivé částice.

Opatrně jsem zasunula prst pod smyčku z elektrické šňůry kolem krku Lori Petersenové a ohledávala hrůznou červenou brázdu ve tkáni. Okraje nebyly ostře ohraničené, škrcení probíhalo pomaleji, než jsem se původně domnívala.

Na několika místech pod sebou jsem spatřila oděrky od šňůry. Smyčka se několikrát uvolnila a prodloužila o pár chvil její utrpení. Pak ji vrah náhle rázným trhnutím utáhl.

Na šňůře ulpěly dvě tři bílé jiskřičky, jinak nic.

„Podívejme se na pouta u kotníků,” řekla jsem tiše.

Přesunuli jsme se. Byly tu opět bílé jiskřičky, ale rovněž v malém počtu. Zbytky neznámé látky jsme neobjevili v obličeji, ve vlasech ani na nohou. Našli jsme pár jiskřiček na předloktí a třpytivé šupinky na horní části paží a na prsou.

Bílé hvězdičky ulpěly na elektrické šňůře, která jí těsně poutala zápěstí, třpytily se i tam, kde vrah rozřízl noční košili.

Odstoupila jsem od stolu, zapálila si cigaretu a pokoušela se o rekonstrukci.

Útočník měl na rukou jakousi látku, jíž potřísnil oběť všude, kde sejí dotkl. Když strhl Lori Petersenové noční košili, sevřel nejspíš její pravé rameno a na klíční kosti zůstaly šmouhy s otisky prstů. Vzhledem k silné koncentraci látky jsem si byla jistá, že se jí musel nejdřív dotknout právě tam.

Jenže to, co se zdálo naprosto jasné, se tak prostě stát nemohlo a vyvolávalo další otázky.

Od samého začátku považuji za samozřejmé, že si útočník podmaňoval oběti okamžitě, patrně je ohrožoval nožem a hned svázal, a to dřív, než z nich strhal oblečení a učinil cokoli dalšího. Čím víc na ně sahal, tím méně měl na rukou neznámé látky. Proč jí tedy tentokrát ulpělo tolik na klíční kosti poslední oběti? Měla snad tuto část těla obnaženou, už když na ni zaútočil? Sotva. Noční košile byla z jemné a pružné bavlněné tkaniny, vypadala vlastně jako přilé

havé tričko s dlouhými rukávy. Neměla knoflíčky či zipy, dala se obléknout jen tak, že si ji přetáhla přes hlavu.

Kryla ji až ke krku. Jak by se mohl vrah dotknout její obnažené pokožky u klíční kosti, měla-li košili na sobě?

Proč se v tom místě našla látka v tak silné koncentraci?

Předtím jí nikdy tolik nebylo.

Vyšla jsem do chodby, kde se několik uniformovaných policistů opíralo o zeď a klábosilo. Požádala jsem jednoho z nich, aby se vysílačkou spojil s Marinem a vyřídil mu, ať mi hned zatelefonuje. Zaslechla jsem, jak Marino zaskřehotal: „Kvůli ní se nepřetrhnu.” Vstoupila jsem na velké dlaždice v pitevně, kde se leskly stoly a umyvadla z nerezavějící oceli a chirurgické nástroje vyrovnané na pojízdných stolcích.

Někde kapala voda z kohoutku. Dezinfenkční prostředek sladce páchl, až se z něj zvedal žaludek. Příjemně působí jen tehdy, když se tu vyskytují horší pachy. Černý telefon se mi vysmíval mlčenlivostí. Marino věděl, že na jeho zavolání čekám. Patrně ho to vědomí hřálo.

Jen bych jalově spekulovala, kdybych se vracela k počátkům a pátrala, kdy se co pokazilo. Přesto o tom občas přemýšlím. O svém podílu. Od prvního setkání jsem se k Marinovi chovala zdvořile, při představování jsem mu pevně, vstřícně stiskla ruku, zatímco on se na mne tupě díval kalnýma očima.

Uběhlo dvacet minut, než telefon zazvonil.

Marino se zmínil, že je stále ještě v domě Petersenových a vyslýchá manžela, který se podle detektivových slov pořád chová „zpitoměle jako zfetovaný orangutan”.

Řekla jsem mu o třpytivých částečkách. Zopakovala jsem, co jsem mu vysvětlila už dřív. Látka, která se našla na všech místech činu, se zřejmě běžně používá v domácnosti, vrah se bez ní neobešel, neboť substance se stala součástí rituálu. Může to být dětský zásyp, pleťová voda a vůbec kosmetika, čisticí prostředek.

Dosud jsme vyloučili spoustu látek, které připadaly v úvahu. Pokud substance nepochází z domácností příslušných místu činu, a něco mi říká, že nikoli, pak si ji vrah přinesl s sebou, možná ne

vědomky, což je důležité a může nás to případně dovést tam, kde pracuje nebo bydlí.

„Fajn, prošťárám v baráku všechny kouty,” ozval se Marinův hlas ve sluchátku. „Mám ale už jistou teorii.”

„Jakou?”

„Manžel hraje v divadelním souboru. Každý pátek zkoušejí, proto přijel tak pozdě. Opravte mě, jestli se mýlím, ale herci se přece líčí, ne?”

„Jen při generálních zkouškách nebo na představení.”

„No právě,” zaintonoval protáhle. „Podle něj měli zrovna včera generálku, načež přijel domů a údajně našel mrtvou manželku. Takže mi cinklo v kebuli. A vnitřní hlásek pravil…”

„Sňali jste mu otisky prstů?” přerušila jsem ho.

„To se rozumí.”

„Dejte jeho kartu do igelitového sáčku, a až tam skončíte, přijeďte s ní rovnou ke mně.”

Nijak nezareagoval.

Nerozváděla jsem to. Neměla jsem náladu mu něco vysvětlovat.

„Nevím, kdy se k vám dostanu, paní doktorko,” prohlásil konečně Marino. „Vypadá to, že tady budu trčet většinu dne.

Nerad bych něco uspěchal.” Poté zavěsil.

Pravděpodobně neuvidím Marina ani kartu s otisky prstů dřív než v pondělí. Detektiv má podezřelého. Žene se tryskem po stopě, která vábí každého policajta. I kdyby byl manžel svatý Antonín a v době, kdy jeho ženu zavraždili v Seattlu, pobýval v Anglii, poldové budou podezřívat především jeho.

Domácí střelba, otrava, ubodání a umlácení patří do jedné kategorie, ale vražda z vilnosti do jiné. Málo manželů má žaludek na to, aby spoutali, znásilnili a uškrtili vlastní ženu.

Sváděla jsem svou podrážděnost na únavu.

Jsem vzhůru od dvou hodin třiatřiceti minut po půlnoci a blíží se šestá hodina večerní. Strážníci, kteří zavítali do márnice, byli dávno pryč. Vander odjel domů kolem poledního. Wingo, jeden z mých pomocníků při pitvách, odešel chvíli po něm, takže jsem v budově osaměla.

Klid, jehož jsem se obvykle dožadovala, mě znervózňoval a nemohla jsem se zahřát. Ruce mi tuhly, špičky prstů téměř zmodraly. Pokaždé, když někde v budově zazvonil telefon, jsem sebou trhla.

Nedostatečná bezpečnostní opatření v mém úřadu neznepokojovala snad nikoho kromě mne. Požadavky na přidělení financí na odpovídající zabezpečovací zařízení byly opakovaně odmítány. Nadřízení mysleli hlavně na ochranu majetku a žádný zloděj přece nevstoupí do márnice, i kdybychom otevřeli dveře dokořán a rozvinuli před nimi rudý běhoun. Mrtvoly zastraší lépe než hlídací psi.

Mrtví mi nikdy nevadili. Bojím se jen živých.

Poté, co před několika měsíci vtrhl nějaký blázen do čekárny místního praktického lékaře plné pacientů a zasypal je olovem, jsem navštívila železářství, kde jsem zakoupila řetěz a visací zámek, jímž po pracovní době a o víkendech doplňuji zajištění dvoukřídlého skleněného hlavního vchodu.

Pracovala jsem u psacího stolu, když náhle někdo zalomcoval hlavními dveřmi tak divoce, že když jsem vyšla do chodby, abych se podívala, co se děje, řetěz se ještě houpal. Nikdo tam nebyl. Občas se k nám nějaký tulák snažil proniknout na záchod, ale nikoho jsem neviděla.

Vrátila jsem se do kanceláře celá nesvá, a když jsem zaslechla, jak se na druhé straně chodby otevírají dveře od výtahu, chopila jsem se velkých nůžek, rozhodnuta je v případě potřeby použít. Ale byl to jenom denní strážný.

„Nedobýval jste se před chvílí dovnitř předními skleněnými dveřmi?” zeptala jsem se.

Udiveně pohlédl na nůžky, které jsem svírala v rukou, a zavrtěl hlavou. Nejspíš si pomyslel, že mi přeskočilo. Věděl, že dveře jistí navíc řetěz, a měl svazek klíčů od ostatních dveří v budově. Nedobýval by se dovnitř hlavním vchodem.

Když znovu nastalo znervózňující ticho, usedla jsem k psacímu stolu a chtěla nadiktovat do magnetofonu protokol o pitvě Lori Petersenové. Náhle jsem se však nezmohla na slovo, nesnesla bych samomluvu na dané téma. Uvědomila jsem si, že by moje závěry neměl nikdo slyšet, ani moje sekretářka Rose. Nikdo se nesmí dovědět o třpytivých částečkách, o spermatu, otiscích prstů, hlubokých poraněních krku a o tom nejhorším - o důkazech mučení.

Vrah zrychloval tempo a počínal si čím dál ohavněji a krutěji.

Znásilnění a vražda mu nestačily. Zjistila jsem to, až když jsem z těla Lori Petersenové sňala pouta, provedla drobné incize v místech, kde byla pokožka podezřele zarudlá, a pohmatem objevila zlomené kosti. Pochopila jsem, co se dělo, než zemřela.

Tak čerstvá pohmoždění byla na povrchu stěží patrná, ale řez odhalil pod kůží rozdrcené cévky, podle všeho od úderu čímsi tupým, například kolenem či chodidlem. Na levé straně trupu měla oběť zlomená tři žebra vedle sebe, na levé ruce čtyři prsty. V ústech jsem našla vlákna, nejvíc na jazyku, což svědčilo o tom, že vrah ucpal oběti ústa roubíkem, aby nemohla křičet.

V duchu se mi vybavily housle s notovým pultem v obývacím pokoji a lékařské časopisy a knihy na stole v ložnici. A její ruce. Nejvzácnější nástroje, jimiž uzdravovala a muzicírovala. Poté, co ji svázal, jí záměrně, jeden po druhém, lámal prsty.

Pásek v minikazetě se pomalu převíjel a magnetofon nahrával ticho. Vypnula jsem ho a otočila se na šéfovském křesle k počítači. Když naskočil textový editor, černá obrazovka azurově zmodrala a rozpochodovala se po ní černá písmena, neboť jsem začala vlastnoručně psát pitevní protokol.

Nedívala jsem se na poznámky a číslice, které jsem během pitvy naškrábala na krabičku od rukavic. Věděla jsem o Lori Petersenové všechno. Nic mi nevypadlo z paměti. Slovní spojení „v mezích normálu” mi neustále táhlo hlavou. Netrpěla žádnou chorobou. Její srdce, plíce, játra, všechno bylo „v mezích normálu”. Zemřela dokonale zdravá. Psala jsem dál a dál, na obrazovce naskakovaly číslice stránek. Náhle jsem vzhlédla. Ve dveřích stál strážný Fred.

Ztratila jsem představu o tom, jak dlouho jsem pracovala. Měl nastoupit do služby v osm večer. Všechno, co se přihodilo od doby, kdy jsem ho viděla naposled, mi připadalo jako sen, jako velmi zlý sen.

„Vy jste ještě tady?” Zaváhal. „Z pohřebního ústavu si přijeli pro jednu mrtvolu, jenže ji nemůžou najít. Jsou až z Mecklenburgu. Nevím, kde je Wingo…”

„Wingo dávno odjel,” řekla jsem. „Pro koho přijeli?”

„Pro nějakýho Robertse, co ho přejel vlak.”

Chvíli jsem přemýšlela. Včetně Lori Petersenové jsme přijali šest mrtvých. Matně se mi vybavila ta nešťastná záležitost na kolejích.

„Je v lednici.”

„Nenašli ho tam.”

Sundala jsem si brýle a protřela si oči. „Hledal jste s nimi?”

Fred rázem schlípl. Ustupoval a vrtěl hlavou. „Nene, paní doktorko, já do tý lednice nikdy nevkročím! Prostě nemůžu”

Kapitola 3

Zajela jsem ke svému domu a s úlevou jsem zjistila, že Berthin křižník značky Pontiac tu stále kotví. Vstupní dveře se otevřely dřív, než jsem objevila správný klíč.

„Jaká je atmosféra?” zeptala jsem se ihned.

V prostorné hale jsme se na sebe s Berthou podívaly.

Věděla, co otázkou myslím. Kdykoli bývala Lucy u mne, vedly jsme na sklonku dne rozhovor na totéž téma.

„Katastrofální, paní doktorko. To dítě se zavřelo na celý den ve vaší pracovně a neodtrhlo se od počítače. Co vám mám povídat! Když jsem se tam odvážila vkročit, podstrčit jí sendvič a zeptat se, jak se má, vztekle se na mě utrhla. Ale já vím svoje.” Černé oči jí zjihly. „Vyváděla proto, že jste musela pracovat.”

Mou otupělost okořenil pocit viny.

„Četla jsem večerník, paní doktorko. Pro smilování boží!” Střídavě se dobývala oběma pažemi do rukávů pršipláště. „Vím, proč jste musela do práce a co jste od rána dělala. Božínku můj! Pevně doufám, že policie toho chlapa čapne. Taková ničemnost. Holá ničemnost!”

Bertha ví, čím se živím, a nikdy na mně nevyzvídala. I když se mým-případem stal někdo z jejího okolí, nevyptávala se.

„Večerník leží támhle.” Ukázala k obývacímu pokoji a vzala si ze stolku u dveří kabelku. „Strčila jsem ho pod polštář na pohovce, aby se jí nedostal do rukou. Nevěděla jsem, jestli chcete, aby si o tom přečetla, paní doktorko.” Na odchodu mě poplácala po rameni.

Sledovala jsem, jak míří ke svému autu a pomalu couvá na ulici. Bůh ji ochraňuj. Už se jí za své příbuzné neomlouvám. Berthu neustále urážely a šikanovaly bud z očí do očí, nebo telefonicky má neteř, sestra a matka. Bertha zachovávala úroveň. Nikdy s nimi nesympatizovala, ale ani je nekritizovala, a občas jsem ji podezřívala, že mě lituje, což mi ještě přitěžovalo. Zavřela jsem vstupní dveře a odebrala se do kuchyně.

Oblíbila jsem si tuto místnost s vysokým stropem, vybavenou jen několika moderními elektrospotřebiči, neboť většinu věcí, například čerstvé těstoviny nebo koblihy, dělám nejradši ručně. Pracovní stůl z javorového dřeva v kuchyňské lince dokonale vyhovuje kuchařce ne vyšší než mých 162 centimetrů bez podpatků. Jídelní kout se nachází u širokého okna s vyhlídkou na okrasné jehličnany a ptačí krmítko. Dřevěné skříňky a police v přírodní barvě zdobí vynalézavě naaranžované žluté a rudé růže ze zahrádky, která se stala mou vášní.

Lucy v kuchyni nebyla. Nádobí od večeře spočívalo v odkapávači, usoudila jsem tedy, že se opět usadila v mé pracovně.

Přešla jsem k ledničce a nalila si skleničku chablis.

Opřela jsem se o pult, na chvíli zavřela oči a napila se.

Nevím, co si s Lucy počnu.

Loni v létě mě tu navštívila poprvé od doby, co jsem opustila ordinaci hlavního soudního lékaře okresu Dade a odstěhovala se z města, kde jsem se narodila a kam jsem se vrátila po rozvodu. Lucy je moje jediná neteř. V deseti letech studuje matematiku a přírodní vědy na úrovni střední školy. Je to malý génius, neskutečný enfant terrible s poněkud záhadným románským původem po otci, který zemřel v jejím raném dětství. Nemá nikoho, jen mou sestru Dorothy, která je však příliš zaujatá psaním knížek pro děti, než aby se starala o vlastní dceru. Lucy mě naprosto nekriticky zbožňuje, její příchylnost ovšem vyžaduje spoustu mé energie, jíž momentálně nemám nazbyt. Cestou domů jsem uvažovala, že změním rezervaci letenky a pošlu ji zpátky do Miami dřív. Ale nepřiměla jsem se k tomu.

Ranila bych ji. Nepochopila by to. Cítila by se definitivně zavržená po celoživotní sérii zavrhování. Jen bych jí potvrdila, že je na světě nechtěná a nežádoucí. Těšila se na návštěvu u mě celý rok. A já jsem se těšila taky.

Napila jsem se vína a vyčkávala, až se úplně uklidním, nervové napětí pomine a starosti se otupí.

Můj domov je součástí nového obytného komplexu v západní části města s velkými rodinnými domy na zalesněných půlhektarových parcelách, ulicemi tu jezdí převážně kombíky a velké rodinné automobily. Sousedé jsou tiší, vloupání a vandalismus bývají vzácností, nevzpomínám si, kdy jsem tu naposledy zahlédla projíždět policejní hlídkové auto. Cením si klidu a bezpečí, jsou pro mne nutností, nezbytností. Hřeje mě na duši, když časně ráno o samotě snídám a uvědomím si, že jediné násilí, které se odehrává za mým oknem, je handrkování veverky a sojky o obsah krmítka.

Zhluboka jsem se nadechla a dopila víno. Začala jsem se bát okamžiku, kdy si půjdu lehnout, hrozila jsem se chvil ve tmě před usnutím, děsilo mě, co se bude dít, až popustím uzdu mysli a ona bude nestřeženě bloumat. Nemůžu zaplašit vidinu Lori Petersenové. Hráz se protrhla, představivost se dala do pohybu a zaplavovala mě čím dál strašlivějšími obrazy.

Viděla jsem ho s ní v ložnici. Spatřila jsem dokonce jeho tvář, ale byla beztvará, jen na okamžik se mi mihla před očima jakási neurčitá masa, která se nad ní skláněla.

Probudila se s chladnou ocelí na krku nebo zaslechla jeho mrazivý hlas, ochromil ji strach, ale když se vzpamatovala, pokoušela se s ním nejspíš domluvit. Hovořila překotně a snažila se odvrátit ho od jeho úmyslu, zatímco odřezával šňůru od lampy a začal ji poutat. Vystudovala medicínu na Harvardu. Určitě se pokusila bojovat duchem proti bezduché síle.

Před očima se mi míhaly jako ve zrychleném filmu stále drastičtější obrazy, trhaly se, jak jsem podléhala absolutní hrůze. Nevýslovné hrůze. Já se jí nesmím poddat. Neunesla bych živý obraz toho, co se dělo dál. Musím se ovládnout.

Okno v mé domácí pracovně nabízí pohled na stromy za domem, žaluzie tu bývají většinou zatažené, neboť se těžko soustředím, když mám před sebou výhled. Ve dveřích jsem se zastavila a tiše pozorovala Lucy, která zády ke mně temperamentně ťukala do klávesnice na desce masivního dubového psacího stolu. Týdny jsem tu neuklízela a výsledek byl ostudný. Knihy v knihovnách se sesunuly přes sebe, na podlaze ležela hromádka zpravodajů LAW

REPORTERS, další čísla se povalovala porůznu kolem. O

stěnu se opíraly mé diplomy a osvědčení z Cornellovy, Hopkinsovy a Georgetownské univerzity. Chtěla jsem si je pověsit na zeď v kanceláři ve městě, ale dodnes jsem se k tomu nedostala. Na tmavomodré čínské předložce se neuspořádaně kupily výstřižky z časopisů, které čekají na přečtení a zařazení. Snaha profesionálně uspět mi brala čas, nestačila jsem udržovat dokonalý pořádek, nicméně chaos mě vyváděl z míry.

„Proč mě špehuješ?” zareptala Lucy, aniž se ohlédla.

„Nešpehuju tě.” Usmála jsem se a políbila ji na zářivé, rusovlasé temeno.

„Jo, špehuješ.” Nepřestala psát. „Viděla jsem tě. Zahlídla jsem tě na monitoru jako v zrcadle. Stála jsi ve dveřích a pozorovala mě.”

Objala jsem ji, opřela jsem si bradu na vrcholu její hlavinky a dívala se na černou obrazovku zaplněnou světlezelenými písmeny. Doteď mě nenapadlo, že obrazovka zrcadlí, nechápala jsem, jak je možné, že moje počítačová analytička Margaret zdraví jménem lidi procházející kolem její kanceláře, ačkoli sedí zády ke dveřím. Na monitoru se rozmazaně odrážela Lucyina tvář. Nejzřetelněji se na ní rýsovaly dospělácké brýle s obroučkou ze želvoviny.

Obvykle mě vítala spontánním, rozpustilým objetím, ale tentokrát nebyla v náladě.

„Mrzí mě, že jsme dneska nemohly jet do Monticella, Lucy,” odvážila jsem se poznamenat.

Pokrčila rameny.

„Jsem zklamaná stejně jako ty,” dodala jsem.

Opět pokrčila rameny. „Stejně se radši pocvičím na počítači.”

I když to nebyla pravda, její replika mě zabolela.

„Zbavila jsem tě přítěže,” pokračovala a energicky ťukla do returnové klávesy. „Databáze potřebovala pročistit.

Vsadím se, že jsi počítač neinicializovala aspoň rok.”

Otočila se ke mně na koženém pracovním křesle. Já se přesunula k ní a založila ruce v bok.

„Takže jsem to dala do pořádku.”

„Cože?”

Ne, něco takového by Lucy určitě neudělala. Inicializace znamená v podstatě přeformátování a vymazání veškerých dat z pevného disku. Na něm mám, respektive měla jsem, řadu statistických tabulek, z nichž jsem čerpala údaje ke svým časopiseckým článkům. Naposledy jsem si je zálohovala před několika měsíci.

Lucyiny zelené oči mě upřeně pozorovaly, za tlustými dioptrickými skly brýlí vypadaly jako soví. Kulaťoučký, uličnický obličejík zpřísněl. „Mrkla jsem se do manuálu a přesně se jím řídila. Byla to hračka. Dokázal by to i ten největší pitomec.”

Mlčela jsem. Prostořekost jí nevyčítám.

Podlamovala se mi kolena.

Vzpomněla jsem si, jak mi před několika lety telefonovala v hysterickém záchvatu Dorothy. Než se vrátila z nákupu, Lucy vnikla do její pracovny, přeformátovala veškeré diskety a všechno z nich vymazala. Na dvou z nich měla Dorothy rozepsanou knihu, dokončené kapitoly nevytiskla ani nezálohovala. Vražedná situace.

„Lucy. Řekni, žes to neudělala.”

„Ále, neboj se,” pronesla zakaboněně. „Nejdřív jsem všechna data exportovala. Podle manuálu. Pak jsem je zase importovala a zafixovala. Všechno jsem zachovala a utřídila. Veškerou volnou paměť máš teď pohromadě.”

Přitáhla jsem si taburet a posadila se vedle ní. V tu chvíli jsem postřehla, co leží pod vrstvou disket: večerník přeložený jako noviny po přečtení. Vytáhla jsem ho, urovnala a otočila titulní stránkou k sobě. Titulek přes celou šířku večerníku bylo to poslední, co jsem si přála vidět.

MLADÁ LÉKAŘKA ZAVRAŽDĚNA

- ÚDAJNĚ ČTVRTÁ OBĚŤ ŠKRTIČE

Dnes krátce po půlnoci byla ve svém domě v Berkley Downs nalezena brutálně zavražděná třicetiletá lékařka.

Policie soudí, že tato smrt souvisí s vraždami tří richmondských žen, uškrcených v posledních dvou měsících rovněž ve svých domovech.

Poslední obé( byla identifikována jako Lori Anne Petersenová, absolventka lékařské fakulty Harvardovy univerzity. Naposledy byla viděna naživu včera krátce po půlnoci, když opouštěla pohotovostní stanici úrazové chirurgie při Virginském medicínském centru, kde si prohlubovala znalosti a rozšiřovala praktické zkušenosti v oboru traumatologie. Předpokládá se, že jela z nemocnice rovnou domů a byla zavražděna mezi půl jednou a druhou hodinou ranní. Vrah zřejmě vnikl do domu nezajištěným oknem koupelny…

Článek pokračoval. Doplňovala ho fotografie, zrnitý, černobílý snímek zdravotníků snášejících mrtvolu po schodech před vchodem a menší fotka postavy v khaki plášti do deště, v níž jsem poznala sebe. Titulek pod ní zněl: „Doktorka Kay Scarpettová, hlavní soudní lékařka, přijíždí na místo činu.”

Lucy na mě zírala vyvalenýma očima. Bertha schovala noviny chytře, ale Lucy je důvtipná. Nevěděla jsem, co říct.

Co si asi myslí desetileté děvče, když čte něco takového, zvlášť jestliže to doprovází pochmurná fotografie „tety Kay”?

Nikdy jsem Lucy podrobně nevykládala, co obnáší má profese. Ani jsem jí nedržela kázání o barbarství ve světě, v němž žijeme. Nechtěla jsem, aby byla jako já, oloupená o nevinnost a idealismus, křtěná zkrvavenými vodami extrémní krutosti, zbavená navždycky víry.

„V MIAMI HERALD o takových věcech píšou taky,”

prohlásila k mému překvapení. „Tam jsou pořád články o tom, že někde někoho zabili. Před týdnem našli v kanálu chlapíka s uříznutou hlavou. Určitě provedl něco zlýho, když mu za to někdo uřízl hlavu.”

„Možná, Lucy. Ale to nikoho neospravedlňuje k tomu, aby spáchal něco takového. A ne každý, komu někdo ublíží nebo koho zavraždí, je zlý člověk.”

„Mamka tvrdí, že jo. Hodný lidi prý nikdo nevraždí. Jen prostitutky, prodavače drog a lupiče.” Zamyslela se. „Občas zabijou i policajta, ale to proto, že ty lumpy honí.”

Dorothy je opravdu schopna říkat takové věci, a co horšího, ona jim i věří. Vzplál ve mně dávný hněv.

„Jenže ta paní, kterou uškrtili, byla doktorka, teto Kay.”

Zjevně zaváhala a vpíjela se do mne očima. „Copak mohla být zlá? Ty jsi taky doktorka. Ona přece byla jako ty.”

Náhle jsem si uvědomila, kolik je hodin. Připozdilo se.

Vypnula jsem počítač, uchopila Lucy za ruku, vyšly jsme z pracovny a zamířily do kuchyně. Když jsem se k ní obrátila, abych se zeptala, co by chtěla sezobnout před spaním, užasle jsem zjistila, že se kouše do spodního rtu a z očí jí kanou slzy.

„Lucy! Proč pláčeš?”

Objala mě a rozeštkala se. Tiskla se ke mně v krajním zoufalství

a vykřikovala: „Nechci, abys umřela! Nechci, abys umřela!”

„Lucy…” Ohromilo mě to a vyvedlo z míry. Její náladičky, arogantní a hněvivé výbuchy jsou jedna věc.

Tohle je něco jiného.Cítila jsem, jak mi její slzy prosakují blůzou. A vřelé objetí rozpáleného, křehkého tělíčka, které na mně viselo.

„Neboj se, Lucy.” Na víc jsem se nezmohla a přitiskla jsem ji k sobě. „Nechci, abys umřela, teto Kay!”

„Já neumřu, Lucy.”

„Táta umřel.”

„Mně se nic nestane, Lucy.”

Nedala se utišit. Zpráva v novinách na ni hluboce, zhoubně zapůsobila. Četla ji intelektem dospělého člověka, ale nevymanila se ještě ze světa dětské, zjitřené fantazie, okořeněné vlastní hlubokou nejistotou a ztrátou otce.

Panebože! Marně jsem hledala vhodnou odpověď, nic mě nenapadalo. V hloubi duše se ozvala obvinění, jimiž mě neustále zasypávala moje matka. Podle ní jsem mentálně nezralá. Nemám děti. Byla bych hrozná máma. „Měla jsi být chlap,” pravila matka při jednom z nepříliš plodných konfliktů v nedávné minulosti. „Jsi posedlá prací a ctižádostí. To není u ženy přirozené. Vyschneš jako chroust, Kay.”

Ve chvílích prázdnoty, kdy jsem si o sobě myslela to nejhorší, se mi vybavoval trávník u rodného domu posetý chrousty. Strnulými, seschlými, nehybnými. Mrtvými.

Normálně bych desetiletému dítěti sklenici vína nenalila.

Odvedla jsem ji do pokoje, který u mne obývá, a upíjely jsme na posteli. Kladla mi otázky, na něž se těžko hledají odpovědi.

„Proč si lidi navzájem ubližujou? Nebere to ten člověk náhodou jako hru?

Víš, jako například paintball, tam se taky dějou hrozný věci, ale jen jako. Třeba jim nechtěl ublížit, teto Kay.”

„Na světě jsou i zlí lidé,” odpověděla jsem tiše. „Tak jako psi,

Lucy. Někteří psi pokoušou člověka bez sebemenšího důvodu. Je

v nich něco zkaženého. Byli zlí a zlí zůstanou.”

„Protože se k nim předtím lidi ošklivě chovali. Proto se zkazili.”

„V některých případech ano,” připustila jsem. „Ale ne vždycky. Někdy důvod neexistuje. Na tom nakonec nezáleží. Lidi si ovšem můžou vybrat. Někteří si zvolí zlo, krutost. To je ta ohavná stránka světa.”

„Jako třeba Hitler,” zamumlala a usrkla víno. Hladila jsem ji po vlasech.

Mluvila nesoustředěně, zmáhala ji ospalost.

„Anebo Jimmy Groom. Bydlí v naší ulici, střílí vzduchovkou ptáky a vybírá jim z hnízd vejce, práská s nima o zem a pozoruje, jak se mlád’átka trápí. Nenávidím ho. Nenávidím Jimmyho Grooma. Když jel tuhle nakole, hodila jsem po něm kamenem a trefila jsem se. Neví, že jsem to byla já, protože jsem se schovávala v křoví.”

Napila jsem se vína a dál ji hladila po vlasech.

„Pánbůh nedovolí, aby se ti něco stalo, vid’?” zeptala se.

„Nic se mi nestane, Lucy. Slibuju.”

„Když se modlíš k Pánubohu, on tě ochrání, vid’?”

„Chrání nás všechny.” Nejsem si tím ovšem moc jista.

Zamračila se. Nevím, jestli mi uvěřila.

„Ty se nikdy nebojíš?”

Zasmála jsem se. „Každý se občas bojí. Ale mně vážně nic nehrozí. Nic se mi nestane.”

Těsně předtím, než usnula, zamumlala: „Chtěla bych být pořád tady, teto Kay. Přeju si, abych byla jako ty.”

Za dvě hodiny, když jsem už byla v ložnici, ale stále vzhůru, a zírala na stránku v knize, aniž jsem vnímala slova, zazvonil telefon. Podle pavlovovského podmíněného reflexu jsem se polekala. Popadla jsem sluchátko a srdce se mi rozbušilo. V obavách jsem očekávala, že se ozve Marinův hlas a začne tentýž tanec jako v noci na dnešek.

„Prosím.”

Nikdo se neozval. „Prosím?”

V pozadí jsem zaslechla tichou, poněkud strašidelnou hudbu jakoby z filmových hororů nebo z poškrábaných gramofonových desek. Po chvilce ji přerušil oznamovací tón.

„Kávu?”

„Dám si,” řekla jsem.

Plně to nahradilo „Dobrý den”.

Kdykoli jsem se zastavila v laboratoři Neilse Vandera, pozdravil mě slovem „Kávu?” a já jsem vždycky přijala.

Kofein a nikotin jsou pokušení, jimž se ochotně poddávám.

Nekoupila bych si auto, které by nebylo bytelné jako tank, a nenastartovala bych, aniž bych se připoutala. V mém domě jsou všude požární čidla a drahý zabezpečovací systém. Od jisté doby nerada létám a jezdím vlakem všude, kde je to možné.

Ale kofein, cigarety a cholesterol, tři smrtící hrozby lidstva - nedej bože, kdybych se jich měla vzdát. Jezdívám na konference, kongresy a sedávám na banketech se třemi stovkami soudních patologů, nejvýznamnějšími světovými odborníky na chorobné procesy a smrt. Tři čtvrtiny z nás neběhají pro zdraví a necvičí aerobik, nechodí pěšky, pokud mohou jet autem, nestojí, když mohou sedět, a vytrvale se vyhýbají schodům nebo kopcům, dokud na ně nedolehnou neduhy stáří. Třetina z nás kouří, většina pije a všichni jedí, jako by měl zítra vypuknout hladomor.

Možná ze stresu a depresí, pramenících z mizérie, kterou vídáme, vzniká větší potřeba smát se a užívat si - kdo ví?

Jeden z mých cynických přátel, soudní patolog z Chicaga, říkává: „Je to na draka. Člověk umře. Všichni umřou. A ještě abychom umřeli zdraví. Proč?”

Vander přešel ke kávovaru na poličce za psacím stolem a nalil dva šálky. Servíroval mi kávu nesčetněkrát, ale nezapamatoval si, že ji piju nejraději bez mléka.

Nezapamatoval si to ani můj bývalý manžel. Žila jsem s Tonym šest let a nevěděl, že piju kávu bez mléka a mám ráda stejky středně propečené, ne dohněda, ale dorůžova.

Nemluvě o velikosti šatů. Nosím konfekční osmičku, mám postavu, které padne prakticky všechno, ale nesnáším načinčané, rádoby mladistvé jalovosti. Vždycky mi koupil něco v šestce, obvykle krajkového a průsvitného, zkrátka do postele. Jeho matka zbožňovala trávově zelenou barvu.

Nosila oblečení velikosti čtrnáct. Milovala volány, nenáviděla svetry, dávala přednost zipům, byla alergická na vlnu, nechtěla nic, co se musí nosit do čistírny nebo žehlit, cítila niterný odpor ke všemu nachovému, bílou nebo béžovou považovala za nepraktické barvy, odmítala příčné pruhování a esovitý vzor, z glazé rukavic se o ni pokoušela mrtvice, byla přesvědčená, že k její postavě se nehodí plisování, a radovala se z kapes - čím víc, tím líp. Když Tony kupoval něco své matce, kupodivu se nikdy nespletl.

Vander nasypal stejně vrchovatých lžiček práškové smetany a cukru do mého i do svého šálku.

Byl jako obvykle neupravený, chomáče prošedivělých vlasů mu trčely do všech stran, objemný laboratorní plášť měl ušpiněný od černého prášku ke zkoumání otisků prstů, z kapsičky na prsou potřísněné inkoustem mu vyčníval trs propisek a fixů. S jeho vysokou kostnatou postavou neladilo kulaté bříško. Vanderova hlava se tvarem pozoruhodně podobala žárovce, světlemodré oči tonuly neustále v zadumání.

Na počátku první zimy, kterou jsem tu trávila, mě jednou navečer navštívil v kanceláři a oznámil mi, že sněží. Kolem krku měl omotanou červenou šálu a na hlavě koženou leteckou kuklu, snad objednanou podle katalogu nějakého bazaru, nejsměšnější zimní pokrývku hlavy, jakou jsem kdy viděla. Vyjímal by se dokonale ve stíhačce, nejlépe ve starém fokkeru. Říkali jsme mu Létající Holanďan. Neustále spěchal, létal po chodbách sem tam, laboratorní plášť za ním jen vlál.

„Četla jste noviny?” zeptal se a foukal do kávy.

„Noviny čte celý boží svět,” odpověděla jsem sklíčeně.

Titulní stránka nedělního vydání předčila stupiditou sobotní večerník. Vévodil jí pod záhlavím palcový titulek přes celou šíři. Článek zahrnoval podrobné informace o Lori Petersenové a fotografii, která zřejmě pocházela z vysokoškolské ročenky. Abby Turnbullová se s příznačnou agresivitou, ne-li nestydatostí pokusila o interview se členy rodiny Lori Petersenové, kteří žijí ve Filadelfii a „byli natolik zdrceni žalem, že se odmítli vyjádřit”.

„Rozhodně nám to nijak nepomohlo,” konstatoval Vander to, co bylo nabíledni. „Rád bych věděl, odkud získali informace, vlastnoručně bych pak pár lidí zaškrtil.”

„Poldové se nenaučili držet jazyk za zuby,” poznamenala jsem.

„Až přestanou klapat zobákem, nebudou si muset stěžovat na únik

informací.”

„Dejme tomu, že žvanili poldové. Moje žena z toho, jak se o případu píše, úplně šílí. Bydlet přímo ve městě, trvala by na tom, abychom se ještě dneska odstěhovali.”

Přešel k psacímu stolu, na němž se kupily nejrůznější materiály pocházející z počítačové tiskárny, fotografie a telefonické vzkazy. Ležela na něm také láhev od piva a dlaždice s otiskem boty v zaschlé krvi, obojí v igelitových sáčcích a označené štítkem. Neuspořádaně tu stálo deset skleněných nádobek s formalinem, obsahujících popálené části prstů, odborně oddělené v druhém kloubu. U

neidentifikovaných ohořelých těl nebo mrtvol v pokročilém stadiu rozkladu nelze pořídit otisky prstů běžnými postupy.

Poněkud nepatřičně se uprostřed této morbidní změti tyčila lahvička tekuté vazelíny, určené k intenzivní péči o pleť.

Vander si potřel vazelínou ruce a navlékl si bílé bavlněné rukavice. Aceton, xylen a neustálé mytí rukou, které patří k jeho profesi, působí zhoubně na pokožku. Vždycky jsem poznala, kdy si zapomněl vzít rukavice a pracoval s ninhydrinem, chemikálií zviditelňující skryté otisky prstů, protože pak chodil týden se zarudlými prsty. Dokončil ranní rituál a vyzval mě, abych ho následovala chodbou ve třetím poschodí.

O několik dveří dál se nacházela místnost s počítačovým vybavením, čistá, téměř sterilní, plná hranatých stříbřitých skříněk různých tvarů a velikostí s modulárním hardwarem; celek připomínal supermoderní prádelnu. Štíhlá, vysoká jednotka, podobná soustavě miniaturních praček a sušiček, byla procesorem, schopným porovnat neznámé otisky prstů s mnohamilionovou databází otisků, uložených na magnetickém nosiči. Porovnávací procesor zřetězeně a souběžně zpracovávající instrukce dokáže za vteřinu vyhodnotit osm set otisků prstů. Vander nerad vysedává a čeká na výsledky. Nechává počítač vrkat přes noc, aby se měl na co těšit, až přijde ráno do práce.

Časově nejnáročnější část vyhledávacího procesu absolvoval Vander v sobotu, kdy krmil počítač otisky.

Musel vlastnoručně pořízené fotografie sotva znatelných otisků pětinásobně zvětšit, překrýt je pauzovacím papírem a zvýrazňovačem zdůraznit nejcharakterističtější rysy otisků.

Nato nákres zmenšil, aby odpovídal fotografii otisku ve skutečné velikosti, slepil ho s ní a vložil do počítače. A pak už jen čekal na vytištění výsledku pátrání.

Vander se posadil, pohroužen do vlastního nitra jako klavírní virtuos na koncertním pódiu. Skoro jsem čekala, že si nadhodí krovky

laboratorního pláště a protáhne prsty. Jeho steinwayem byl počítač, sestávající z klávesnice, monitoru, optického snímače, porovnávacího obrazového procesoru a řady dalších věcí. Optický snímač dokázal číst najednou desítku vzorků, byt fragmentárních či latentních. Porovnávací obrazový procesor automaticky vyhledával v databázi shodné charakteristické rysy.

Sledovala jsem, jak vyťukal několik příkazů. Pak spustil tiskárnu a nekonečný pruh papíru se rychle zaplňoval seznamem možných podezřelých.

Přitáhla jsem si židli, zatímco Vander odtrhl potištěný papír a rozstříhal ho, aby od sebe oddělil jednotlivé soubory otisků.

Zajímalo nás, co nejvíc odpovídá identifikačnímu číslu 88-01651, vzorku fragmentárních, skrytých otisků prstů nalezených na těle Lori Petersenové. Počítačové porovnání otisků se podobá zpracování volebních výsledků.

Potenciální protějšky vzorku nazýváme kandidáty a seřazujeme je podle množství shodných znaků. Čím vyšší počet, tím více má kandidát společného s otisky neznámého, vloženými do počítače. V případě čísla 88-01651 se objevil kandidát, který předstihl ostatní o dobrých tisíc bodů. To znamenalo jedinou věc.

Trefu.

Vander to pohotově komentoval: „Přihořívá.”

Vítězný kandidát se skrýval za neosobním znakem NIC

112.

To jsem opravdu nečekala.

„Takže otisky toho, kdo se podepsal prsty na ní, jsou uloženy v daabázi?” zeptala jsem se.

„Správně.”

„Znamená to, že nemá čistý trestní rejstřík?”

„Možná, ale neplatí to absolutně.” Vander vstal a přešel ke kontrolnímu terminálu. Lehce přelétl prsty po klávesnici a zadíval se na displej.

„Třeba mu sňali otisky prstů při jiné příležitosti,” dodal.

„Například mohl sloužit u policie nebo žádat o taxikářskou licenci.”

Začal vyvolávat z hloubi databáze příslušné otisky prstů.

Náhle se vedle zobrazené předlohy, zvětšeného shluku křivkovitých rýh v tyrkysové modři, objevily otisky kandidáta. Ve sloupku vpravo naskočily údaje o pohlaví, rase, datu narození a další informace, vyjevující totožnost kandidáta. Vander celek vytiskl a podal mi list papíru.

Zkoumala jsem zobrazení, dvakrát jsem pročetla identifikační údaje NIC 112.

Marino zajásá.

Podle počítače, a v tom nemůže být mýlka, skryté otisky prstů, které na rameni Lori Petersenové zviditelnil laser, zanechal Matt Petersen, její manžel.

Kapitola 4

To, že se Matt Petersen dotkl jejího těla, mě nijak zvlášť nepřekvapilo. Lidé se často dotknou někoho, kdo nejeví stopy života, aby nahmatali puls nebo s takovou osobou zatřásli za rameno, aby procitla. Vyděsily mě dvě věci.

Zaprvé, skryté otisky jsme odhalili proto, že ten, kdo je zanechal, měl na prstech zbytky podivně světélkující, jiskřící hmoty - tu jsme ovšem objevili i u předchozích případů zardoušených žen. Zadruhé, laboratoř zatím nedostala kartu s otisky všech deseti prstů Matta Petersena.

Počítač na něho poukázal jen proto, že jeho otisky už databáze obsahovala.

Právě jsem Vanderovi říkala, že musíme zjistit, proč a kdy Petersenovi sňali v minulosti otisky prstů a jestli má záznam v trestním rejstříku, když vstoupil Marino.

„Vaše sekretářka mi sdělila, že vás najdu tady,” oznámil namísto pozdravu.

Jedl koblihu, kterou, jak jsem poznala, si vzal dole z krabice u automatu na kávu. Rose v pondělí ráno vždycky nosívá do práce koblihy. Přehlédl počítačové vybavení a nedbale mi vrazil do ruky obálku z manilového papíru.

„Promiňte, Neilsi,” zahuhňal. ,.Doktorka tvrdila, že právo prvního obcování má ona.”

Vander zvědavě sledoval, jak otevírám obálku. Uvnitř byl sáček na doličné předměty, obsahující kartu s otisky deseti Petersenových prstů. Marino na mne nasadil, což mě netěšilo. Za normálních okolností přebírá kartu přímo laboratoř zkoumající otisky prstů, ne já. Jiný postup vyvolává mezi kolegy animozitu. Domnívají se, že jim lezete do zelí, omezujete jejich kompetence, i když ve skutečnosti nic takového neděláte.

„Nechtěla jsem, aby to jen tak leželo na vašem stole a někdo s tím případně manipuloval,” vysvětlovala jsem Vanderovi. „Než Matt Petersen přijel domů, patrně pracoval s divadelními líčidly. Pokud mu ulpěla na rukou, možná se najdou i na kartě.”

Vander vyvalil oči. Můj závěr se mu zalíbil. „Určitě.

Mrkneme se na to pod laserem.”

Marino si mě nevrle měřil.

„Co ten vojenský nůž?” otázala jsem se.

Vytáhl další obálku z hromádky, kterou svíral mezi loktem a pasem. „Vezu ho zrovna Frankovi.”

„Podívejme se na něj nejdřív laserem,” navrhl Vander.

Nato vytiskl další list s materiály o NIC112 spolu s otisky, které Matt Petersen zanechal na těle manželky, a předal ho Marinovi.

Ten se nad ním krátce zahloubal a zabručel: „Zatraceně, terno.”

Oči se mu vítězoslavně smály. Znám ten pohled a očekávala jsem ho. Jako by říkal: „Tak vidíte, vy velevážená šéfko. Ať jste šprtala sebevíc, pravá univerzita je ulice, a tu já znám.”

V duchu jsem viděla, jak se smyčka pátrání stahuje kolem manžela ženy, zavražděné podle mne mužem, jehož zatím nikdo z nás nezná.

Za čtvrt hodiny jsme se s Vanderem a Marinem natěsnali do temné komory vedle laboratoře. Na pracovním stole vedle velkého zapuštěného dřezu ležela karta s otisky deseti prstů a vojenský nůž. V místnosti byla černočerná tma.

Marinovo velké břicho se mi nepříjemně otíralo o levý loket, zatímco oslnivě pulsující paprsek rozněcoval roztroušený, jiskřivý třpyt na inkoustových skvrnách otisků na kartě.

Kromě toho jiskřila i rukojeť nože z tvrdé pryže, opracovaná nahrubo, takže se na ní otisky prstů nezachytily.

Na široké čepeli nože ulpěly opravdu mikroskopické stopy nejrůznějšího původu a několik zřetelných částečných otisků prstů, které Vander odhalil popráškováním. Sklonil se ke kartě s otisky prstů. Zkušeným orlím zrakem obojí porovnal, což stačilo k předběžnému závěru. „Ze srovnání hlavních znaků vyplývá, že patří jemu. Otisky na čepeli jsou Petersenovy.”

Vander vypnul laser a na chvíli jsme se ocitli v naprosté tmě. Potom jsme mhouřili oči před drsným náporem normálního osvětlení, které nás naráz vrátilo do deprimujícího světa škvárobetonových tvárnic a umakartu.

Sňala jsem ochranné brýle a spustila litanii objektivních poznámek. Vander si ještě hrál s laserem a Marino si zapálil cigaretu.

„Otisky na noži nemusí nic znamenat. Jestli nůž patří Petersenovi, není divu, že se na něm našly. Co se týče třpytivé látky, je zjevné, že když se dotkl těla manželky i pak při snímání otisků prstů, měl něčím potřísněné ruce. Ale nevíme jistě, jestli třpyt, který se objevil i jinde, zejména na třech předchozích uškrcených obětech, způsobila tatáž substance. Musíme látku prozkoumat elektronovým mikroskopem a doufat, že nám prozradí, jestli je skladba prvků, respektive spektrum zbytků látky nalezené na různých částech jejího těla a u předchozích případů, totožné.”

„Cože?” otázal se nevěřícně Marino. „Myslíte, že Matt měl upatlaný ruce, vrah taky, ale něčím jiným, a oboje vypadá pod laserem stejně?”

„Skoro všechno, co intenzivně reaguje na laser, vypadá stejně,” vysvětlila jsem mu pomalu a odměřeně. „Září jako bílé neonové světlo.”

„Jo, jenže většina lidí si nepatlá ruce bílým neonovým svinstvem, co já vím.”

Musela jsem souhlasit. „Většina ne.”

„Trochu zvláštní náhoda, že měl Matt takhle upatlaný ruce, ať je to cokoli.”

„Sám jste se zmínil, že přijel domů po generální zkoušce,” připomněla jsem mu.

„To tvrdí on.”

„Možná by bylo dobře přinést vzorek líčidel, která použil v pátek večer, do laboratoře k analýze.”

Marino si mě přezíravě změřil.

V mé kanceláři se nachází jeden z mála osobních počítačů v prvním patře. Je napojený na hlavní počítač v přízemí, ale není to jen nanicovatý terminál. I když je hlavní počítač mimo provoz, můžu svůj osobní počítač využívat přinejmenším jako textový editor.

Marino mi podal dvě diskety, nalezené na stole v ložnici Petersenových. Zasunula jsem je do mechaniky a vyvolala jejich adresář.

Na obrazovce se objevil seznam souborů či kapitol, nepochybně dizertace Matta Petersena. Jejím tématem byl Tennessee Williams, ,jehož nejúspěšnější dramata odhalují zmarněný svět, v němž pod povrchem romantické vznešenosti převládá sex a násilí,” jak stálo v úvodním odstavci předmluvy.

Marino mi civěl přes rameno a vrtěl hlavou.

„Kristova noho,” zamručel. „Čím dál tím líp. Není divu, že se kocourek vyplašil, když jsem mu sdělil, že diskety zabavujeme. Jen se na to podívejte.”

Listovala jsem soubory.

Před námi vyvstával Williamsův kontroverzní obraz homosexuality a kanibalismu. Autor práce se odvolával na osobu brutálního Stanleye Kowalskiho z TRAMVAJE DO

STANICE TOUHA a vykastrovaného gigola ze SLADKÉHO PTÁČETE MLÁDI. I bez jasnovideckých schopností jsem četla Marinovy myšlenky, které byly banální jako titulní stránka bulvárního plátku. Pro něho to byla jen jedna z odrůd pornografie, palivo pro psychopaty, jitřící sexuálně úchylnou fantazii a násilnické sklony.

Marino by nepochopil rozdíl mezi ulicí a jevištěm, i kdyby byl nabitou pistolí donucený navštěvovat kursy moderního dramatu.

Lidé jako Williams, a dokonce i Matt Petersen, kteří o takových věcech píší, zřídka bývají těmi, kteří totéž prožívají na vlastní kůži.

Zpříma jsem se na Marina zadívala. „Co byste si o Petersenovi myslel, kdyby bádal nad Starým zákonem?”

Pokrčil rameny a přenesl oči ze mě znovu na obrazovku.

„Koukněte, tohle rozhodně není látka pro nedělní školu náboženský výuky.”

„Stejně jako znásilňování, kamenování, utínání hlav a prostitutky. Truman Capote taky nebyl v občanském životě masový vrah, seržante.”

Odstoupil od počítače a usedl na židli. Otočila jsem se a hleděla na něho přes svůj široký psací stůl. Když se zastavil u mne v kanceláři, obvykle raději stál a tyčil se nade mnou.

Teď ovšem seděl, takže jsme si lépe viděli do očí. Nejspíš se rozhodl, že se zdrží.

„Co to takhle vytisknout? Jste pro? Bylo by to zajímavý čtení před spaním.” Přisprostle se zasmál. „Kdo ví? Třeba tam tenhle praštěný student americký literatury cituje taky toho markýze Sada, nebo jak se ten chlápek jmenoval.”

„Markýz de Sade byl Francouz.”

„To je jedno.”

Potlačila jsem podrážděnost. Co kdyby byla zavražděna manželka nějakého soudního lékaře? Mrkl by se Marino do knihovny a při zjištění, že každý svazek z oboru soudního lékařství obsahuje popis nejzvrácenějších zločinů historie, by usoudil, že má toho zvrhlíka v hrsti?

Přimhouřil oči, zapálil si další cigaretu a zhluboka nasál kouř.

Pomalu vyfoukl úzký proužek dýmu a řekl: „Zřejmě máte o Petersenovi vysoký mínění. Proč? Protože se plete do kumštu, nebo že je to študovaný frajer?”

„Neutvořila jsem si na něho názor,” odpověděla jsem.

„Nic o něm nevím, jen se domnívám, že není typem člověka, který uškrtil ty ženy.”

Zatvářil se zamyšleně. „Já ho teda mám dost přečtenýho, doktorko. Mluvil jsem s ním totiž několik hodin, víme.”

Sáhl do kapsy kostkovaného sportovního saka a hodil přede mne na psací mapu dvě minikazety. Vytáhla jsem cigaretu a taky jsem si zapálila.

„Povím vám, jak to probíhalo. Já a Becker jsme s ním seděli v kuchyni. Mančaft odjel, když odvezli mrtvolu, a ejhle! Petersen se najednou úplně změnil. Narovnal se na židli, v hlavě se mu vyjasnilo, začal gestikulovat rukama jako na jevišti a podobně. Choval se neuvěřitelně uhozeně.

Koulel očima sem tam, hlas mu přeskakoval, chvílema rudnul, chvílema blednul. Říkal jsem si v duchu: Tohle sakra není výslech. To je nějaký praštěný představení.”

Opřel se a povolil si kravatu. „Přemýšlel jsem, kdy jsem něco podobnýho viděl. A vzpomněl jsem si na New York a nějakýho Johnnyho Andrettiho, co nosil hedvábný kvádra, kouřil cizí cigarety a byl neuvěřitelně okouzlující. Choval se tak uhlazeně, že člověka oblbnul natolik, až začal zapomínat na nepatrný detail - odkrágloval víc než dvacet lidí. Nebo takový pasák Phil. Mlátil svoje holky ramínkem na šaty, dvě umlátil k smrti a rozčtvrtil je ve svý restauraci, což byla jen zástěrka jeho bordelu. Phil se nad mrtvýma kurvama zhroutil, naklonil se ke mně přes stůl a povídá: Prosím vás, zjistěte, kdo jim to udělal, Pete. Muselo to být zvíře.

Ochutnejte tady tohle chianti, Pete. Je vynikající.’

Víte, doktorko, zažil jsem něco podobnýho už několikrát. Petersen hrál stejně odpornou zděšenou komedii jako Andretti a Phil. Hrál to na mě a já se v duchu ptal, co si ten harvardský inteligent sakra myslí. Že jsem kretén?”

Beze slova jsem vložila minikazetu do svého magnetofonu.

Marino pokývl, abych zmáčkla knoflík přehrávání.

„První jednání,” oznámil posměšně. „Děje se v kuchyni Petersenových. V hlavní roli Matt. Tragická postava. Je bledý a oči má zarudlé, nepletu se? Civí do zdi. Já? Hlavou mi běží film. Nikdy jsem nebyl v Bostonu, natož na Harvardu, ale vidím zdi porostlé břečťanem.”

Zmlkl, neboť z pásku se náhle ozval uprostřed věty Petersen. Vyprávěl o Harvardu, odpovídal na otázku, jak se seznámil s Lori. Za léta jsem zažila slušnou řádku policejních výslechů a tenhle mě hned na začátku zarazil.

Proč se ho ptají na tohle? Co má společného Petersenovo setkání s Lori za studentských let s její vraždou? Zároveň jsem však tu souvislost tak trochu tušila.

Marino Petersena oťukával a napínal. Hledal něco -

cokoli - co by prokázalo, že Petersen je posedlá, deformovaná, všeho schopná psychopatická osobnost.

Vstala jsem a zavřela dveře, aby nás nic nerušilo, hlas z magnetofonu tiše pokračoval.

,,… jsem si jí všiml. Potkával jsem ji na univerzitě, byla to nápadná blondýna s knihami v podpaží, neustále ve spěchu a jakoby duchem nepřítomná.”

Marino: „Co vás na ní nejvíc upoutalo, Matte?”

„Těžko říct. Už zdálky mě fascinovala. Nevím přesně čím. Částečně snad tím, že obvykle bývala sama a někam, za něčím se hnala. Působila, eh, sebevědomě, zdálo se, že ví, co chce. Vzbudila moji zvědavost.”

Marino: „Stávalo se vám to často? Myslím, že jste spatřil atraktivní ženu, a ta na dálku vzbudila vaši zvědavost?”

„Mhm, to spíš ne. Všímám si lidí jako každý člověk. Ale s ní, s Lori, to bylo jiné.”

Marino: „Pokračujte. Konečně jste se s ní tedy seznámil.

Kde?”

„Na večírku. Na jaře, začátkem května. Večírek se nekonal na koleji, ale v bytě kamaráda mého spolubydlícího, jinak spolužáka z Lořina kruhu, proto taky přišla. Objevila se kolem deváté hodiny, zrovna v době, kdy jsem se chystal k odchodu. Její spolužák, myslím, že se jmenoval Tim, jí otevřel pivo a dali se do řeči. Nikdy jsem do té doby neslyšel její hlas. Lořin kontraalt konejšil, lahodil uším.

Takový hlas člověka donutí, aby se otočil a pátral po zdroji.

Vyprávěla vtip o nějakém profesorovi a lidi kolem ní se smáli. Lori si získávala všeobecnou pozornost, aniž o to usilovala.”

Marino: „Zkrátka a dobře, z večírku jste neodešel.

Jakmile jste ji uviděl, rozhodl jste se, že zůstanete.”

„Ano.”

„Jak tenkrát vypadala?”

„Měla delší vlasy a vyčesávala si je nahoru jako baletky.

Byla štíhlá a velmi přitažlivá…”

„Líbí se vám teda štíhlý blondýny. Takový ženy vás vyloženě přitahujou.”

„Připadala mi přitažlivá, to je všechno. Ale měla něco navíc. Inteligenci. Tou převyšovala ostatní.”

Marino: „Čím ještě?”

„Nerozumím. Jak to myslíte?”

Marino: „Rád bych jen věděl, co všechno vás na ní přitahovalo.” Odmlčel se. „Připadá mi to zajímavý.”

„Neumím dost dobře odpovědět. Ten rozhodující prvek je nejzáhadnější. Někoho potkáte a neuvědomíte si, v čem to je. Ale jako by se v člověku něco probudilo. Nevím proč…

Panebože…, nevím.”

Nastalo ticho, tentokrát delší.

Marino: „Patřila teda k ženám, co si jich každý všimne.”

„Rozhodně. To platilo absolutně. Kdykoli jsme byli někde spolu, mezi přáteli, všude. Vlastně mě vždycky odsunula do pozadí. Nevadilo mi to. Dokonce mi to vyhovovalo. Rád jsem se stáhl a pozoroval, co se děje.

Rozebíral jsem to, snažil jsem se zjistit, čím lidi přitahuje.

Charisma člověk bud má, nebo nemá. Nedá se vypěstovat.

Ona se o to nijak nepokoušela. Vyzařovalo z ní.”

Marino: „Řekl jste, že když jste ji vídal na univerzitě, působila sebevědomě. Co v jiným prostředí? Zajímá mě, jestli se chovala přátelsky třeba k úplně cizím lidem.

Například v obchodě, u benzinový pumpy, dávala se do řeči s neznámými lidmi? Nebo když někdo zazvonil u dveří, třeba zaměstnanec dodávkový služby, pozvala ho dál, chovala se k němu přátelsky?”

„Ne. S cizími lidmi se nepouštěla do debat a vím, že neznámé osoby do domu nezvala. Nikdy. Zvláště ne v mojí nepřítomnosti. Žila v Bostonu, znala nebezpečí velkého města. A pracovala na úrazovce, viděla zblízka následky násilí a věděla, co zlého může lidi potkat. Nepozvala by neznámého člověka do domu, sám to považuju za značné riziko. Když tady začaly ty vraždy, dostala strach. Jezdím domů na víkendy, špatně nesla, když jsem odjížděl… Hůř než dřív. Nerada byla v noci sama. Trápilo ji to víc než jindy.”

Marino: „Pak si asi dala pozor, aby zavřela a zajistila všechna okna, když ji znervózňovaly ty vraždy v okolí.”

„Už jsem vám to řekl. Pravděpodobně si myslela, že je okno zajištěné.”

„Ale vy jste shodou okolností nechal o minulém víkendu okno v koupelně otevřené, když jste tam dával síť proti hmyzu.”

„Tím si nejsem jistý. Ale žádné jiné vysvětlení mě…”

Beckerův hlas: „Nezmínila se, že někdo obcházel dům nebo že se

někde setkala s někým, kdo ji zneklidnil? Nic takového?

Nevšimla

si ve vašem bezprostředním okolí neznámého auta, nepojala podezření, že ji někdo pronásleduje nebo šmíruje?

Neobtěžoval ji nějaký chlapík?”

„Nic takového.”

Becker: „Svěřila by se vám, kdyby se jí něco podobného přihodilo?” „Určitě. Svěřovala se mi se vším. Před týdnem nebo čtrnácti dny se jí zdálo, že zaslechla nějaký hluk za domem. Zavolala policii. Přijel hlídkový vůz. Ale našli jen kočku, která se přehrabovala v odpadcích. Opravdu se mi svěřovala se vším.” Marino: „Čemu se ještě věnovala, kromě práce?”

„Měla málo přítelkyň, jen pár doktorek z nemocnice.

Občas si s některou vyšla na večeři, na nákupy, někdy i do kina. To je tak všechno. Věnovala se plně práci. V podstatě se po službě v nemocnici vracela rovnou domů. Studovala, trochu si zahrála na housle. Přes týden především pracovala, jinak zůstávala doma a spala. Víkendy se snažila nechávat volné. To byl náš čas. Trávili jsme je spolu.”

Marino: „Minulý víkend jste ji viděl živou naposled?”

„V neděli odpoledne kolem třetí hodiny. Těsně před odjezdem do Charlottesvillu. Vůbec jsme toho dne nevyšli ven. Bylo sychravo, pršelo. Zůstali jsme doma, popíjeli kávu, povídali si…”

Marino: „Jak často jste si v týdnu telefonovali?”

„Několikrát. Kdykoli jsme mohli.”

Marino: „Takže naposled předevčírem večer, ve čtvrtek?”

„Volal jsem jí, že vyrazím po zkoušce a přijedu možná o pár minut později než obvykle, protože máme generálku.

Neměla o víkendu sloužit. Kdyby bylo hezky, chtěli jsme si vyjet k moři.”

Nastalo ticho.

Petersen sváděl vnitřní zápas. Slyšela jsem, jak zhluboka dýchá a snaží se uklidnit.

Marino: „Když jste s ní naposled telefonicky hovořil, neměla pro vás nějakou novinku, netrápil ji nějaký problém, nezmínila se, že někdo obchází kolem domu? Neobtěžoval ji někdo v práci, třeba jen podivným telefonátem a podobně?”

Opět se rozhostilo ticho.

„Ne. Nic takového. Měla dobrou náladu, smála se…

Těšila se na, eh, těšila se na víkend.”

Marino: „Povězte nám o ní něco víc, Matte. Každá maličkost, na kterou si vzpomenete, nám může pomoct. O

jejím původu, osobnosti, o tom, co pro ni bylo důležitý.”

„Pochází z Filadelfie, její otec byl obchodním zástupcem pojišťovny, má dva bratry, oba mladší. Nejdůležitější pro ni byla medicína. Chápala ji jako poslání.”

Marino: „Na co se chtěla specializovat?”

„Na plastickou chirurgii.”

Becker: „To je zajímavé. Proč se rozhodla právě pro tohle?”

„Když jí bylo deset jedenáct let, její matku postihla rakovina prsu a podstoupila dvojnásobné odnětí prsu.

Přežila, ale podlomilo to její sebevědomí. Připadala si poznamenaná, bezcenná, fyzicky odpudivá. Lori o tom několikrát mluvila. Myslím, že chtěla pomáhat lidem. Těm, které potkalo něco podobného.”

Marino: „Taky hrála na housle.”

„Ano.”

Marino: „Koncertovala někdy, hrála v orchestru, vystupovala na veřejnosti?”

„Určitě na to měla, ale nedostávalo se jí času.”

Marino: „Co dál? Například vy se věnujete divadlu, zrovna zkoušíte hru. Zajímalo ji to?”

„Ano a moc. Fascinovalo mě to na ní hned při prvním setkání. Odešli jsme z večírku, kde jsme se seznámili, a cesta k univerzitě nám trvala hodiny. Když jsem jí vykládal o přednáškách a seminářích, které jsem navštěvoval, ukázalo se, že ví o divadle hodně, a začali jsme se bavit o hrách a vůbec o jevištním umění. Zabýval jsem se právě Ibsenem.

Rozpovídali jsme se o skutečnosti a iluzích, o tom, co je v lidech a společnosti ryzího a co špatného. Jedním z klíčových Ibsenových témat je odcizení. A rozpad tradičních svazků. Debata nás strhla.

Překvapila mě. Nikdy na to nezapomenu. Zasmála se a řekla: , Vy umělci si myslíte, že jen vy dokážete tyhle věci pochopit a postihnout. Mnozí z nás cítí totéž, prožívají tutéž prázdnotu, totéž osamění. Ale chybí nám nástroje, jak to vyjádřit. Vláčíme se s tím a bojujeme. Cit je cit. Myslím, že lidi na celém světě cítí v podstatě stejně.’

Dostali jsme se do sporu. Nesouhlasil jsem. Někteří lidé prožívají věci hlouběji než ostatní a pociťují to, co nikdo z nás. To způsobuje izolaci, vyvolává pocit vyvrženosti, odlišnosti…”

Marino: „Vy tohle chápete a umíte postihnout?”

„Vcelku tornu rozumím. Třebaže neprožívám všechno, co lidé cítí, rozumím jim. Nic mě nepřekvapuje. Když studujete literaturu, divadlo, setkáváte se s obrovským spektrem lidských emocí, tužeb, impulsů, dobrých i zlých.

Spontánně vstupuju do cizích charakterů, abych procítil to, co cítí jiní lidé, a zahrál to, ale to neznamená, že se do vytvořených postav převtěluju. Jestliže se něčím liším od ostatních, tak potřebou proniknout do toho všeho a analyzovat obrovský rozkmit lidských emocí, o kterých mluvím.”

Marino: „Rozumíte i emocím člověka, který spáchal zvěrstvo na vaší ženě?”

Ticho.

„Můj bože, ne,” řekl Petersen sotva slyšitelně.

Marino: „Jste si tím jistý?”

„Ne. Totiž ano, jsem si tím jistý. Nechci tomu rozumět!”

Marino: „Vím, že je pro vás těžký o těchhle věcech uvažovat, Matte. Ale moc nám pomůžete vším, co vás napadne. Například kdybyste měl ztvárnit roli takovýho vraha, jak byste si ho představoval…”

„Nevím! Jako odpornou zrůdu!” Hlas se mu zlomil, vzápětí vybuchl hněvem. „Nechápu, proč se mě na tohle ptáte! Jste sakra poldové! Vraha máte vypátrat vy!”

Náhle zmlkl, jako by zvedl přenosku z gramofonové desky.

Pásek se otáčel a otáčel, nebylo slyšet nic než Marinovo pokašlávání a povrzávání židle.

Pak se Marino zeptal Beckera: „Nemáš náhodou v auťáku další kazetu?”

Ozval se přerývaný Petersenův hlas, myslím, že plakal.

„Mám jich pár v ložnici.”

„Prima, to je od vás moc hezký, Matte,” naoko nedbale, nevzrušeně pronesl Marino.

Po dvaceti minutách se Matt Petersen dostal k tomu, jak objevil mrtvolu své ženy.

Bylo strašné ho jen poslouchat a nevidět. Nic neodvádělo pozornost. Přenesla jsem se do světa jeho obrazů a paměti. Petersenova slova mě strhávala do temnot, kam jsem nechtěla.

Nahrávka pokračovala.

,… vím určitě. Netelefonoval jsem těsně předtím, než jsem vyjel. Nikdy to nedělám, vždycky hned vyrazím.

Nechci se zdržovat. Jak jsem řekl, odjel jsem z Charlottesvillu bezprostředně poté, co jsem svlékl kostým a odlíčil se. To znamená asi v půl jedné. Spěchal jsem domů.

Neviděl jsem Lori celý týden.

Zaparkoval jsem před domem těsně před druhou hodinou a okamžitě jsem si všiml, že je zhasnuto. Takže šla spát, pomyslel jsem si. Má velmi náročný rozpis služeb. Pracuje ve dvanáctihodinových směnách s nástupem v poledne nebo o půlnoci, s tím se biologické hodiny v člověku nikdy úplně nevyrovnají. Sloužila v pátek do půlnoci, v sobotu, tedy dneska, měla mít volno. A zítra by nastoupila o půlnoci a skončila by v pondělí v poledne. V úterý by měla volno, ve středu by zase sloužila od poledne do půlnoci. A pořád dokola.

Odemkl jsem dveře a rozsvítil v obývacím pokoji.

Všechno vypadalo normálně. Ani při zpětném pohledu si nevybavuju, že by bylo něco v nepořádku. Vzpomínám si, že se nesvítilo v chodbě. Toho jsem si všiml, protože obvykle nechávala kvůli mně rozsvíceno. Chodil jsem rovnou do ložnice. Pokud nebyla příliš unavená, což se stávalo zřídka, seděli jsme v posteli, popíjeli víno a povídali si. A to dlouho a usínali jsme velmi pozdě.

Byl jsem zmatený. Ano, něco mi tam nehrálo. Myslím v ložnici. Nejdřív jsem prakticky nic neviděl, protože byla tma… Nesvítilo se tam, jak jsem řekl. Ale hned jsem vytušil, že něco není v pořádku. Vycítil jsem to naslepo. Pudově jako zvířata. Zavětřil jsem i jakýsi pach, znejistěl jsem, byl jsem čím dál zmatenější.”

Marino: „Jaký pach?”

Ticho.

„Snažím se tomu přijít na kloub. Uvědomoval jsem si ho nejasně. Ale natolik, aby mě zarazil. Byl to nepříjemný pach. Nasládlý, ale jakoby hnilobný. Zkrátka divný.”

Marino: „Myslíte tělesný pach?”

„Podobný, ale ne přesně takový. Nasládlejší.

Nepříjemný. Spíš štiplavý, připomínal trochu pot.”

Becker: „Pamatujete si ten pach z dřívějška?”

Pauza. „Ne, nepodobalo se to ničemu, s čím jsem se kdy setkal. Působil až omamně, ale uvědomoval jsem si ho výrazněji asi proto, že jsem v okamžiku, kdy jsem vstoupil do ložnice, nic neviděl ani neslyšel. Uvnitř bylo naprosté ticho. Ten podivný pach jsem zaznamenal nejdřív ze všeho.

Blesklo mi hlavou, jen tak matně mi blesklo hlavou, že Lori možná něco v posteli jedla. Nevěděl jsem co. Snad oplatkové řezy, nějaký zákusek a podobně. Možná si udělala palačinky. Napadlo mě, že se jí třeba udělalo špatně, protože snědla něco zkaženého. Občas se taky napila. Když byla ve stresu nebo na ni padla úzkost, ládovala se samými nezdravými věcmi. Od té doby, co pravidelně dojíždím do Charlottesvillu, dost přibrala na váze.:.”

Hlas se mu roztřásl, málem se zajíkal.

„Byl to takový nezdravý, chorobný pach, jako by onemocněla a celý den polehávala. To by vysvětlovalo, proč se nesvítilo a nečekala na mě.”

Ticho.

Marino: „Co bylo dál, Matte?”

„Oči se začaly přizpůsobovat a já jsem nechápal, co vidím. Ve tmě se rýsovala postel. Nedovedl jsem si vysvětlit, proč je zmuchlaná přikrývka. A proč Lori leží v tak zvláštní pozici a nemá nic na sobě. Panebože! Div mi srdce nevyskočilo z hrudi, ještě než jsem pochopil, co se stalo. A když jsem rozsvítil a uviděl ji… Rozkřičel jsem se, ale neslyšel jsem vlastní hlas. Jako kdybych křičel jen v duchu. Měl jsem pocit, že se mi rozskočila hlava. Zahlédl jsem na prostěradle červené skvrny, krev jí tekla z nosu a úst. A ten obličej! Vůbec k ní nepatřil. To nebyla její tvář.

Patřila někomu jinému. Nebyla si podobná. Připadalo mi to jako strašlivý, zlomyslný žert. Nikdy tak nevypadala.”

Marino: „Co jste dělal dál, Matte? Dotkl jste se jí nebo něčeho v ložnici?”

Nastala dlouhá odmlka, bylo slyšet jen Petersenův nehluboký, zrychlený dech. „Ne. Totiž ano. Dotkl jsem se jí.

Spontánně. Prostě jsem na ni sáhl. Na rameno, na paži. Už si nevzpomínám, kam ještě. Byla teplá. Ale když jsem zkoušel nahmatat puls, nemohl jsem najít zápěstí. Protože ležela na zádech a měla spoutané ruce pod sebou. Sáhl jsem jí na krk a spatřil jsem šňůru zaříznutou do kůže. Myslím, že jsem zkoušel hmatem nebo sluchem, jestli jí tluče srdce, přesně si nevzpomínám. A pak jsem konečně pochopil. Pochopil jsem, že je mrtvá. Podle všeho. Musela být mrtvá. Běžel jsem do kuchyně. Nevzpomínám si, co jsem řekl do telefonu, ani že jsem vyťukal nějaké číslo. Vím jenom, že jsem se dovolal na policii, a pak už jsem jen přecházel.

Přecházel sem tam. Do ložnice a z ložnice.

Opřel jsem se o zeď, plakal jsem a mluvil k ní.

Domlouval jsem jí. Mluvil jsem k ní, dokud nepřijela policie. Přesvědčoval jsem ji, aby to tak nenechala. Neustále jsem se k ní skláněl a zase odvracel a prosil ji, ať nedopustí, aby to byla pravda. Poslouchal jsem, jestli se někdo neblíží.

Trvalo to celou věčnost…”

Marino: „Co se týče elektrický šňůry a toho, jak byla spoutaná… Dotknul jste se šňůry, porušil jste nějak stav věcí, něco jste upravil? Vzpomenete si?”

„Ne. Vážně si nepamatuju. Ale nemyslím, že bych něco takového

udělal. Chtěl jsem ji přikrýt. Ale něco mě zastavilo.

Něco mi na

šeptávalo, abych se ničeho nedotýkal.” Marino: „Vlastníte nůž?” Ticho.

Marino: „Nůž, Matte. Našli jsme nůž, vojenský speciální nůž s brouskem v pochvě a kompasem zapuštěným v držadle.”

„Ach ten, mhm, ovšem. Koupil jsem ho před několika lety. Prostě jsem ho objednal v zásilkovém obchodě, přišel poštou za lidovou cenu plus balné. Brával jsem si ten nůž s sebou na túry. V rukojeti je ještě rybářský vlasec s háčkem a zápalky.”

Marino: „Kde jste ho viděl naposled?”

„Na psacím stole. Ležel na psacím stole. Lori ho používala na otevírání dopisů. Kdy jsem ho viděl naposled, to nevím. Povaluje se tam měsíce. Možná se cítila s nožem po ruce bezpečněji. Když byla sama, v noci a podobně.

Navrhl jsem jí, že si pořídíme psa. Jenže je alergická na psí chlupy.”

Marino: „Z toho, jak to líčíte, Matte, vyplývá, že jste nůž viděl naposled na psacím stole. Kdy bylo to naposledy?

Minulou sobotu, neděli, když jste byl doma, o víkendu, když jste do okna v koupelně instaloval síť proti hmyzu?”

Žádná odpověď.

Marino: „Netušíte, co mohlo vaši ženu donutit, aby nůž někam uložila, například do zásuvky a podobně? Udělala to někdy předtím?”

„Ne, to ne. Ležel celé měsíce na psacím stole pod lampou.”

Marino: „Můžete nám vysvětlit, proč jsme nůž našli na dně zásuvky prádelníku pod svetry a vedle krabice s kondomy? Tedy ve vaší zásuvce?”

Ticho.

„Ne. Nedovedu to vysvětlit. Nůž byl tam?”

Marino: „Ano,”

„Ty kondomy jsou tam hodně dlouho.” Nucený smích se zlomil

v povzdech. „Ještě z dob, než Lori přešla na pilulky.”

Marino: „Víte to určitě? Myslím co se týče kondomů.”

„Ovšem, určitě. Přešla na pilulky tři měsíce po svatbě.

Brali jsme

se těsně předtím, než jsme se sem přestěhovali. Ještě to nejsou dva

roky.”

Marino: „Teď vám musím položit několik velmi osobních otázek,

Matte, pochopte, že ne proto, abych se bavil nebo vás uváděl do rozpaků. Mám k tomu závažný důvody. Určitý věci musíme vědět dokonce ve vašem vlastním zájmu.

Rozumíte?”

Ticho.

Slyšela jsem, jak si Marino zapálil cigaretu. „Fajn.

Vraťme se k těm kondomům. Měl jste nějaký mimomanželský poměr, zkrátka románek?”

„Naprosto žádný.”

Marino: „Přes týden pobýváte mimo město. Mě by to teda pokou

šelo…”

„Nejsem jako vy. Lori pro mě znamenala všechno. S

žádnou jinou

jsem nic neměl.”

Marino: „Ani s kolegyní ze souboru?”

„Ne.”

Marino: „Koukejte, takový věci se prostě stanou, no.

Chci říct, že

jsou lidský, ne? Pěknej chlap jako vy - sakra, ženský se o vás určitě perou. Kdo by vám to vyčítal? Hele, jestli jste s nějakou laškoval, musíme to vědět. Může v tom být souvislost.”

„Ne,” ozvalo se skoro neslyšně. „Už jsem vám řekl, že ne. A nemůže tu být žádná souvislost, pokud mě ovšem z něčeho neobviňujete.”

Becker: „Nikdo vás z ničeho neobviňuje, Matte.” Něco poskočilo na stole. Pravděpodobně popelník.

„Kdy jste měl naposledy s manželkou pohlavní styk?”

zeptal se Marino.

Ticho.

„Kristepane…” Petersenovi se třásl hlas.

Marino: „Vím, že je to intimní záležitost. Ale měl byste nám to říct. Z vážných důvodů.”

„V neděli ráno. Minulou neděli.”

Marino: „Bude totiž probíhat řada testů, Matte. V

laboratoři prozkoumají všechno, aby se daly určit krevní skupiny a nejrůznější srovnání. Potřebujeme od vás vzorky, tak jako potřebujeme vaše otisky prstů. Probereme to a dovíme se, co je vaše, co její a co možná…”

Pásek se náhle dotočil. Zamrkala jsem a poprvé po dlouhé době jsem se zadívala na přístroj.

Marino sáhl po magnetofonu, vypnul ho a vytáhl kazetu.

„Pak jsme ho odvezli k nám na velitelství a vzali si vzorky krve. Zatímco se tu bavíme, Betty zkoumá jeho krev, abychom to mohli srovnat.”

Přikývla jsem a podívala se na nástěnné hodiny. Pravé poledne. Bylo mi nanic.

„To jsou věci, co?” Marino potlačil zívnutí. „Chápete?

Dejte na mě, s tím chlapem není něco v pořádku. S každým chlapem, co najde svoji ženu tuhou a pak vysedává a žvaní jako on, není něco v pořádku. Většinou toho moc nenamluví. Tenhle by kecal do Vánoc, kdybych ho nechal.

Krasořečnit a básnit umí, to jo. Mazaný chlap. Podle mýho všema mastma. Je tak mazaný, až mi běhá mráz po zádech.”

Sňala jsem si brýle a třela si spánky. Mozek jsem měla přehřátý, svaly na krku úpěly bolestí. Hedvábná halenka mi pod laboratorním pláštěm zvlhla. Přetížený organismus se hroutil, chtělo se mi složit hlavu na ruce a spát.

„Jeho světem jsou slova, Marino,” slyšela jsem sama sebe. „Malíř by vám namaloval obraz. Matt maluje slovy.

Vyjadřuje se jimi, žije skrze ně, promítá všechno do slov.

Lidi jeho druhu vyjadřují to, co cítí, nejlíp verbálně.” Znovu jsem si nasadila brýle a zadívala se na Marina. Zmateně civěl, masitý, tuctový obličej mu zrudl.

„Vezměte si ten detail s nožem, doktorko. Jsou na něm jeho otisky prstů, i když tvrdí, že ho celý měsíce používala jen jeho žena. Na střence ulpělo to třpytivý svinstvo, co měl na rukou. A nůž ležel v prádelníku v jeho zásuvce, jako by ho tam někdo schoval. To už něco znamená, nemyslíte?”

„Nůž možná spočíval na Lořině psacím stole jako vždycky, používala ho zřídka, neměla důvod se dotýkat čepele, když otevírala dopisy, leda by si na ni sáhla náhodou.” Představila jsem si to v duchu tak živě, až jsem málem zaměnila vidinu za vzpomínku, jako by se to opravdu odehrálo. „Třeba vrah nůž spatřil. Vytáhl ho z pochvy, aby si ho prohlédl. A možná nůž použil…”

„Proč?”

„A proč ne?” zeptala jsem se.

Pokrčil rameny.

„V první chvíli třeba jen k zastrašení,” uvažovala jsem nahlas. „Cloumala s ním zvrácenost. Proboha, vůbec nevíme, co všechno se událo. Mohl se jí na nůž vyptávat a pak ji mučit její vlastní nebo manželovou zbraní. Jestli s vrahem mluvila, jak se domnívám, dověděl se, že patří manželovi. Řekl si, že nůž použije a potom uloží do zásuvky, kde ho policie určitě najde. Anebo o tom vůbec nepřemýšlel. Třeba jednal zcela účelově. Jinými slovy, nůž ho zaujal, protože byl větší než ten, který si přinesl, sáhl po něm a použil ho, ale nechtěl ho odnést, a tak ho zastrčil do zásuvky prádelníku a doufal, že nás nenapadne zkoumat, jestli ho použil - není nic jednoduššího.”

„Nebo všechno provedl Matt,” prohlásil kategoricky Marino.

„Matt? Uvažujte. Copak by manžel spoutal a znásilnil vlastní manželku? Zlomil by jí žebra i prsty? A pak ji pomalu rdousil? Matt ji miluje nebo miloval. Spal s ní, jedl, hovořil, žil s ní. Byli si blízcí, seržante. Nejednal by s ní jako někdo cizí, jako s neosobní obětí násilí a rozkoše. A co by spojovalo manžela, který dejme tomu zavraždil manželku, s těmi třemi dříve uškrcenými ženami?”

Zřejmě o tom už přemýšlel. „Předchozí vraždy se staly v noci z pátku na sobotu, krátce po půlnoci. Právě v době, kdy se Matt vracíval domů z Charlottesvillu. Manželka ho možná začala podezřívat, a tak se rozhodl, že se jí zbaví. A provedl to jako s ostatníma, abysme si mysleli, že to udělal mnohonásobný vrah. Anebo chtěl od samého začátku zabít manželku a nejdřív zakroutil. krkem těm třem, aby to vypadalo, že jeho ženu odkrouhnul stejný anonymní zabiják.”

„To je zajímavý námět pro Agathu Christie.” Odstrčila jsem židli a vstala. „Ale jak víte, vražda bývá ve skutečnosti žalostně prostá. Podle mě se tyhle vraždy dají vysvětlit jednoduše. Jsou přesně takové, jak vypadají - neosobní, spáchané někým, kdo oběti sledoval jen tak dlouho, aby věděl, kdy může udeřit.”

Marino taky vstal. „Jo, jenže ve skutečnosti, vážená paní doktorko, na sobě mrtvoly nemívají ty divný roje jisker, podobný divným rojům jisker na rukou manžela, který objevil tuhnoucí vlastní ženu a zanechal otisky prstů všude, kde se dalo. Oběti taky nemívají za manžely hezouny a k tornu herce, co škrábou dizertace o sexu a násilí, o kanibalech a teplouších.”

„Co ten pach, o němž se zmínil Petersen?” zeptala jsem se klidně. „Cítil jste něco, když jste se dostavil na místo činu?”

„Kdepak. Necítil jsem vůbec nic. Jestli mluví pravdu, cítil nejspíš sperma.”

„Takový pach by určitě poznal.”

„Jenže on nic takovýho nečekal. Proto mu nedošlo, co to je. A co se týče mě, když jsem vstoupil do ložnice, necítil jsem nic podobnýho.”

„Nevzpomínáte si, jestli jste necítil něco zvláštního na místě činu u těch předchozích případů uškrcení?”

„Ne, madam. Což jen zesiluje moje podezření, že Matt bud fantazíruje, anebo si to vymyslel, aby zmátl stopu.”

Něco mě napadlo. „V předchozích třech případech našli ženy až druhý den, přinejmenším dvanáct hodin po smrti.”

Marino se ve dveřích zastavil, ve tváři nedůvěřivý výraz.

„Myslíte, že Matt se vrátil domů hned po odchodu vraha a to divný, co ucítil, byl jeho pot’?”

„Možné to je.”

Výraz jeho obličeje hněvem zpřísněl, a když pochodoval chodbou, zaslechla jsem, jak zabručel: „Zatracená ženská…”

Kapitola 5

Tržiště v Šesté ulici je zátokou bez vody, jedním z těch otevřených, slunečných nákupních středisek z oceli a skla na severním okraji bankovní části centra metropole. Málokdy vyrazím někam na oběd a dneska rozhodně nemám čas se rozmazlovat. Za necelou hodinu musím být na pracovní schůzce, dopoledne došlo ke dvěma náhlým úmrtím a jedné sebevraždě, ale potřebovala jsem na chvílí vypnout.

Marino mě štve. Jeho přístup ke mně mi připomíná poměry na lékařské fakultě Hopkinsovy univerzity.

Byla jsem jednou ze čtyř žen v ročníku. Zpočátku příliš naivní, abych pochopila, co se děje kolem. Náhlé povrzávání židlí a hlasité šustění papírů, když mě profesor vyvolal, nebylo náhodné. Nikdy se na mne nedostaly vypracované otázky ke zkouškám. Výmluvy typu „Po mně bys nic nepřečetla,” nebo „Zrovna teď jsem to půjčil,” patřily k obligátním, když jsem, a to velmi zřídka, obcházela studenty, protože jsem se nedostala na přednášku a potřebovala si ji opsat. Připadala jsem si jako drobný hmyz, polapený do hrůzné mužské pavoučí sítě, z níž není šance se vymanit.

Izolace je nejkrutější trest, do té doby mě nenapadlo, že jsem něco míň než lidská bytost, protože nejsem muž. Jedna z mých spolužaček studia zanechala, jiná se nervově zhroutila. Přežití bylo mou jedinou nadějí, úspěch jedinou pomstou.

Myslela jsem si, že mám toto období za sebou, ale s Marinem se všechno zase vrátilo. Stala jsem se zranitelnější, protože tyto vraždy na mne zapůsobily jinak než ostatní.

Nechtěla jsem se v tom topit sama, ale Marino si už patrně utvořil názor nejen na Matta Petersena, ale i na mě.

Polední procházka mě uklidňovala, slunce zářilo a odráželo se od čelních skel projíždějících automobilů.

Dvojitý skleněný hlavní vchod do Tržiště byl otevřený a propouštěl dovnitř jarní vánek. Jak jsem předpokládala, v potravinové části se to hemžilo lidmi. Stoupla jsem si do fronty u pultu se saláty a pozorovala lidi procházející kolem, rozesmáté a živě rozmlouvající mladé páry usazené u stolků.

Zaznamenávala jsem ženy v drahých kostýmech, které tu byly zjevně samy, duchem nepřítomné manažerky a odbornice z okolních firem, které usrkávaly dietní kolu a uždibovaly ze sendvičů z arabského chleba.

Právě na takovém místě, v rozlehlých veřejných prostorách, mohl poprvé spatřit své oběti. Ty čtyři ženy spojovalo třeba jen to, že si u pultu, kde prodával, něco objednaly.

Zarážející a trochu záhadné je, že zavražděné ženy nepracovaly ani nebydlely ve stejné oblasti. Zdá se nepravděpodobné, že by nakupovaly, obědvaly či navštěvovaly banky a úřady v témže místě. Richmond je rozlehlá metropole s avenuemi lemovanými stromořadím a obchodními středisky v každé ze čtyř hlavních městských oblastí.

Lidé žijící v severní části nakupují v tamních obchodech, obyvatelé na jih od řeky dávají přednost rovněž místní obchodní síti, totéž se týká těch z východního sektoru. Já se zase omezuji na avenue a nákupní střediska West Endu, pokud ovšem nejsem zrovna v práci.

Žena za pultem, u níž jsem kupovala řecký salát, na okamžik zpozorněla a zadívala se mi do tváře, jako bych jí připadala povědomá. Dolehla na mne tíseň, nevěděla jsem, jestli mě neviděla na fotografii v sobotním večerníku. Anebo v televizi na ilustračních záběrech pořízených místní stanicí při reportážích z míst činu nebo u soudu. Vytahovali je z archivu, kdykoli se ve Virginii udála vražda.

Vždycky jsem toužila být nenápadná, nevyčnívat. Jenže z několika důvodů mi to nebylo přáno. V celé zemi působí ve funkci hlavního soudního lékaře jen několik žen, což probouzelo v novinářích nezřízenou urputnost, usilovně na mne směrovali fotoaparáty a kamery a rádi mě citovali.

Snadno mě poznávali, protože jsem „nepřehlédnutelná, hezká blondýna”, bůh ví, jak ještě mě novináři nazývali.

Moji předkové pocházejí ze severní Itálie, kde se rodí modroocí a plavovlasí lidé stejné krve jako v Savojsku, Švýcarsku a Rakousku.

Scarpettovi jsou tradičně etnicky puristický rod, i v této zemi uzavírají jako Italové sňatky jen mezi sebou, aby zachovali čistotu krve. Má matka považuje za svou největší chybu, jak mi nesčetněkrát opakovala, že neporodila syna, a její dvě dcery se z genetického hlediska projevily nevalně.

Dorothy poskvrnila rodokmen povitím Lucy, která je jen napůl italského původu, a v mém věku a rodinném stavu není pravděpodobné, že bych ji aspoň podobným poskvrněním následovala.

Matka mívá pláč na krajíčku, když hořekuje nad tím, že její rodina vymře. „Taková dobrá krev,” lamentuje zvlášť o prázdninách,

kdy

by

ji

měl

obklopovat

houf

zbožňováníhodných a zbožňujících vnoučat. „Je to nekonečná hanba. Taková dobrá krev! Zděděná po našich předcích. Po architektech, malířích! Kay, Kay, takhle ji promarnit, jako když se nádherné hrozny nezpracují na víno.”

Naše kořeny tkví ve Veroně, v kraji Monteka Romea a Julie Kapuletové, Danta, Pisana, Tiziana, Belliniho a Paola Cagliariho, tedy alespoň podle matky. Neochvějně věří, že jsme s těmito vynikajícími osobnostmi nějak spřízněni, navzdory mým poukazům na to, že Bellini, Pisano a Tizian sice rozhodně ovlivnili veronskou školu, ale ve skutečnosti se narodili v Benátkách, básník Dante byl Florenťan, který po triumfu guelfů prchl a odsoudil se k putování od města k městu, pobyl sice i ve Veroně, ale jen zastávkou na cestě do Ravenny. Naši přímí předkové byli ve skutečnosti železničáři nebo rolníci, bezvýznamní chudáci, kteří se do Států přistěhovali před dvěma generacemi.

S bílým sáčkem v ruce jsem opět roztouženě objímala teplé odpoledne. Lidé zaplnili chodníky, pospíchali na oběd nebo z oběda, a když jsem čekala na rohu na zelenou, instinktivně jsem otočila

hlavu a spatřila, jak na druhé straně ulice vycházejí z čínské restaurace dva muži. Bill Boltz, nejvyšší státní zástupce se sídlem v Richmondu, si nasadil brýle proti slunci, aniž by přerušil vášnivou debatu s policejním náčelníkem Normanem Tannerem. Několik vteřin Boltz hleděl přímo na mne, ale na mé zamávání nereagoval.

Možná mě neviděl. Nepokoušela jsem se dál mávat. Vzápětí oba muži zmizeli, pohltil je anonymní dav spěchajících lidí.

Když po dlouhém intervalu konečně naskočila zelená, přešla jsem ulici, a jak jsem se blížila k obchodu s počítačovým softwarem, vzpomněla jsem si na Lucy.

Zaskočila jsem tam a objevila něco, co se jí bude určitě líbit, ne videohru, ale vzdělávací komplet o historii výtvarného umění a hudby s kontrolními testy. Včera jsme si v parku půjčily šlapací člun a projížděly jsme se po jezírku.

Zakormidlovala s námi pod fontánu a obdařila mě vlažnou sprchou, což jsem jí v dětské rozdováděnosti oplatila.

Krmily jsme chlebem labutě a lízaly mraženou pěnu z hroznového vína, až nám zmodraly jazyky. Ve čtvrtek ráno odletí domů do Miami a já ji uvidím zase až o Vánocích, pokud ji vůbec ještě letos uvidím.

Ve čtvrt na dvě jsem vstoupila do haly Úřadu hlavního soudního lékaře. Benton Wesley mě o čtvrthodinu předešel, seděl na pohovce a četl WALL STREET JOURNAL..

„Doufám, že v té tašce máte něco k pití,” pronesl žertovně, složil noviny a uložil je do svého kufříku.

„Vinný ocet. Jistě ho oceníte.”

„A sakra! Nevadí, zkusím to. Občas mívám tak zoufalou žízeň, že si představuju, že mi doma z vodovodních kohoutků teče džin.”

„Máte trochu jednostrannou fantazii.”

„Nene. Jenže o tom, o čem fantazíruju jinak, se nedá hovořit s dámou.”

Wesley je specialista FBI na modelování pravděpodobné osobnosti podezřelých a působí v richmondské úřadovně, kde však tráví velmi málo času. Pokud právě necestuje, přednáší na Národní akademii v Quantiku o vyšetřování vražd a dělá, co je v jeho silách, aby zbavil dětských nemocí Program soustředěného potírání násilných trestných činů.

Jedním z jeho hlavních bodů je zřizování regionálních týmů, spojujících specialistu FBI se zkušeným detektivem z oddělení vražd. Richmondská policie se do programu zapojila po druhé vraždě uškrcením. Marino jako detektiv s metropolitní působností se stal Wesleyho místním partnerem.

„Přijel jsem dřív,” omlouval se Wesley a kráčel se mnou chodbou. „Rovnou od zubaře. Ale nebude mi vadit, jestli během našeho rozhovoru něco slupnete.”

„Mně by to ale vadilo,” řekla jsem.

Nevinný pohled vystřídal rozpačitý úsměv, když pochopil situaci. „Já zapomněl. Vy nejste doktor Cagney.

Ten míval v márnici na stole vždycky sýrové krekry. Klidně si udělal uprostřed pitvy přestávku na svačinu. Nevěřil jsem vlastním očím.”

Zabočili jsme do místnůstky, respektive výklenku s ledničkou, automatem na coca-colu a kávovarem.

„Měl štěstí, že nedostal žloutenku nebo AIDS,”

poznamenala jsem.

„AIDS.” Wesley se rozesmál. „To by byla poetická spravedlnost.”

Jako řada těch „hochů ze staré školy”, které znám, doktor Cagney nesnášel homosexuály. „Zas jeden zatracený buzík,” brumlal, když mu poslali k pitvě osobu jiné sexuální orientace.

„AIDS…” Když jsem strkala salát do ledničky, Wesley se pořád ještě bavil tou představou. „Rád bych v tom případě slyšel jeho komentář.”

Wesleyho jsem si postupně oblíbila. Když jsem se s ním seznámila, měla jsem k němu výhrady. Na první pohled vypadal jako potvrzení všech stereotypních představ. Byl agentem FBI každým coulem, počínaje tichošlápkovskými botami a konče ostře řezanými rysy obličeje a předčasně prošedivělými vlasy, které naznačovaly neexistující vyrovnanost a moudrost. Štíhlý a urostlý, v dokonale padnoucím obleku barvy khaki a s modrou hedvábnou kravatou s abstraktním esovitým vzorem působil přímo reprezentativně. Nepamatuju si, že bych ho někdy viděla v jiné než bílé naškrobené košili.

Je doktorem psychologie a působil jako ředitel vyšší střední školy, než nastoupil u FBI, kde začínal jako agent v terénu, pak ho nasadili jako špicla do mafie, načež v jistém smyslu skončil tam, kde začal. Specialisté na modelování osobnosti podezřelých jsou vysokoškolsky vzdělaní lidé, vědci, psychoanalytici. Občas si myslím, že jsou i kouzelníci.

Se šálky kávy v rukou jsme vykročili vlevo a vešli do zasedací místnosti. U dlouhého stolu seděl Marino a probíral se tlustospisem případu. Trochu mě to překvapilo. Nevím, proč jsem očekávala, že přijde pozdě.

Než jsem si stačila přisunout židli, lakonicky prohlásil: „Zastaviljsem se před chvilkou na sérologii. Možná vás bude zajímat, že Matt Petersen má krevní skupinu A a je Rh pozitivní, přitom nesekretivní typ.”

Wesley se na něho upřeně zadíval. „To mluvíte o manželovi oběti?”

„Jo. Je nesekretivní typ. Stejně jako chlapík, co sejmul ty ženy.” „Nesekretivních je dvacet procent populace,”

poznamenala jsem věcně.

„Ovšem,” připustil Marino.

„Dva z deseti.”

„Zhruba čtyřicet čtyři tisíc obyvatel Richmondu. Z toho dvaadvacet tisíc mužů,” dodala jsem.

Marino si zapálil cigaretu a změřil si mě přes namodralý dým. „Něco vám povím, doktorko.” Cigareta mu v ústech nadskakovala s každou slabikou. „Začínáte mluvit jako ty zatracený obhájci.”

Za půl hodiny jsem seděla v čele stolu s dvěma muži proti sobě po stranách. Před námi ležely fotografie čtyř zavražděných žen.

Nastala nejobtížnější a časově nejnáročnější část vyšetřování - prvotní modelování osobnosti vraha, hledání společných rysů obětí a opět profilování vraha.

Wesley ho popsal. To byla jeho doména a často se mu dařilo ďábel-sky přesně vylíčit emoce, které ovládaly zločince na místě činu. V těchto případech za ně označil směs chladné vypočítavosti a vášně.

„Sázím se, že je to běloch,” prohlásil. „Ale ne o vlastní krk a pověst. Cecile Tylerová byla černoška a rasová směsice výběru obětí je neobvyklá, pokud u vraha prudce neupadá schopnost vyrovnat se s okolnostmi.” Chopil se fotografie Cecile Tylerové, hezké ženy tmavé pleti, recepční jedné investiční společnosti v severní části města. Vrah ji stejně jako Lori Petersenovou nahou svázal a zardousil na posteli.

„V poslední době se s podobnými případy setkáváme stále častěji. Je to určitý trend, ovšem narůstá počet sexuálních vražd, v nichž útočník je černý a žena bílá, zřídka je tornu naopak, tedy aby běloch znásilnil a zavraždil černošku. Výjimkou jsou prostitutky.” Přehlédl věcně soubor fotografií. „Tyhle ženy rozhodně nebyly prostitutky.

Pokud by byly, trochu by nám to usnadnilo práci,” dodal.

„Jo, ale jim asi ne,” zavtipkoval Marino.

Wesley se tvářil vážně. „Musí tu být nějaká souvislost, společný jmenovatel, Pete. Myslím v tom výběru.” Zavrtěl hlavou. „Je to prapodivné.”

„Co o tom soudí Fortosis?” zeptal se Marino, neboť tento soudní psychiatr odborně zkoumal všechny případy.

„Žádná sláva, moc jsem se od něj nedověděl,” odvětil Wesley. „Dopoledne jsem s ním krátce mluvil. Vyjadřuje se vyhýbavě. Podle mě ho vražda té lékařky přinutila leccos přehodnotit. Ale pořád neochvějně trvá na tom, že vraždil běloch.”

Tvář ze sna se mi vtírala do mysli, bílý obličej bez rysů.

„Je mu pravděpodobně pětadvacet až pětatřicet let,”

pokračoval Wesley, jako by hleděl do pomyslné křišťálové koule. „Protože vraždy se nepojí k úzce vymezené lokalitě, disponuje nepochybně nějakým dopravním prostředkem, spíš osobním autem než motorkou, náklaďákem nebo dodávkou. Myslím, že svoje vozidlo vždycky odstavil na nějakém nenápadném místě a zbytek cesty urazil pěšky. Má spíš starší a pravděpodobně americké auto, tmavé nebo světlé, nicméně tuctové barvy, například šedé nebo béžové.

Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby jezdil stejným autem, jaká používají policisté v civilu.” Nemínil to žertem. Jistý typ vrahů často fascinuje práce policistů, dokonce je napodobují. Psychopat se po spáchaném zločinu zapojí do pátrání, to patří ke klasice. Tváří se, že pomáhá policii, zahrnuje vyšetřovatele informacemi a hypotézami, spolupracuje se záchrannými týmy při hledání mrtvoly, kterou zahrabal někde v lese. Nerozpakuje se navštěvovat hospodu, kam chodí policisté, a družně popíjet pivo s policisty, kteří mají po službě.

Odhaduje se, že nejmíň jedno procento populace tvoří psychopati. V těchto jedincích je geneticky zakódována nebojácnost, umějí ovládat lidi a dokonale jimi manipulovat.

V lepším případě z nich bývají vynikající špioni, váleční hrdinové, pětihvězdičkoví generálové, miliardáři a Jamesové Bondové. V horším případě ztělesňují zlo, jsou to případy jako Nero, Hitler, Richard Speck či Ted Bundy, antisociální jedinci, ale z klinického hlediska příčetní, kteří páchají zvěrstva, aniž by pociťovali výčitky, natož vinu.

„Je to samotář,” pokračoval Wesley. „Obtížně navazuje důvěrnější vztahy, ačkoli ho známí pravděpodobně považují za příjemného či dokonce okouzlujícího člověka. S nikým se nesbližuje. Patří k těm, co sbalí ženu v baru a vyspí se s ní, jenže ho to nikdy neuspokojí a trpí frustrací.”

„To je v takový situaci celkem normální reakce,”

poznamenal Marino a zívl.

Wesley se držel tématu. „Velké uspokojení ovšem nachází v pornografii spojené s násilím, v kriminalistických a soudních věstnících a nejspíš se vyžívá v násilnických sexuálních představách dlouho předtím, než je uskuteční.

Realita pro něho možná začala tím, že pozoroval okna domů a bytů, v nichž žily osamělé ženy. Postupně se to prohlubovalo. Začal znásilňovat. Stále zběsileji, až to jednou vyvrcholilo vraždou. Surovost a krutost se s každou obětí zvyšovala. Znásilnění přestalo být cílem. Stala se jím vražda. Ale ani prostá vražda nestačí. Musí být co nejsadističtější.”

Rozhodil rukama, vystavil tak na odiv dokonale bílé, tuhé manžety a natáhl se po fotografiích Lori Petersenové.

Pomalu si jednu po druhé prohlížel, ve tváři se mu nepohnul ani sval. Pak od sebe hromádku odstrčil a obrátil se ke mně.

„Podle mého názoru tentokrát, v případě doktorky Petersenové, vrah oběť dokonce mučil. Je to tak?”

„Naprosto přesně,” přisvědčila jsem.

„Co? Tím, že jí zpřerážel prsty?” Marino položil otázku, jako by si nahrával na smeč. „Na to zvrhlíci kašlou. Sexuální vrazi tohle nedělají. Hrála na housle, ne? Za zpřerážením prstů byl hlubší záměr. Jako by ji chlapík, co to provedl, dobře znal.”

Snažila jsem se zachovat klid. „S knihou o chirurgii na stole a houslemi opodál nemusel být vrah génius, aby se o ní leccos dovtípil.”

Wesley se zamyslel. „Ke zlomeninám prstů a žeber mohlo dojít tím, že se bránila.”

„Vyloučeno.” Tím jsem si byla jistá. „Nenašla jsem nic, co by naznačovalo, že s ním bojovala.”

Marino se na mne tupě, nepřátelsky zadíval. „Vážně? Já žasnu. Jak se pozná zranění, vzniklý v sebeobraně? V

pitevním protokolu uvádíte, že měla spoustu podlitin.”

Čelila jsem jeho pohledu. „Příkladem zranění utržených při obraně jsou polámané nehty, škrábance a rány na rukou a na pažích, jimiž se oběť snaží odvrátit útok. Její zranění tomu neodpovídají.”

„Všichni se shodujeme v jednom,” shrnul Wesley.

„Tentokrát si počínal krutěji.”

„Přímo brutálně,” rychle doplnil Marino, který se očividně držel svého tématu. „Přesně to tvrdím. Případ Lori Petersenové se liší od těch tří předtím.”

Potlačila jsem zlost. První tři oběti vrah spoutal, znásilnil a zardousil. To nebylo brutální? I když jim nezpřerážel kosti?

Wesley zachmuřeně rozvíjel svou hypotézu. „Na každé další oběti bychom našli výraznější stopy násilí, dokonce mučení. Zabíjí, protože k tornu pociťuje nutkání, naplňuje tím svoji potřebu. Ta se postupně stává stále silnější; čím víc se zklame, tím víc nabývá puzení na intenzitě. Vnitřní znecitlivění pokračuje a uspokojení dosahuje čím dál obtížněji. Uspokojí se ovšem jen dočasně. V následných dnech či týdnech v něm narůstá napětí, dokud si nevytipuje novou kořist, pak ji sleduje a provede to znovu. Intervaly mezi vraždami se mohou zkracovat. Nakonec se to třeba vystupňuje v trvalou vražednou posedlost jako u Bundyho.”

Přemýšlela jsem o časovém průběhu událostí. První žena byla zavražděna 19. dubna, druhá 10. května, třetí 31.

května. Lori Petersenová zahynula o týden později, 7.

června. .

To, co Wesley říkal dál, neznělo příliš objevně. Vrah pochází z „narušené” rodiny, možná ho fyzicky či psychicky týrala vlastní matka. Když osamí s obětí, jedná v zuřivém afektu, nerozlučně spjatém s ukojením.

Má nadprůměrnou inteligenci, utkvělé, nutkavé představy, uvažuje systematicky až pedantsky. Vyznačuje se sklonem k posedlosti, fobiím a rituálům, vyznává čistotu, pořádek, sebekázeň - všechno, co mu usnadňuje kontrolu nad okolím.

V zaměstnání pravděpodobně zastává podřízené postavení - možná je montérem, automechanikem, stavebním dělníkem nebo vykonává jinou manuální práci…

Zaznamenala jsem, že Marino při těchto závěrech zrudl.

Nepokojně těkal pohledem po zasedací místnosti.

„Nejlíp se cítil v přípravné fázi, když ve fantazii osnoval plány, jakmile objevil objekt, který ho aktivizoval,”

vysvětloval dál Wesley. „Kde vyhlížel oběti?”

To nevíme. Budoucí oběť nejspíš vůbec nic netušila.

Zaměřil ji patrně tak nenápadně a skrytě, že jí to mohlo připadat, jako když přes cestu přeběhne stín. Někde zaznamenal její letmý pohled. Možná v nákupním středisku, možná v autě stojícím před křižovatkou na červenou.

„Co ho aktivizuje?” pokračoval Wesley otázkou. „Proč právě ta a ne jiná žena?”

Ani to nevíme. Víme jedno jediné. Každá z žen byla snadno zra

nitelná, protože žila sama. Anebo se zdálo, že žije sama, jako Lori Petersenová.

„Takže to vypadá na typickýho Američana, co jich je dvanáct do tuctu.” Z Marinova kousavého komentáře nás zamrazilo. Oklepl si popel a útočně se nahnul dopředu.

„Koukněte, to všechno je moc hezký. Jenže já se nemůžu spoléhat, že se jako Dorotka dostanu po vydlážděný cestě, kam chci. Nevede vždycky do Smaragdovýho města, víme?

Říkáte, že je to instalatér nebo něco na ten způsob, jo? Ted Bundy byl ovšem student práv, z pachatele série znásilnění ve Washingtonu před několika lety se vyklubal zubař.

Škrtičem v Green Valley, v tomhle úrodným a malebným kraji, může být přes všechny teorie klidně nějaký skautík.”

Marino se blížil k tomu, co měl na mysli. Čekala jsem, kdy s tím vyrukuje.

„Proč myslíte, že to nemohl být student? Možná dokonce herec, tvůrčí typ, ovšem s dost zhovadilou fantazií. Vraždy z vilnosti se podle toho, kdo je spáchal, od sebe tak moc neliší, pokud to nebyl superzvrhlík, co pije krev obětí nebo si jejich maso opéká na rožni - a tady nám neřádí žádný Lucas. Důvod, proč se sexuální vraždy jedna druhý podobají, spočívá podle mě v tom, že - až na pár výjimek -

lidi jsou lidi. Lékař stejně jako právník nebo indiánský náčelník. Lidi vymýšlejí a provádějí ty samý zhovadilosti už od doby, kdy pralidi vláčeli ženský do jeskyní za vlasy.”

Wesley hleděl stranou. Pomalu přenesl zrak na Marina a tiše se zeptal: „Co tím sledujete, Pete?”

„Já vám povím, co sleduju!” Vysunul bradu, žíly na krku se mu rýsovaly jako provazy. „Nebaví mě to nesmyslný modelování osobnosti pachatele. Nudí mě to. Mám tu chlapíka, co píše uhozenou dizertační práci o sexu a násilí, o kanibalismu a teplouších. Ruce měl zasviněný něčím, co světélkuje a co se našlo na všech mrtvolách. Jeho otisky se nacházejí na pokožce mrtvý manželky a na noži, zahrabaným v zásuvce prádelníku - i střenka byla zasviněná stejným sajrajtem. Vracel se domů na každý víkend zrovna v době, kdy ty ženský dodejchaly. Jenže to nic neznamená.

Kdepak, nene. Ten chlap to být nemůže. A proč? Protože nenosí montérky. Není dost průměrný.”

Wesley opět hleděl stranou. Oči mi padly na fotografie před námi, na výmluvné barevné záběry žen, které ani v nejhorších snech nenapadlo, že by se jim něco takového mohlo stát.

„Něco vám s dovolením prozradím.” Vypadalo to, že tiráda hned tak neskončí. „Náš krasavec Matt, jak se ukázalo, není zrovna čistý jako padlý sníh. Když jsem byl nahoře u sérologů, brnknul jsem Vanderovi, abych věděl, jestli nekápnul na něco novýho. Petersenovy otisky jsou v policejním registru, to je, co? A víte proč?” Spaloval mě pohledem. „Hned vám to povím. Vander šel do hloubky a vyloženě si s tím vyhrál. Krasavce Matta zatkli před šesti lety v New Orleansu. V létě předtím, než nastoupil na univerzitu, a dávno předtím, než poznal tu svoji chiruržku.

Pravděpodobně o tom vůbec nevěděla.”

„Nevěděla o čem?” zeptal se Wesley.

„Že jejího milýho herce obvinili ze znásilnění.”

Všichni jsme dlouho mlčeli.

Wesley si na stole pohrával s plnicím perem, rty pevně sevřené. Marino nedodržuje pravidla hry. Nedělí se o informace. Napadl nás ze zálohy, jako bychom s Wesleym stáli před soudem v úloze obhájců obžalovaného.

„Jestli byl Petersen opravdu obviněn ze znásilnění, muselo být obvinění staženo. Anebo ho pak soud zprostil obžaloby.”

Marinovy oči na mne mířily jako hlavně pistolí. „Vy o tom něco víte? Nestihl jsem ještě prostudovat jeho spis.”

„Univerzity jako Harvard nepřijímají usvědčené zločince, seržante.” „Pokud o tom vědí.”

„Ovšem,” přisvědčila jsem. „Pokud o tom vědí. Divila bych se ale, že by nic nevěděli, jestliže byl odsouzen.”

„Musíme se na to podívat.” Wesley situaci víc nekomentoval. Nato se Marino náhle omluvil a odešel.

Předpokládám, že se odebral na toaletu.

Wesley se choval, jako by ho Marinův výbuch ani nic jiného nezaskočilo. „Máte zprávy z New Yorku?” zeptal se věcně. „Vyjádřila se už nějak laboratoř?”

„Testy DNA chvíli trvají,” odpověděla jsem roztržitě.

„Dokud nedošlo k druhé vraždě, nic jsme tam neposlali.

Výsledky bych měla dostat každou chvíli. Co se týče dalších dvou, Cecile Tylerové a Lori Petersenové, dozvíme se něco nejdřív začátkem příštího měsíce.”

Zachovával zdání, že se nic mimořádného nestalo. „Ve všech čtyřech případech byl pachatel nesekretivní typ. Tolik víme.”

„Ano. Aspoň tolik víme.”

„Podle mého názoru vraždí nepochybně tatáž osoba.”

„Ani já o tom nepochybuju,” souhlasila jsem.

Na chvíli jsme se odmlčeli.

Napjatě jsme seděli a čekali na Marinův návrat, jeho podrážděná slova nám stále zněla v uších. Cítila jsem, že se potím a buší mi srdce.

Wesley zřejmě vyčetl z mého obličeje nechuť spolupracovat s Marinem; nejradši bych ho odsunula do zapomnění, kam odkládám nemožné, nepříjemné a profesionálně nebezpečné lidi.

„Snažte se ho pochopit, Kay,” pronesl.

„Nedaří se mi to.”

„Je to dobrý detektiv, dokonce vynikající.”

Nereagovala jsem.

Seděli jsme mlčky.

Můj hněv rostl. Věděla jsem, že bych to neměla dělat, ale slova přesto vyvřela na povrch. „Hernajs, Bentone! Ty ženy si zaslouží naše nejvyšší nasazení. Když to zvoráme, může zemřít někdo další. Nedopustím, aby to zmrvil, protože má nějaké problémy.”

„Nic nezmrví.”

„Už v tom jede.” Ztišila jsem hlas. „Utahuje smyčku kolem krku Matta Petersena. Nerozhlíží se po nikom jiném.”

Marino bohudík s návratem nijak nespěchal. Wesleymu pulsovaly svaly na tvářích, mým očím se vyhýbal. „Já jsem Petersena taky ještě nepustil ze zřetele. Nemůžu. Vím, že vražda vlastní ženy nejde dohromady se třemi předchozími případy. Ale co když je klíč právě v té neobvyklosti?

Vezměte si Gacyho. Netušíme, kolik lidí zavraždil.

Třiatřicet obětí. Možná stovky. Samé cizí, neznámé osoby.

Pak oddělal vlastní matku a nacpal její rozčtvrcené tělo do popelnice…”

Nevěřila jsem svým uším. Dával mi jednu ze svých lekcí pro zelenáče, ale sám to ze sebe sypal jako šestnáctiletý kluk s upocenými dlaněmi na první schůzce.

“Chapman si četl KDO CHYTÁ V ŽITĚ, když se chystal zabít Johna Lennona. Na Reagana střílel nějaký blázen, posedlý herečkou. To jsou typické vzory jednání. Snažíme se předvídat. Ale vždycky se to nedaří. Všechno se nedá předpovědět.”

Pak citoval statistiky. Před dvanácti lety činilo procento objasněnosti vražd devadesát pět až devadesát šest procent.

Dneska je to kolem čtyřiasedmdesáti procent a úspěšnost dál klesá. Zvyšuje se počet vražd obětí, které pachatel neznal, ubývá zločinů z vášně, atakdále. Stěží jsem vnímala jeho slova.

„Po pravdě řečeno, Matt Petersen mi dělá starosti, Kay.”

Zmlkl. Zpozorněla jsem.

„Je to umělec. Psychopati jsou Rembrandti vražd. Je herec. Nevíme, jaké role si přehrává ve fantazii. Nevíme, jestli je právě nepřenáší do skutečnosti. Nevíme, jestli není ďábelsky chytrý. Zavraždil možná manželku z ryzího utilitarismu.”

„Z utilitarismu?” Zírala jsem na něho rozšířenýma, nevěřícíma očima, zírala jsem na fotografie Lori Petersenové z místa činu. Na obličej znetvořený maskou agonie, na nohy ohnuté v kolenou, na elektrickou šňůru napjatou na zádech jako tětiva, která jí vyvracela paže a zařezávala se do krku. Viděla jsem všechno, co jí ten netvor způsobil. Z utilitarismu? To jsem nechápala.

„Utilitarismem myslím to, že se jí možná potřeboval zbavit, Kay,” vysvětloval Wesley. „Jestli ho například začala podezřívat, že zabil první tři ženy, třeba zpanikařil a rozhodl se zabít ji. Jak to provést, aby vyvázl? Tak, aby to vypadalo, že zemřela jako ty před ní.”

„Podobnou úvahu jsem už slyšela,” pronesla jsem hluše.

„Od vašeho kolegy.”

Slova mu splývala ze rtů pomalu a v rovnoměrném tempu, jako když tiká metronom. „Musíme uvážit všechny možné verze, Kay.”

„Samozřejmě. Hlavně aby uvážil všechny možné verze Marino a sundal si z očí klapky posedlosti nebo mindráků.”

Wesley pohlédl k otevřeným dveřím. Téměř neslyšně pravil: „Pete je zaujatý, to nepopírám.”

„Snad by bylo lepší, kdybyste mi vysvětlil, v jakém směru.”

„Když ho FBI vytipovala jako vhodného kandidáta do regionálního týmu, prověřili jsme si ho. Vím, kde a jak vyrůstal. Některé věci člověk nikdy nepřekoná. Limitují ho.

Tak to chodí.”

Nesdělil mi nic, co bych nevěděla. Marino vyrůstal v chudobě, a to ho taky poznamenalo. Cítí se trapně mezi lidmi, kteří ho odjakživa ztrapňovali. Školní královny krásy ani rozdychtěné fanynky se na něho podruhé nepodívaly, protože byl sociálně diskvalifikovaný, jeho otec měl špínu za nehty a on sám nepřekročil průměr.

Tyhle nářky policajtů jsem už slyšela tisíckrát. Jedinou životní výhodou takových chlapíků bylo, že měli urostlou postavu a bílou pleť, nošením bouchačky a služebního odznaku pak ještě povyrostli a zběleli.

„Nic nás neomlouvá, Bentone,” řekla jsem úsečně. „My taky neomlouváme zločince tím, že měli těžké dětství.

Nesmíme zneužívat

svěřenou moc a trestat lidi jen proto, že nám připomínají naše těžké dětství.”

Nechybí mi soucit. Dobře rozumím tomu, z jakých poměrů Marino pochází. Chápu jeho hněv. Mnohokrát jsem ho zakoušela u soudu tváří v tvář obžalovanému. Ať byly důkazy sebepřesvědčivější, pokud vypadal slušně, byl upravený a oblečený v šatech za dvě stě dolarů, dvanáct poctivých porotců se zdráhalo uvěřit, že je vinen.

Uvěřím, že kdokoli provedl cokoli. Ale jen když pro to existují důkazy. Hledá Marino důkazy? Hledá vůbec něco?

Wesley odstrčil židli, vstal a protáhl se. „Pete má svoje mouchy. Zvykněte si na to. Znám ho léta.” Přešel ke dveřím a vyhlédl do chodby. „Kde sakra vězí? Spadl do hajzlíku?”

Wesley zakončil svou deprimující misi v mém úřadu a zmizel ve víru slunného odpoledne, jeho čas a pozornost vyžadovala kriminalita jiných.

Vzdali jsme se naděje, že se Marino vrátí. Netušila jsem, kam se poděl, po návštěvě toalety zřejmě opustil budovu.

Nemohla jsem se nad tím ani příliš pozastavit, neboť Rose vyšla ze dveří spojujících naše kanceláře právě v okamžiku, když jsem zamykala spisy případů v psacím stole.

Ihned jsem z jejího výmluvného mlčení a přísně stažených úst poznala, že mi hodlá sdělit něco, co nerada uslyším.

„Shání vás Margaret, paní doktorko, žádala mě, abych vás vyrozuměla, jen co skončíte jednání.”

Nestačila jsem potlačit nelibost. Musím konzultovat u několika pitev a odpovědět na řadu telefonátů. Musím udělat tolik věcí, že by to vystačilo pro pět lidí, další problém jsem opravdu nepotřebovala.

Přistrčila mi k podpisu kupu dopisů, shlížela na mne přes brýle na čtení jako obávaná ředitelka soukromé dívčí školy na žákyni a dodala: „Je ve své kanceláři a věc patrně nesnese odkladu.”

Rose mi víc neprozradila, a ačkoli jí to nemůžu vyčítat, rozzlobila mě. Myslím, že ví skoro všechno, co se děje v tomto státě, ale k jejímu stylu patří odkázat mě k prameni, místo aby mě zprostředkovaně informovala. Zkrátka se důsledně vyhýbá tomu, aby byla poslem zlých zpráv. Patrně se takto zatvrdila za mého předchůdce doktora Cagneyho, pro něhož pracovala po větší část života.

Margaretina kancelář, malá spartánská místnost se stěnami

z

omítnutých

škvárobetonových

tvárnic,

vymalovaná fádní barvou mátového likéru stejně jako celá budova, se nachází uprostřed chodby. Tmavozelená dlaždicová podlaha vypadá vždycky zaprášená bez ohledu na to, jak často se vytírá, na desce psacího stolu a povrchu téměř všeho ostatního se povalují haldy potištěných papírů z počítače. Knihovnu zaplňovaly manuály, kabely, krabice a zásobníky s disketami. Nebylo tu nic osobního, žádné fotografie, plakáty, suvenýry. Nechápu, jak se Margaret v tom sterilním chaosu cítí, ale neviděla jsem, že by to v kanceláři počítačového analytika vypadalo jinak.

Seděla zády ke dveřím, upřeně se dívala na monitor, v klíně otevřený programátorský manuál. Když jsem vstoupila, natočila se i s židlí bokem ke mně. Ve tváři napjatý výraz, krátké černé vlasy rozčepýřené, jako by si je právě prohrábla rukama, tmavohnědé oči neklidně těkaly.

„Strávila jsem celé dopoledne na poradě,” vyhrkla na mne. „Když jsem se sem po obědě dostala, našla jsem na obrazovce tohle.”

Podala mi potištěný list papíru. Bylo na něm několik příkazů v SQL, umožňujících přístup k databázovým systémům. Nejdřív jsem nechápavě civěla na papír.

Obsahoval datové záznamy, horní polovinu stránky zaplňoval sloupeček jmen. První ze dvou prostých vyhledávacích příkazů pod nimi se dotazoval na číslo případu pod jménem „Petersenová Lori”. Odpověď zněla „Záznam nenalezen”. Druhý příkaz se dotazoval na čísla případů všech obětí s příjmením „Petersenová” bez ohledu na křestní jméno.

Jméno Lori Petersenová se na stránce nenacházelo, neboť spis s jejím případem leží v mém psacím stole. Ještě jsem ho nepředala k zařazení do databáze.

„Co tím chcete říct, Margaret? Vy jste tyhle příkazy nenapsala?” „Rozhodně ne,” odpověděla důrazně. „A nikdo z kolegů. To je vyloučeno.”

Okamžitě si získala mou pozornost.

„Když jsem v pátek odcházela, udělala jsem totéž, co na konci každého pracovního dne,” vysvětlovala. „Nastavila jsem počítač na režim odpovídání, abyste s ním mohla v případě potřeby navázat spojení telefonem z domova. Jinak nikdo s počítačem pracovat nemohl. Když je nastavený na režim odpovídání, nejde to, leda by na něj byl někdo napojený jiným počítačem s příslušným modemem.”

Znělo to logicky. Počítačové terminály v úřadu jsou součástí lo

kální sítě a Margaretin funguje jako server. Nejsme propojeni se sítí státního komisariátu zdravotnictví a sociálních služeb sídlícího přes ulici, byť nás k tornu soustavně tlačí. Odmítla jsem to a budu nadále odmítat, protože naše informace jsou velmi delikátní, mnohé se týkají otevřených kriminálních případů. Jakmile by se dostaly do centrálního počítače, kam mají přístup desítky agentur zajišťujících zdravotnické a sociální služby, vznikl by z bezpečnostního hlediska vážný problém.

„Já jsem s počítačem z domova nekomunikovala,”

prohlásila jsem.

„To jsem ani nepředpokládala,” řekla Margaret. „Proč byste taky psala takové příkazy. Sama víte nejlíp, že případ Lori Petersenové není ještě uložen v databázi. Udělal to někdo jiný, nikdo z našich zaměstnanců a lékařů. Kromě vašeho počítače a toho v márnici jsou všechno ostatní debilní terminály.

Debilní terminály, jak mi osvěžila paměť, přesně odpovídají této charakteristice - chybí jim mozek, sestávají jen z monitoru a klávesnice. Debilní terminály v našem úřadě jsou napojeny na server v Margaretině kanceláři.

Když je server vypnutý nebo jinak nedostupný, tedy například v režimu odpovídání, debilní terminály jsou vyřazeny z provozu. Zkrátka a dobře, nepracovaly od pátečního odpoledne - tedy už před vraždou Lori Petersenové.

Do databáze někdo neoprávněně pronikl během víkendu, možná ještě dneska brzy ráno.

Někdo zvenčí.

Ten někdo musel znát námi používanou relační databázi.

Nijak složitou, uvědomila jsem si, lze se ji snadno naučit.

Volací číslo Margaretina serveru obsahuje interní adresář státního komisariátu zdravotnictví a sociálních služeb.

Pokud

má

někdo

počítač

vybavený

příslušným

komunikačním softwarem plus kompatibilní modem a ví, že Margaret je počítačový analytik, a zkusí její volací číslo, může navázat spojení. Ale to je všechno. Nepronikne k žádné aplikaci nebo údajům. Bez znalosti uživatelského jména a hesla se nedostane ani do schránky elektronické pošty.

Margaret pozorovala obrazovku přes tónovaná skla brýlí.

Krčila čelo a okusovala si nehet na palci.

Přitáhla jsem si židli a posadila se. „Jak to? Co uživatelské jméno a heslo? Jak se k němu někdo dostal?”

„To je mi záhadou. Znalo ho jen několik z nás, paní doktorko. Vy, já, naši lékaři a zaměstnanci, kteří pracují s daty. Naše uživatelská jména a hesla se liší od těch, která jsem přidělila okresním úřadovnám.”

Každá okresní úřadovna má stejně jako my svou počítačovou síť s vlastní databází a nejsou on-line s centrálou. Není pravděpodobné, považuji dokonce za vyloučené, že by se do naší sítě pokusil proniknout někdo z podřízených šéfů v okresech.

„Třeba měl někdo prostě kliku a jméno i heslo uhodl,”

řekla jsem nepřesvědčivě.

Zavrtěla hlavou. „To prakticky nejde. Přesvědčila jsem se o tom. Kdysi jsem to zkoušela, protože jsem změnila heslo elektronické pošty jednoho uživatele a zapomněla jsem ho. Počítač moc neodpouští, po třech pokusech se telefonní spojení přerušilo. Navíc tahle verze je vůči ilegálnímu přihlášení do systému zvlášť obrněná. Pokud by se někdo pokoušel dostat k SQL nebo proniknout k tabulkám a několikrát zkusil nesprávný příkaz, počítač by ohlásil kontextovou chybu, porušil by návaznost kroků a způsobil zablokování systému.”

„Někde je přece heslo uloženo, ne?” otázala jsem se.

„Nedá se třeba z počítače nějak vyloudit? Kdyby se o to pokusil programátor…?”

„Neuspěl by,” prohlásila přesvědčivě. „Důkladně jsem to zajistila. Existuje sice systémová tabulka, která obsahuje i jména a hesla, jenže k ní se dostanete, jedině když víte, jak ji hledat. Ale i to jsem zkomplikovala, abych se vyhnula právě takovým problémům.”

Mlčela jsem.

Napjatě pátrala v mé tváři, hledala známku nespokojenosti, hněvivé či obviňující jiskření v mých očích.

„Je to hrozné,” vydechla. „Vážně. Marně hledám záchytný bod, nevím, co všechno ten člověk provedl.

Nefungovalo například DBA.”

„Nefungovalo?” DBA, neboli řízení a ochrana dat v databázi, umožňuje oprávněným osobám jako Margaret nebo mně přístup ke všem tabulkám a práci s nimi. Vyřazení DBA z činnosti rovná se zjištění, že nemohu odemknout vchod vlastního domu. „Jak to myslíte, že nefungovalo?”

Znělo to příliš zlověstně, než abych dokázala reagovat klidně.

„Tak, jak to říkám. Nemohla jsem se dostat k žádným tabulkám. Heslo prostě neúčinkovalo. Musela jsem DBA rekonstruovat.”

„Jak se to mohlo stát?”

„Nevím.” Byla čím dál nervóznější. „Neměla bych z bezpečnostních důvodů změnit přístupovou cestu a všechna hesla?”

„Teď ne,” odpověděla jsem ihned. „Případ Lori Petersenové neuložíme do počítače. Ať se do něj nabourá kdokoli, nenajde, co hledá.” Vstala jsem.

„Určitě ne.”

Ztuhla jsem a dívala se na ni.

Na tvářích jí naskočily dvě červené skvrny. „Trápí mě to.

Vůbec nevím, jestli se totéž stalo někdy dřív, protože jsem nepoužívala echo.” Ukázala na potištěný list papíru. „Na monitoru se zobrazily tyhle příkazy vyslané počítačem prostřednictvím telefonu díky echu. Vždycky jsem echo vypínala, takže když jste se spojila s počítačem z domova, nic z operací se nezaznamenalo a nezobrazilo. V pátek jsem pospíchala. Možná jsem z nepozornosti echo nevypnula nebo nenastavila. Nevzpomínám si, ale každopádně zapracovalo.” Sklíčeně dodala: „Aspoň k něčemu to je dobré…”

Obě najednou jsme se otočily.

Ve dveřích stála Rose.

Ten výraz tváře znám. Ach ne, ušetřete mě!

Vyčkala, až vyjdu do chodby, a spustila: „Na lince jedna máte soudního lékaře z Colonial Heights. Na druhé lince čeká nějaký detektiv z Ashlandu. A právě volala sekretářka komisaře…”

„Cože?” přerušila jsem ji. Plně jsem si uvědomila jen význam poslední informace. „Amburgeyho sekretářka?”

Předala mi několik růžových lístečků se vzkazy a dodala: „Komisař se chce s vámi sejít.”

„Hernajs, proč?” Jestli mi ještě jednou řekne, že věc nesnese odkladu, vyletím z kůže.

„Nevím,” odpověděla Rose. „To mi sekretářka nesdělila.”

Kapitola 6

Nevydržela jsem sedět za psacím stolem. Musela jsem se rozhýbat, uvolnit, abych nepodlehla narůstajícímu vnitřnímu neklidu.

Někdo se naboural do počítače mého úřadu a Amburgey si přeje, abych ho za hodinu a tři čtvrtě navštívila. Rozhodně mě nepozval pouze na čaj.

Vydala jsem se tedy na obchůzku za důkazy. Obvykle to znamenalo vyžádat si výsledky různých testů z laboratoří ve vyšších patrech. Nebo se tam prostě zastavit a zeptat se, jak jsou daleko s mými případy - dobrá lékařka udržuje kontakt se svými pacienty. V momentální situaci se rutinní postup změnil v zastírané zoufalé bloudění.

Komplex soudních laboratoří připomínal včelí úl, respektive plástev složenou z voštin, v jednotlivých místnůstkách plných laboratorních přístrojů se pohybovali lidé v bílých pláštích a s ochrannými brýlemi z umělé hmoty.

Když jsem míjela otevřené dveře, několik specialistů mi pokývlo a usmálo se. Většina však ani nevzhlédla, protože byli plně zaujati tím, na čem pracovali, a nevšímali si kolemjdoucích. Myslela jsem na Abby Turnbullovou a další novináře, které nemám ráda.

Odvážil by se ctižádostivý novinář proniknout do počítače, aby získal naše data?

Jak dlouho to podloudné čmuchání trvá?

Ani jsem si neuvědomila, že jsem zabočila do sérologické laboratoře, dokud jsem náhle nezaostřila zrak na černé desky laboratorních stolů, zaplněné kádinkami, zkumavkami a Bunsenovými hořáky. V zasklených policích se nacházely sáčky s doličnými předměty a vzorky a skleněné nádoby s chemikáliemi. Na dlouhém stole uprostřed místnosti ležely přikrývky a prostěradla z postele Lori Petersenové.

„Přicházíte právě včas,” pozdravila mě Betty. „Pokud toužíte po překyselení žaludku.”

„Ne, děkuju.”

„Já už ho mám,” dodala. „Nevím, proč byste měla být imunní.”

Betty brzy dosáhne důchodového věku, má ocelově šedé vlasy, výrazné, ostré rysy a oříškové oči, z nichž nelze nic vyčíst, anebo se v nich zračí plachá citlivost, podle toho, nakolik se člověk namáhá, aby se v ní vyznal. Oblíbila jsem si ji od prvního setkání. Hlavní séroložka je úzkostlivě pečlivá, má postřeh pronikavý jako skalpel. V soukromí je milovnicí divokého ptactva a vynikající pianistkou, nikdy se nevdala a nijak toho nelituje. Připomíná mi sestru Marthu, mou oblíbenou jeptišku na církevní škole svaté Gertrudy.

Rukávy dlouhého laboratorního pláště si vyhrnula k loktům, na rukou měla rukavice. Před ní se nacházely zkumavky s tampony a vůbec úplná sbírka materiálních tělesných vzorků, obsažená v karto novém pořadači s podložními skly a obálkami obsahujícími vlasy

a ochlupení Lori Petersenové. Na podložních sklech, obálkách a zkumavkách se skvěly mnou šifrované identifikační štítky vytištěné počítačem, což je plod Margaretina programu.

Mlhavě se mi vybavilo, co se vykládalo v zákulisí nedávného odborného semináře. V týdnech po náhlém úmrtí chicagského starosty došlo k devadesáti pokusům o proniknutí do počítače soudního lékaře. Provinili se novináři, slídící po pitevním protokolu a výsledcích toxikologických testů.

Kdo? Kdo se vloupal do mého počítače? A proč?

,… vyloženě se mu daří,” zaslechla jsem Betty.

„Promiňte…” Omluvně jsem se usmála.

Zopakovala, co jsem přeslechla. „Dopoledne jsem mluvila s doktorem Glassmanem. Pracuje na vzorcích z prvních dvou případů a za několik dnů bude pro nás mít definitivní výsledky, vyloženě se mu daří.”

„Odeslali jste už vzorky z posledních dvou případů?”

„Zrovna jsme je vypravili.” Odšroubovala víčko z hnědé lahvičky. „Bezva Kámoš je osobně doručí…”

„Bezva Kámoš?” zarazila jsem ji otázkou.

„Strážník Friendly, ale kolegové mu neřeknou jinak.

Bezva Kámoš. Jsou jako skautíci. Do New Yorku dojedou za šest hodin. Odevzdá vzorky v laborce ještě dneska večer.

Myslím, že losovali.”

Nechápavě jsem na ni pohlédla. „Losovali? Kdo?”

Co asi Amburgey chce? Možná se zajímá o zatímní výsledky testů DNA. V současné době do toho vkládá naděje každý.

„Poldové,” vysvětlovala Betty. „O to, kdo pocestuje do New Yorku. Někteří tam ještě nebyli.”

„Jedna návštěva stačí většině lidí na celý život,”

poznamenala jsem roztržitě. „Až se budou chtít natlačit do správného jízdního pruhu nebo najít místo k zaparkování, užijou si.” Pokud se chce dotázat na testy DNA a další poznatky, mohl se na mne obrátit elektronickou poštou.

Amburgey to obvykle dělává. Aspoň v minulosti tak postupoval vždycky.

„Nejlepší na tom je, že Bezva Kámoš se narodil a vyrůstal v Tennessee a nikdy nikam nejezdí bez bouchačky.”

„Doufám, že do New Yorku si zbraň nevzal.” Má ústa hovořila k ní. Zbytek mé osoby přebýval jinde.

„Kapitán ho upozorňoval, varoval ho před zákony o nošení střelných zbraní v pupku Ameriky. Když si Bezva Kámoš přišel pro vzorky, smál se a poklepal si na sako, kde se nejspíš skrývalo podpažní pouzdro. Nosívá revolver s patnácticentimetrovou hlavní jako John Wayne ve westernech. Tihle mládenci a jejich bouchačky! Až mě nudí, jak z toho čiší Freud…”

V mém mozku bleskla zpráva o chytrých dětech, které pronikly do počítačů velkých společností a bank.

Doma se vedle telefonu na psacím stole nachází modem, který umožňuje probudit zdejší počítač. Přísně jsem to Lucy zakázala. A Lucy chápala, jak by bylo zlé, kdyby se pokusila vstoupit do databáze Úřadu hlavního soudního lékaře. Všechno ostatní může dělat navzdory mému vnitřnímu odporu, který pramení ze snahy hájit si vlastní teritorium před vetřelci.

Vzpomněla jsem si na večerník, který našla Lucy schovaný pod polštářem na pohovce. Vzpomněla jsem si na výraz její tváře, když se mě vyptávala na vraždu Lori Petersenové, a vzápětí na seznam zaměstnanců a jejich telefonních čísel na pracoviště i domů - včetně Margaretina -

připíchnutý na korkové nástěnce doma nad mým psacím stolem.

Uvědomila jsem si, že Betty nějak dlouho nepromluvila.

Užasle na mne zírala.

„Není vám nevolno, Kay?”

„Promiňte,” řekla jsem znovu, tentokrát s povzdechem.

Po chvilce ticha soucitně pravila: „Pořád nemáme žádné podezřelé. I mě to žere.”

„Těžko myslet na něco jiného.” I když jsem na to v poslední zhruba hodině vůbec nepomyslela, měla bych tornu věnovat plnou pozornost, pokárala jsem se v duchu.

„Nerada to říkám, ale testy DNA jsou celkem k ničemu, pokud poldové někoho nechytí.”

„Ano, dokud nedospějeme do osvíceného věku, kdy se genetické stopy budou ukládat do centrální databáze jako otisky prstů,” zaznamenala jsem.

„Což se nestane, dokud do toho bude mít co mluvit Společnost na ochranu lidských práv.”

Copak mi dneska neřekne nikdo nic pozitivního? V

hlavě mi začínala vystřelovat pronikavá bolest.

„Je to divné.” Betty nanášela naftolenový fosfát na kruhové bílé filtrační papíry. „Někdo někde přece musel toho chlapa zahlédnout. Není neviditelný. Nevtrhl do domů těch žen z ničeho nic, musel je nějakou dobu sledovat, než si je vytipoval a uhodil na ně doma. Jestli okouněl v parcích, nákupních střediscích a podobně, někdo si ho podle mě musel všimnout.”

„Pokud si někdo něčeho všiml, my o tom nevíme. Ne že by lidi netelefonovali,” dodala jsem. „Policejní horké linky prý vyzvánějí ráno, v poledne i v noci. Jenže zatím se z toho nedá nic vytěžit.”

„Samé falešné stopy.”

„Právě. Celá kvanta.”

Betty pokračovala v práci. Tato fáze testů je relativně jednoduchá. Vytahovala ze zkumavek, které jsem jí poslala, tampony se vzorky, navlhčovala je vodou a potírala jimi filtrační papíry. Na nanesený naftolenový fosfát rozprášila solný reagenční roztok, takže potřená místa, pokud se na nich vyskytlo sperma, do několika vteřin znachověla.

Zadívala jsem se na kruhové filtrační papíry. Skoro na všech se nacházely nachové skvrny.

„Ten mizera,” utrousila jsem.

„Je to hnusný zvrhlík.” Začala mi vysvětlovat, co vlastně vidím. „Tohle je z tamponů z vnitřní strany stehen,” řekla a ukázala na vzorek. „Reakce byla okamžitá. Trochu pomaleji se zbarvily výtěry z konečníku a vaginy. To mě nepřekvapuje. Rychlost reakce ovlivnily její vlastní tělesné tekutiny. Navíc jsou pozitivní výtěry z úst.”

„Ten mizera,” zopakovala jsem tiše.

„Ale ty, co pocházejí z jícnu, jsou negativní. Zřejmě nejpodstatnější výron spermatu zasáhl tělo zvenčí. Opět selhal. Odpovídá to prakticky tomu, co jsem zjistila u Brendy, Patty i Cecile.”

Brenda byla uškrcena první, Patty druhá, Cecile třetí.

Zaskočil mě Bettyin důvěrný tón, jímž hovořila o zavražděných ženách. Staly se poněkud absurdním způsobem součástí naší rodiny. Nesetkaly jsme se s nimi za jejich života, dobře jsme je poznaly až teď.

Zatímco Betty zašroubovávala kapátko do malé lahvičky z hnědého skla, přešla jsem k mikroskopu na vedlejším stole, zadívala se do okuláru a prohlížela si vzorek. V poli polarizovaného světla bylo několik různobarevných, jako stužka plochých vláken, v nepravidelných intervalech zakroucených. Nebyly to vlasy, ochlupení ani umělá vlákna.

„Tohle je to, co jsem sejmula z nože?” zeptala jsem se jen pro jistotu.

„Ano. Bavlněná vlákna. Nenechte se vyvést z míry tou směsí růžové, zelené a bílé barvy. Výslednou barvu tkaniny často tvoří kombinace barev, které nerozlišíte pouhým okem.”

Rozříznutá noční košile Lori Petersenové byla zhotovena ze světležluté bavlny.

Zpozorněla jsem. „Není možné, že by šlo o pouhou drť z bavlněného papíru? Lori patrně používala nůž na otevírání dopisů.”

„Ani náhodou, Kay. Už jsem zkoumala vlákna z její noční košile. Shodují se se vzorky, které jste sňala z čepele nože.”

Slovo odborníka platí. Shoda je shoda. Noční košili na Lori rozřízl manželův nůž. Až Marino dostane zprávu z laboratoře, zajásá. Zatraceně.

Betty pokračovala. „Říkám rovnou, že vlákna, která vidíte, se neshodují s těmi, co se našla na jejím těle a na okenním rámu, kudy podle policie vrah pronikl dovnitř. Tam jsou černá a tmavomodrá s trochou červeně, směs bavlny s polyesterem.”

V noci, kdy jsem Matta Petersena viděla, měl na sobě bílou, zřejmě bavlněnou košili, která stěží obsahovala černá, modrá a červená vlákna. Měl na sobě také džíny a ty většinou bývají z bavlněného kepru.

Je krajně nepravděpodobné, že vlákna, o nichž se zmínila Betty, pocházejí z jeho oděvu, leda by se před příjezdem policie převlékl.

„Jo, panečku, Petersen není hlupák,” slyším v duchu Marinova slova. „Od časů Waynea Williamse půl světa ví, že právě na vlákna už se leckdo chytil.”

Vyšla jsem z místnosti a kráčela chodbou až na její konec, kde jsem odbočila do laboratoře na zkoumání nástrojové techniky a chladných a střelných zbraní. Na stolech a v policích se kupily pistole, revolvery, brokovnice, pušky, dýky a mačety, opatřené štítky a připravené v úloze důkazů vystoupit před soudem. Na stolech se povalovaly nábojnice a vzadu v koutě stál galvanizační ocelový tank plný vody, používaný k testování vystřelených nábojnic. Na hladině se pokojně vznášel gumový plovák.

Frank, šlachovitý bělovlasý muž, který k nám přešel z vojenské kriminální služby, se hrbil nad srovnávacím mikroskopem. Když jsem vešla, zapálil si vyhaslou dýmku a nesdělil mi žádné potěšující poznatky.

Z vyříznuté sítě proti hmyzu v okně Petersenových se nedalo nic zjistit. Pletivo bylo z umělé hmoty, tudíž k ničemu z hlediska stop

po použitých nástrojích a úhlu výřezu. Nevěděli jsme tudíž, jestli síť byla vyříznuta zevnitř či zvenčí, protože umělá hmota se na rozdíl od kovu nezakřiví.

Rozdíl by byl velmi podstatný, taková informace mě moc zajímala. Jestli síť vyřízl pachatel zevnitř domu, pak se moje verze hroutí. Znamenalo by to, že vrah se do domu nevloupal, ale nacházel se uvnitř. Znamenalo by to, že Marinovo podezření na manžela by se víceméně potvrdilo.

„Můžu konstatovat jen to, že řez je čistý, způsobený něčím ostrým, například břitvou nebo nožem,” pravil Frank a vypouštěl aromatické kroužky dýmu.

„Co třeba týmž nástrojem, jímž pachatel rozřízl košili oběti?”

Nepřítomně si sňal brýle a začal si je čistit kapesníkem.

„I její noční košili rozřízlo něco ostrého, ale těžko říct, jestli totéž co síť. Nemůžu určit ani druh nástroje. Možná to byla dýka. Nebo třeba šavle nebo nůžky.”

Odříznutá elektrická šňůra a vojenský nůž vypovídaly o něčem jiném. Na základě mikroskopického srovnání Frank důvodně předpokládal, že šňůra byla odříznuta nožem Matta Petersena. Odříznuté konce elektrické šnůry odpovídaly čepeli nože a stopám na ní. To hraje zase do ruky Marinovi, pomyslela jsem si deprimovaně. Tento doličný předmět by mu tolik nenahrával, kdyby se speciální vojenský nůž našel někde jen tak pohozený, například u postele, místo aby spočíval ve skrýši, dokonce v zásuvce prádelníku Matta Petersena.

Přesto jsem dál uvažovala v rámci vlastního domnělého scénáře. Vrah spatřil nůž na Lořině stole a rozhodl se ho použít. Ale proč ho potom schoval? Pokud tedy nůž použil k rozříznutí Lořiny noční košile i k odříznutí elektrické šňůry, průběh událostí se lišil od mé představy. Předpokládala jsem, že když vrah vstoupil do Lořiny ložnice, držel v ruce vlastní zbraň, nůž nebo něco ostrého, čím vyřízl síť v okně.

Pokud ano, proč tím nerozřízl taky noční košili a neodřízl elektrickou šňůru? Jak to, že se chopil vojenského nože?

Padl mu do očí hned, když vešel do ložnice?

To je vyloučeno. Psací stůl stojí poměrně daleko od postele, a když vrah vstoupil do ložnice, byla tam tma.

Nemohl nůž vidět.

Nemohl ho vidět, dokud nerozsvítil, a do té doby musel Lori přemoci, nejspíš tak, že jí přiložil nůž ke krku. Proč by ho zajímal jiný nůž na psacím stole? To postrádá logiku.

Jestli ho ovšem něco nezaskočilo.

Jestli něco nenarušilo a nezmařilo obvyklý rituál, jestli neočekávaná událost nezměnila běh věcí.

Probírali jsme to s Frankem ze všech stran.

„Předpokládejme, že ji nezavraždil manžel,” prohlásil Frank.

„Ano. Předpokládejme, že Lori vraha neznala. Má svůj rukopis, modus operandi. Ale u Lori ho něco vyvedlo z míry.”

„Asi něco udělala…”

„Nebo řekla,” dodala jsem a pokračovala: „Třeba řekla něco, co ho na okamžik zarazilo.”

„Třeba.” Tvářil se skepticky. „Možná ho to zarazilo na dostatečně dlouho, aby si všiml nože na psacím stole, na tak dlouho, že dostal nápad ho použít. Připadá mi ale pravděpodobnější, že objevil nůž na psacím stole onoho večera dřív, protože byl uvnitř, ještě než se vrátila domů.”

„Ne. To si rozhodně nemyslím.”

„Proč?”

„Protože se v domě zdržovala už nějakou dobu předtím, než ji vrah napadl.”

Probrala jsem to v duchu mnohokrát.

Lori přijela z nemocnice domů, odemkla hlavní dveře a zevnitř za sebou zamkla. Vešla do kuchyně a odložila na stůl batůžek. Pak rychle utišila hlad. Obsah žaludku ukázal, že krátce před útokem snědla několik sýrových krekrů. Trávicí proces sotva začal. Hrůza, kterou zakoušela při napadení, způsobila, že se trávení zcela přerušilo. To je jedna z obranných reakcí organismu. Trávení ustane, krev se z žaludku přemístí do kritických míst v těle a připraví živou bytost k boji či útěku.

Nemohla však bojovat. A už vůbec ne utéct.

Po letmém občerstvení přešla z kuchyně do ložnice.

Policie zjistila, že v noci, těsně před ulehnutím, užívala antikoncepční pilulky. V přilehlé koupelně zmizela z průhledného obalu páteční pilulka. Polkla ji, vyčistila si zuby a odlíčila se, nato se převlékla do noční košile a šatstvo přehodila přes židli. Ulehla do postele a krátce nato na ni vrah zaútočil. Možná pozoroval dům ze tmy za stromy nebo z křoví. Možná čekal, až Lori zhasne a usne. Anebo ji sledoval dřív a přesně věděl, kdy se vrací domů a chodí spát.

Vzpomněla jsem si na přikrývky. Byly shrnuté dolů, jako by pod nimi ležela, nic ani jinde v domě nenasvědčovalo, že došlo k zápasu.

Napadlo mě něco jiného.

Matt Petersen se zmínil o pachu, o nasládlém pachu s příměsí potu.

Jestli se vrah vyznačoval příznačným, výrazným tělesným pachem, pak ho provázel všude. Šířil by se ložnicí, pokud by se tam před příjezdem Lori domů skrýval.

Lori byla lékařka.

Pachy často prozradí nemoc či jedy. Lékaři jsou na pachy velice citliví, sama mnohdy podle pachu krve na místě činu odhadnu, jestli oběť předtím, než byla zastřelena nebo ubodána, pila alkohol. Krev nebo obsah žaludku, který páchne pižmem, po mandlích, ořeších či kokosové moučce, naznačuje přítomnost kyanidu. Pacientův dech, páchnoucí po vlhkém listí, svědčí o tuberkulóze…

Lori Petersenová byla lékařka jako já.

Kdyby v okamžiku, kdy vstoupila do ložnice, ucítila výrazný pach, nesvlékala by se a nepodnikala nic jiného, dokud by nezjistila jeho zdroj.

Cagney nikdy neměl takové starosti jako já a občas mě duch mého předchůdce, s nímž jsem se nikdy nesetkala, strašil a připomínal mi moc a nezranitelnost, jíž nikdy nedosáhnu. V nerytířském světě byl nerytířským rytířem, který nesl své postavení jako chochol, a něco ve mně mu trochu závidí.

Zemřel náhle. Doslova se skácel k zemi, když kráčel obývacím pokojem po koberci, aby zapnul televizor a sledoval utkání o Super Bowl. V předjitřním tichu pochmurného pondělí se stal objektem vlastních příkazů, přehodili mu přes obličej ručník, pitevna, do níž ho převezli, byla uzavřena pro každého kromě patologa, jemuž případ přidělili. Čtvrt roku do jeho pracovny nevstoupil nikdo kromě Rose, která odtud vynesla popelník se špačky doutníků.

Když jsem nastoupila v Richmondu, nejdřív jsem beze zbytku odstrojila jeho kancelář a důsledně odtud vykázala všechno, co připomínalo dřívějšího obyvatele včetně jeho naturalistického portrétu v akademickém taláru, který visel na zdi za impozantním psacím stolem, nasvícený speciálním světlem jako v galerii. Vyhostila jsem obraz na patologii Virginského medicínského centra stejně jako celou zasklenou knihovnu zaplněnou hrůznými mementy, jejichž shromažďování se často připisuje soudním patologům, ačkoli většina z nás se jím nezabývá.

Jeho kancelář - nyní moje kancelář - byla světlá, na podlaze spočíval koberec v barvě pařížské modři, na stěnách visely reprodukce anglických krajinomaleb a jiných ušlechtilých děl. Přivezla jsem si jen několik připomínek svého povolání, z nichž náznak morbidity obsahovala pouze hliněná rekonstrukce obličeje zavražděného chlapce, jehož identita zůstala záhadou. Naaranžovala jsem mu na krku svetr a umístila ho na registraturu, odkud očima z umělé hmoty pozoroval dveře a v zasmušilém mlčení čekal, až ho někdo osloví jménem.

Pracovnu jsem záměrně vybavila neutrálně, pohodlně, ale prakticky, aby o mně nic neprozradila, a přitom působila příjemně. I když jsem se samolibě ujišťovala, že je lepší, budou-li mě lidé vnímat víc jako profesionála než jako legendu, vnitřně jsem o tom pochybovala.

Pořád jsem cítila Cagneyho přítomnost.

Lidé mi ho neustále připomínali historkami tím bizarnějšími, čím déle se tradovaly. Při pitvě zřídka nosil rukavice. Proslul tím, že při příjezdu na místo činu dojídal svačinu. Vyrážel s policisty na hony, účastnil se pikniků se soudci a předchozí komisař mu servilně vycházel vstříc, protože se Cagneyho bál.

Ve srovnání s ním jsem bledla a vím, že mě tu srovnávají neustále. Jediné hony a pikniky, kam mě zvali, byly v soudních síních a na konferencích, kdy jsem se stávala terčem já a oheň rozdmychávali pod nohama mně. První rok doktora Alvina Amburgeyho v čele komisariátu naznačoval, že další tři se promění v peklo. Chystá se napadnout mé hájemství. Sleduje, co dělám. Neminul týden, abych nedostala elektronickou poštou arogantní stručnou žádost o statistické údaje nebo se nedotázal, proč počet vražd trvale narůstá, zatímco ostatní zločiny mírně ustupují -jako by byla moje vina, že se lidé ve Virginii navzájem čím dál víc zabíjejí.

Ale ještě nikdy si mě narychlo nepozval na kobereček.

Když měl něco na srdci, obracel se na mne elektronickou poštou nebo vyslal někoho ze svých poradců. Bezpečně jsem věděla, že mě nechce osobně poplácat po zádech a pochválit za dobrou práci.

Těkala jsem po stozích papírů na svém psacím stole a snažila se objevit něco, co bych si vzala s sebou - spisy, poznámkový blok, desku s klipsem. Kdybych vstoupila do jeho úřadu s prázdnýma rukama, připadala bych si nevímproč jako nahá. Vyprázdnila jsem kapsy laboratorního pláště, ve kterých se mi během dne hromadí nejrůznější drobnosti, zastrčila do jedné z nich balíček cigaret ne boli „rakovinových injekcí”, jak je nazývá Amburgey, a vyšla jsem do pozdního odpoledne.

Vládne ze třiadvacátého poschodí Monroeovy budovy na druhé straně ulice. Nad ním už není nikdo kromě náhodně hřadujícího holuba na střeše. Většina jeho přisluhovačů a vazalů je umístěna v patrech pod ním, kde sídlí i agentury pracující pro komisariát zdravotnictví a sociálních služeb.

Nikdy jsem nebyla v jeho pracovně. Nikdy mě nepozval.

Dveře výtahu se nehlučně otevřely a vystoupila jsem v rozlehlé hale, kde za psacím stolem ve tvaru U, tyčícím se na koberci v barvě dozrávajícího obilí, trůnila přijímací úřednice. Když ke mně prsatá, ještě ne dvacetiletá rusovláska vzhlédla od počítače a s rutinním, sebejistým úsměvem pozdravila, skoro jsem čekala, že se zeptá, jestli mám rezervaci a potřebuji hotelového sluhu, aby mi odnesl zavazadla.

Představila jsem se, ale nezdálo se, že by to na ni v nejmenším zapůsobilo a cokoli jí připomnělo.

„Mám ve čtyři hodiny schůzku s panem komisařem,”

dodala jsem.

Nahlédla do elektronického diáře a afektovaně povzbudivým tónem pronesla: „Udělejte si prosím pohodlí, paní Scarpettová. Doktor Amburgey vás brzy přijme.”

Usadila jsem se na béžovou koženou pohovku a zkoumala postupně lesklý skleněný kávovar, stolky s časopisy a umělé květiny. Nebyl tu jediný popelník, zato na dvou místech se skvěl nápis: „Děkujeme, že zde nekouříte”.

Minuty se líně vlekly.

Rusovláska v recepci usrkávala brčkem minerálku Perrier a usilovně ťukala do počítače. Po chvíli ji napadlo nabídnout mi něco k pití. Usmála jsem se ve smyslu „ne, děkuju” a její prsty se znovu rozběhly, klávesy rychle cvakaly a počítač si postěžoval hlasitým pípnutím.

Povzdechla si, jako by dostala zarmucující zprávu od hlavního účetního.

Balíček cigaret mě tlačil v kapse a sváděl, abych se odebrala na dámskou toaletu a zapálila si.

V půl páté zabzučel její telefon. Zvedla sluchátko a opět s přehnaně povzbudivým, prázdným úsměvem mi oznámila: „Račte dál, paní Scarpettová.”

Zbavena titulu a velmi rozladěna ji „paní” Scarpettová vzala za slovo.

Pootočením kulovité kliky se dveře od komisařovy pracovny s lehkým cvaknutím otevřely a okamžitě povstali tři muži - očekávala jsem, že bude přítomen pouze jeden z nich. S Amburgeym byli v místnosti Norman Tanner a Bill Boltz. Když došla řada na Boltze, aby mi stiskl ruku, dívala jsem se mu zpříma do očí, dokud celý nesvůj neuhnul pohledem.

Dotklo se mě to a trochu mě to i rozhněvalo. Proč se nezmínil, že tu bude? Proč se neozval od chvíle, kdy se naše cesty nakrátko zkřížily v domově Lori Petersenové?

Amburgey mě odbyl pokývnutím a poznamenal: „Těší mě, že jste přišla.” Tvářil se zhruba stejně nadšeně jako soudce po celodenním nudném projednávání dopravních přestupků.

Tenhle malý muž s prohnanýma očima působil naposledy v Sacramentu, kde si dostatečně osvojil image západního pobřeží, aby zakryl svůj severokarolínský původ -

pochází z rodiny farmáře a nijak se tím nepyšní. Má slabost pro kravaty na gumičce se stříbrnou sponou, které téměř nábožně nosí k oblekům s úzkým proužkem, na pravém prsteníčku se mu skví masivní stříbrný prsten s tyrkysem. Z

jeho neurčitě šedých očí mrazilo, pod tenkou kůží se výrazně rýsovala lebka. Byl téměř plešatý.

Čalouněné křeslo z javorového dřeva kdosi předtím odsunul od stěny, zdálo se, že čeká na mne. Zavrzala kůže a Amburgey zaujal místo za psacím stolem, o němž jsem slyšela, ale nikdy ho neviděla. Byl to obrovský, zdobně vyřezávaný kus nábytku z růžového dřeva, velmi starý a očividně čínský.

Za jeho hlavou bylo rozměrné okno, které nabízelo výhled na střed města, v dálce se lesknoucí stuhu Jamesovy řeky a periférii na jižní • straně. S hlasitým cvaknutím otevřel černý kufřík z pštrosí kůže ležící před ním a vytáhl svazek žlutých kartiček, popsaných vlastnoruční drobnou zašmodrchanou čmáranicí. Vždycky si načrtl osnovu toho, o čem se chystal promluvit. Bez kartiček s poznámkami nedal ani ránu. „Určitě jste si vědoma toho, jakou úzkost ve veřejnosti vyvolaly ty nedávné případy zardoušení,” obrátil se na mne.

„Toho si vědoma opravdu jsem.”

„Bill, Norm a já jsme včera odpoledne uspořádali mimořádnou poradu takříkajíc na nejvyšší úrovni. A to hned z několika důvodů, v neposlední řadě kvůli tomu, co stálo v sobotním večerníku a nedělních novinách, doktorko Scarpettová. Jak asi víte, protože se čtvrtou tragickou obětí stala mladá lékařka, novináři přímo šílí.”

To jsem nevěděla. Ale nepřekvapilo mě to.

„Nepochybuji o tom, že se na vás obracejí s žádostmi o informace,” pokračoval Amburgey zdvořile. „Musíme to řádění zarazit v zárodku, nebo vypukne davové šílenství a všichni si to odskáčeme. Dlouze jsme o tom v naší trojici debatovali.”

„Pokud dokážete zarazit vraždy v zárodku, zasloužíte si Nobelovu cenu,” řekla jsem stejně zdvořile.

„Přirozeně to považujeme za prioritu priorit,” ozval se Boltz, rozepnul si sako tmavých šatů a opřel se v křesle.

„Policie na případech pracuje s mimořádným nasazením, Kay. Shodli jsme se na tom, že momentálně musíme zabránit jedné věci - únikům informací novinářům. Média děsí svými zprávami veřejnost a vrah se z nich dovídá všechno, k čemu jsme dospěli.”

„Plně s vámi souhlasím.” Moje obrana připomínala padací most bez řetězů a ihned jsem zalitovala toho, co jsem řekla vzápětí. „Ujišťuju vás, že můj úřad nevydal žádné prohlášení, kromě povinné informace o způsobu a příčině smrti.”

Odpověděla jsem vlastně na nevyslovené obvinění a můj právnický instinkt proti takové pošetilosti zaprotestoval.

Pokud mě předvolali, aby mě obžalovali z indiskrece, měla jsem se bránit útokem, rozhodně zaútočit na Amburgeyho, ať tak odporný úmysl přizná. Místo toho jsem vyslala signál, že jsem na útěku, což jim dávalo právo mě pronásledovat.

„Dobrá, právě jste nakousla téma, kterým bychom se rádi zabývali hlouběji,” pravil Amburgey a jeho neurčitě šedé, nepřátelské oči na mně krátce spočinuly.

„Žádné téma jsem nenakousla,” namítla jsem nedůrazně.

„Pouze jsem konstatovala fakt.”

Po diskrétním zaklepání vstoupila rusovláska s kávou a pracovna rázem strnula v němý živý obraz. Zdálo se, že na ni naprosté ticho nijak nepůsobí, pečlivě zkontrolovala, jestli nám něco nechybí, a Boltze opřádala pozorností jako závojem. Není možná nejlepším nejvyšším státním zástupcem, jakého virginská metropole pamatuje, ale rozhodně nejpohlednějším - patří k tornu vzácnému typu blondýnů, jemuž přibývající léta prospívají. Neubývají mu vlasy, netloustne, jedině jemné vrásky v koutcích očí naznačují, že se blíží ke čtyřicítce.

Když odešla, Boltz řekl neadresně: „Všichni víme, že policie má momentálně potíže s velkou sdílností členů sboru. Norm a já jsme

o tom hovořili s vysokými důstojníky. Nevědí přesně, na kterém stupni informace unikají.”

Držela jsem se zpátky. Čemu se diví? Jestli se některý z nejvyšších policejních činitelů důvěrně přátelí s Abby Turnbullovou nebo jiným novinářem, tak určitě neřekne: „Moc mě to mrzí. Že bych tolik kecal?”

Amburgey odtrhl kartičku. „V souvislosti s citlivými informacemi byl v novinách od první vraždy citován zdroj z medicínských kruhů` sedmnáctkrát, doktorko Scarpettová.

To mě poněkud znepokojuje. Nejchoulostivější podrobnosti například o spoutání, důkazech znásilnění, o tom, jak vrah pronikl dovnitř, kde byla nalezena těla a že probíhají testy DNA, se připisují lékařským kruhům`. Vzhlédl ke mně.

„Jsou ty podrobnosti přesné?”

„Ne tak docela. Novináři se dopustili několika chyb.”

„Jakých?”

Nechtělo se mi o tom mluvit. Nechtěla jsem zacházet do podrobností. Jenže on má právo i na nábytek v mé kanceláři, kdyby se mu náhodou zalíbil. Zodpovídám se jemu. A on se nezodpovídá nikomu jinému než guvernérovi.

„Například u prvního případu noviny uvedly, že krk Brendy Steppeové svíral světlehnědý látkový pásek,”

odpověděla jsem. „Přitom ji vrah uškrtil punčocháči.”

Amburgey si to zapsal. „Co ještě?”

„U případu Cecile Tylerové se psalo, že krvácela v obličeji a přikrývka byla zbrocena krví. Novináři přinejlepším zveličovali. Neměla tržné rány, žádná zranění tohoto druhu. Trochu krve se jí vyřinulo z nosu a úst. V

důsledku posmrtné reakce organismu.”

„Byly tyto podrobnosti uvedeny ve zprávě o prvotním ohledání?” otázal se a pokračoval v zapisování.

Potřebovala jsem chvilku, abych se uklidnila. Pochopila jsem, co sleduje. Ve zprávě o prvotním ohledání uvede povolaný lékař, co zjistil na místě činu a co se dověděl od policie. V podrobnostech nebývá vždycky zcela přesná, protože lékaře obklopuje zmatek a do pitvy je daleko.

Přitom tito povolaní lékaři nebývají mnohdy soudní patologové, ale doktoři se soukromou praxí, opravdoví dobrovolníci, kteří dostávají padesát dolarů od případu za to, že je vytáhnou uprostřed noci z postele nebo jim víkend zkazí havárie, sebevraždy a vraždy. Tito muži a ženy poskytují službu veřejnosti, jsou jejími pěšáky. Mají především rozhodnout, zda si případ zaslouží soudní pitvu, sepíší předběžnou zprávu a pořídí spoustu fotografií. I kdyby si ohledávající lékař popletl světlehnědý látkový pásek s punčocháči, nijak zvlášť na tom nezáleželo.

Moji spolupracovníci se nevybavují s novináři.

„Pokud jde o ten světlehnědý látkový pásek a krví zbrocenou přikrývku, zajímalo by mě, jestli tyto podrobnosti byly uvedeny ve zprávách o prvotním ohledání,” naléhal Amburgey.

„Rozhodně ne takovým způsobem, jakým o nich referovali novináři,” odpověděla jsem pevně.

„Všichni víme, co novináři dovedou,” poznamenal Tanner a pokusil se zažertovat. „Dělat z komára velblouda, na to jsou mistři.”

„Pokud se domníváte, že některý z mých soudních lékařů prozradil podrobnosti o těchto případech, rezolutně prohlašuju, že jste na nesprávné cestě,” řekla jsem a rozhlédla se po trojici mužů. „To se prostě nestalo. Znám oba lékaře, kteří se v prvních dvou případech dostavili na místo činu. Spolupracují s Úřadem hlavního soudního lékaře v Richmondu celá léta a naprosto spolehlivě. U třetího a čtvrtého případu jsem byla osobně. Informace neunikají z mého úřadu. Jakékoli podrobnosti mohl vyzradit každý, kdo se pohyboval na místě činu. Například přivolaní záchranáři.”

Zavrzala kůže, Amburgey poposedl. „Zabýval jsem se tím. K případům se dostavily tři různé záchranářské týmy.

Žádný ze zdravotníků nebyl u všech čtyř případů.”

„Za anonymními zdroji se často skrývá směsice informací z mnoha stran,” upozornila jsem. „To, co zdánlivě pochází z medicínských zdrojů, může být kombinací toho, co utrousil zdravotník, konstatoval strážník a náhodně zaslechl novinář, když postával před domem, kde byla nalezena mrtvola.”

„To je pravda.” Amburgey přikývl. „Nikdo z nás se také nedomnívá, že informace unikají z úřadu hlavního soudního lékaře, aspoň ne záměrně,..”

„Aspoň ne záměrně?” vyhrkla jsem. „Chcete naznačit, že informace mohou z mého úřadu unikat bezděčně?” I když se mi chtělo v sebeobraně oznámit, že je to naprostý nesmysl, zarazila jsem se.

Sevřelo se mi hrdlo, náhle mě osvítilo prosté vysvětlení.

Databáze mého úřadu. Pronikl do ní někdo zvenčí. Naráží Amburgey na tohle? Jak by se o tom ale mohl dovědět?

Amburgey pokračoval, jako by mě neslyšel.

„Zaměstnanci a lidi vůbec nedrží jazyk za zuby. Vyprávějí o věcech doma, přátelům

a většinou to nemyslí zle. Ale člověk nikdy neví, kde se ty řeči zastaví - mohou se dostat až k novinářům. To se stává. Snažíme se to objektivně rozebrat, podívat se pod každý kámen. Musíme. Zajisté chápete, že některé vyzrazené informace mohou vážně ohrozit průběh vyšetřování.”

„Starosta a městská rada o tento druh popularity Richmondu nestojí,” lakonicky dodal Tanner. „Kvůli vysokému počtu vražd máme už tak dost špatnou pověst.

Senzační zprávy o mnohonásobném vrahovi v celonárodních médiích jsou to poslední, co naše metropole potřebuje.

Všechny ty nově vybudované hotely žijí z konferencí, kongresů a turistického ruchu. Lidé neradi jezdí do města, kde se musí bát o život.”

„To jistě,” chladně jsem souhlasila. „Stejně tak by lidi nepotěšilo, kdyby se starosta o vraždy zajímal jen proto, že je považuje za nevhodné a nežádoucí, neboť brání rozvoji turistického ruchu.”

„Nikdo nic tak skandálního netvrdí, Kay,” zasáhl do debaty Boltz.

„Ovšemže ne,” rychle dodal Amburgey. „Ale musíme čelit jistým tvrdým skutečnostem a pravda je, že pod povrchem to vře. Pokud záležitosti nevěnujeme zcela mimořádnou péči, dočkáme se pořádného výbuchu.”

„Výbuchu? Kvůli čemu?” zeptala jsem se ostražitě a automaticky jsem pohlédla na Boltze.

Tvářil se rezervovaně, skelné oči skrývaly veškeré emoce. ,‘Pa poslední vražda je sud prachu,” spustil váhavě.

„Za případem Lori Petersenové jsou určitá fakta, o nichž se nemluví. Fakta, která novináři bohudík zatím neznají. Ale to je jen otázka času. Někdo na ně kápne, a pokud do té doby problém citlivě a hlavně nenápadně nevyřešíme, výbuch otřese i nebesy.”

Tanner zachmuřil protáhlý obličej připomínající lucernu a navázal na Boltze. „Městu hrozí, ehm, soudní pře.”

Pohlédl na Amburgeyho, který ho pokývnutím pobídl, aby pokračoval. „Přihodilo se totiž něco velmi nešťastného. Lori Petersenová patrně zkoušela volat na policii hned po příjezdu z nemocnice domů, tedy po půlnoci z pátku na sobotu. Dověděli jsme se to od dispečera, který měl v té době službu. Jedenáct minut před jednou hodinou se ozvalo vyzvánění na lince tísňového volání. Na obrazovce počítače naskočilo účastnické číslo a adresa Petersenových, ale spojení se přerušilo, sotva se telefonista ohlásil.”

„Jak si asi vzpomínáš, telefon na místě činu ležel na nočním stol

ku, šňůra byla vytržena ze zdi,” obrátil se na mne Boltz.

„Domníváme se, že když vrah pronikl do domu, doktorka Petersenová se probudila. Sáhla po telefonu a podařilo se jí vytočit číslo tísňově linky, ale v dalším jí vetřelec zabránil.

Na obrazovce počítače se objevily identifikační údaje volajícího. To je všechno. Nikdo nepromluvil. Tísňová volání tohoto druhu se ihned předávají hlídkám. V devíti případech z deseti to jsou kousky cvoků nebo si děti hrají s telefonem. Ale to se nikdy neví. Třeba volající utrpěl infarkt nebo mozkovou příhodu. Nebo se ocitl v jiném smrtelném nebezpečí. Telefonista má okamžitě vyrozumět dispečera, že zachytil volání prvního stupně naléhavosti. Ten se ihned spojí vysílačkou s mobilní hlídkou v terénu a vyzve ji, aby na uvedené místo zajela a přesvědčila se, jestli je všechno v pořádku. To se nestalo. Dotyčný telefonista, který byl dnes postaven mimo službu, přisoudil volání čtvrtý stupeň naléhavosti.”

„Té noci zasahovala policie na mnoha místech,” převzal slovo Tanner. „Radioprovoz byl neobyčejně intenzivní. A čím víc telefonátů, tím spíš se některý podcení, což by se jindy pravděpodobně nestalo. Potíž je v tom, že jakmile v policejní síti naskočí číslo volajícího, není návratu. Dispečer spatří číslo na své obrazovce. Neví ovšem o míře naléhavosti telefonátu, opírá se o hodnocení telefonisty. A pokud se mu nahromadí volání prvního, druhého a třetího stupně naléhavosti, nedostane se hned tak k tomu, aby vyslal hlídku tam, kde to není tak urgentní.”

„Telefonista nepochybně selhal,” konstatoval nepříliš vzrušeně Amburgey. „Ale myslím, že lze pochopit proč.”

Seděla jsem strnule a málem nedýchala.

Boltz podobně nevzrušeně vylíčil, co se dělo dál.

„Nakonec přijel po pětačtyřiceti minutách k domu Petersenových hlídkový vůz. Strážník uvedl, že posvítil baterkou na průčelí domu. Uvnitř se nesvítilo, všechno odpovídalo - cituji -,bezpečnostním standardům`. Dostal naléhavé hlášení o divoké domácí rvačce a rychle odjel.

Zanedlouho zřejmě přijel pan Petersen a nalezl manželku mrtvou.” Muži hovořili dál, vysvětlovali. Vzpomněli na Howarda Beache, na ubodané oběti v Brooklynu, kde policie postupovala nedbale a zemřeli lidé.

„Soudy ve Washingtonu D.C. a v New Yorku dospěly k závěru, že vláda nemůže nést veškerou zodpovědnost za to, že neochránila občany před zločinem.”

„Jinými slovy nezáleží na tom, co policie dělá nebo nedělá.”

„To není podstatné. Pokud dojde k soudní při, vyhrajeme ji, a přesto v důsledku publicity u veřejnosti prohrajeme.”

Poslouchala jsem sotva jedním uchem. Vnitřní zrak mi nabízel šílenou změť hrůzných obrazů. Tísňové volání, vzápětí přerušené, rozbouřilo moji fantazii.

Uměla jsem si představit, co se stalo.

Lori Petersenová byla po službě na úrazové chirurgii vyčerpaná, manžel jí oznámil, že přijede později než obvykle. Ulehla tedy a chtěla se trochu prospat, než se vrátí domů - sama jsem to jako nemocniční lékařka dělávala podobně, když jsem čekala, až Tony přijede domů z právnické knihovny v Georgetownu. Vzbudil ji hluk, který způsobil někdo uvnitř domu, pravděpodobně tlumený zvuk kroků osoby, plížící se chodbou k ložnici. Ve zmatku tázavě vyslovila manželovo jméno. Nikdo neodpověděl.

V okamžiku hrozivého ticha, které jí muselo připadat jako věčnost, si uvědomila, že se někdo pohybuje v domě, a není to Matt.

Zmocnilo se jí zděšení, rozsvítila lampičku na nočním stolku, aby viděla na telefon.

V okamžiku, kdy vyťukala číslo tísňového volání, na ni zaútočil vrah. Vytrhl telefonní šňůru ze zdi dřív, než stačila zavolat o pomoc.

Možná jí vyrval z ruky sluchátko. Možná na ni zařval a ona ho začala prosit o smilování. Vyvedlo ho to z míry a na okamžik ochromilo.

Vzápětí se rozzuřil. Možná ji ztloukl. Tehdy jí asi zlomil žebra, a zatímco se svíjela prudkou bolestí, rozhlížel se divoce kolem. Lampička svítila. Viděl v ložnici všechno.

Taky vojenský nůž na psacím stole.

Vraždě se dalo předejít. Policie jí mohla zabránit!

Kdyby telefonista přisoudil jejímu volání první stupeň naléhavosti, dispečer by okamžitě vyrozuměl hlídku a strážník by dorazil na místo během několika málo minut.

Všiml by si, že se v ložnici svítí - vrah nemohl odřezávat šňůru a poutat svou oběť za tmy. Strážník by vystoupil z auta a nejspíš by něco zaslechl. Kdyby nic víc, obešel by alespoň dům a posvítil na zadní stranu. Vyříznutou sít proti hmyzu, lavičku a otevřené okno by nepřehlédl. Vrahův rituál vyžaduje čas. Policie by se pravděpodobně dostala do domu dřív, než by Lori Petersenovou zavraždil!

V ústech mi vyschlo, musela jsem si loknout kávy, abych se mohla zeptat: „Kolik lidí o tom ví?”

„Minimální počet, Kay,” odpověděl Boltz. „Neví o tom ani seržant Marino. Aspoň silně pochybuju, že by věděl. V

době, kdy dispečer vyrozuměl hlídky, nebyl ve službě.

Přivolali ho z domova až potom, co místo činu zajistil uniformovaný policista. Ví o tom jen pár předních policejních činitelů. Strážníci, kteří u toho byli, si nedovolí o takové věci s někým debatovat.”

Pochopila jsem, co to znamená. Upovídaného poldu by přeřadili mezi dopraváky nebo do skladu výstroje.

Amburgey pečlivě volil slova. „Seznamujeme vás s touto nešťastnou situací proto, abyste porozuměla opatřením, která jsme nuceni přijmout.”

Nehnutě jsem seděla a upřeně ho pozorovala. Konečně se propracoval k pointě.

„Hovořil jsem včera večer se soudním psychiatrem doktorem Spirem Fortosisem, který se s námi laskavě podělil o svůj názor. Konzultoval jsem případy s FBI. Ze zkušeností specialistů s tímto typem vraha vyplývá, že publicita jitří problém. Tento typ vraha podněcuje. Chápe ji jako reklamu, vzrušuje ho, když čte o tom, co spáchal. Žene ho k dalším zločinům.”

„Nemůžeme potlačovat svobodu tisku,” připomněla jsem mu stroze. „Nemůžeme nijak ovlivnit to, co novináři píší.”

„Ale ano.” Amburgey se zadíval z okna. „Nemůžou napsat víc, než jim prozradíme. Bohužel jsme jim toho prozradili moc.” Odmlčel se. „Někdo tedy určitě.”

Nebyla jsem si úplně jista, kam Amburgey míří, ale směrové tabule rozhodně ukazovaly na mne.

„Choulostivé podrobnosti,” pokračoval Amburgey, „o nichž jsme mluvili, se dostaly na veřejnost v podobě velmi názorných, hrůzu nahánějících článků s titulky na šířku stránky. Podle odborných závěrů doktora Fortosise tohle může vraha vyprovokovat a urychlit další úder. Publicita ho stimuluje, ocitá se pod nesmírným tlakem. Nutkání vrcholí, musí se zbavit té tíhy a vyhlédne si další oběť. Ostatně mezi vraždou Cecile Tylerové a Lori Petersenové uplynul pouhý týden…”

„Hovořil jste o tom s Bentonem Wesleym?” přerušila jsem ho.

„Ani jsem nemusel. Radil jsem se s jeho kolegou Suslingem z ústavu pro výzkum lidského chování v Quantiku. Je v této oblasti známým odborníkem, hodně na uvedené téma publikoval.”

Bohudík! Těžko bych se vyrovnala s pomyšlením, že Wesley seděl před několika hodinami u mne v konferenční místnosti a nezmínil se o tom, co jsem se právě dověděla.

Určitě by ho to rozzlobilo stejně jako mě. Komisař se vmísil do vyšetřování. Obešel mě, Wesleyho i Marina a vzal věc do svých rukou.

„Dryáčnická publicita, podnícená něčí žvanivostí, únik informací a fakt, že město může být činěno zodpovědným za nedopatření s tísňovým voláním, nás nutí přijmout závažná opatření, doktorko Scarpettová. Veškeré informace z policejních kruhů, určené veřejnosti, od této chvíle projdou Normovýma nebo Billovýma rukama. A bez mého souhlasu se nedostane ven nic ani z vašeho úřadu. Rozumíte?”

S mým úřadem nebyly v minulosti nikdy problémy a on to věděl. Neusilovali jsme o publicitu a vždycky jsem informace pro novináře obezřetně vážila.

Co si pomyslí novináři a vůbec kdokoli jiný, až se dozví, že informace, které dosud poskytoval můj úřad, dostanou od komisaře? Ve dvaačtyřicetileté historii virginského systému soudního lékařství se to ještě nestalo. Když mi nasadí roubík, bude to vypadat, že omezili mé pravomoci, protože mi nevěří.

Rozhlédla jsem se. Nikdo se mi nepodíval do očí, Boltz pevně svíral rty a nepřítomně studoval šálek od kávy.

Neobdařil mě povzbudivým úsměvem.

Amburgey se znovu začetl do svých poznámek.

„Nejdotěrnější a nejšťouravější je Abby Turnbullová, což není nic nového. Novinářské ceny nedostává za pasivitu.”

Obrátil se na mne: „Znáte se osobně?”

„Málokdy se dostala přes moji sekretářku.”

„Chápu.” Bezmyšlenkovitě zalistoval v kartičkách.

„Je nebezpečná,” ochotně si přisadil Tanner, „TIMES

jsou součástí jednoho z nejrozvětvenějších celonárodních řetězců. Mají svoji vlastní kabelovou komunikační síť.”

„Slečna Turnbullová neoddiskutovatelně páchá největší škody. Všichni ostatní zpravodajové jen omílají, co z kdekoho vymámila, a zamořují vzduch,” zvolna se rozpovídal Boltz. „Musíme zjistit, kde rýžuje zlato.” Otočil se ke mně: „Nezbývá než prozkoumat všechny kanály.

Například kdo všechno má přístup k tvým materiálům, Kay?”

„Odesílám je na státní zastupitelství a na policii,”

odvětila jsem klidně. On a Tanner reprezentují státní zastupitelství a policii.

„Co třeba rodiny obětí?”

„Zatím mě o to příbuzní zavražděných žen nepožádali, a pokud by tak učinili, odkázala bych je nejspíš na vás.”

„A co pojišťovny?”

„Dostávají některé materiály na požádání. Ale po druhé vraždě jsem přikázala, aby nikdo žádné zprávy neodesílal jinam než tobě a policii. Zprávy jsou předběžné. Zvolila jsem zdržovací taktiku, aby se dostaly do oběhu co nejpozději.”

„Jsou ještě jiní zájemci?” zeptal se Tanner. „Co třeba statistický úřad? Nepřenášejí si vaše údaje do své databáze, nepožadují od vás zaslání zpráv o prvotním ohledání a pitevní protokoly?”

Žasla jsem a neodpověděla jsem hned. Tanner splnil domácí úkol. Nahlédl pod pokličku mého úřadu daleko nad rámec povinností.

„Písemné materiály se statistickému úřadu nezasílají od doby, kdy u nás fungují počítače,” řekla jsem. „Požadované údaje od nás dostávají, teprve když je potřebují. Většinou až když začnou zpracovávat celoroční statistiku…”

Tanner zasáhl větou, která na mě zapůsobila jako namířená pistole.

„Pak je tu tedy ještě váš počítač.” Líně míchal kávu v šálku. „Předpokládám, že přístup k databázi má velmi omezený počet pracovníků.”

„Právě jsem se na to chtěl zeptat,” zamručel Amburgey.

Načasovali to dokonale.

Skoro jsem si přála, aby mi Margaret o proniknutí do počítače neřekla.

Zoufale jsem přemýšlela, co odpovím, zatímco se mě zmocňovalo zděšení. Mohl být vrah zadržen dřív a talentovaná chiruržka zůstat naživu, kdyby nedošlo k úniku informací? Co když anonymním medicínským zdrojem’

nebyla osoba, ale počítač v mém úřadu?

Nastal jeden z nejhorších okamžiků v mém životě, neměla jsem na vybranou a musela přiznat barvu. „Přes veškerou opatrnost se zdá, že se někdo dostal k naší databázi. Objevili jsme dneska důkaz, že se někdo pokusil získat informace o případu Lori Petersenové. Neúspěšně, protože jsme ho ještě neuložili do počítače.”

Všichni chvíli mlčeli.

Zapálila jsem si cigaretu. Amburgey na ni podrážděně civěl, pak řekl: „Ale první tři případy tam uloženy jsou.”

„Ano.”

„Víte určitě, že to nebyl někdo z vašeho okruhu nebo z šéfů v okresech?”

„Podle mého soudu ne.”

Nastalo opět ticho. Posléze se Amburgey zeptal: „Mohl ten, kdo se teď pokusil napíchnout počítač, uspět už dřív?”

„Nemůžu zaručit, že se to dřív nestalo. Normálně nastavujeme počítač po pracovní době na režim odpovídání, abychom se s ním já a Margaret mohly spojit z domova.

Netušíme, jak se někdo zvenčí dostal k heslu.”

„Jak jste zjistila, že někdo počítač oživil?” Tanner se tvářil zmateně. „Dneska jste na to přišla. Kdyby se to stalo dřív, taky byste to zjistila, ne?”

„Moje počítačová analytička to objevila proto, že z nepozornosti nevypnula echo. Příkazy naskočily na obrazovku. Jinak by se o tom nikdo nedověděl.”

V Amburgeyho očích se zajiskřilo a jeho obličej hněvem zbrunátněl. Bezděčně uchopil nůž na otevírání dopisů s kovově vzorovanou keramickou střenkou a pomalu přejížděl palcem po tupé čepeli. Čas jako by se zastavil. „Myslím, že nejlépe uděláme, když nahlédneme do vašich materiálů,”

pravil po chvíli autoritativně. „Probereme si údaje, k nimž se to individuum mohlo dostat. Třeba nemají nic společného s tím, co se objevilo ve sdělovacích prostředcích. Skoro jsem o tom přesvědčen. Rád bych podrobně prozkoumal ty čtyři případy zardoušení, doktorko Scarpettová. Dostávám spoustu otázek. Musím přesně vědět, s čím máme tu čest.”

Bezmocně jsem mlčela. Proti tornu se nedá nic namítnout. Amburgey si na mne zasedl, dere se do mého hájemství, choulostivé záležitosti, jimiž se zabývá můj úřad, podrobí byrokratické kontrole. Z pomyšlení, že se bude probírat těmito případy, okukovat fotografie znásilněných, zavražděných žen, jsem se roztřásla zlostí.

„Můžete se s případy seznámit u mne. Nebudu pořizovat fotokopie materiálů a nic neopustí můj úřad.” Chladně jsem dodala: „Samozřejmě z bezpečnostních důvodů.”

„Tak se na ně podíváme hned.” Rozhlédl se. „Bille, Norme?”

Tři muži vstali. Když jsme odcházeli, Amburgey oznámil úřednici v recepci, že se dneska nevrátí. Provázela Boltze ze dveří vlahým pohledem.

Kapitola 7

Vyčkali jsme na prudkém slunci, až se souvislé proudy vozidel v dopravní špičce zastaví, a pospíšili jsme si přes ulici. Nikdo nepromluvil, šla jsem několik kroků před nimi a vedla je k zadnímu traktu budovy. Hlavní vchod v této době už zajišťuje řetěz s visacím zámkem. Uvedla jsem je do zasedací místnosti a vydala se pro spisy, zamčené v zásuvce mého psacího stolu. Slyšela jsem, jak Rose vedle urovnává papíry. Bylo hodně po páté hodině, a přesto stále pracovala.

Trochu mě to potěšilo. Otálela s odchodem, protože vytušila, že se na mne valí něco neblahého, když si mě předvolal Amburgey.

Než jsem se vrátila do zasedací místnosti, trojice mužů si k sobě přitáhla židle. Sedla jsem si naproti nim, klidně si zapálila a tiše vzdorovala Amburgeymu, připravená na to, že mě vykáže. Neučinil tak. Zůstala jsem tedy sedět.

Uplynula další hodina.

Papíry šustily, probíraly se zprávy a protokoly, muži tlumeně vyslovovali soudy a poznámky. Rozkládali po stole fotografie jako hrací karty. Amburgey čile, titěrným nervózním rukopisem škrábal poznámky. Pak z ničeho nic vyklouzly Boltzovi z klína listy z několika spisů a rozprostřely se po koberci.

„Já to seberu.” Tanner nepříliš nadšeně odsunul židli stranou.

„Není třeba.” Boltz se tvářil otráveně a začal sbírat papíry, roz troušené pod stolem a kolem něho. Spolu s Tannerem pečlivě třídil a zařazoval listy podle čísel jednotlivých případů. Otupěle jsem přihlížela. Amburgey pokračoval v zapisování, jako by se nic nestalo.

Minuty se složily v další hodinu a vlekly se dál. Trpělivě jsem seděla.

Občas se mě na něco zeptali. Většinou si mě ale nevšímali a hovořili mezi sebou, jako bych byla vzduch.

V půl sedmé jsme se přesunuli do Margaretiny kanceláře. Usadila jsem se k počítači, zrušila režim odpovídání a na monitoru naskočila podle Margaretina návrhu příjemně oranžově a modře členěná stránka pro zobrazení případů. Amburgey se podíval do poznámek a sdělil mi číslo případu Brendy Steppeové, první oběti.

Vyťukala jsem ho a stiskla dotazovací klávesu. Téměř okamžitě se objevil její případ.

Obrazovka obsahovala šest propojených tabulek. Muži zkoumali data v oranžových polích a významně na mne pohlédli, kdykoli dočetli a chtěli, abych listovala dál.

Na třetí stránce jsme to spatřili všichni naráz.

V poli „Oblečení, osobní věci apod.” byl popis všeho, co se vyskytovalo u mrtvoly Brendy Steppeové včetně škrtícího nástroje. Velkými černými písmeny tam stálo kolem krku světlehnědý látkový pásek’.

Amburgey se přese mne naklonil a beze slova ukázal prstem na řádku na obrazovce.

Otevřela jsem spis případu Brendy Steppeové a demonstrovala, že jsem do pitevního protokolu nadiktovala něco jiného. Na příslušné stránce jsem uvedla kolem krku punčocháče tělové barvy’.

„Vida, ale podívejte se ještě do hlášení záchranářů,”

pobídl mě Amburgey a snažil se probudit mou paměť.

„Nezmínili se taky o světlehnědém látkovém pásku?”

Rychle jsem vyhledala list s hlášením záchranářů. Měl pravdu. Zdravotník popsal, co viděl, tedy oběť spoutanou elektrickou šňůrou kolem zápěstí a kotníků, která měla kolem krku světlehnědou látku, asi pásek’.

Boltz, jako by mi chtěl pomoci, nabídl vysvětlení.

„Možná ten tvůj podřízený, který sestavoval závěrečnou zprávu, předtím viděl hlášení záchranářů a omylem z něj převzal zafixovanou informaci o tom pásku. Zkrátka a dobře si nevšiml rozporu mezi hlášením záchranářů a tím, co jsi nadiktovala do pitevního protokolu.”

„To není pravděpodobné,” namítla jsem. „Moji zaměstnanci vědí, že smějí čerpat údaje jen z pitevního protokolu, zpráv z laboratoří a úmrtního listu.”

„Ale vyloučit se to nedá,” zareagoval Amburgey.

„Zmínka o pásku tu je. Dokonce dvakrát.”

„Samozřejmě se to nedá vyloučit.”

„Pak tedy rovněž nelze vyloučit, že zdrojem, z něhož čerpaly noviny, myslím tu informaci o světlehnědém pásku, byl váš počítač,” uvažoval nahlas Tanner. „Třeba se nějaký reportér dostal do vaší databáze nebo to pro něho udělal někdo jiný. V tisku se pak objevila nepřesná informace, protože si tu nepřesnost přečetl ve vašem počítači.”

„Nebo získal informaci od zdravotníka, který o tom pásku napsal do hlášení,” kontrovala jsem.

Amburgey odstoupil od počítače. „Předpokládám, že učiníte kroky, abyste zabránila přístupu k tajným úředním materiálům. Uložte té vaší analytičce, aby změnila heslo.

Podnikněte všechno možné,

doktorko Scarpettová. Očekávám od vás v příslušné věci písemné vyjádření.”

Vydal se ke dveřím, chvíli zaváhal, načež ke mně utrousil přes rameno: „Kopie zašlete dalším zúčastněným a pak uvážíme, jaká další opatření budeme ještě muset přijmout.”

Obrátil se k odchodu a Tanner ho okamžitě následoval.

Když se mi vůbec nic nedaří, vařím.

Někdo po příšerném dni vyrazí na kurty a buší do tenisového míčku, jiný si ničí klouby během pro zdraví.

Jedna moje kamarádka z Coral Gables vyrazí s rozkládací židlí na pláž a vytěsňuje stres sluneční lázní a mírně pornografickou romancí, s níž by se za nic na světě nedala přistihnout ve svém profesionálním světě - působí jako okresní soudkyně. Řada policistů splachuje svá trápení pivem v kantýně.

Nikdy jsem moc nesportovala a v rozumné vzdálenosti se nenachází žádná pláž. Pitím se nic nevyřeší. Vaření je záliba, na niž nemám příliš času, a ačkoliv italská kuchyně není mou jedinou láskou, slavím s ní největší úspěchy.

„Použij jemnou část struhadla,” křikla jsem na Lucy, abych přehlušila hukot vody, tekoucí do dřezu.

„Je to hrozně tvrdý,” postěžovala si nespokojeně.

„Parmezán je suchý a tvrdý. Pozor na prsty, ano?”

Oprala jsem zelené papriky a žampiony, oloupala cibuli a položila všechno na prkénko. Na sporáku bublala omáčka, vyrobená loni v létě z holandských rajčat, bazalky, oregana a několika stroužků česneku. Přechovávám ji pro takové situace v dostatečném množství v mrazáku. Luganská klobása osychala na papírových ubrouscích vedle dohněda osmahlého zadního hovězího. Těsto s vysokým obsahem lepku v míse na pracovním stole kynulo pod vlhkou utěrkou, rozdrolená mléčná mozzarella, dovezená z New Yorku, spočívala ještě před chvílí v nálevu a v originálním balení, jak jsem ji koupila ve svém oblíbeném lahůdkářství na West Avenue. Za pokojové teploty změkne jako máslo, rozpuštěná je báječně vazká.

„Máma vždycky koupí polotovar a pak do toho naháže všechno možný,” vyhrkla Lucy bez dechu. „Nebo prostě koupí mražený hotový jídlo.”

„To je hrůza,” prohlásila jsem a myslela to vážně. „Jak něco takového může jíst?” Sekala jsem zeleninu a houby nadrobno. „Tvoje babička by nás v tom případě radši nechala umřít hlady.”

Moje sestra vaří nerada. Nepochopila jsem proč.

Nejkrásnější chvíle v letech našeho dospívání jsme trávili u stolu při večeři. Dokud byl otec zdráv, sedával v čele a obřadně nám servíroval na talíře hromady špaget, z nichž se kouřilo, nebo fettucine - a v pátek frittata. Navzdory chudobě byla u nás vždycky hojnost jídla a vína. Kdykoli jsem přišla domů ze školy a zdravily mě lahodné vůně a slibné zvuky, linoucí se z kuchyně, pookřála jsem.

Z porušení tradice a z toho, že Lucy nic takového nepoznala, mě jímal smutek. Představovala jsem si, jak se po většinu dní vrací ze školy a vstupuje do tichého, nehostinného domu, kde se příprava večeře považuje za dřinu, která se odkládá na poslední chvíli. Moje sestra se neměla stát matkou. Moje sestra neměla být Italkou.

Namočila jsem si ruce v olivovém oleji a začala hníst těsto, pracovala jsem usilovně, až mě rozbolely svaly v pažích.

„Umíš to roztočit jako v televizi?” Lucy ustala v činnosti a vyvalila na mne oči.

Vyhověla jsem jí malou ukázkou. „To je senzace!”

„Není to tak těžké.” Usmála jsem se, když se těsto pomalu natahovalo mezi mými pěstmi. „Vtip je v tom, že musíš pevně sevřít prsty, aby se těsto nezačalo trhat.”

„Chci to zkusit.”

„Ještě jsi nedostrouhala sýr,” řekla jsem s hranou přísností. „Prosím…”

Sestoupila z podnožky a přešla ke mně. Uchopila jsem její ruce do svých a namočila jí je do olivového oleje.

Překvapilo mě, že má dlaně skoro tak velké jako já. Když se narodila, neměla pěstičky větší než ořech. Vzpomínám si, jak se jednou ještě jako nemluvně při návštěvě ke mně natahovala, sevřela mi ukazováček a rozesmála se, zatímco mně se rozlévalo podivné, nádherné teplo v prsou. Zaklesla jsem Lucy těsto do rukou a pomohla jí překonat nemotornost prvních pohybů.

„Čím dál víc se to zvětšuje,” zvolala. „To je fantastický!”

„Těsto se rozpíná odstředivou silou - na podobném principu se

kdysi vyrábělo sklo. Viděla jsi staré okenní tabulky s bublinkami?” Přikývla.

„Vytočili ze skla poměrně velké, ploché kotouče…”

Obě jsme vzhlédly. Na příjezdové cestě zakřupal pod pneumatika

mi štěrk. K domu se blížilo bílé audi a Lucy měla okamžitě po

náladě.

„Ach,” vydechla nešťastně. „To je on.”

Bill Boltz vystoupil z auta a sebral ze sedadla spolujezdce dvě láhve vína.

„Bude se ti líbit.” Obratně jsem rozprostřela těsto po hluboké pánvi. „Hrozně si přál tě poznat, Lucy.”

„Je to tvůj přítel.”

Umyla jsem si ruce. „Pomáháme si, spolupracujeme…”

„Copak není ženatý?” Sledovala, jak kráčí po chodníčku ke dveřím.

„Jeho paní loni zemřela.”

„Aha.” Zamyslela se. „Na co?”

Políbila jsem ji do vlasů a vyšla z kuchyně otevřít. Nebyl čas, abych jí odpověděla na takovou otázku. A nevěděla jsem, jak by Lucy mou odpověď přijala.

„Už ses vzpamatovala?” Bill se usmál a letmo mě políbil. Zavřela jsem. „Jen maličko.”

„Počkej, až vypiješ pár skleniček tohohle kouzelného moku,” řekl a zvedl láhve jako lovecké trofeje. „Je z mého soukromého sklípku, zachutná ti.”

Dotkla jsem se jeho paže a vybídla ho, aby mě následoval do kuchyně.

Lucy už opět strouhala sýr, stála na podnožce zády k nám. Když jsme vstoupili, ani se neohlédla.

„Lucy?”

Strouhala ještě intenzivněji.

„Lucy?” Dovedla jsem Billa až k ní. „To je pan Boltz, jinak Bill, to je moje neteř.”

Neochotně ustala ve strouhání a zpříma se na mne podívala.

„Odřela jsem si prst, teto Kay. Vidíš?” Zvedla levou ruku. Kloub

jí trochu krvácel.

!Ach, holčičko. Skočím pro leukoplast…”

„Něco se dostalo i do sýra,” pokračovala a najednou měla slzy na

krajíčku.

„To chce záchranku,” oznámil Bill a zcela Lucy zaskočil, když ji zvedl z podnožky a uchopil do náručí. Spočívala poněkud směšně na jeho paži. „Uauauaua - uauauaua,”

kvílel jako siréna a nesl ji ke dřezu. „Tady vůz tři sta šestnáct, vezu naléhavý případ -jedno roztomilé děvčátko si odřelo prst, krvácí.” Hovořil jakoby s dispečerem. „Ať se připraví doktorka Scarpettová s leukoplastí…”

Lucy pištěla smíchy. Okamžitě zapomněla na bolest a zírala obdivně na Billa, který otevíral láhev vína.

„Necháme ho dýchat,” vysvětloval jí jemně. „Přivoň si, teď je ostré, ale za hodinku nebude. Čas všechno v životě hojí.”

„Dáte mi taky trošku?”

„Uvidíme,” pravil s přehnanou vážností. „Jestli bude teta Kay souhlasit, jsem pro. Ale nesmíš se nám moc opít.”

Mlčky jsem pracovala na pizze, zalila jsem těsto omáčkou a nakladla na ně maso, zeleninu a parmezán.

Nakonec jsem pizzu posypala rozdrobenou mozzarellou a strčila ji do trouby. Kuchyni brzy naplnila vůně česneku.

Připravovala jsem salát a prostírala, zatímco Lucy a Bill si povídali a smáli se.

Jedli jsme dost pozdě a sklenka vína, kterou Lucy vypila, prokázala dobrou službu. Když jsem sklízela ze stolu, oči se jí zavíraly, ale ne a ne se rozloučit s Billem, který si ji zcela získal.

„Zvládnul jsi to ohromně,” poznamenala jsem, když jsem ji poslala spát a seděli jsme u kuchyňského stolu.

„Nechápu, jak se ti to podařilo. Bála jsem se, jak zareaguje…”

„Myslelas, že se na mě bude dívat jako na konkurenci?”

Pousmál se.

„Jak bych ti to vysvětlila? Její matka neustále navazuje a vzápětí

ruší další a další známosti.”

„A vlastní dcerce se moc nevěnuje.” Znovu nám nalil.

„Velmi ohleduplně řečeno.”

„Tím jí ovšem dost ubližuje. Je to zvláštní osůbka, chytrá jako

čert. Nejspíš po tobě.” Pomalu upíjel víno a dodal: „Co dělá přes

den, když pracuješ?”

„Je tu s ní Bertha. Lucy se většinou stáhne do mojí pracovny a buší do počítače.”

„Baví se počítačovými hrami?”

„Kdepak. Myslím, že ví o té bedně víc než já. Posledně jsem zjis

tila, že operovala v Basicu a zreorganizovala moji databázi.” Zkoumal sklenici s vínem. Pak se zeptal: „Může domácím počíta

čem probudit ten ve tvé kanceláři?” „To snad ani neříkej!”

„Hm.” Zadíval se na mne. „Bylo by to možná lepší.

Skoro jsem v to doufal.”

„To by Lucy neudělala,” řekla jsem dotčeně. „A nevím, co by na tom bylo lepšího, kdyby to byla pravda.”

„Lepší tvoje desetiletá neteř než novinář. Amburgey by tě nechal na pokoji.”

„Zasedl si na mě na doživotí,” odsekla jsem.

„To je pravda,” řekl suše. „Ráno vstává z postele jen proto, aby se do tebe strefoval.”

„Začínám si to vážně myslet.”

Amburgey byl jmenován do své funkce uprostřed veřejné protestní kampaně občanů barevné pleti proti netečnosti policie vůči vraždám, pokud oběťmi nejsou bílí.

Potom byl ve svém autě zastřelen člen městské rady černé pleti a Amburgey a starosta, zřejmě aby zabodovali na veřejnosti, se neohlášeně objevili druhý den ráno v márnici.

Možná by to nedopadlo tak zle, kdyby se mě Arnburgey, zatímco sledoval, jak pitvám, zeptal na zásadní věci, anebo potom zase naopak mlčel-. Jenže lékař, přeroubovaný na politika, sebejistě vykládal před budovou čekajícím novinářům, že „soustava drobných kruhových ranek” v horní části hrudníku člena městské rady „nasvědčuje výstřelu z brokovnice na velmi krátkou vzdálenost”. Co nejdiplomatičtěji jsem později na otázky novinářů odpověděla, že „soustava drobných kruhových ranek” na prsou jsou ve skutečnosti stopy po terapii, na resuscitačním oddělení mu totiž napíchali jehly o velkém průměru do podkličkových tepen kvůli transfuzi. Smrtelné zranění způsobila členovi městské rady malorážní střela, která ho zasáhla do týla.

Novináře Amburgeyho trapný omyl neobyčejně pobavil.

„Potíž je v tom, že vystudoval medicínu,” pokračovala jsem po chvíli. „Ví toho dost, aby si mohl myslet, že se vyzná v soudním lékařství a vedl by můj úřad líp než já, i když většina jeho názorů patří do oblasti bludů.”

„A ty na jeho bludy ihned poukazuješ.”

„Co mám dělat? Souhlasit a přihlížet jeho nekompetentnosti?”

„To je klasický případ profesní žárlivosti,” konstatoval a pokrčil rameny. „Známe to.”

„Nazývej si to, jak chceš. Copak se všechno dá vysvětlit? To, co lidi cítí a dělají, nemá ani z poloviny racionální jádro. Nejspíš mu připomínám jeho matku.”

Můj hněv čím dál víc rostl a z výrazu Billovy tváře jsem pochopila, že si vybíjím zlost na něm.

„Zadrž,” ohradil se a zvedl ruce. „Nebuď naštvaná na mě. Nic jsem neprovedl.”

„Ale odpoledne jsi tam byl, ne?”

„Co jsi čekala? Měl jsem snad oznámit Amburgeymu a Tannerovi,

že se nemůžu zúčastnit jednání, protože se přátelíme?”

„To samozřejmě ne,” připustila jsem nešťastně. „Přesto bych si

přála, abys něco udělal. Například Amburgeymu rozbil světla

u auta.”

„To není špatný nápad. Jenže by to asi moc nepřispělo k mému znovuzvolení. A ty bys mě klidně nechala hnít ve vězení. Ani by tě

nenapadlo složit za mě kauci.” „Záleží na tom, jak by byla vysoká.” „Trhni si nohou.”

„Proč jsi mi nic neřekl?”

„O čem?”

„O tom jednání. Musel jsi o něm vědět od včerejška.”

Možná i déle, chtělo se mi říct, a proto ses u mě o víkendu ani neukázal! Ale ovládla jsem se a napjatě na něj hleděla.

Znovu se soustředil na sklenici vína. „Nechápu, jaký by to mělo smysl. Jen bych ti přidělal starosti. Navíc jsem měl dojem, že to bude jen formální záležitost.”

„Formální?” Nevěřícně jsem na něho zírala. „Amburgey mě půl dpoledne natahoval na skřipec a hrabal se v mém úřadu, a to čistě formálně?”

„Myslím, že jeho přístup hodně ovlivnilo tvoje přiznání, že se někdo naboural do úředního počítače, Kay. O tom jsem včera nevěděl. Ostatně včera jsi o tom nevěděla ani ty.”

„Chápu,” řekla jsem chladně. „Nikdo nic nevěděl, dokud jsem to nepřiznala.”

Nastalo ticho.

„Co tím chceš naznačit?”

„Připadá mi jako neuvěřitelná náhoda, že jsme objevili pokus o proniknutí do databáze jen několik hodin předtím, než si mě předvolal. Mám takový divný pocit, že o tom nejspíš věděl…”

„Možná ano.”

„To mě ohromně uklidňuje.”

„Zbytečně teoretizujeme,” pokračoval živě. „A co z toho, kdyby

o tom Amburgey věděl, než jsi vstoupila do jeho kanceláře? Někdo

možná mluvil - například tvoje počítačová analytička. A zvěst vy

stoupala až do třiadvacátého poschodí.” Pokrčil rameny.

„To mu leda přidělalo vrásky, ne? Nenachytal tě, pokud ti jde o tohle, protože jsi natolik chytrá, že jsi přiznala pravdu.”

„Vždycky přiznám pravdu.”

„Vždycky ne,” poznamenal jedovatě. „O nás dvou lžeš v jednom kuse, nebo se aspoň vyhýbáš odpovědi…”

„Tak to možná věděl,” přerušila jsem ho. „Ráda bych slyšela, že tys to nevěděl.”

„Já ne.” Podíval se mi do očí. „Přísahám. Kdybych se o tom něco doslechl, upozornil bych tě, Kay. Běžel bych k nejbližšímu telefonu…”

„A zasáhl jako superman.”

„Děláš si ze mě legraci,” ohradil se dotčeně.

Přeladil do rejstříku raněného chlapce. Bill měl široký repertoár a hrál své role mimořádně dobře. Občas jsem zapochybovala, jestli je do mě opravdu tak hluboce zamilovaný. Nebyla to jen další z jeho rolí?

Ve fantazii poloviny ženského obyvatelstva hlavního města je hvězdou první velikosti a mazaný šéf jeho volebního štábu této výhody využil. Billovy fotografie visely v restauracích, výkladních skříních obchodů i na telefonních sloupech ve všech čtvrtích města. Kdo mohl odolat jeho tváři? Je prostě neuvěřitelně hezký, má husté slámově blond vlasy a je stále opálený, neboť každý týden tráví mnoho hodin v tenisovém klubu. Těžko na něho užasle necivět.

„Nedělám si z tebe legraci,” řekla jsem ztrápeně.

„Vážně, Bille. A nehádejme se.”

„Souhlasím.”

„Ničí mě to. Nemám tušení, co podniknout.”

Patrně o tom už přemýšlel a přispěchal s radou: „Pomohlo by ti, kdybys zjistila, kdo pouští žilou tvojí databázi.” Zarazil se. „A ještě lepší by bylo, kdyby se ti to podařilo dokázat.”

„Dokázat?” Zpozorněla jsem. „Ty někoho podezříváš?”

„Zatím nepodloženě.”

„Koho?” Zapálila jsem si cigaretu.

Přelétl očima po kuchyni. „První na mém seznamu je Abby Turnbullová.”

„Doufala jsem, že mi povíš něco, co by mě samotnou nenapadlo.”

„Myslím to naprosto vážně, Kay.”

„Je to ctižádostivá novinářka,” připustila jsem podrážděně. „Ale

už mě trochu unavují ty ustavičné řeči o ní. Není tak mocná, jak ji všichni líčí.”

Bill energicky odložil sklenici s vínem na stůl, až to cvaklo. „Aby ses nedivila,” namítl ostře a upřeně se na mne zadíval. „Ta ženská je zákeřný had. Všeobecně se ví, že se třese ctižádostí a tak podobně. Ale je ještě horší, než si lidi myslí. Nemá sebemenší skrupule, manipuluje s fakty a je mimořádně nebezpečná. Ta mrcha by se snížila k čemukoli.”

Jeho prudkost mě zarazila, málem mi vyrazila dech.

Nemá ve zvyku soudit lidi tak sžíravě. Zvlášť ne někoho, koho osobně moc nezná, jak jsem alespoň předpokládala.

„Vzpomínáš si na článek, který o mně napsala zhruba před měsícem?”

Nedávno TIMESY konečně uveřejnily obligátní portrét nového nejvyššího státního zástupce. Článek byl dost dlouhý, vyšel v nedělním čísle. Nepamatovala jsem si dopodrobna, co Abby Turnbullová napsala, jen to, že článek byl vzhledem k autorce neobvykle bezbarvý.

Sdělila jsem mu svůj názor. „Pokud si vzpomínám, článek byl neslaný, nemastný. Nijak ti neublížil, ale ani neprospěl.”

„Mělo to svůj důvod,” prohlásil důrazně. „Domnívám se, že to tak původně napsat nechtěla.”

Jeho slova naznačovala, že historka, s kterou se mi hodlá svěřit, nebude nudná. Něco elektrizovalo vzduch a mé nervy se znovu naježily.

„Moje schůzka s ní se proměnila v příšerný seriál.

Strávila se mnou celý den, jezdila se mnou v autě, provázela mě z jednání na jednání, dokonce i do čistírny. Ostatně znáš tenhle druh novinářů. Šli by s tebou i na záchod, kdybys jim to dovolila. Zkrátka a dobře, když nastal večer, věci nabraly nešťastný a dost nečekaný průběh.”

Váhavě, po očku se podíval, jestli chápu, co má na mysli.

Pochopila jsem dokonale.

Pohlédl na mne zpříma, tvář mu zpřísněla. „Úplně mě to vyvedlo z konceptu. Odcházeli jsme z posledního jednání kolem osmé hodiny. Naléhala, abychom spolu povečeřeli.

Samozřejmě na účet novin, prý by mi ještě ráda položila několik otázek. Než jsme po večeři vyjeli z parkoviště, prohlásila, že jí není dobře. Vypila prý asi moc vína.

Požádala mě, abych ji odvezl domů místo do redakce, kde měla zaparkované svoje auto. Vyhověl jsem jí. Když jsme přijeli k jejímu domu, najednou se na mě vrhla. Bylo to nechutné.”

„A dál?” zeptala jsem se, jako by mi to bylo lhostejné.

„Nezvládl jsem to dost obratně. Zřejmě jsem ji ponížil, aniž jsem to měl v úmyslu. Strašně ji to ranilo a od té doby se mě snaží zničit.”

„Jak? Telefonuje ti, posílá výhrůžné dopisy?” Nemyslela jsem to úplně vážně. Ale taky jsem nebyla připravena na to, co mi sdělil dál.

„Píše do novin nehoráznosti. A možná tahá rozumy z tvého počítače. I když to zní bláznivě, myslím, že ji k tomu vedou ryze osobní důvody…”

„Ke krádeži informací? Domníváš se, že se nabourala do mého počítače a píše o pikantních detailech případů, aby ublížila tobě?”

„Jestli v těchto případech soud jakkoli zpochybní žalobu, kdo na to doplatí?”

Neodpověděla jsem. Nevěřícně jsem na něho zírala.

„Já! Podávám žalobu jménem státu. Takové hrůzostrašné a odporné případy se často neuvěřitelně zmrší právě kvůli zákeřnosti médií a mně pak nikdo nepošle květiny a děkovné dopisy. Ona to zatraceně dobře ví, Kay. Očividně míří na mě.”

„Agresivní novinářka uveřejní všechno, co dokáže získat. To patří k její profesi, Bille,” pronesla jsem tiše.

„Případy se u soudu zmrší hlavně tehdy, když se žaloba postaví na pouhém přiznání obžalovaného, bez důkazů.

Toho se pochopitelně chytí obhajoba. A převrátí všechno vzhůru nohama. Vyleze třeba s tím, že obžalovaný je psychotik a zná podrobnosti vražd, protože si o nich přečetl v novinách. Představuje si, že zločiny spáchal sám. Tyhle hovadiny se pak berou vážně. A vůbec by nezáleželo na tom, jestli se v netvorovi, který zavraždil ty žen, hnulo svědomí a přiznal se.”

Dopil sklenici a znovu si nalil. „Poldové možná dopadnou podezřelého a rozvážou mu jazyk. Dejme tomu, že se to podaří. Jenže to, že ty zločiny spáchal, budou moct nejspíš opřít jen o jeho přiznání. Nemáme nejmenší věcný důkaz, který by něco potvrzoval…”

„Jak to, že nemáme jediný věcný důkaz?” přerušila jsem ho. Asi jsem se přeslechla. Copak mu to víno leze na mozek? „Našla jsem například sperma. Kdy ho chytíme, testy DNA ho usvědčí…”

„Prosím tě, to určitě! Důkaz pomocí testů DNA uspěl u virginských soudů jen několikrát. Těžko se hledá precedens, i v celonárodním měřítku se nenajde mnoho odsouzených - a to se každý ještě odvolal. Zkus vysvětlit richmondské porotě, že je někdo vinen, když se můžeš opřít jen o testy DNA. Když budu mít štěstí, najdu aspoň jednoho porotce, který ví, co to DNA je. Obratný obhájceovšem dokáže, že jeho IQ sotva přesahuje čtyřicítku a snadno ho vyštípe z poroty, s tím se setkávám týden co týden…”

„Bille…”

„Krucinál!” Začal rázovat po kuchyni. „Dneska těžko usvědčíš pachatele, i když padesát lidí odpřisáhne, že ho vidělo, jak tiskne spoušť. Obhájce zatáhne do hry stádo soudních znalců, aby zkalil vodu a beznadějně všechno zamotal. Sama víš nejlíp, jak je to s testy DNA složité.”

„Vysvětlila jsem už porotám neméně složité věci, Bille.”

Chystal se něco říct, ale zarazil se. Zadíval se do prázdna a upil trochu vína.

Ticho se prodlužovalo a houstlo. Pokud bude výsledek soudního procesu záviset jen na výsledcích testů DNA, stanu se korunním svědkem obžaloby. Ocitla jsem se v tomto postavení mnohokrát a nevzpomínám si, že by to Billovi někdy dělalo nějaké starosti.

Jenže situace se poněkud změnila.

„Co tě trápí?” přinutila jsem se k otázce. „Znepokojuje tě to kvůli našemu vztahu? Obáváš se, že na něj někdo přijde, a protože logicky předpokládá, že spolu spíme, obviní nás ze zaujatosti - mě konkrétně z toho, že ti přihrávám důkazy, které vyhovují obžalobě?”

Letmo na mne pohlédl, zrudlý v obličeji. „To mě vůbec netrápí. Je sice pravda, že se přátelíme, ale kdo by na nás mohl něco mít? Vyrazili jsme spolu párkát na večeři nebo do divadla…”

Nemusel dokončit větu. Nikdo o nás neví. Obvykle mě navštěvuje doma nebo si vyjedeme někam dál, například do Williamsburgu nebo Washingtonu, kde tolik nehrozí, že narazíme na někoho, kdo by nás poznal. Připadalo mi, že na tom, aby nás na veřejnosti nikdo spolu neviděl, záleží mnohem víc mně než jemu.

Nebo poukazuje na něco jiného, mnohem závažnějšího?

Nejsme milenci, aspoň ne v úplném slova smyslu, což mezi námi vytváří mírné, leč nepříjemné napětí.

Oba jsme si uvědomili, že se navzájem silně přitahujeme, ale teprve před několika týdny jsme překročili oboustranně striktně respektovanou hranici platonického vztahu. Po jednom soudním jednání, které skončilo až navečer, mě pozval na skleničku. Zašli jsme do restaurace poblíž soudu, vypili jsme každý dvě skotské a rozjeli se ke mně domů. Seběhlo se to z ničeho nic. Byla v tom mladistvá vášeň, smyslná touha nás spalovala. To, že saháme po zakázaném ovoci, násobilo naši posedlost, ale když jsme v potemnělém

obývacím pokoji dopadli na pohovku, najednou mě zachvátilo zděšení.

Jeho hlad se vymykal běžným mezím. Vystřeloval z něho chtíč, dobýval mě bez něhy, přimáčkl mě na pohovku.

V tom okamžiku se mi vybavil sugestivní obraz jeho manželky. Jak ležela zhroucená na posteli mezi bleděmodrými saténovými polštáři jako rozkošná panenka v životní velikosti, bílé negližé jedna velká rudá skvrna, devítimilimetrová automatická pistole jen centimetry od bezvládné pravé ruky.

Přijela jsem na místo sebevraždy a věděla jen to, že manželka muže, ucházejícího se o funkci nejvyššího státního zástupce, si pravděpodobně vzala život. Billa jsem do té doby neznala. Manželku jsem potom pitvala. Její srdce jsem doslova držela v rukou. Tyto obrazy se mi míhaly před očima v mém potemnělém obývacím pokoji o mnoho měsíců později.

Fyzicky jsem se od něho odtáhla. Neprozradila jsem mu proč, i když v následujících dnech mě pronásledoval ještě vytrvaleji. Naše vzájemná přitažlivost nepolevovala, ale vyrostla mezi námi zeď. Nedokázala jsem ji zbořit nebo přelézt, ať jsem chtěla sebevíc.

Sotva jsem vnímala jeho slova.

… nechápu, jak bys mi mohla přihrát falešné výsledky testů DNA, pokud by ses nespikla se soukromou laboratoří, která testy provádí, polovinou soudních znalců a…”

„Cože?” zeptala jsem se užasle. „Jaké falešné výsledky testů DNA?”

„Ty mě neposloucháš,” vyhrkl podrážděně.

„Něco jsem prostě přeslechla, no.”

„Tvrdím, že tě nikdo nemůže obvinit z nějakého falšování čehokoli. To, nač myslím, nemá nic společného s naším vztahem.”

„Povídej.”

„Jde o to…” Zajíkl se.

„O co?” zeptala jsem se. Když vypil do dna další sklenici vína, připomněla jsem mu: „Musíš ještě řídit, Bille…”

Mávl rukou.

„Tak na co myslíš?” dožadovala jsem se. „Co je?”

Stiskl rty a zadíval se stranou. Pomalu ze sebe vypravil: „Nevím, jak se na tebe vzhledem k situaci budou dívat porotci.”

Ohromilo mě to víc, než kdyby mi vyťal políček.

„Panebože… Ty něco víš. Co je? Co se děje? Ten lump intrikuje?

Chystá se mě odvolat kvůli vloupání do počítače a svěřil se ti s tím?”

„Amburgey? Ne, neintrikuje. Vůbec nemusí. Jestli tvému úřadu kdokoli přičte zodpovědnost za únik informací a veřejnost uvěří, že zprávy ve sdělovacích prostředcích provokovaly vraha ke stále častějším útokům, pak máš hlavu na špalku. Lidi potřebují někoho obvinit. A já si nemůžu dovolit opřít se o korunního svědka, který ztratil všeobecnou důvěru.”

„O tomhle jste po obědě tak zaujatě debatovali s Tannerem?” Měla jsem slzy na krajíčku. „Viděla jsem vás, jak vycházíte z restaurace Peking…”

Nastalo dlouhé ticho. Taky mě viděl, ale předstíral, že ne. Proč? Protože s Tannerem pravděpodobně debatovali o mně!

„Mluvili jsme o těch případech,” odpověděl vyhýbavě.

„A o jiných věcech.”

Byla jsem tak rozzuřená a zároveň raněná, že jsem se nezmohla na kloudné slovo.

Uvolnil si kravatu a rozepnul horní knoflíček košile.

„Poslyš, takhle se v tom utopíme. Nechtěl jsem, aby to vyznělo takhle. Přísahám. Jsi teď rozčilená a já taky.

Promiň.”

Ledově jsem mlčela.

Zhluboka se nadechl. „Musíme si poradit se skutečnými problémy a měli bychom táhnout za jeden provaz. Líčím ti katastrofické scénáře, abychom byli připraveni i na nejhorší, chápeš?”

„Co přesně ode mě očekáváš?” Odměřovala jsem každé slovo, aby se mi nezachvěl hlas.

„Musíš si každý krok důkladně promyslet. Je to jako při tenise. Když se člověku nedaří a je psychicky na dně, musí hrát obezřetně. Soustředit se na každý úder, nespouštět ani na vteřinu míč z očí.”

Jeho tenisové analogie mi někdy lezly na nervy.

Tentokrát však to přirovnání sedělo. „Vždycky přemýšlím o tom, co dělám,” ohradila jsem se nedůtklivě. „Nemusíš mi radit, jak si mám počínat ve své profesi. Ví se, že mě jen tak někdo neprohodí.”

„To je teď zvlášť důležité. Abby Turnbullová šíří jed.

Chce nás zkompromitovat. Oba. Rafinovaně. Přes tebe a tvůj úřední počítač míří na mě. Vůbec jí nezáleží na tom, jestli při tom mrzačí spravedInost. Případy nabobtnají a nás oba to smete. Není nic prostšího.”

Možná měl pravdu, ale těžko jsem se smiřovala s tím, že by Abby Turnbullová mohla být tak zavile zlá. Jestli má v žilách jen kapku

lidské krve, určitě chce, aby byl vrah potrestán.

Nezneužila by čtyř brutálních vražd mladých žen k pomstychtivým machinacím, pokud se vůbec k nějakým pomstychtivým machinacím uchýlila, o čemž jsem nebyla přesvědčena.

Užuž jsem chtěla namítnout, že přehání, neboť nepříjemné střetnutí s ní momentálně nepříznivě ovlivnilo jeho schopnost racionálního uvažování. Ale cosi mě zarazilo.

Už jsem o tom nechtěla dál mluvit.

Přepadl mě strach.

Hlodalo to ve mně. Vyčkával, svěřil se mi až teď. Proč?

Střetl se s ní před několika týdny. Jestli se nás pokouší zkompromitovat, jestli je nám oběma tak nebezpečná, proč mi to neřekl dřív?

„Potřebuješ se především dobře vyspat,” řekla jsem tiše.

„Ráno je moudřejší večera, škrtněme tenhle rozhovor, nebo aspoň určitou část, a chovejme se, jako by se nikdy nekonal.”

Odstrčil židli od stolu. „Máš pravdu. Bylo toho na mě moc. I na tebe. Kristepane, nechtěl jsem, aby to takhle dopadlo. Přijel jsem, abych tě rozveselil. Je mi hrozně…”

Pokračoval v omluvách, ještě když jsme šli halou ke dveřím. Než jsem stačila odemknout, políbil ‘mě, táhlo z něho víno a vyzařoval teplo. Mé tělo reagovalo jako vždycky okamžitě, zamrazilo mě v zádech a zachvěla jsem se touhou, ale zároveň mnou projel strach. Bezděčně jsem se od něho odtáhla a zašeptala: „Dobrou noc.”

Proměnil se ve tmě ve stín, mířil ke svému autu, profil mu krátce nasvítila stropní lampička, když otevřel dveře a nasedl. Strnule jsem stála u vchodu ještě dlouho poté, co červená koncová světla oživila opuštěnou ulici a zmizela za stromy.

Kapitola 8

Interiér Marinova Plymouthu Reliantu byl tak zaneřáděný a sešlý, jak jsem očekávala - ne že bych se nad tím ovšem někdy moc zamýšlela.

Na podlaze vzadu se povalovala vanička od porce grilovaného kuřete s pomfrity, zmačkané papírové ubrousky, sáčky od hamburgerů a několik umělohmotných kelímků od kávy. Popelník přetékal, ze zpětného zrcátka visel věčně zelený osvěžovač vzduchu ve tvaru borovice, účinný asi tak, jako když se pokropí skládka odpadků vodou po holení.

Prach, chuchvalce a drobky pokrývaly všechno, čelní sklo bylo díky filmu z cigaretového kouře prakticky neprůhledné.

„Dopřál jste někdy téhle věci celkovou očistu?” Zapnula jsem si bezpečnostní pás.

„Ani nápad. Auťák mi sice přidělili k osobnímu použití, ale není můj. Nesmím ho mít přes noc před domem, nemůžu si s ním vyjet o víkendu, zkrátka nic. Kdysi jsem ho vycídil jako rodinný šperk, vypotřeboval jsem na vnitřek půl láhve univerzálního čisticího prostředku, a co se nestalo? Když jsem nesloužil, jezdilo v něm nějaký čuně. Našel jsem auťák zhruba v tomhle stavu. Poučil jsem se. Proč bych někoho uváděl do rozpaků? A tak tu vesele sviním sám.”

V policejní vysílačce praskalo, světlo hledáčku přeskakovalo z kanálu na kanál. Marino vyjel z parkoviště u zadního traktu mého úřadu. Neozval se od pondělka, kdy spěšně opustil zasedací místnost. Teď je středeční odpoledne, před chvílí se z ničeho nic objevil ve dveřích mé kanceláře a tajemně oznámil, že mě zve na menší projížďku.

„Projížďka”, jak se ukázalo, zahrnovala retrospektivní návštěvu míst činu. Jak jsem pochopila, účelem bylo, abych si je zmapovala a zafixovala v hlavě. Dobrý nápad. Něco takového bych od něho nečekala. Kdy mě k něčemu přizval, aniž k tomu byl donucen?

„Zjistil jsem pár věcí, který byste měla vědět,” řekl a seřídil vnější zpětné zrcátko., „Výborně. Znamená to, že kdybych s, menší projížďkou nesouhlasila, nedověděla bych se, co bych měla vědět?”

„Souhlasila jste.”

Trpělivě jsem čekala, až zasune zapalovač do zásuvky.

Chvíli trvalo, než se pohodlně uvelebil za volantem.

„Možná vás bude zajímat, že jsme Petersena včera napojili na detektor lži a ten komediant obstál,” spustil. „To o něčem vypovídá, ale neznamená to ještě, že bych ho definitivně pustil ze zřetele. Detektorem lži klidně projde psychopat, co lže stejně samozřejmě, jako jiný lidi dýchají.

Je to herec. I kdyby řekl, že ukřižoval Krista, pravděpodobně by se mu na rozdíl od nás nezpotily ruce a nezrychlil puls.”

„To bych se dost divila,” namítla jsem. „Ošálit polygraf je těžké, skoro nemožné. Ať na něj napojíte kohokoli.”

„Leckdo to dokázal. Proto soud výsledky detektoru lži jako důkaz nepřipouští.”

„Samozřejmě netvrdím, že přístroj je neomylný.”

„Bohužel nemáme dostatečný důvod ho zabásnout ani mu zakázat, aby opustil město. Tak jsem ho dal sledovat.

Zkoumáme hlavně, co dělá ve volným čase. Například v noci. Jestli třeba nenasedne do auta, neprojíždí se sem tam po okolí, nechová se podezřele a neosnuje plány.”

„On neodjel do Charlottesvillu?”

Marino odklepl popel z okna. „Momentálně se potlouká tady, prý je moc rozrušený, aby se tam teď vracel.

Přestěhoval se, najal si byt na Freemont Avenue, říká, že po tom, co se stalo, do domu nevkročí. Myslím, že barák prodá.

Ne proto, že by potřeboval prachy.” Krátce na mne pohlédl, spatřila jsem svou deformovanou tvář v jeho tmavých zrcadlových brýlích. „Ukázalo se, že manželka měla vysokou životní pojistku. Petersen zbohatne o dobrých dvě stě tisíc. Bude si moct psát hry a nelámat si hlavu s tím, jak si vydělat na živobytí.”

Nereagovala jsem.

„Podle mě taky pomíjíme fakt, že o prázdninách po absolvování střední školy byl obviněn ze znásilnění.”

„Zabýval jste se tím hlouběji?” Věděla jsem, že ano, jinak by o tom nezačal.

„Hrál s prázdninovým souborem přes léto v New Orleansu a naletěl jedný mladičký fanynce. Mluvil jsem s kolegou, který ten případ vyšetřoval. Podle něj hrál Petersen v nějaký hře hlavní roli a dívenka pro něj zahořela, celý týdny chodila večer co večer na představení a posílala mu psaníčka. Nakonec se odvážila do zákulisí a vydali se na noční pouť po barech ve Francouzský čtvrti. A ve čtyři hodiny ráno se pak v hysterickém stavu dostavila na policejní stanici a tvrdila, že ji Petersen znásilnil. Byl v tom namočený po krk, protože se prokázalo, že měla sexuální styk, a kolekce jeho vzorků tělesných tekutin odpovídala nesekretivnímu typu, což je jeho případ.”

„Dostal se případ k soudu?”

„Porota po předběžných slyšeních obvinění odmítla.

Petersen přiznal, že s ní souložil v jejím bytě. Uvedl, že ji k ničemu nenutil, sama se mu prý nabízela. Děvče mělo hodně modřin, podlitiny se našly i na krku. Ale nepodařilo se určit, jak čerstvá byla zranění a jestli jí je v zápalu vášně způsobil Petersen. Porota si mládence rychle zařadila. Vzala v úvahu, že byl hvězdou představení a děvče ho sa-mo vyhledalo. Z psaníček, který ukládal v šatně, jasně vyplývalo, že ta holka po něm bláznila. A znělo velmi přesvědčivě, když tvrdil, že pohmožděniny jsou staršího data; prý mu sdělila, že se před několika dny poprala s chlapcem, se kterým se rozcházela. Nikdo v Petersenovi neviděl zločince. Podle poroty měla holka bud morálku čubky, anebo byla namazaná jako dělo. Možná před ním roztáhla nohy prostě z hlouposti, každopádně si ale o číslo řekla.”

„Tyhle záležitosti se hrozně těžko dokazují,”

poznamenala jsem tiše.

„Právě, člověk nikdy neví,” pokračoval jakoby mimochodem a sdělil mi něco, co jsem vůbec nečekala. „Je to možná náhoda, ale Benton mi tuhle večer volal, že v hlavním počítači v Quantiku narazil na modus operandi, který se shoduje s tím, jak vrah oddělal ženské tady v Richmondu.”

„Kde a kdy se to stalo?”

„Ve Walthamu, ve státě Massachusetts,” odpověděl a zadíval se na mne. „Před dvěma lety, když Petersen chodil do posledního ročníku na Harvardu. Waltham je odtamtud asi pětatřicet kilometrů na východ. V dubnu a květnu tam někdo znásilnil a zardousil dvě ženy, vloupal se k nim domů. Obě žily samotný v bytech v přízemí, pachatel je svázal páskem nebo elektrickou šňůrou. Vnikl dovnitř nezajištěnými okny. V obou případech se to stalo o víkendu.

Zločiny jsou dokonalou kopií toho, co se přihodilo tady.”

„Přestaly ty vraždy poté, co Petersen absolvoval a přestěhoval se sem?”

„Ne tak docela,” odvětil. „Později v létě došlo ještě k jedný vraždě, kterou Petersen nemohl spáchat, protože už bydlel tady a jeho manželka právě začínala pracovat ve Virginském medicínském centru. Třetí případ se v několika bodech od předchozích lišil. Obětí byla ještě ne dvacetiletá žena, která bydlela asi pětadvacet kilometrů od míst, kde se staly první dvě vraždy. Nežila sama, ale na hromádce s chlapíkem, který byl v tu dobu mimo město. Policajti uvažovali o tom, že vražda mohla být otrockou napodobeninou - nějaký čipera se dočetl v novinách o prvních dvou případech a inspirovalo ho to. Oběť objevili po víc než týdnu ve stadiu pokročilého rozkladu, to už se sperma nenajde. Nepodařilo se tedy vraha zařadit do některé ze základních skupin.”

„A co v prvních dvou případech?”

„Vždycky šlo o nesekretivní typ,” pronesl pomalu a civěl před sebe.

Nastalo ticho. Připomněla jsem si, že v zemi žijí miliony mužů nesekretivního typu a k sexuálním vraždám dochází v každém větším městě. Tahle shoda mě ovšem šokovala.

Odbočili jsme do úzké, stromořadím lemované ulice, kolem níž nedávno vyrostl nový obytný komplex s navzájem si podobnými domy v rančerském stylu, nahuštěnými na malém prostoru a zbudovanými z levných materiálů.

Hemžilo se to tu cedulemi realitních kanceláří a některé domy ještě nebyly dostavěné. Trávníky byly nově oseté a posázené převážně svídou krvavou a ovocnými stromy.

O dva bloky dál se po levé straně nacházel šedivý domek, v němž byla před necelými dvěma měsíci zavražděna Brenda Steppeová. Domek si zatím nikdo nepronajal ani nekoupil. Nikoho z lidí, kteří si chtějí pořídit dům, neláká představa, že by se měl nastěhovat tam, kde byl někdo brutálně zavražděn. I na zahrádkách dalších domů po obou stranách se skvěly nápisy „Na prodej”.

Zaparkovali jsme před domkem a zůstali tiše sedět v autě, okna stažená. Zaznamenala jsem, že pouliční osvětlení je poměrně řídké. V noci tu musí být dost tma, a pokud měl vrah na sobě tmavé oblečení a počínal si opatrně, sotva si ho někdo všiml.

„Dostal se dovnitř zezadu kuchyňským oknem,”

informoval mě Marino. „Oběť přijela domů mezi devátou a půl desátou. V obývacím pokoji jsme našli nákupní tašku.

Poslední věc koupila podle účtenky s časovým údajem v osm hodin padesát minut. Dorazila domů a vařila si pozdní večeři. Tehdy bylo o víkendu teplo, předpokládám, že otevřela v kuchyni okno, aby vyvětrala. Zvlášť vzhledem k tomu, že smažila cibuli a mletý hovězí.”

Přikývla jsem a vybavila si obsah žaludku Brendy Steppeové.

„Při smažení cibule a karbanátků obvykle kuchyně zasmrádne, zakouří se. Aspoň u nás doma se to bez toho neobejde. V odpadkovým koši pod výlevkou se našel obal od mletýho masa, prázdná láhev od omáčky na špagety, slupky od cibule, v dřezu pánev na odmočení.” Zarazil se a zamyšleně dodal: „Zní to divně, ale možná zemřela násilnou smrtí kvůli tomu, co si dala k večeři. Kdyby si v mikrovlnce zapekla tuňáka nebo se spokojila se sendvičem, asi by neotevřela okno.”

Takhle rádi hloubají detektivové z oddělení vražd - co by, kdyby… Co kdyby si dotyčný nezašel koupit balíček cigaret do obchodu, kde zrovna dva ozbrojení lupiči drželi jako rukojmí prodavače? Co kdyby nikdo nevynášel z domu odpadky právě v okamžiku, kdy kolem běžel uprchlý vězeň? Co kdyby se milenci nepohádali a on se pak v rozčilení neřítil autem do zatáčky zrovna v momentě, kdy proti němu vyrazil po nesprávné straně silnice opilý řidič?

„Všimla jste si ty závory něco přes kilometr odtud?”

zeptal se Marino.

„Ano. Před odbočkou do téhle lokality je supermarket s parkovištěm,” vybavila jsem si. „Mohl tam nechat auto a zbytek cesty dojít pěšky.”

„Jo, supermarket s parkovištěm,” pronesl záhadně.

„Provoz tam končí o půlnoci.”

Zapálila jsem si další cigaretu a vzpomněla si na průpověď, že detektiv má lepší výsledky, pokud dokáže myslet jako ti, po nichž pátrá.

„Co byste dělal na jeho místě?” otázala jsem se. „Na místě koho?”

„Na místě vraha.”

„Záleží na tom, jestli bych byl šikulka kumštýř jako Matt Petersen, nebo obyčejný maniak, co šmíruje ženský a pak je uškrtí.”

„Zkuste to druhé,” navrhla jsem věcně. „Představte si, že jste maniak.”

Hrubě se rozchechtal, protože jsem mu naletěla. „Spolkla jste to i s navijákem, doktorko. Měla jste se zeptat, jaký by v tom byl rozdíl. I tak odpovídám, že žádný. Ať bych byl ten nebo onen, provedl bych to stejně, vzdělání a postavení nerozhoduje, každý se nějak živí nebo z něčeho žije. Kdyby mě to posedlo, počínal bych si stejně jako všichni hajzlové, co to kdy provedli nebo se k tomu chystají. Ať už bych byl doktor, právník nebo indiánský náčelník.”

„Pokračujte.”

Ochotně mi vyhověl.

„Musela by mi nejdřív padnout do oka, nejspíš při nějakým běžným kontaktu. Třeba bych zazvonil u jejího domu jako prodejce nějakýho zboží nebo doručovatel květin, a když by přišla otevřít, něco uvnitř by mi našeptalo: ,To je ta pravá.’ Nebo bych dělal v okolí na stavbě a viděl ji vcházet a vycházet z domu samotnou. Zaměřil bych se na ni.

Asi týden bych ji sledoval, snažil se o ní a o jejích zvycích dovědět co nejvíc. Například takový zajímavosti, jako jestli spí potmě nebo při rozsvícený lampičce, jaký má auťák a podobně.”

„Proč byste si vybral zrovna tu a ne jinou?” zeptala jsem se. „Proč byste si ze všech žen na světě vybral právě ji?”

Na chvilku se zamyslel. „Protože ve mně něco nastartovala.”

„Tím, jak vypadá?”

Znovu se zamyslel. „Možná. A pak taky celkovým přístupem k životu a věcem. Mluvíme o pracující ženě.

Zmohla se na pěkný hnízdečko, z toho vyplývá, že je dost chytrá, aby si vydělala na slušný živobytí. Někdy jsou ženský, který vynikly v povolání, dost nafrněný. Třeba se mi nelíbilo, jak se mnou jednala. Třeba se dotkla mojí mužský hrdosti, naznačila mi, že pro ni nejsem dost dobrý a podobně.”

„Všechny oběti pracovaly a slušně vydělávaly,”

uvažovala jsem nahlas. „Ostatně většina osamělých žen pracuje.”

„Správně. Zjistím teda, jestli opravdu žije sama, a ověřím si to. Rozhodnul jsem se pro ni, abych jí ukázal, kdo je silnější. Přijde víkend a něco mě nutí jít na to. Po půlnoci nasednu do auta. Místo jsem si dobře omrknul, všechno jsem naplánoval. Tak. Auto bych nechal na parkovišti u supermarketu, ale potíž je v tom, že už je uzavřený. Plocha se vyprázdnila, můj samohyb by tam trčel jako maják.

Naštěstí se naproti supermarketu nachází čerpací stanice Exxonu se servisem. Já bych auto odstavil spíš tam. Proč?

Servis zavírá v deset hodin a běžně před ním stávají auta, který se ráno budou opravovat. Nikdo se nad mým auťákem nepozastaví, ani poldové, a těch bych se bál nejvíc. Kdyby strážník na hlídce uviděl moje auto na prázdným parkovišti, asi by ho zkontroloval zblízka a možná by zavolal do centrální evidence, aby zjistil, komu patří.”

Věcně líčil další detaily, až mě mrazilo. Oblečený v tmavém se pohybuje ze stínu do stínu mezi domy. Dostane se do bezprostřední blízkosti místa zamýšleného činu, a když pozná, že žena, jejíž jméno pravděpodobně ani nezná, je doma, stoupne mu v krvi hladina adrenalinu. Její auto stojí na příjezdové cestě. Nikde se nesvítí, jen pod stříškou nad vchodem. Žena spí.

Hodnou chvíli ze skrýše hodnotí situaci. Rozhlíží se, aby se ujistil, že ho nikdo nepozoruje, zajde za dům a sebevědomí mu rázem stoupne. Z ulice ho nikdo nemůže vidět, domy v téhle řadě oddělují zahrady, nesvítí se v nich, nikde se nic nehýbe. Za domem je černočerná tma.

Tiše se přiblíží k oknům a ihned si všimne, že jedno je pootevřené. Není nic snazšího než rozříznout nožem síť proti hmyzu a uvolnit rám. Za pár vteřin leží síť na trávníku.

Otevře okno dokořán, vytáhne se na parapet a civí do potemnělé kuchyně.

„Jakmile se dostanu dovnitř, zůstanu chvíli stát a poslouchám,” pokračoval Marino. „Když nic nezaslechnu, vydám se chodbou a hledám místnost, ve který se pravděpodobně nachází. Hnízdečko je malý, moc možností není. Objevím ložnici a slyším, jak ve spaní oddechuje.

Přetáhnu si něco přes hlavu, například lyžařskou kuklu…”

„Proč byste se obtěžoval?” zarazila jsem ho otázkou.

„Stejně setkání s vámi nepřežije, aby vás identifikovala.”

„Kvůli vlasům. Poslyšte, nejsem blbec. Pilně jsem si před spaním četl v knihách o forenzních vědách a nabifloval se policajtský desatero. Nesmím dopustit, aby se na ní nebo někde kolem našly moje vlasy.”

„Když jste tak chytrý, proč si neděláte starosti s DNA?”

rýpla jsem si do něho. „Copak nečtete noviny?”

„Nepoužívám ty zatracený kondomy. A vás ani nenapadne mě podezřívat, protože si budu počínat chytře.

Když není podezřelý, není co srovnávat, a hokusy pokusy s DNA nestojí za fajfku tabáku. Vlasy jsou daleko osobnější.

Nejspíš bych nechtěl, abyste věděla, jestli jsem černoch, běloch, blonďák nebo zrzek.”

„Co otisky prstů?”

Zasmál se. „Nosím rukavice, vážená. Ty samý co vy, když pitváte moje oběti.”

„Matt Petersen neměl rukavice. Jinak by nezanechal na těle své manželky otisky.”

„Jestli vraždil Matt, nemusel si ve vlastním domě dělat starosti kvůli svým otiskům,” smetl mou námitku Marino.

„Jeho otisky jsme stejně našli všude.” Odmlčel se. „Jestli.

Fakt je, že hledáme kocourka. Matt na kocourka vypadá. Ale taky je fakt, že Matt není jediný koucourek na světě -

takových je jako stromů v lese. Tím taky fakticky přiznávám, že netuším, kdo jeho manželku sejmul.”

Vyvstal mi před očima obličej z mých snů, bílá, beztvará tvář. Sluneční paprsky rozpalovaly čelní sklo, ale mě nehřály.

Pokračoval: „Ostatní už si asi dovedete živě představit Nechci, aby se zděšením rozkřičela. Přikradu se k posteli a vzbudím ji tak, že jí jednou rukou zacpu ústa a druhou přiložím nůž na krk. Pravděpodobně u sebe nemám bouchačku, protože kdyby mi při zápase vyklouzla, mohla by nedopatřením zastřelit mě nebo ji dřív, než bych si přišel na svý. Což je pro mě to nejdůležitější. Buďto všechno běží, jak jsem si naplánoval, nebo se vážně rozzuřím.

Střelbu musím předem vyloučit, co kdyby ji někdo zaslechl a zavolal poldy?”

„Řeknete jí něco?” zeptala jsem se a odkašlala si.

„Zašeptám jí, že jestli vykřikne, zabiju ji. To jí budu pořád opakovat.”

„Co ještě? Co jiného jí řeknete?”

„Nejspíš nic.”

Nastartoval a otočil auto do protisměru. Naposled jsem se podívala na domek, kde se stalo to, co právě popsal.

Skoro jsem věřila, že se to stalo přesně tak, jak říkal. Když to líčil, všechno jsem měla před očima. Neznělo to jako spekulace, ale jako svědecká výpověď. Jako bezcitná, cynická zpověď. Opravila jsem si o Marinovi mínění. Nemá dlouhé vedení. Není hloupý. A ztratil poslední zbytky mých sympatií.

Rozjeli jsme se na východ. Slunce se ztrácelo v korunách stromů, vrcholila dopravní špička. Na dlouhé minuty jsme uvízli v přískoky se pohybující dopravní zácpě, v autech kolem nás seděli anonymní muži a ženy na cestě z práce domů. Pozorovala jsem míjející tváře a připadalo mi, že jsem v postavení mimo hru, vyobcovaná, jako bych nepatřila do téhož světa, v němž žijí ostatní. Lidé přemýšlejí o večeři, možná o tom, jak budou grilovat stejky, o svých dětech a partnerech, které brzy uvidí, o událostech dnešního dne.

Marino metodicky pokračoval.

„Čtrnáct dní před vraždou jí společnost UPS dodala balíček. Doručovatele jsem už prověřil. Je čistý. Za pár dní u ní pracoval instalatér. Ukázalo se, že je to mimořádně slušný člověk. Nenašli jsme nic, žádného řemeslníka nebo dodavatele, zkrátka nikoho, kdo by se vyskytoval u všech čtyř případů. Chybí tu jakýkoli společný jmenovatel. Oběti taky nepůsobily v podobných nebo nějak příbuzných profesích.”

Brenda Steppeová učila na quintonské základní škole nedaleko svého bydliště. Přestěhovala se do Richmondu před pěti lety a nedávno zrušila zasnoubení s fotbalovým trenérem. Byla to plnoštíhlá rusovláska, chytrá a veselé povahy. Podle jejích přátel a bývalého snoubence denně běhala pro zdraví, nekouřila a nepila.

Věděla jsem o jejím životě pravděpodobně víc než vlastní rodina v Georgii. Jako horlivá baptistka navštěvovala každou neděli bohoslužbu a ve středu večerní pobožnost.

Byla hudebně vzdělaná, hrála na kytaru a vedla pěvecký soubor v dětském domově. Vystudovala jako hlavní obor mateřský jazyk a také ho vyučovala.

Kromě běhu pro zdraví relaxovala četbou. Než v kritickou noc z pátku na sobotu zhasla lampičku na nočním stolku, odložila na něj román Doris Bettsové.

„Teprve teď jsem zjistil něco, co mě fakt sebralo,” svěřil se Marino. „Ji a Lori Petersenovou možná něco spojovalo.

Brendu Steppeovou před šesti týdny ošetřili na pohotovostní stanici úrazový chirurgie Virginského medicínského centra.”

„Co se jí stalo?” zeptala jsem se překvapeně.

„Měla drobnou dopravní nehodu. Couvala za tmy z cesty od domu na silnici a nabralo ji projíždějící auto. Celkem nic se nestalo. Sama přivolala policii, uvedla, že si narazila hlavu a má závrať. Zavolali sanitku. Na pohotovosti ji několik hodin pozorovali, zrentgenovali jí hlavu. Neutrpěla vážnější zranění.”

„Byla tam v době, kdy sloužila Lori Petersenová?”

„To je možná největší a taky jediný dosavadní úlovek.

Ověřoval jsem to na správě nemocnice. Lori Petersenová tu noc sloužila. Hledám teď’ všechny, co se motali kolem, sanitáře, sestry, lékaře, na koho si vzpomenu. Ale pořád nevím víc než to, že se ty dvě ženy možná setkaly a netušily, že budou zakrátko zavražděny a my o tom budeme debatovat.”

V hlavě mi bleskl nápad. „A co Matt Petersen?

Nezastavil se tehdy náhodou v nemocnici, aby navštívil manželku?”

„Tvrdí, že byl v Charlottesvillu,” odvětil Marino.

„Nehoda se stala ve středu mezi půl desátou a desátou.”

Nemocnice opravdu může být pojítkem, pomyslela jsem si. Každý, kdo tam pracoval a měl přístup k počítači, si mohl zjistit základní údaje o Lori Petersenové a taky zahlédnout Brendu Steppeovou, jejíž adresa je uvedena ve zdravotních materiálech.

Poznamenala jsem před Marinem, že by měl proklepnout všechny, kdo ve Virginském medicínském centru pracovali tu noc, kdy tam ošetřili Brendu Steppeovou.

„To je jen nějakých pět tisíc lidí,” prohlásil. „Ten mizera, který ji oddělal, mohl být i jedním z těch, co se tam tu noc nechali ošetřit. S tímhle míčem sice taky žongluju, ale moc slibně to zatím nevypadá. Polovinu pacientů tvořily ženy.

Druhou polovinu starší chlapi, který dostali infarkt, a skupina namol ožralých mladých Turků, co se rozsekali v autě. Buďto to vůbec nepřežili, nebo se dodneška neprobrali z kómatu. Celkově prošla nemocnicí spousta lidí a mezi námi, evidence o tom, kdo se v areálu pohyboval, je neúplná.

Zřejmě asi nikdy nezjistím, kdo tudy tu noc prošel. Mohl se tam zatoulat kdokoli z ulice. Třeba se ten člověk chová jako sup, pročesává špitály a vyhlíží oběti - sestry, lékařky, mladé pacientky bez vážných zranění.” Pokrčil rameny.

„Třeba doručuje květiny a pohybuje se v nemocnicích naprosto volně.”

„Zmiňujete se o tom už podruhé,” připomněla jsem.

„Myslím o doručovateli květin.”

Opět pokrčil rameny. „Heled’te, než jsem se stal poldou, nějakou dobu jsem rozvážel kytky, víme? Většina kytek se posílá ženským. Kdybych si chtěl vytipovat ženský na sejmutí, tak roznáším kytky.”

Litovala jsem, že jsem se zeptala.

„Tak jsem se vlastně seznámil s mojí ženou. Přivezl jsem jí kytici s milostným vyznáním na vizitce, hezky svázanou z červených a bílých karafiátů a dvou rudých růží. Od nějakýho magora, s kterým chodila. Udělal jsem na ni větší dojem než kytky a její přítel pohořel na vlastním romantickým gestu. To bylo ještě v Jersey, pár let předtím, než jsem se přestěhoval do New Yorku a upsal se policii.”

Vážně jsem uvažovala o tom, že už nikdy neotevřu žádnému doručovateli květin.

„Nemůžu se tý myšlenky zbavit. Je to někdo, kdo si chodí, kde chce. Nějakým způsobem se dostává do styku se spoustou ženských. To je nabíledni.”

Minuli jsme Eastland Mall a odbočili vpravo.

Brzy provoz zřídl a my jsme projížděli Brookfield Heights. Tato městská čtvrt se rozkládá na povlovném svahu, který by se dal považovat téměř za kopec. Je to jedna ze starších částí města, kam se v posledních deseti letech stěhují hlavně mladí špičkoví pracovníci. Ulice lemují domy, některé z nich jsou polorozpadlé a mají okna zatlučená prkny, většina je ovšem krásně zrenovovaná, pyšní se balkony s umělecky tepaným zábradlím a tónovanými skleněnými tabulkami v oknech. Severní část Heights poněkud hyzdí chudinská kolonie, za níž se tyčí výsledky federální bytové výstavby.

„Některý z těch baráků přijdou na sto tisíc i víc,” řekl Marino a zvolnil, až jsme jeli skoro krokem. „Já bych něco takovýho nechtěl ani zadarmo. Párkrát jsem byl uvnitř.

Vypadá to tam neuvěřitelně. Za žádnou cenu bych v tom nebydlel. Ale žije tu hodně osamělých žen. Je to šílený.

Naprosto šílený.”

Podívala jsem se na počítač kilometrů. Dům Patty Lewisové je přesně deset a půl kilometru od domku Brendy Steppeové.

Urbanistický charakter této části se zásadně liší, zločiny určitě nespojuje podoba prostředí. Sice se tu hodně stavělo, podobně

jako

v

Brendině

čtvrti,

bylo

však

nepravděpodobné, že by šlo o stejnou stavební společnost či stejné řemeslníky.

Hezký dům Patty Lewisové, jakoby tísněný dvěma sousedními, byl postaven z hnědého železitého pískovce, oživeného barevně prosklenými okny a červenými hlavními dveřmi. Střecha je z břidlicové tašky, krytý vchod zdobí tepané zábradlí. Zahradu za domem, plnou vzrostlých magnolií, ohraničuje zděný plot.

Viděla jsem policejní fotografie. Při pohledu na vytříbenou eleganci tohoto domu z přelomu století se nechce věřit, že se uvnitř stalo něco tak strašného. Patty pocházela ze starobylé zámožné rodiny, usazené v Shenandoah Valley, proto si patrně mohla dovolit bydlet tady. Spisovatelka na volné noze léta bojovala nad psacím strojem a právě protrhla frontovou linii, zaminovanou odmítavými dopisy. Na jaře jí vydali v časopise HARPE’S povídku. A na podzim jí vyjde román. Už jako posmrtné dílo.

Marino mi připomněl, že vrah opět vnikl do domu oknem, tentokrát od ložnice, nacházející se v zadní části domu.

„Tím oknem na konci v prvním patře,” upřesnil.

„Myslíte, že vyšplhal po magnolii u domu, vylezl na stříšku nad zadním vchodem a pak se protáhl oknem?”

„Nemyslím si to, já to vím,” odsekl. „Jinak se tam bez žebříku nemohl dostat. Musel vyšplhat po stromě, vyhoupnout se na stříšku a provléct se oknem. Osobně jsem to vyzkoušel, abych si ověřil, jestli se to dá provést. Dokázal jsem to bez cizí pomoci. Je k tomu zapotřebí jen síla v pažích, aby se člověk ze silné nižší větve zachytil stříšky a vytáhl se nahoru.”

Dům z hnědého pískovce měl nad okny malé větrací otvory, ale žádnou klimatizaci. Podle přítele z venkova, který ji několikrát do roka navštěvoval, Patty často spávala u otevřeného okna. Volila mezi pohodlím a bezpečím.

Přiklonila se k pohodlí.

Marino pomalu otočil auto do protisměru a rozjeli jsme se na severovýchod.

Cecile Tylerová bydlela v Ginter Parku, nejstarší obytné čtvrti Richmondu. Sestává převážně z monstrózních dvoupatrových viktoriánských domů s tak rozlehlými verandami, že by se tam dalo jezdit na kolečkových bruslích, s věžičkami a zubořezem pod okapy. V zahradách se rozrostly magnolie, duby a rododendrony. Po sloupech balkonů a po stromech za domy se pne vinná réva. V duchu jsem si představovala za slepými okny tmavé obývací pokoje s vybledlými orientálními koberci, zdobně vyřezávaným nábytkem, ozdobnými lištami a tretkami, vyplňujícími každý kout a škvíru. Nechtěla bych tu bydlet.

Zmocňuje se mě při té představě stejná úzkost, jako když vidím fíkusy nebo španělský mech.

Oběti patřil pouze jednopatrový cihlový dům, ve srovnání s okolními skromný. Od obydlí Patty Lewisové ho dělí přesně devět kilometrů. V zapadajícím slunci nabyla břidlicová střecha olověného lesku. Okenice a dveře byly oškrábané až na dřevo a stále čekaly na nátěr, jehož by se dočkaly, kdyby Cecile ještě žila.

Vrah vnikl dovnitř oknem v suterénu, krytým zimostrázovým živým plotem u severního křídla domu.

Zajišťovací závlačka byla vylomená a čekala jako všechno ostatní na opravu.

Cecile Tylerová byla hezká černoška, nedávno se rozvedla se zubním lékařem, který nyní žije někde v Tidewateru. Pracovala jako úřednice v recepci personální agentury a večerně studovala, aby si dokončila vzdělání v oboru ekonomie obchodu. Naposled ji viděli naživu předminulý pátek kolem desáté hodiny večer, podle mého odhadu zhruba tři hodiny před smrtí. Povečeřela s kamarádkou v nedaleké mexické restauraci a poté šla rovnou domů.

Její tělo se našlo v sobotu odpoledne. Domluvila se s kamarádkou, že spolu půjdou nakupovat. Cecilino auto stálo na příjezdové cestě, a jelikož nebrala telefon ani neotevřela, přítelkyni to zneklidnilo a nahlédla do ložnice oknem s mírně roztaženými závěsy. Obraz nahé, spoutané Ceciliny mrtvoly na zválené posteli by si ta žena nejraději vymazala z paměti.

„Bobbi je běloška,” podotkl Marino.

„Myslíte Cecilinu kamarádku?” Zapomněla jsem, jak se jmenuje.

„Jo. Bobbinu. Tu bohatou potvoru, co našla Cecilinu mrtvolu. Ty dvě se pořád scházely. Bobbi je superatraktivní blondýna, pracuje jako modelka a vozí se v červeným porsche. Trávila v Cecilině baráku většinu volnýho času, občas odcházela až časně ráno. Podle mě si navzájem vyhověly, víte, jak to myslím. Jeden žasne. Tohle zkrátka nedokážu pochopit. Obě perfektní kočky, že by na nich člověk nechal oči. Chlapi je museli v jednom kuse otravovat…”

„Možná jste si sám odpověděl,” vyhrkla jsem podrážděně. „Pokud se ovšem nemýlíte ohledně povahy jejich vztahu.”

Marino se poťouchle usmál. Štval mě čím dál víc.

„No, podle mýho názoru se vrah pozdě v noci ometal po okolí a zahlídnul Bobbi, jak nasedá do červenýho porsche.

Možná si myslel, že tu bydlí. Nebo ji v noci sledoval, když šla k Cecile na návštěvu.”

„A zavraždil Cecile omylem? Protože si myslel, že tady bydlí Bobbi?”

„Připadá mi to dost pravděpodobný. Bobbi je přece bílá.

Ostatní oběti taky.”

Chvíli jsme seděli mlčky a dívali se na dům.

I mě zneklidňovala ta rasová směsice. Tři bělošky a jedna černoška. Proč?

„A ještě něco mi připadá pravděpodobný,” ozval se Marino. „Napadlo mě, že si pachatel na každou vraždu vytipoval několik kandidátek a vybíral si pak jako z jídelního lístku podle toho, co si mohl dovolit. Připadá mi totiž divný, že když vyrazil s vražedným úmyslem, našel vždycky nezajištěný, otevřený nebo poškozený okno. Bud teda objížděl ženy, co bydlí v domech samy a nedbají tolik o bezpečnost, čistě namátkově, anebo mu profese umožňovala přístup k mnoha ženám a systematicky, podle adres pak pořádal okružní jízdy - během noci oťukal několik domů, než objevil takový, který vyhovoval jeho záměru.”

Jeho teorie se mi nelíbila.

„Myslím, že se soustředil vždycky jen na jednu ženu, představovala pro něho specifický cíl,” namítla jsem.

„Možná se předtím několikrát přikradl k domu a zjistil, že tam nikdo není nebo okna jsou zavřená a zajištěná. Vrah zřejmě navštěvoval místo, kde bydlela budoucí oběť, tak dlouho, dokud nenastala příznivá situace, aby udeřil.”

Pokrčil rameny, ale moje úvaha ho zaujala. „Patty Lewisová byla zavražděna několik týdnů po Brendě Steppeové. Týden předtím, než ji pachatel usmrtil, odjela Patty z města navštívit přítele. Třeba to měl v úmyslu už týden předtím, ale nenašel ji doma. Možný to je. Nedá se to vyloučit. Za další tři týdny oddělal Cecile Tylerovou. Ale Lori Petersenovou zavraždil hned za týden - proč? Možná mu nahrály příznivý okolnosti. Okno nebylo zajištěný, protože na to manžel zapomněl. Třeba vrah s Lori Petersenovou přišel do styku jen pár dní předtím, než ji zabil, a pokud by okno bylo o minulém víkendu zajištěné, vrátil by se tenhle víkend a zkusil to znovu.”

„Zdá se, že kritickým obdobím byly víkendy. Vypadá to, že je pro něj důležité, aby udeřil vždycky z pátku na sobotu před půlnocí nebo těsně po ní,” uvažovala jsem nahlas.

Marino přikývl. „Přesně tak. Měl to vykoumaný. Podle mýho pracuje od pondělka do pátku a víkend si rezervoval na to, aby mu po činu vychladla hlava. Pravděpodobně se tohohle modelu držel i z jinýho důvodu. Aby nám brnkal na nervy. Věděl, že v pátek celý město, hlavně lidi jako vy a já, znervózní jako štěně, který se zatoulalo na dělící pás rušný dálnice.”

Zaváhala jsem a vzápětí nakousla jiné téma. „Nemyslíte, že se jeho aktivita stupňuje? Vraždí ve stále kratších intervalech. Co když na něho doléhá stres, způsobený možná publicitou?”

Neodpověděl hned. Pak velmi vážně pronesl: „Je to maniak, doktorko. Je to pro něj jako droga. Jednou začal a nemůže přestat.”

„Domníváte se, že publicita nijak neovlivňuje jeho chování?”

„Ne, to netvrdím,” odpověděl. „Zaujímá pozici mrtvýho brouka a drží jazyk za zuby, ale možná by ho rozlítilo, kdyby mu novináři nešli tak sakramentsky na ruku. Jejich senzační zprávy jsou pro něj dar. Nemusí dělat nic navíc.

Novináři ho zdarma odměňujou. Kdyby se o sobě nedočetl ani řádku, dolehl by na něj pocit marnosti a třeba by si počínal riskantněji. Po čase by možná začal posílat vzkazy, hlásil by se telefonem a podnikal nejrůznější věci, aby novináře rozhýbal. A třeba by se spálil.”

Chvíli jsme mlčeli.

Pak mě Marino zaskočil.

„Vypadá to, jako byste mluvila s Fortosisem.”

„Prosím?”

„Podle toho, co říkáte o stupňování pachatelovy aktivity a o zkracování intervalů mezi zločiny, o vlivu publicity na jitření jeho zvrácenýho nutkání.”

„Hovořil o tom s vámi?”

Ležérně si sundal brýle a odložil je na přístrojovou desku. Když na mne pohlédl, v očích mu doutnal hněv. „Ne.

Ale mluvil o tom s lidma, neobyčejně blízkýma mýmu srdci.

S Boltzem. A s Tannerem.”

„Jak to víte?”

„Protože pro mě maká na na nejvyšších místech stejně tolik čmuchalů jako na ulici. Vím přesně, co se kde šustne a kam se to donese - možná.”

Tiše jsme seděli. Slunce kleslo za střechy domů a stíny na trávní-

cích a na ulici se prodloužily. Marino svým způsobem pootevřel dveře, které by nás mohly dovést ke vzájemné důvěře. Záměrně. Sdělil mi, že něco ví. Odvážím se ty dveře otevřít ještě víc? „Boltze, Tannera a další mocné na téhle úrovni velmi rozrušil únik informací do sdělovacích prostředků,” řekla jsem opatrně.

„To se můžou stejně dobře nervově hroutit nad tím, že venku prší. Děje se to v jednom kuse. Zvlášť když v tom samým městě žije ,Milovaná

Abby `.”

Posmutněle jsem se usmála. Vystihl situaci. Svěř svá tajemství ,Milované Abby’ Turnbullové a ona je do posledního roztroubí v novinách.

„Jsou s ní velký problémy,” rozpovídal se Marino.

„Prošlapala si k nám cestičku, a to do nejvyšších policejních sfér. Šéf si ani neuprdne, aby o tom nevěděla.”

„Kdo ji informuje?”

„Mám určitý podezření, jenže zatím neověřený, nemůžu s tím vyrukovat, chápete?”

„Někdo loví v počítači v mém úřadu,” pronesla jsem, jako by se to všeobecně vědělo.

Ostře si mě změřil. „Odkdy?”

„Nevím. Před několika dny se tam někdo naboural a pokusil se vytáhnout z databáze případ Lori Petersenové.

Naštěstí se to zjistilo - díky jednorázové chybě počítačové analytičky se pachatelovy příkazy objevily na obrazovce.”

„Chcete říct, že někdo mohl bez vašeho vědomí tahat data z počítače celý měsíce?”

„Ano.”

Tiše seděl, tvář mu zpřísněla.

„Nezměníte názor na okruh podezřelých?” naléhala jsem na něho. „Sakra,” vydechl.

„Tak co?” zeptala jsem se podrážděně. „Víc mi nepovíte?”

„Ne. Leda to, že vám asi teď hoří koudel za zadkem.

Amburgey to ví?”

„Ano.”

„Tanner zřejmě taky.”

..Ovšem.”

„Sakra,” ulevil si znovu. „Vysvětluje se tím pár věcí.”

„Jakých?” Stihomam se ve mně rozhořel naplno a Marino si určitě všiml, že mě stravuje. „Jakých věcí?”

Neodpověděl.

„ Jakých věcí?”

Pomalu se ke mně natočil. „Vážně to chcete vědět?”

„Bude to asi lepší.” Můj klidný tón neodpovídal strachu, který hrozil přerůst v děs.

„Popíšu to takhle. Kdyby Tanner věděl, že jsme si spolu dneska odpoledne vyjeli, pravděpodobně mi sebere odznak.”

Ohromeně jsem na něho zírala. „Cože?”

„Dopoledne jsem na něj narazil na velitelství. Vzal si mě stranou na kus řeči a sdělil mi, že se několik hlavounů rozhodlo zakročit proti úniku informací. Tanner mě žádal ohledně vyšetřování o absolutní mlčenlivost. Jako by to musel připomínat zrovna mně. Zatraceně! Ale řekl ještě něco jinýho, co jsem v tu chvíli moc nechápal. A sice, abych nesděloval nikomu ve vašem úřadu - rozumí se vám - žádný novinky.”

„Jaké…

„O průběhu vyšetřování a našich hypotézách. Prý ať zůstanete mimo. Tanner přikázal, že od vás máme požadovat medicínské informace, ale vám říct nejvýš, kolik je hodin.

Prohlásil, že se na veřejnost dostala spousta pochybných dohadů a jediný způsob, jak to zarazit, je neprozradit nikomu ani slůvko, kromě těch, co se případem bezprostředně zabývají…”

„Správně,” skočila jsem mu do řeči. „Ale já k nim taky patřím. Ty případy spadají do mé úřední pravomoci - copak na to všichni najednou zapomněli?”

„Nečilte se,” pronesl klidně a zadíval se na mne.

„Sedíme tu přece spolu, ne?”

„Ano,” odpověděla jsem už klidněji. „To je pravda.”

„Na to, co řekl Tanner, seru. Třeba se naštval jen kvůli vašemu děravýmu počítači. Nechce, aby někdo policii obvinil, že poskytovala choulostivý informace, který se dostaly do ne úplně nedostupnýho počítače v úřadu hlavního soudního lékaře.”

„Prosím vás…”

„Možná má i jiný důvod,” zabručel spíš pro sebe.

Ať se mu hlavou honilo cokoli, nehodlal mi to sdělit.

Prudce se rozjel a uháněli jsme k řece, na jih do Berkley Downs.

Příštích deset, patnáct či dvacet minut jsem si neuvědomovala běh času, nepromluvili jsme spolu. Tiše, sklíčeně jsem seděla a sledovala, jak kolem ubíhá krajina.

Připadala jsem si jako terč kanadského žertíku nebo intriky, o které vědí všichni kromě mne. Cítila jsem se nesnesitelně izolovaná, strach mě ochromoval natolik, že jsem si přestávala být jistá vlastním postřehem, úsudkem, rozumem.

Nebyla jsem si vlastně jistá ničím.

Mohla jsem jen přehlížet trosky toho, co ještě před několika

dny

představovalo

skvělou

profesionální

budoucnost. Můj úřad je obviněn z úniku informací. Moje snaha o modernizaci podlomila mé vlastní přísné nároky na bezpečnost. Dokonce ani Bill si není jist mou důvěryhodností. Policie má zakázáno mě o čemkoli informovat. A skončí to tím, že ze mne udělají obětního beránka za všechny příšernosti, k nimž ty ohavné vraždy povedou. Amburgey mě vyzve k rezignaci, pokud mě rovnou nevyhodí.

Marino se na mne chvilkami díval.

Ani jsem si neuvědomila, že sjel na krajnici a zastavil.

„Jak jsme daleko?” zeptala jsem se.

„Odkud?”

„Od místa, kde jsme právě byli, od bydliště Cecile?”

„Přesně jedenáct a půl kilometru,” odpověděl lakonicky, aniž mrkl na počítač kilometrů.

Za denního světla jsem dům Lori Petersenové skoro nepoznala.

Vypadal neobydleně, opuštěně, až trochu zpustle. Bílý dřevěný obklad zdí působil v protahujících se stínech omšele, okenice natřené wedgwoodskou modří jako by zšedly. Lilie pod okny průčelí domu čísi nohy pošlapaly, detektivové při hledání doličných předmětů pravděpodobně pročesali každý centimetr půdy. Útržek žlutého policejního vymezovacího pásu se zachytil ve dveřním rámu a v přerostlé trávě ležela plechovka od piva, kterou někdo ledabyle vyhodil z auta.

Dům byl skromným, úhledným příbytkem pro Američany střední vrstvy, podobné se najdou v každém městě i na venkově. V takových domech lidé začínají samostatně žít a na stará kolena se do nich vracejí. Bydlí v nich novomanželé, mladá generace, která si buduje základy ke kariéře, a starší lidé na odpočinku, jimž děti odrostly a odešly do světa.

Připomínal mi dřevem obložený bílý dům Johnsonových v Baltimoru, v němž jsem si po dobu studií medicíny pronajímala pokoj. Stejně jako Lori Petersenová jsem žila ve vyčerpávajícím kolotoči, vycházela jsem z domu za svítání a často se vracela až na druhý den večer. Moje životní náplň sestávala z knih, laboratoří, zkoušek, praxe na různých odděleních fakultní nemocnice a snahy o zachování fyzických a psychických sil, abych to všechno vydržela.

Nikdy mě nenapadlo a Lori asi taky ne, že se někdo neznámý možná rozhodl připravit mě o život.

„Haló…

Náhle jsem si uvědomila, že na mne Marino mluví.

Úzkostlivě mě pozoroval. „Není vám něco, doktorko?”

„Promiňte. Nepostřehla jsem, co říkáte.”

„Ptal jsem se, co si o tom myslíte. Teď máte v hlavě mapu míst

činu. Co o tom soudíte?”

„Myslím, že jejich smrt nemá nic společného s tím, kde bydlely,” odpověděla jsem ještě ne zcela soustředěně.

Nevyjádřil souhlas ani nesouhlas. Sáhl po mikrofonu a sdělil dispečerovi, že byl v terénu. A že pro dnešek končí.

Tím skončila i naše cesta.

„Rozumím,” zakokrhal chraplavý hlas. „Slunce když zapadne, uchovej v srdci, zač by jinak život stál, zítra hrajem dál…”

Ano, zase zazní sirény, střelba, lidi se budou navzájem ničit… Marino si odfrkl. „V době, kdy jsem nastoupil k poldům, stačilo, aby se člověk neohlásil podle předpisů, a okamžitě dostal padáka.”

Na chvilku jsem zavřela oči a třela si spánky.

„Už to není, co to bývalo,” připustila jsem. „Hernajs, tak je to se vším.” `

Kapitola 9

Když jsem projížděla ztichlou čtvrtí, kde bydlím, měsíc vykukoval mezi stromy a vypadal jako koule z mléčného skla. Bujně rostoucí větve splývaly podél silnice v černou zed, slída v žulových kostkách na chodníku v kuželech světlometů jiskřila. Vzduch byl čistý a příjemně vlahý, v kabrioletu nebo se staženými okny bych se cítila líp. Jenže jsem jela kombíkem se zamčenými dveřmi, zavřenými okny a vypnutým ventilátorem.

Večer, který bych jindy považovala za kouzelný, mě vyváděl z míry.

Před očima mi vyvstávaly obrazy z dnešního dne a zastiňovaly měsíc za čelním sklem. Pronásledovaly mě a nedopřávaly mi oddechu. Viděla jsem domy obětí v různých částech města. Jak si je vybíral? A proč? Určitě ne náhodně.

0 tom jsem nepochybovala. Ty případy mají něco společného a neustále se mi vybavovaly třpytivé zbytky jakési látky, které jsme našli na každém těle. Navzdory naprosto prázdným rukám jsem byla hluboce přesvědčena, že ono jiskření je chybějícím spojovacím článkem mezi vrahem a jeho obětmi.

Dál mě intuice nedovedla. Když jsem se pokoušela dohlédnout za tuto mez, měla jsem v hlavě prázdno. Je ten třpyt záchytným bodem, který nás dovede k vrahovi?

Souvisí s nějakou profesí nebo způsobem rekreace, při nichž navazuje kontakty se ženami, které pak zavraždí? Nebo, což by bylo ještě podivnější, nepochází ta světélkující látka z něčeho, co používaly všechny zavražděné ženy?

Možná to bylo něco, co měla každá oběť doma, na pracovišti nebo to nosila u sebe. Možná si to každá z žen dokonce koupila od něho. Bůh ví. Nemůžeme testovat všechno, co se najde v domech, kancelářích či na hojně navštěvovaných veřejných místech, zvlášť když netušíme, co vlastně hledáme.

Odbočila jsem na příjezdovou cestu.

Než jsem zaparkovala, Bertha otevřela hlavní dveře.

Stála ve světle pod stříškou, ruce v bok, přes zápěstí navlečený řemínek kabelky. Věděla jsem, co to znamená -

hrozně spěchá. Ani se mi nechtělo zeptat se, jak se Lucy celý den chovala.

„Jak bylo?” otázala jsem se, když jsem došla ke dveřím.

Bertha zavrtěla hlavou. „Příšerně, paní doktorko. Ach, to dítě! Nechápu, co s ní cloumá. Je to hrůza hrůzoucí.”

Dokodrcala jsem se k závěru vyčerpávajícího dne. Lucy se staví na zadní. A hlavně mou vinou. Nezvládla jsem ji.

Anebo zvládla, ale zadělala si tím na další problém.

Neumím na děti uhodit zpříma a stroze, což celkem snadno dokážu u dospělých, nevyslýchala jsem Lucy ohledně manipulace s počítačem ani se to z ní nesnažila vytáhnout nepřímo. Namísto toho, když ode mne Bill v pondělí v noci odjel, jsem odpojila telefonní modem a uložila ho do své skříně. Pokud si Lucy všimne, že tu není, pomyslí si nejspíš, že jsem ho asi odvezla do opravny. Včera večer se o zmizelém modemu nezmínila, ale byla zaražená. Když jsem pustila z videa film, po chvíli jsem zjistila, že místo obrazovky sleduje mě, v očích neklid a bolest.

Postupovala jsem naprosto logicky. Pokud se Lucy, byť je to velice nepravděpodobné, napojila na můj počítač ve městě, pak jsem jí odejmutím modemu zabránila, aby to udělala znovu, a přitom jsem se vyhnula obviňování a vůbec nepříjemným scénám, které by oboustranně zkalily vzpomínky na její návštěvu. Navíc pokud by se pokus o proniknutí do počítače opakoval, přesvědčivě by to dokazovalo, že se Lucy neprovinila.

Vím, že se lidské vztahy nezakládají na rozumu o nic víc než plodnost mých růží na učené debatě. Hledáním útočiště za hradbou intelektu a racionality člověk sobecky ustupuje do sebeobranných pozic na úkor někoho jiného.

Postupovala jsem inteligentně, leč nesmírně pitomě.

Vzpomínám si, jak jsem v dětství nesnášela matčinu komedii, když přisedla ke mně na postel a odpovídala na moje otázky ohledně táty. Nejdřív měl „nějaký virus”, pak „něco v krvi”, co způsobovalo častou slabost. Nebo se ve svém obchodě s potravinami něčím nakazil ,,od osob barevné pleti” či „od Kubánců”. Jindy jsem zase vyslechla, že „těžce pracuje a hrozně ho to vyčerpává”. Samé lži.

Otec trpěl chronickou lymfatickou leukemií. Objevili mu ji, ještě než jsem začala chodit do první třídy. Bylo mi dvanáct let, když se jeho stav prudce zhoršil a dověděla jsem se, že umírá.

Lžeme dětem, přestože jsme podobným lžím v jejich věku sami nevěřili. Nevím, proč to děláme. Proč lžu Lucy, která je chytrá jako dospělý člověk.

V půl deváté jsme seděly u stolu v kuchyni. Lucy si pohrávala se sklenicí mléčného koktejlu, zatímco já jsem upíjela z momentálně nezbytného panáka skotské.

Znepokojila mě změna jejího chování, rozpochodovaly se mi nervy.

Její vzpurnost zmizela, vytratila se nedůtklivost a zášť, vyvolaná mou nepřítomností. Nedařilo se mi ji potěšit, natož rozveselit ani tím, když jsem jí řekla, že se tu zřejmě zastaví Bill, aby jí popřál dobrou noc. Neprojevila valný zájem.

Neodpověděla, nepohnula se, vyhýbala se mým očím.

„Vypadáš nemocně,” utrousila nakonec.

„Jak to víš? Co jsem přišla domů, ani ses na mě nepodívala.”

„Ať. Přesto vypadáš nemocně.”

„Nejsem nemocná, ale dost unavená,” připustila jsem.

„Když je máma unavená, nevypadá nemocně,” prohlásila skoro obviňujícím tónem. „Vypadá nemocně, jen když se pohádá s Ralphem. Nenávidím Ralpha. Je to kretén. Když přijde, nutím ho luštit křížovky, protože vím, že je nesnáší.

Je to úlisnej, podělanej kretén!” Nevytkla jsem jí, jak se vyjadřuje. Neřekla jsem slovo.

„Tak co, pohádala ses s Ralphem?” naléhala.

„Neznám žádného Ralpha.”

„Mhm.” Zamračila se. „Pan Boltz se na tebe určitě děsně zlobí.”

„Nezdá se mi.”

„Vsadím se. Zlobí se na tebe, protože jsem tady…”

„Lucy! Nebuď směšná. Bill tě má moc rád.”

„Pche! Štve ho, že s tebou nemůže to, když jsem tady!”

„Lucy…” Zvýšila jsem varovně hlas.

„V tom to je! Cha! Šílí, že si nemůže sundat kalhoty!”

„Lucy!” okřikla jsem ji. „Okamžitě přestaň!”

Konečně se na mne podívala a já jsem užasla, kolik je v jejích očích hněvu. „Vidíš! Já to věděla!” Zle se rozesmála.

„Přeješ si, abych vypadla a nestála ti v cestě. Pak nebude muset jezdit na noc domů. Jenže já na to kašlu. Zvysoka.

Máma spí se svými milenci, kdy chce, a já na to kašlu!”

,,Já nejsem tvoje máma!”

Spodní ret se jí roztřásl, jako bych jí dala facku. „To taky netvrdím. Ani bych tě za mámu nechtěla. Nenávidím tě!”

Obě jsme seděly a dlouho mlčely.

Její výrok mě ochromil. Pokud si vzpomínám, ještě nikdy mi nikdo neřekl, že mě nenávidí, ani když to byla pravda.

„Lucy…” Hlas mi zakolísal. Žaludek se mi sevřel jako pěst. Udělalo se mi špatně. „Já jsem to tak nemyslela. Chtěla jsem jen říct, že nejsem jako tvoje matka. Chápeš? Jsme každá jiná. Odjakživa jsme se lišily. Ale to neznamená, že bych tě neměla moc a moc ráda.”

Neodpověděla.

„Vím, že ke mně nechováš nenávist.” Dál mlčela jako ryba.

Otupěle jsem vstala, abych si ještě nalila. Samozřejmě že ke mně nechová nenávist. Děti to říkají často a nemyslí to tak. Usilovně jsem vzpomínala. Nikdy jsem neřekla matce, že ji nenávidím. Přitom jsem ji tajně nenáviděla, aspoň v dětství za všechny ty lži a za to, že se ztrátou otce jsem ztratila i ji. Jeho smrt ji zcela pohltila, tak jako ji pohltila jeho nemoc. Pro Dorothy a pro mne nezbyl kousek mateřského tepla.

Lhala jsem Lucy. I mě něco pohlcovalo, ne umírání někoho blízkého, ale smrt cizích lidí. Dennodenně bojuju za spravedlnost. Jenže co znamená spravedlnost pro bystré děvče, které právě cítí, že ho nikdo nemá rád? Panebože, Lucy ke mně nechová nenávist, ale nemohla bych jí vyčítat, kdyby tomu tak bylo. Vrátila jsem se ke stolu a co nejjemněji se dotkla zakázaného tématu.

„Vypadám nejspíš ustaraně a to taky jsem, Lucy. Někdo nepovolaný totiž pronikl do počítače v našem úřadu.”

Mlčela a čekala.

Upila jsem ze skleničky. „Nevím, jestli se ta osoba dostala k něčemu důležitému, ale kdybych věděla, jak to ten dotyčný provedl nebo kdo to byl, spadl by mi kámen ze srdce.”

Pořád nic neříkala.

Přitlačila jsem.

„Jestli se té věci nedostanu na kloub, Lucy, čekají mě velké potíže.” To ji očividně poplašilo.

„Proč by tě čekaly potíže?”

„Protože uložené údaje jsou tajné a nejvyšší představitelé města a státu se zajímají, proč a jak se určité informace dostaly do novin. A někteří si myslí, že infomace možná někdo vybírá z mého počítače.”

„Ach…

„Kdyby se například do databáze dostal novinář…”

„Co by ho nejvíc zajímalo?” zeptala se.

„Vyšetřované případy.”

„O té zavražděné paní doktorce?”

Přikývla jsem.

Nastalo ticho.

„Proto zmizel modem, tetičko Kay?” zeptala se po chvíli zachmuřeně. „Schovala jsi ho, protože sis myslela, že jsem provedla něco špatnýho?”

„Nemyslím si, že jsi provedla něco špatného, Lucy.

Kdybys navázala spojení s mým počítačem v práci, vím, že ne se zlým úmyslem. Zvědavost bych ti nevyčítala.”

Podívala se na mne a z očí jí vytryskly slzy. „Schovala jsi modem, protože mi už nevěříš.”

Nevěděla jsem, co odpovědět. Nechtěla jsem jí lhát, ale po pravdě bych musela přiznat, že jí nevěřím.

Lucy ztratila veškerý zájem o mléčný koktejl, tiše seděla, kousala se do spodního rtu a očima se vpíjela do stolu.

„Odstranila jsem modem, protože jsem chtěla zjistit, jestli jsi to byla ty,” přiznala jsem. „Nebylo to ode mě nejsprávnější. Měla jsem se tě hned zeptat. Jenže mi nebylo do zpěvu. Ranilo mě pomyšlení, že jsi možná zklamala moji důvěru.”

Dlouho mě pozorovala. „Chceš říct, že kdybych provedla něco špatnýho, ranilo by tě to?” zeptala se s jakýmsi zvláštním uspokojením, téměř šťastně, jako by jí to propůjčovalo moc nebo potvrzovalo postavení, po němž nesmírně toužila.

„Ano. Protože tě mám moc a moc ráda, Lucy,” pronesla jsem a myslím, že jsem jí to poprvé řekla tak jasně.

„Rozhodně jsem tě nechtěla ranit víc, než jsi ranila ty mě.

Promiň.”

„To nic.”

Lžičkou zacinkala o sklenici, zamíchala mléčný koktejl a radostně zvolala: „A stejně vím, kam jsi modem schovala.

Přede mnou nic neschováš, teto Kay. Strčila jsi ho do svojí skříně. Mrkla jsem se tam, když Bertha vařila oběd. Objevila jsem ho hned vedle tvého revolveru ráže sedm pětašedesát.”

„Jak víš, že je to sedmpětašedesátka?” vyhrkla jsem bezděčně.

„Protože Andy měl taky sedmpětašedesátku. To byl ten před Ralphem. Andy nosil sedmpětašedesátku na opasku tadyhle,” vysypala ze sebe a ukázala nad svůj zadeček.

„Patří mu ve městě zastavárna, a proto neudělá krok bez bouchačky. Ukázal mi ji a řekl mi, jak se s ní zachází.

Vyndal všechny náboje a nechal mě jakoby vystřelit na televizor. Prásk! Prásk! Hotová senzace! Prásk! Prásk!”

Mířila prstem na ledničku. „Měla jsem ho radši než Ralpha, jenže mámu už asi unavoval.”

Tak k tomuhle ji chci zítra poslat? Začala jsem ji poučovat o střelných zbraních, vysvětlovala jí, že to nejsou hračky a mohou ublížit lidem, když zazvonil telefon.

„Jo, ještě něco,” vzpomněla si Lucy, když jsem vstala.

„Než jsi přijela domů, volala bábinka. Dvakrát.”

S nikým se mi v tu chvíli nechtělo mluvit míň. Ať se přetvařuju sebevíc, vždycky vycítí mou náladu a nenechá to bez povšimnutí. „Mluvíš nějak ztrápeně,” konstatovala matka po první výměně replik.

„Jsem utahaná.” Uvědomila jsem si, že tahle písnička je trochu obehraná.

Živě jsem si ji uměla představit. Nepochybně sedí v posteli, několik polštářů pod zády, televize tlumeně hraje. I navenek jsem se vyvedla po tátovi. Matka je snědá, kdysi černé vlasy jí zbělely a rámují kulatý, buclatý obličej, hnědé oči za tlustými brýlemi vypadají větší.

„Ovšemže jsi utahaná,” spustila rychle. „Neznáš nic než práci. V Richmondu se pořád dějou příšerný věci. Četla jsem o tom

v HERALDU, Kay. V životě mě nic tak nepřekvapilo.

Nic jsem nevěděla až do dnešního odpoledne, kdy se tu s novinama zastavila paní Martinezová. Přestala jsem totiž brát nedělní noviny. Jsou tam samý reklamní přílohy, inzeráty a soutěžní kupony. Nabobtnaly tak, že mě nebaví v nich ani listovat. Paní Martinezová mi noviny přinesla, protože je v nich tvoje fotka.”

Zaúpěla jsem.

„Málem jsem tě nepoznala. Fotka se moc nepovedla, brali tě v noci, ale dole stojí tvoje jméno, takže jsi to určitě ty. Zase sis nevzala klobouk, Kay. Vypadá to, že pršelo nebo mžilo, zkrátka bylo hnusný počasí, a tys neměla klobouk.

Těch kloboučků, co jsem se ti naháčkovala, a ty se neráčíš obtěžovat, aby sis nasadila maminčin klobouček, nediv se, až dostaneš zápal plic…”

„Mami…”

Pokračovala.

„Mami!”

Nemohla jsem to vydržet, aspoň ne dnes večer. I kdybych byla Maggie Thatcherová, matka by se mnou jednala jako s pětiletým dítětem, které se neumí obléct do deště.

Nato mě zahrnula otázkami o tom, jak se stravuji a jestli dostatečně spím.

Přetrhla jsem jí nit. „Jak se daří Dorothy?”

Zaváhala. „Právě proto volám.”

Přitáhla jsem si židli a posadila se. Matčin hlas přeskočil o oktávu výš a rozechvěle mi sdělila, že Dorothy odletěla do Nevady - aby se vdala.

„Proč do Nevady?” zeptala jsem se přihlouple.

„Mě se ptej! Jak mám vědět, proč tvoje jediná sestra zahořela pro nějakýho chlapa přes knížky, s kterým se znala donedávna jen po telefonu, a zčistajasna vlastní matce zavolala z letiště, že cestuje do Nevady, aby se vdala? Kolik dcer něco takovýho provede? Má v hlavě místo mozku makarony…”

„O jakého chlapa přes knihy jde?” Pohlédla jsem na Lucy. Sklíčeně mě pozorovala.

„Nevím. Snad o nějakýho ilustrátora, s kterým si občas volala, myslím, že kreslil obrázky do jejích knížek. Před několika dny přiletěl do Miami na nějakou konferenci a při ty příležitosti debatoval s Dorothy o nějakým rozdělaným projektu a podobně. Na víc se mě neptej. Jmenuje se Jacob Blank. Žid, to se rozumí. Tím se mi ovšem Dorothy nepochlubila. Ostatně proč by se matce svěřovala, že si bere Žida, kterýho jsem v životě neviděla, je dvakrát starší než ona a maluje obrázky pro děti, prokristapána, mě snad trefí!”

Víc jsem se nevyptávala.

Uprostřed další rodinné krize nemůžu Lucy poslat domů.

Na matčinu častou nepřítomnost si zvykla, Dorothy vyrážela z města na jednání s nakladateli, za sběrem materiálu nebo na četné redakční konzultace a vždycky se zdržela déle, než se předpokládalo. O Lucy tedy pečovala babička, dokud se toulavá spisovatelka nevrátila domů. Na její nehoráznou nezodpovědnost jsme si zvykly. Pravděpodobně i Lucy. Ale tohle je vyložený útěk. Panebože!

Odvrátila jsem se od Lucy a ztišila hlas. „Nezmínila se, kdy se vrátí?”

„Dorothy?” Matka skoro křičela. „Copak ta mi něco řekne? Proč by o něčem informovala matku? Ach! Jak mohla udělat zase to samý, Kay! On je dvakrát starší než Dorothy! Armando byl taky dvakrát starší a víme, jak to s ním dopadlo! Svalil se u bazénu a umřel, dřív než se Lucy naučila jezdit na kole…”

Chvíli mi trvalo, než jsem utišila její hysterický záchvat.

Potom jsem zavěsila a musela jsem si poradit s důsledky.

Nevěděla jsem, jak otupit ostří novinky. „Tvoje matka odjela na pár dní z města, Lucy. Provdá se za pana Blanka, který ilustruje její knihy…”

Ani se nepohnula. Natáhla jsem paže, abych ji objala.

„Momentálně jsou v Nevadě…”

Židle odskočila dozadu a narazila do zdi, Lucy se mi vytrhla a odběhla do svého pokoje.

Jak to mohla sestra Lucy udělat? Tohle jí nikdy neodpustím, tentokrát ne. Provedla hloupost, už když si vzala Armanda. Bylo jí sotva osmnáct. Varovaly jsme ji.

Všemožně jsme se jí to snažily rozmluvit. Neuměl pořádně anglicky, věkem mohl být jejím otcem, hlodalo v nás podezření ohledně jeho bohatství, nakolik poctivě přišel k mercedesu, zlatým rolexkám a hogofogo bytu nad pláží.

Jako řada lidí, kteří se záhadně vynoří v Miami, se oddával životu na vysoké noze, marně jsme hledaly logické vysvětlení.

Zatracená Dorothy! Ví, jak náročnou a vyčerpávající práci vykonávám. Věděla, že jsem kvůli posledním případům váhala, zda je vůbec vhodné, aby ke mně Lucy přijela. Ale naplánovaly jsme to dlouho předtím a Dorothy mě svou výmluvností, směsí lichocení a falešného lísání přesvědčila.

„Kdyby ti to nevyhovovalo, Kay, okamžitě ji pošli zpátky a hotovo,” sladce vrkala. „Ovšem šíleně se na tebe těší. Namouduši. V posledních dnech nemluví o ničem jiném. Zkrátka tě zbožňuje. Upřímně k tobě vzhlíží jako k hrdince, to se hned tak nevidí.”

Lucy strnule seděla na krajíčku postele a hleděla do země.

„Doufám, že zahynou při letecký katastrofě,” utrousila, když jsem jí pomáhala do pyžama.

„To jistě nemyslíš vážně, Lucy.” Přikryla jsem ji až po bradu. „Můžeš u mě nějaký čas zůstat. Bude nám fajn, ne?”

Zavřela oči a otočila obličej ke stěně.

Jazyk jako by mi nabobtnal a ztěžkl. Nenacházela jsem slova, která by ulevila její bolesti, chvíli jsem bezmocně seděla a civěla před sebe. Váhavě jsem k ní přiblížila ruku a začala ji hladit po zádech. Zdálo se, že bolest zvolna ustupuje, v několika minutách usnula. Políbila jsem ji na temeno a tiše za sebou zavřela dveře.

V půli cesty do kuchyně jsem zaslechla, jak k domu přijíždí auto.

Doběhla jsem ke dveřím dřív, než Bill stačil zazvonit.

„Lucy spí,” zašeptala jsem.

„No tohle,” parodoval můj šepot. „Pěkně jsem dopadl, když dámě nestojím za to, aby na mě počkala…”

Náhle se otočil a zadíval se jako já směrem k ulici.

Nějaké auto s rozsvícenými světlomety odbočilo na příjezdovou cestu, ale světla zhasla zároveň s tím, jak prudce zabrzdilo. Vzápětí zavyl motor a prudce vyrazilo zpět.

Štěrk a kamínky odletovaly od kol, auto zastíněné stromy se otočilo a rychle ujíždělo pryč.

„Čekala jsi společnost?” zabručel Bill a díval se do tmy.

Pomalu jsem zavrtěla hlavou.

Kdykoli se Marino dostavil do pitevny, nikdy si neodpustil rýpnout do Winga, patrně nejlepšího pitevního technika, s nímž jsem kdy pracovala, a taky nejcitlivějšího.

„No ne. Tomu by se mělo říkat blízká setkání fordova druhu…” Marino se halasně rozžvanil.

Dopravní strážník s panděrem, který přijel zároveň s Marinem, se na každé zavtipkování rozřehtal.

Wingo zrudl a zasunul zástrčku elektrické pilky do zásuvky na žluté šňůře, která se pohupovala nad ocelovým stolem.

S rukama zkrvavenýma až po zápěstí jsem zamumlala: „Nevšímejte si toho, Wingo.”

Marino si vyměnil pohled se strážníkem a já jsem se svěšenýma rukama čekala, až budu moci pokračovat.

Wingo je velmi, až přehnaně citlivý, což ho šlechtí, ale občas se o něho bojím. Dokáže se s obětí ztotožnit natolik, že jsem ho už několikrát přistihla, jak nad nějakým obzvlášť otřesným zločinem pláče.

Ráno opět potvrdilo, jak krutě ironický bývá osud.

Mladá žena v přilehlém venkovském okrese si včera večer vyšla do blízké hospody, a když se kolem druhé hodiny po půlnoci vydala na zpáteční cestu, srazilo ji auto a řidič ujel.

Strážník, který se probíral jejími osobními věcmi, objevil v peněžence útržek papíru s horoskopem, který předpovídal: „Brzy vás čeká setkání, které změní běh vašeho života…”

„Třeba tomu setkání chtěla napomoct v hospodě, kde je plno nadržených chlapů…”

Chtěla jsem Marina okřiknout, když vtom jeho hlas přehlušila elektrická pilka, jejíž zvuk připomínal někdejší zubařské vrtačky, a Wingo se zařízl do lebky mrtvé ženy.

Kostní prach nepříjemně vířil ve vzduchu, Marino a strážník ustoupili až na druhou stranu pitevny, kde na posledním stole čekala na úřední pitvu nejnovější richmondská oběť vražedné střely.

Když pilka ztichla a oddělila se vrchní část lebky, pustila jsem se do zkoumání mozku. Žádné subdurální nebo subarachnoidální krvácení…

„To není vůbec k smíchu,” zahájil Wingo svou rozhořčenou litanii. „Ani v nejmenším. Jak se někdo může něčemu takovému chechtat…”

Žena měla na temeni četné oděrky, ale to bylo všechno.

Zabila ji mnohonásobná zlomenina pánve, náraz do jejích hýždí byl tak prudký, že se v pokožce otiskl vzorek masky chladiče. Nesrazilo ji nízké vozidlo, například sportovní auto. Spíš náklaďák.

„Schovala si horoskop, protože pro ni měl nějaký význam. Asi v něj uvěřila. Třeba kvůli tomu šla včera do hospody. Hledala někoho, na koho čekala celý život. To mělo být ono setkání. A místo toho ji srazil opilý řidič do příkopu.”

„Wingo, radši si některé věci nepředstavujte,” řekla jsem znaveně a pustila se do fotografování.

„Nemůžu si pomoct…”

„Musíte se naučit, jak to ovládnout.”

Zašilhal rozbolavělýma očima směrem k Marinovi, který nebyl nikdy spokojený, dokud ho nedopálil. Chudák Wingo.

Většinu příslušníků tvrdého světa ochránců zákona vyváděl z míry. Nesmál se jejich vtipkování a nijak zvlášť ho nebavily jejich podivné historky, navíc je, jak se teď říká, odlišně orientovaný.

Vysoký, štíhlý a pružný, černé vlasy na skráních nakrátko ostříhané, na temeni chocholku jako papoušek, vzadu mu na krk spadá zakroucený krysí ocásek. Přejemnělý hezoun, v modelovém ležérním oblečení a evropských botách z jemné kůže vypadá jako manekýn. I indigově modré pláště, které si sám kupuje i pere, mu sluší. Neflirtuje.

Nevadí mu, když mu žena přikáže, co má udělat. Nikdy ho nezajímalo, co skrývám pod laboratorním pláštěm nebo kalhotami. Cítila jsem se v jeho společnosti volně, a když náhodou vstoupil do šatny, kde jsem se převlékala do pracovního, sotva jsem si uvědomila jeho přítomnost.

Kdybych o jeho orientaci věděla, když jsem s ním před několika měsíci vedla informativní pohovor, asi bych s jeho přijetím váhala. Nerada si to přiznávám.

Člověk snadno podléhá stereotypům a na tomto místě se setkávám s nejhoršími důsledky různých úchylek. Vím leccos

dokonale

přestrojených

transvestitech,

používajících i vycpávky na bocích, o homosexuálech, kteří v žárlivé zuřivosti zavraždili své milence, o zbabělých zabijácích, kteří se potulovali po parcích a pasážích a z homofobie podřezali kdekoho, kdo jim připadal jako homosexuál. O obscénně tetovaných vězních, kterým v celách neuniklo nic na dvou nohou, o zhýralých štvancích v lázních a v barech, které nezajímalo, jestli má někdo AIDS.

Wingo se ze stereotypů vymyká. Wingo je zkrátka Wingo.

„Poradíte si se zbytkem sama?” Podrážděně si drhl pod kohoutkem ruce v zakrvácených rukavicích.

„Dodělám to,” odpověděla jsem na půl úst a zkoumala rozčísnuté okruží.

Přešel ke skříni, odkud vytáhl spreje s dezinfekčními prostředky. Nasadil si na uši sluchátka, zapnul walkmana zavěšeného na pásku pracovních kalhot a ocitl se rázem v jiném světe.

Za čtvrt hodiny už čistil ledničku, kam se přes víkend ukládají doličné materiály získané pitvou. Okrajově jsem zaznamenala, že něco vytáhl a dlouho si to prohlížel.

Přešel k mému stolu, sluchátka zavěšená na krku jako límec, s tázavým, znepokojeným výrazem ve tváři. V ruce držel kartonový pořadač s podložními skly, součást kolekce materiálních tělesných vzorků. „Paní doktorko,” řekl a odkašlal si, „tohle bylo v ledničce.”

Nemusel nic vysvětlovat.

Nebylo třeba.

Odložila jsem skalpel, sevřel se mi žaludek. Na štítku pořadače stálo číslo případu, datum pitvy a jméno Lori Petersenová - veškeré vzorky z jejího těla jsem odebrala před čtyřmi dny. „Tohle jste našel v ledničce?”

Muselo dojít k nějakému omylu.

„Vzadu v dolní přihrádce.” Váhavě dodal: „Chybí tam šifra. Tedy vaše šifra.”

Tohle se musí vysvětlit.

„Ovšemže tam chybí moje šifra,” potvrdila jsem důrazně. „Odebrala jsem v jejím případě jedinou kolekci vzorků, Wingo.”

Jen jsem to vyslovila, rozhořel se ve mně plamen pochybností. Usilovně jsem vzpomínala.

Uložila jsem přes víkend do ledničky vzorky z těla Lori Petersenové spolu s ostatními ze sobotních případů. Jasně si vzpomínám, že jsem v pondělí ráno osobně, proti potvrzení předala veškeré její vzorky do laboratoře, včetně kartonového pořadače s análními, orálními a vaginálními výtěry. Určitě jsem na ně použila jediný pořadač. Navíc ho nikdy nepředávám nezajištěný a samostatně, spočívá ve vaku z umělé hmoty, který dále obsahuje ve fóliích zatavené tampony, obálky s vlasy a ochlupením, zkumavky a podobné věci.

„Nechápu, jak se to sem dostalo,” prohlásila jsem rezolutně. Wingo nervózně přešlápl a uhnul očima. Věděla jsem, co si myslí. Paní doktorka to zvorala a on se hrozně nerad stal tím, kdo na to musel upozornit. Určité nebezpečí se nedalo vyloučit. S Wingem jsme to od doby, kdy Margaret nakrmila počítač v pitevně štítkovým programem, probírali mnohokrát.

Než se patolog pustí do pitvy, naťuká do počítače základní identifikační údaje o oběti. Ten nato vytiskne sadu štítků pro nejrůznější vzorky, které se případně odeberou -

krve, žluči, moči, obsahu žaludku, anální, orální a vaginální výtěry. Ušetří to spoustu času a plně vyhovuje potřebám za předpokladu, že patolog nalepí správný štítek na správnou zkumavku a nezapomene ji ošifrovat.

Jedno riziko tohoto osvíceného vynálezu mě od počátku zneklidňovalo. Téměř u každého případu zbyly nepoužité štítky, neboť se vždycky neberou vzorky všeho, mimo jiné proto, že laboratoř je přetížená a nemá dostatek pracovníků.

Neposílám například ke zkoumání to, co měl zesnulý za nehty, pokud zemřel osmdesátiletý muž při sekání trávy evidentně na infarkt myokardu.

Co se zbylými štítky? Rozhodně by se neměly někde povalovat, aby se nedostaly na nepatřičné zkumavky.

Většina patologů je roztrhá. Zvykla jsem si je přikládat ke spisu případu. Snadno jsem pak zjistila, co se testovalo, co ne a kolik vzorků jsem odeslala do laboratoře.

Wingo přešel pitevnu a prstem projížděl stránky deníku márnice. Uvědomovala jsem si, že mě Marino, čekající na vražedné střely z dalšího svého případu, na dálku pozoruje.

Líně vykročil, právě když se vracel Wingo.

„Toho dne jsme měli šest příjmů,” připomněl mi Wingo, jako by tu Marino nebyl. „V sobotu. Jedno si pamatuju. Na stole se povalovala spousta štítků. Někdo možná…”

„Ne,” řekla jsem důrazně. „Vyloučeno. Já jsem tu nenechala povalovat jediný nepoužitý štítek svého případu.

Všechny jsem uložila ke spisu…”

„A do prdele,” vydechl překvapením Marino. Díval se mi přes rameno. „To je malér, co?”

Horečně jsem strhla rukavice, převzala od Winga pořadač a seškrábla nehtem palce izolepu. Uvnitř se nacházela čtyři podložní skla, jamky tří z nich cosi obsahovaly, ale nebyla označena písmeny 0, A či V, označujícími druh vzorku. Nebyla označena vůbec, kromě počítačového štítku nalepeného zvenčí na pořadač.

„Možná jste označila jen pořadač s tím, že ostatní doplníte, ale pak jste si to rozmyslela,” snažil se mi pomoci Wingo.

Nezmohla jsem se na odpověď. Vynechala mi paměť.

„Kdy jste se naposled díval do ledničky?” zeptala jsem se po chvíli.

Pokrčil rameny. „Minulý týden, zřejmě hned v pondělí, kdy jsem dělal pořádek, pak už tam ukládali věci jen doktoři. Rozhodně jsem se tam od té doby nedíval. A tenhle týden jsem ledničku otevřel až dneska.”

Pomalu jsem si vybavila, že Wingo si toto pondělí vzal náhradní volno. Vytáhla jsem z ledničky vzorky odebrané Lori Petersenové těsně předtím, než jsem se vydala na obchůzku laboratoří. Mohla jsem přehlédnout kartonový pořadač? Byla jsem tak unavená, tak rozrušená, že jsem její vzorky pomíchala s jinými, patřícími k některému z pěti dalších případů toho dne? Pokud ano, který kartonový pořadač s podložními skly patří k jejímu případu - ten, který jsem odnesla do laboratoře, anebo tenhle? Nemohla jsem uvěřit, že se něco takového stalo. Jsem vždycky tak opatrná!

Zřídkakdy vycházím z márnice v operačním kompletu.

Prakticky nikdy. Ani při cvičném požárním poplachu. Když jsem o pár minut později rychle kráčela chodbou ve druhém patře, na sobě zkrvavený zelený stejnokroj, laboranti na mne zvědavě zírali. Betty seděla ve své mrňavé kanceláři a popíjela kávu. Stačilo, aby se na mne podívala, a oči jí užasle strnuly.

„Máme problém,” vychrlila jsem na ni.

Upřeně se dívala na kartonový pořadač a štítek na něm.

„Wingo čistil ledničku s materiály. Tohle před chvílí našel.”

„Proboha,” vydechla, neschopna dalších slov.

Cestou do sérologické laboratoře jsem jí sdělila, že jsem určitě neoznačila štítkem Lořina případu dva pořadače. Byla jsem bezradná.

Nasadila si rukavice, sáhla do skříně pro lahvičky a pokoušela se mě uklidnit. „Všechno, co jste mi přinesla, bylo určitě v pořádku, Kay. Mezi skly byly vzorky a vůbec všechno odpovídalo seznamu. To, co pocházelo od pachatele, potvrzovalo nesekretivní typ. Připravila jste si asi další pořadač a zapomněla jste na to.” Nový nápor pochybností. Připravila jsem si další pořadač, nebo ne?

Můžu na to přísahat? Sobotu vidím zastřeně. Nedokážu s jistotou rekonstruovat vlastní kroky.

„V pořadači nic víc nebylo?” zeptala se.

„Ne,” odpověděla jsem. „Jen těch pár skel. Takhle to objevil Wingo.”

„Hm.” Zamyslela se. „Tak se podíváme, co to vlastně je.” Chvíli pozorovala každé sklíčko pod fázově inerferenčním mikroskopem a po dlouhé odmlce konstatovala: „Máme tu velké dlaždicové buňky, pravděpodobně z úst nebo pochvy, ale ne z konečníku.”

Vzhlédla. „A nevidím tu žádné sperma.”

„Propána,” zasténala jsem.

„Ověříme si to.” řekla.

Otevřela balíček sterilizovaných tamponů, navlhčila je vodou a jemně, otáčivým pohybem v jamce podložního skla na ně postupně nanesla nutné množství z každého ze tří vzorků. Poté jimi potřela malá kolečka bílého filtračního papíru.

Uchopila kapátko a zručně na filtrační papíry kápla naftolový roztok kyseliny fosforečné. Následovala reagenční sůl. Upřeně jsme hleděly na vzorky a čekaly na první náznak nachovění.

Skvrny nereagovaly. Zvlhlý filtrační papír mi působil muka. Nepřestávala jsem skvrny pozorovat po dobu nezbytnou k reakci, jako bych si mohla vynutit pozitivní test na přítomnost spermatu. Chtěla jsem věřit, že tohle je rezervní pořadač. Chtěla jsem věřit, že u Lořina případu jsem odebrala dvě kolekce vzorků a zapomněla na to. Chtěla jsem věřit čemukoli, jen ne tomu, co bylo nabíledni.

Skla se vzorky, která objevil Wingo, nepatří k Lořinu případu. To je vyloučeno.

Z Bettyiny nehybné tváře jsem vyčetla, že jí to taky dělá starosti, ale snažila se ze všech sil nedat nic najevo.

Zavrtěla jsem hlavou.

Nakonec jí nezbylo než prohlásit: „Nezdá se, že tyhle vzorky patří k Lořinu případu.” Zarazila se. „Udělám, co můžu, abych je identifikovala. Porovnám tyhle vzorky s odběry z jiných těl.”

„Prosím vás.” Zhluboka jsem se nadechla.

Ve snaze povzbudit mě pokračovala: „Tělesné tekutiny, které jsem oddělila od vrahových, odpovídají Lořině krevní skupině. Nebojte se. O první kolekci vůbec nepochybuju…”

„Jenže právě takhle se to dá zpochybnit,” řekla jsem usouženě.

To bude sousto pro advokáty. Panebože, ti si smlsnou!

Přesvědčí porotu, že žádný ze vzorků nepatří Lori, včetně zkumavek s krví.

Porota zapochybuje, zda vzorky odeslané do New Yorku na testy DNA byly ty pravé. Mohly být přece odebrány z jiného mrtvého těla.

Když jsem opět promluvila, hlas mi přeskakoval. „Měli jsme toho dne šest případů, Betty. Tři z nich vyžadovaly výtěry pro podezření ze sexuálně motivované vraždy.”

„Vždycky šlo o ženy?”

„Ano, vždycky,” zamumlala jsem.

Blesklo mi hlavou to, co řekl Bill ve středu večer, když na něho dolehla deprese a jazyk mu rozvázal alkohol. Co bude se všemi těmi případy, když ztratím důvěryhodnost, když mě zkompromitují?

Zpochybní nejen Lořin případ, ale všechny. Zaženou mě do kouta, odkud není úniku. Nemůžu předstírat, že tenhle pořadač neexistuje. A jelikož existuje, nemůžu u soudu s čistým svědomím odpřisáhnout, že v řetězu důkazů nejsou slabé články.

Příležitost se neopakuje. Nemůžu znovu odebrat vzorky a začít úplně od začátku. Lořiny vzorky doručila policie do newyorské laboratoře. Její nabalzamované tělo v úterý pohřbili. Exhumace nepřipadá v úvahu. Moc by se tím stejně nezískalo. Byla by to ovšem senzace a vzbudila by obrovský zájem veřejnosti. Každý by se zajímal, co to znamená.

Betty a já jsme pohlédly ke dveřím, v nichž v tu chvíli stanul Marino.

„Napadla mě taková konina, doktorko.” Odmlčel se, ve tváři strohý výraz, oči mu bloudily po sklíčkách a filtračních papírech na stole.

Zdrceně jsem na něho hleděla.

„Přihrál bych ten pořadač Vanderovi. Možná jste ho zapomněla

v ledničce. A možná taky ne.”

Krevním oběhem proběhl poplašný signál, než mě osvítilo poznání. „Cože?” zeptala jsem se ho, jako by se zbláznil. „Myslíte, že ho

tam podstrčil někdo jiný?”

Pokrčil rameny. „Měla byste uvážit všechny možnosti.”

„Koho máte na mysli?”

„Konkrétně nikoho.”

„Ale jak? Jak by to někdo dokázal? Musel by se dostat do pitevního komplexu a do ledničky. Štítky ovšem zůstaly ve spisu…”

Zase ty štítky, nejdou mi z hlavy. Ze sady štítků vytištěných počítačem některé zbyly. Uložila jsem je ke spisu. A do spisu nenahlédl nikdo kromě mne - a Amburgeyho, Tannera a Billa.

Když trojice mužů odcházela v pondělí večer z mého úřadu, byl už hlavní vchod zajištěný řetězem. Všichni vyšli zadem přes márnici. Amburgey a Tanner se odporoučeli nejdřív, Bill se chvilku zdržel.

Komplex piteven byl zamčený, ale komorová lednice nikoli, aby pohřební služby a záchranné týmy mohly odevzdávat mrtvé i po běžné pracovní době. Komorová lednice má dvoje dveře, jedněmi se vchází z haly, druhé vedou k pitevnám. Prošel někdo z mužů komorovou lednicí do piteven? Na regálu poblíž prvního stolu stály vyrovnané hromádky vaků z umělé hmoty a kartonových pořadačů.

Wingo dbal, aby v něm byla vždycky dostatečná zásoba.

Sáhla jsem po telefonu a požádala Rose, aby odemkla můj psací stůl a z příslušné zásuvky vytáhla spis Lori Petersenové.

„Uvnitř by měly být nepoužité identifikační štítky,”

dodala jsem. Zatímco hledala, snažila jsem se rozpomenout.

Zůstalo tam šest, možná sedm štítků, ne proto, že bych neodebrala dost vzorků, ale právě proto, že jsem jich odebrala mnoho - skoro dvakrát víc než obvykle - a nechala si vytisknout dvě sady štítků. Měly tam zbýt štítky, určené na vzorky odebrané ze srdce, plic, ledvin a dalších orgánů, a jeden na pořadač s výtěry.

„Paní doktorko?” ozvala se Rose. „Štítky tu jsou.”

„Kolik jich je?”

„Hned se mrknu. Pět.”

„Na co?”

„Srdce, plíce, slezina, žluč a játra.”

„To je všechno?”

„Ano.”

„Určitě tam není štítek na výtěry?”

„Určitě ne,” odpověděla Rose po chvilce. „Jen těch pět.”

„Štítek byste na pořadač přilepila, takže podle mě by se na něm měly najít vaše otisky prstů,” řekl Marino.

„Pokud měla na rukou rukavice, tak ne,” pravila Betty, která s obavami sledovala, co se děje.

„Když manipuluju se štítky, rukavice nemívám,”

zamumlala jsem.

„Jsou zakrvácené. Rukavice bývají zakrvácené.”

„Dobrá,” připustil Marino korektně. „Neměla jste rukavice, když

to Dingo…”

„Wingo,” vyhrkla jsem podrážděně. „Jmenuje se Wingo.”

„To je jedno.” Marino se obrátil k odchodu. „Jestliže jste se do

týkala štítku holýma rukama, měly by na něm být vaše otisky.”

A už z chodby dodal: „Zato by tam neměly být otisky nikoho jinýho.”

Kapitola 10

Nebyly tam otisky nikoho jiného. Jediné rozeznatelné otisky prstů na kartonovém pořadači patřily mně.

Našlo se na něm také několik rozmazaných otisků a něco naprosto nečekaného, kvůli čemu jsem na okamžik úplně zapomněla na nešťastný důvod, proč jsem se za Vanderem vydala.

Bombardoval pořadač laserem a karton se rozzářil jako noční nebe plné špendlíkovitých hvězd.

„To je k zbláznění,” žasl už potřetí.

„Ta zatracená látka musí pocházet z mých rukou,” řekla jsem nevěřícně. „Wingo měl rukavice. Betty taky…”

Vander rozsvítil stropní světlo a zavrtěl hlavou.

„Kdybyste byla mužem, doporučil bych poldům, aby vás vyslechli.”

„Nevyčítala bych vám to.”

Ve tváři měl ustaraný výraz. „Popřemýšlejte, co jste to dopoledne dělala, Kay. Musíme bezpečně vědět, jestli ta látka pochází z vašich rukou. Pokud ano, musíme přehodnotit naši hypotézu o případech zardoušených žen, o jiskření, které jsme zjistili…”

„Ne,” přerušila jsem ho. „Nemohla jsem zanechat stopy té látky na tělech, Neilsi. Po celou dobu ohledávání jsem měla rukavice. Rukavice jsem sundala teď, když Wingo našel pořadač. Dotýkala jsem se kartonu holýma rukama.”

„Co lak na vlasy, kosmetika?” naléhal. „Zkrátka něco, co běžně používáte.”

„Vyloučeno,” trvala jsem na svém. „Tahle látka se neobjevila na jiných mrtvolách, které jsme ohledávali. Našla se jen na zardoušených ženách.”

„To je správná námitka.”

Chvíli jsme přemýšleli.

„Když Betty a Wingo manipulovali s pořadačem, měli rukavice?” zeptal se pro jistotu.

„Ano, proto nezanechali žádné otisky.”

„Takže látka rozhodně nepochází z jejich rukou?”

„Musela jsem ji tam nanést já. Pokud se ovšem pořadače nedotkl

někdo jiný.”

„Myslíte ten, kdo ho podstrčil do ledničky.” Vander se tvářil skep

ticky. „Jenže na pořadači jsou jen vaše otisky.”

„A co ty rozmazané, Neilsi? Ty mohou pocházet od kohokoli.” Pochopitelně. Ale věděla jsem, že tomu nevěří.

„Co přesně jste dělala, než jste se vydala nahoru?” otázal se.

„Pitvala jsem oběť piráta silnic.”

„A potom?”

„Potom přišel Wingo s pořadačem a já jsem vyrazila rovnou k Betty.”

Přelétl očima mé krví potřísněné odění a poznamenal: „Pitvala jste samozřejmě v rukavicích.”

„Ovšem, a sundala jsem je, když Wingo přinesl pořadač, už jsem to říkala…”

„Rukavice se konzervují mastkem.”

„To nebude ono.”

„Asi ne, ale někde musíme začít.”

Seběhla jsem do komplexu piteven, abych přinesla stejné latexové rukavice. Za několik minut Vander roztrhl obal, obrátil rukavice naruby a zaměřil na ně laserový paprsek.

Ani jiskřička. Mastek nereagoval, ostatně jsme to ani nepředpokládali. Už předtím jsme testovali vzorky pudrů odebrané ze zavražděných žen v naději, že najdeme světélkující substanci. Pudry, rovněž na bázi mastku, nereagovaly.

Opět se rozsvítilo stropní světlo. Zapálila jsem si cigaretu a přemýšlela. Snažila jsem se vybavit si každé své hnutí od okamžiku, kdy mi Wingo ukázal pořadač, do chvíle, kdy jsem vstoupila do Vanderovy laboratoře. Když Wingo přinesl pořadač, zcela jsem se soustředila na věnčité tepny oběti. Odložila jsem skalpel, strhla si rukavice a otevřela pořadač, abych se podívala na vzorky. Přešla jsem k výlevce, spěšně si umyla ruce a osušila je papírovým ručníkem. A šla jsem nahoru k Betty. Dotkla jsem se něčeho v laboratoři? Nevzpomínám si.

Napadla mě jediná věc. ,Co mýdlo, které používáme dole? Nemohlo by to být ono?”

„Těžko,” ihned odpověděl Vander. „Zvlášť když jste si ruce opláchla. Kdyby vámi běžně používané mýdlo reagovalo i po opláchnutí, tu třpytivou látku bychom pořád nacházeli na tělech i šatech. Jsem přesvědčený, že tahle látka je zrnité povahy, patrně nějaká prášková substance.

Dole používáte k mytí tekutý dezinfekční prostředek, ne?”

Ano, jenže já jsem se jím nemyla. Příliš jsem spěchala, nešla jsem až do šatny a nemyla si ruce růžovým dezinfekčním prostředkem z láhví u umyvadla. Přistoupila jsem k nejbližší výlevce, jediné v pitevně a vybavené kovovým dávkovačem se zrnitým, šedým mýdlovým práškem, který se používá po celé budově. Je laciný. Nakupujeme ho po nákladních autech. Neznám jeho složení. Je téměř bez vůně, nerozpouští se a nepění. Jako by si člověk myl ruce mokrým pískem.

V chodbě je dámská toaleta. Doběhla jsem tam a vrátila se s hrstí šedého prášku. Vander zhasl a znovu zapnul laser.

Mýdlo jako by se zbláznilo, zářilo jako bílý neon. „To mě podržte…”

Vandera objev uchvátil. Já jsem situaci vnímala trochu jinak. Nesmírně jsem si přála zjistit původ látky, kterou jsme našli na obětech. Ale ani v nejbujnější fantazii mě nenapadlo, že to bude něco, co se nachází na každé umývárně mého úřadu.

Pořád mě to nepřesvědčovalo. Pochází látka na pořadači skutečně z mých rukou? Co když ne?

Zkoušeli jsme všechno možné.

Balistikové rutinně provádějí sérii testů, aby určili vzdálenost, z níž se střílelo, a dráhu střely. S Vanderem jsme prováděli řadu testů, abychom zjistili, jak pečlivě je třeba si opláchnout ruce, aby laser neobjevil žádné zbytky mýdla.

Vander se energicky drbal práškem, důkladně si ruce opláchl a pečlivě je utřel do papírového ručníku. Laser zviditelnil jednu dvě jiskérky, jinak nic. Snažila jsem se umýt si ruce přesně tak, jak jsem to učinila dole. Zasvítily roje jisker, které se snadno přenášely na stůl, na rukáv Vanderova pláště, na cokoli, čeho jsem se dotkla. čím víc jsem se dotýkala věcí, tím méně jiskřily mé ruce.

Vrátila jsem se na dámskou toaletu a přinesla mýdlový prášek v pohárku na kávu naplněném po okraj. Myli jsme se a myli, pořád dokola. Zhasínali jsme a rozsvěceli, laser předl, umyvadlo brzy vypadalo jako Richmond za noci z letadla.

Projevil se jeden zajímavý úkaz. Čím víc jsme se myli a utírali, tím víc se na nás jiskry usazovaly. Dostaly se nám pod nehty, ulpěly nám na zápěstích a manžetách rukávů.

Šířily se po našem oblečení, našly si cestu do vlasů, na obličej a na krk - co dotyk, to jiskření. Po tři čtvrtě hodině a desítkách pokusného mytí jsme s Vanderem vypadali v normálním světle normálně. Ale pod laserem jako by na nás někdo navěsil vánoční ozdoby.

„Já se snad poseru,” zvolal do tmy. Takový výraz jsem od něho nikdy neslyšela. ;Kdo to kdy viděl? Ten grázl je zřejmě fanatik čistoty. Aby zanechal tolik stop, musí se mýt dvacetkrát denně.”

„Pokud ta látka opravdu pochází z mýdlového prášku,”

připomněla jsem mu.

„Ovšem, ovšem.”

Modlila jsem se, aby naši chemici byli mistry kouzelníky. Jenže oni ani nikdo jiný nezjistí, odkud pochází látka na pořadači - a hlavně jak se pořadač dostal do ledničky.

Opět mě začal popichovat můj vyplašený vnitřní hlas.

Ty prostě nedokážeš připustit, že ses zmýlila, vyčítala jsem si. Nedokážeš si přiznat pravdu. Prostě jsi chybně označila štítkem pořadač a látka pochází z tvých rukou.

A co když ne? Co když to je ve skutečnosti daleko horší?

Vedla jsem v duchu spor sama se sebou. Co když někdo záludně uložil pořadač do ledničky a třpytivá látka pochází z jeho, nikoli z mých rukou? Při pomyšlení na to se mi dělalo nanic, fantazie mi vnucovala šílené obrazy.

Podobná látka se našla na tělech všech čtyř zavražděných žen.

Vím, že Wingo, Betty, Vander a já jsme se pořadače dotkli. Jinak se ho mohli dotknout jen Tanner, Amburgey nebo Bill.

Vybavila jsem si v duchu Billovu tvář. Když jsem si v paměti přehrávala pondělní odpolední poradu, nepříjemně mě zamrazilo. Bill mi připadal na schůzce s Amburgeyem a Tannerem dost rezervovaný. Nepodíval se na mne, když jsme tam seděli, ani později, když se trojice mužů seznamovala s případy v zasedací místnosti.

Viděla jsem, jak se spisy svezly Billovi z klína a spadly na podlahu, takže se papíry strašně pomíchaly. Tanner se okamžitě nabídl, že mu pomůže písemnosti sebrat.

Spontánně, automaticky. Ale papíry stačil sebrat sám Bill, mezi nimi možná i nadbytečné štítky. Potom s Tannerem všechno třídili a pořádali. Nebylo nic snazšího než odtrhnout štítek a zastrčit ho do kapsy…

Amburgey a Tanner odešli společně, Bill se zdržel.

Deset patnáct minut jsme si povídali v Margaretině kanceláři. Choval se něžně a ujišťoval mě, že pár skleniček a společně strávený večer zapůsobí blahodárně na mé nervy.

Odešel dlouho přede mnou, a když vycházel z budovy, byl sám, nikdo ho nepozoroval…

Zaplašila jsem ty představy, odmítla je sledovat. Něco tak urážlivého. Přestávala jsem se ovládat. Bill by něco takového nikdy neprovedl. Zaprvé mu chybí důvod. Nevím, co by takovou sabotáží mohl získat. Nesprávným označením pořadače by si jako případný

žalobce této série případů u soudu značně ztížil situaci.

Nepostřelil by se do nohy, ale vpálil by si tím kulku rovnou do hlavy. Chceš někoho obvinit, protože se nemůžeš vyrovnat se skutečností, že jsi to zřejmě zmrvila.

Během své profesionální kariéry jsem se nesetkala s obtížnějšími případy než s těmito vraždami uškrcením a svíral mě strach, že s nimi nepohnu. Možná proto jsem ztratila schopnost racionálního, metodického postupu. A dopouštěla se chyb.

„Musíme zjistit složení té látky,” prohlásil Vander.

Jako rozvážní zákazníci jsme potřebovali sehnat krabici s mýdlem a přečíst si jeho složení.

„Oběhnu dámské toalety,” navrhla jsem. „A já pánské.”

Naše úsilí se podobalo honu na recyklovatelné odpadky.

Poté co jsem oběhla v budově všechny dámské toalety, mě napadlo vyhledat Winga. K jeho úkolům patří naplňování všech dávkovačů v márnici práškovým mýdlem.

Odvedl mě do komory uklízeček v přízemí, několik dveří od mé kanceláře. Na horní polici, hned vedle prachovek, spočívala šedá velkoodběratelská krabice s mýdlovým práškem Borawash.

Základní složkou mýdla byl borax.

Rychle jsem nahlédla do chemické encyklopedie, abych se dověděla, proč mýdlový prášek září jako ohňostroj při oslavách Dne nezávislosti. Borax je sloučenina boru, krystalická substance, při vysokých teplotách elektricky vodivá jako kov. Průmyslově se používá ke glazurování keramiky a porcelánu, smaltování nádobí, k výrobě mýdel a dezinfekce, brusných prostředků a paliva pro raketové motory.

Největší podíl na světové těžbě boraxu mají ironií osudu doly v Údolí smrti.

Noc z pátku na sobotu minula a Marino nezatelefonoval.

Na druhý den ráno jsem v sedm hodin zaparkovala za budovou a neklidně prohlížela deník v kanceláři márnice.

Nemusela jsem se přesvědčovat. Vím o všem. Byla bych jednou z prvních osob, které by k dalšímu případu povolali.

Nezapsali do deníku žádnou oběť podobně spáchaného zločinu, ale klid působil zlověstně.

Pitvy se nedožadovala žádná právě zavražděná žena, hrůzný otřes se neopakoval. Přesto jsem čekala, jestli se Marino neozve.

V půl osmé mi z domova zavolal Vander.

„Už něco máte?” vyhrkla jsem.

„Jakmile budu mít, neprodleně zavolám.”

„Jsem pořád na telefonu.”

Laser spočívá nahoře v jeho laboratoři na vozíku, připravený v případě potřeby k transportu do místnosti s rentgenem. Zajistila jsem si první pitevní stůl, Wingo ho včera vpodvečer vydrhl, že se leskl jako zrcadlo, a přistavil k němu dva pojízdné stolky s veškerými dostupnými chirurgickými nástroji a úplnou sadu kontejnerů na nejrůznější vzorky. Stůl ani stolky jsem nevyužila.

Zabývala jsem se pouze případem narkomana z Fredericksburgu, který se předávkoval kokainem, a jedním utopencem z oblasti James City.

Před obědem jsme s Wingem osaměli a metodicky dokončovali dopolední práci.

Jeho tenisky na mokré dlaždicové podlaze vrzaly.

Posléze opřel mop o zeď a směrem ke mně poznamenal: „Říká se, že včera v noci makaly stovky poldů přesčas.”

Dál jsem vyplňovala úmrtní list. „Doufejme, že se k něčemu dopracují.”

„Já být tím chlapíkem, tak sotva.” Ostřikoval hadicí zkrvavený stůl. „Byl by blázen, kdyby vystrčil nos. Jeden polda povídal, že zastavovali na ulici každýho. Když si někdo vyšel v noci na procházku, hned ho zkontrolovali.

Taky si zapisovali espézetky, když někdo parkoval na místě, kde v tu hodinu neměl být.”

„Jaký polda?” Vzhlédla jsem k němu. Dneska jsme zatím nepřijali žádný_ případ z Richmondu a neobjevil se tady tudíž žádný richmondský policista. „Který polda vám to povídal?”

„Jeden z těch, co přivezli toho utopence.”

„Z James City? Jak věděl, co se dělo v noci v Richmondu?”

Wingo na mne tázavě pohlédl. „Jeho bratr je polda tady ve městě.”

Odvrátila jsem se, takže neviděl, jak jsem podrážděná.

Moc lidí moc mluví. Policista, jehož bratr slouží v Richmondu, nenuceně informoval Winga, neznámého člověka. O čem se ještě mluví? Nevykládá se toho nějak moc? Nezdravě moc? Chápala jsem nevinnou poznámku jinak, začínala jsem podezřívat všechny a všechno.

„Podle mě se ten chlapík stáhnul,” soudil Wingo.

„Zacouval a čeká, dokud se situace neuklidní” Zarazil se, vodní proud se tříštil o stůl. „Bud tak, anebo v noci udeřil, ale mrtvola se ještě nenašla.”

Mlčela jsem, moje podrážděnost kulminovala.

„Ale co já vím.” Jeho hlas tlumilo pleskání vody. „Těžko věřit, že by to teď zkoušel. Hrozně by riskoval, podle mýho názoru. Znám ovšem taky jiné teorie. Podle nich jsou pachatelé čím dál drzejší. Provokují na nejvyšší míru a ve skutečnosti chtějí, aby je policie zatkla. Nedokážou si pomoct sami a prosí, aby je někdo zastavil…”

„Wingo…,” pronesla jsem varovně.

Zdálo se, že neslyší, neboť pokračoval: „Musí trpět nějakou chorobou. Ví, že je nemocný. Na to bych vzal jed.

Možná někoho prosí, aby ho zachránil před ním samým…”

„Wingo!” Zvýšila jsem hlas a otočila se na židli. Zastavil vodu, ale už bylo pozdě. Moje slova ve ztichlé, prázdné místnosti zazněla překvapivě hlasitě.

„Nechce, aby ho dopadli!”

Ohromením otevřel ústa, můj ostrý tón ho očividně vyplašil.

„Ouvej. Nechtěl jsem vás rozčílit, paní doktorko. Já…”

„Nerozčílil jste mě,” odsekla jsem. „Lidi jako tenhle parchant nechtějí, aby je někdo zadržel, rozumíte? Není nemocný, chápete? Je to asociální živel, bytost bez jakékoli morálky, a páchá zločiny, protože chce, uvědomte si to!”

Jeho tenisky tiše zavrzaly, pomalu vytáhl z výlevky houbu a začal otírat stůl po stranách. Ani se na mne nepodíval. Pozorovala jsem ho s pocitem porážky. Nezvedl oči od práce.

Bylo mi nanic. „Wingo?” Odstrčila jsem se od psacího stolu. „Wingo?” Váhavě ke mně přešel, zlehka jsem se dotkla jeho paže. „Promiňte. Bezdůvodně jsem se na vás rozkřičela.”

„Nic se nestalo,” pronesl, ale strach v jeho očích mě nepřestával deptat. „Vím, co asi prožíváte. Vzhledem k událostem a vůbec. Šílím z toho, pochopte. Pořád tu vysedávám a snažím se vykoumat, co podniknout. Tolik se toho na vás nahrnulo a já na nic nemůžu přijít, tolik bych si přál s tím pohnout…”

Tak je to tedy! Můj výbuch nezranil jeho city, ale prohloubil jeho obavy. Působím Wingovi starosti. Poznal, že nejsem ve své kůži a můžu se z vypětí sesypat. Možná si toho všimli všichni. Únik informací, nabourání počítače, štítek na pořadači. Nikoho by možná nepřekvapilo, kdyby mě označili za neschopnou vykonávat tuto práci…

„Tušili jsme, kam to dospěje,” bude se říkat. „Prostě na své úkoly nestačila.”

V poslední době špatně spím. I když se snažím odpočívat, mozek pracuje dál jako stroj bez vypínače. Běží a běží, dokud se nepřehřeje, a nervy bzučí jako elektrické dráty. Včera večer jsem se pokusila rozveselit Lucy a vytáhla ji na večeři a do kina. Po celou dobu, kdy jsme seděly v restauraci a v kině, jsem čekala, že se mi ozve můj operátor, několikrát jsem zkoušela, jestli jsou baterie nabité.

Nedůvěřovala jsem tichu.

Kolem třetí hodiny jsem nadiktovala dva pitevní protokoly a vyřídila spoustu administrativních drobností.

Když jsem cestou k výtahu zaslechla, že u mne zvoní telefon, rozběhla jsem se zpátky do kanceláře a popadla sluchátko.

Volal Bill.

„Chceme se ještě někdy vidět?”

Nemohla jsem říct ne. „Já se na setkání těším,”

odpověděla jsem s nadšením, které jsem nepociťovala. „Jen nevím, jestli moje společnost bude stát za zápis do památníčku.”

„Nebudu do památníčku nic psát.”

Opustila jsem úřad.

Byl další slunný, tentokrát velmi horký den. Travnatá plocha před budovou vypadala vyprahle, cestou domů jsem v autorádiu slyšela, že úroda rajčat letos utrpí, pokud brzy vydatně nezaprší. Bylo to podivné, rozmarné jaro. Měli jsme dlouho krásné slunečné počasí s lehkým větříkem, pak se obloha z ničeho nic zatáhla hrozivými šiky černých mraků.

Blesky zaútočily na město, snesla se na ně průtrž mračen.

Jako by někdo obrátil vědro nad ústy žíznivého člověka, ale všechno proběhlo tak rychle, že se nestačil napít ani kapky.

Občas mě překvapují určité životní paralely. Můj vztah s Billem se od počasí příliš neliší. Bill na mne až hrůzně krásně zaútočil, kdežto já jsem toužila po mírném dešti, po něčem, co by zkonejšilo mé roztoužené srdce. Těšila jsem se, že ho večer uvidím, a zároveň netěšila.

Byl dochvilný jako vždycky, přijel přesně v pět hodin.

„Je to dobré i špatné zároveň,” poznamenal, když jsme v patiu roztápěli gril.

„Špatné?” podivila jsem se. „Tak docela snad ne, Bille.”

Sluneční paprsky dopadaly na zem v tupém úhlu, přesto bylo vedro, přes žhnoucí kotouč přebíhaly mraky, ostré světlo a stíny se střídaly. Zvedl se vítr a ve vzduchu visela prudká změna počasí.

Bill si otřel čelo rukávem košile a zamžoural na mne proti slunci. Nárazy větru ohýbaly stromy a nad patiem se vznášel papírový ručník. „Je to špatné, Kay, protože to, že se nic nestalo, může znamenat, že se odtud prostě vypařil.”

Ustoupili jsme od doutnajícího dřevěného uhlí a popíjeli pivo z lahví. Nesnesla jsem pomyšlení, že se vrah možná přesunul jinam. Chtěla jsem ho mít tady. Přinejmenším dobře víme, jak postupuje. Děsila mě představa, že udeří v jiných městech, kde se případy budou zabývat detektivové a soudní lékaři, kteří nevědí to co my. Nic nezpacká vyšetřování spolehlivěji než kompetenční spory. Policisté na svůj píseček žárlí. Každý detektiv chce zatknout pachatele a myslí si, že vyřeší případ líp než ostatní. Každý si počíná, jako by případ patřil jemu.

Možná už podléhám podobné posedlosti. Oběti se staly mými chráněnkami a spravedlnosti se dočkají jen tehdy, když bude pachatel dopaden a obžalován tady. Za zde spáchané vraždy by mohl být odsouzen k trestu smrti, jestli ho usvědčí někde jinde, znemožní to nejspíš proces tady.

Pomyšlení na to mě ničí. Jako by vraždy žen v Richmondu byly jen tréninkem, zahřívacím kolem, které se nepočítá.

Třeba všechno, co zažívám, bude k ničemu.

Bill stříkl na dřevěné uhlí tekutinu podporující hoření.

Odvrátil se od grilu a podíval se na mne, tvář zrudlou horkem. „Co tvůj počítač’?” zeptal se. „Zjistilo se něco nového?”

Zaváhala jsem. Nemělo smysl vytáčet se. Bill dobře věděl, že jsem ignorovala Amburgeyho příkaz, abych změnila heslo, a nepodnikla nic dalšího k “zajištění” dat.

Bill stál minulé pondělí večer nade mnou, když jsem aktivovala režim odpovídání a nastavila echo, jako bych vetřelce zvala, aby to zkusil znovu. Přesně o to mi šlo.

„Nikdo do databáze nepronikl, jestli myslíš tohle.”

„Zajímavé,” poznamenal a lokl si piva. „Nevidím v tom žádnou logiku. člověk by čekal, že se dotyčná osoba pokusí znovu dostat k případu Lori Petersenové.”

„Neuložila jsem případ do počítače,” připomněla jsem mu. „Neukládám do počítače nic nového, dokud se tyhle případy nevyřeší.”

„Případ tedy není v počítači. Jenže to by dotyčná zjistila, až kdyby se do počítače podívala.”

„Dotyčná?”

„Dotyčná, dotyčný, zkrátka kdokoli.”

„Dotyčná nebo dotyčný, zkrátka kdokoli, se do počítače už jednou podíval a Lořin případ nenašel.”

„Stejně v tom není moc logiky, Kay,” trval na svém.

„Uvaž, jaký mělo smysl, aby se někdo naboural do počítače už tehdy. Na to nemusí být kdovíjaký expert, aby pochopil, že údaje o soudní pitvě provedené v sobotu nebudou v databázi hned v pondělí ráno.”

„Kdo neriskuje, nic nezíská,” zamumlala jsem.

Bill mě znervózňoval. Nemohla jsem se uvolnit a nechat se unášet očekávaným příjemným večerem.

Marinovala jsem v kuchyni na šířku palce tlusté hovězí medailonky. Láhev červeného vína se tyčila na pultu. Lucy vyráběla salát a byla v dobrém rozmaru, neboť její matka někam zmizela se svým ilustrátorem a vůbec se neozvala.

Lucy to očividně naprosto vyhovovalo. Představovala si nejspíš, že odtud nikdy neodjede, a mně způsobovala horké chvilky častými narážkami na to, jak by bylo pěkné, kdybychom se s panem Boltzem vzali.

Dříve nebo později budu muset její sny konfrontovat s krutou skutečností. Odjede domů, jen co se matka vrátí, a Bill a já se nevezmeme.

Prohlížela jsem si ho, jako bych ho viděla poprvé.

Melancholicky civěl do rozžhaveného dřevěného uhlí, láhev piva svíral oběma rukama, zlaté chloupky na pažích a nohou vypadaly ve slunci jako pyl. Viděla jsem ho zastřeného tetelícím se vzduchem a kouřem a tento závoj jako by symbolizoval odcizení, které mezi námi narůstá.

Proč se jeho žena zastřelila jeho vlastní pistolí? Z čistě utilitárních důvodů, protože ta zbraň byla nejvhodnějším prostředkem k tomu, aby se rázem sprovodila ze světa?

Nebo ho tak chtěla potrestat za hříchy, o nichž nic nevím?

Billova manželka se střelila do prsou vsedě na posteli -

na manželské posteli. Tehdy v pondělí ráno zmáčkla spoušť několik hodin, možná minut poté, co se milovali. Vaginální výtěr potvrdil přítomnost spermatu. Když jsem ji ohledávala na místě činu, z jejího těla se ještě linula slabá vůně parfému. Jak zněla Billova poslední slova, než odjel do práce?

„Přistaň, Kay…”

Zatěkala jsem očima. Bill mě pozoroval. „Kde se touláš?” zeptal

se a objal mě kolem pasu; cítila jsem na tváři jeho dech.

„Smím do těch končin vstoupit?”

„Trochu jsem přemýšlela.”

„O čem? A neříkej mi, že o práci…”

Vyrukovala jsem s tím. „Ztratily se mi nějaké papíry z jednoho ze spisů, kterými ses nedávno probíral ty, Amburgey a Tanner…”

Ruka, jíž hnětl mé svalstvo v kříži, znehybněla. Cítila jsem v tlaku jeho prstů hněv. „Jaké papíry?”

„To přesně nevím,” odvětila jsem nervózně.

Neodvažovala jsem se upřesnit, co postrádám, neodvažovala jsem se zmínit o tom, že ze spisu Lori Petersenové zmizel štítek na výtěry. „Napadlo mě, jestli sis náhodou nevšiml, že někdo něco třeba bezděčně sebral…”

Náhle odtáhl paži a vyhrkl: „Do háje! Nemůžeš ty proklaté případy aspoň pro jeden večer pustit z hlavy?”

„Bille…”

„Tak dost, ano?” Vrazil ruce do kapes šortek a odvrátil pohled. „Kristepane, Kay! Já se z tebe zblázním. Ty ženy zemřely. Jsou zkrátka dokonale tuhý. Mrtvý. Mrtvý! Kdežto my dva žijeme. Život jde dál. Nebo by měl jít dál. Jestli se rychle nezbavíš posedlosti těmi případy, pohltí tě - pohltí nás oba.”

Přesto se po zbytek večera, zatímco Bill a Lucy lehce debatovali u stolu na nejrůznější témata, moje uši soustředily na telefon. Čekala jsem, kdy zazvoní. A ozve se Marino.

Když k ránu skutečně zazvonil, dům bičoval déšť a já jsem neklidně spala, neustále se vytrhávajíc ze zlomkovitých, tíživých snů.

Zašátrala jsem po sluchátku.

Nikdo nepromluvil.

„Prosím?” zeptala jsem se opakovaně a rozsvítila lampičku.

V pozadí slabě hrála televize. Slyšela jsem šum vzdálených hlasů, ale nedokázala jsem poznat, co říkají -

srdce se mi v hrudi rozbušilo a znechuceně jsem praštila sluchátkem.

V pondělí po obědě jsem se probírala předběžnými zprávami z testů, provedených v laboratořích mého úřadu.

Případy zardoušených žen dostaly přednost přede vším.

Všechno ostatní - otravy alkoholem a barbituráty, předávkovaní narkomani - šlo stranou. Zkoumáním třpytivé látky, obsažené možná v levném mýdlovém prášku, který se najde na veřejných toaletách po celém městě, se zabývaly čtyři vědecké mozky.

Předběžné zprávy nepřinesly nic zvlášť pozoruhodného.

Dosud jsme mnoho nezjistili ani o mýdle Borawash, které používáme v budově. Skládá se zhruba z pětadvaceti procent z „inertní brusné látky” a z pětasedmdesáti procent z boritanu sodného. To nám sdělil výrobce. Elektronový mikroskop tak jednoduché složení zcela nepotvrdil. Boritan sodný, uhličitan sodný, dusičnan sodný a jiné sodné sloučeniny

vyšly

při

prozkoumání

elektronovým

mikroskopem jako obyčejný sodík. Ve vzorcích třpytivé látky se našlo totéž - sodík. To je asi tak charakteristické, jako když se řekne, že něco obsahuje stopy olova, které je všude, ve vzduchu, v půdě, v dešťových kapkách. Nikdy jsme neprováděli testy na přítomnost olova v případě střelných ran, protože pozitivní výsledek nic neznamená.

Jinými slovy, není všechno borax, co se třpytí.

Vzorky, které jsme odebrali z těl zavražděných žen, mohou pocházet z něčeho úplně jiného, neboť například dusičnan sodný se používá k výrobě umělých hnojiv a tvoří rovněž důležitou složku dynamitu. Nebo krystalický uhličitan sodný je základem fotografických vývojek.

Teoreticky může vrah pracovat v temné komoře, na farmě nebo v lomu. Kolik substancí obsahuje sodík? Bůh ví.

Vander testoval laserem nejrůznější sodíkové směsi, aby zjistil, které jiskří. Mohli jsme tak aspoň některé rychle vyškrtnout.

Mezitím jsem sledovala jednu vlastní myšlenku. Chtěla jsem vědět, kdo všechno v oblasti velkého Richmondu, kromě zařízení spravovaných komisariátem zdravotnictví a sociálního zabezpečení, odebírá Borawash. Zatelefonovala jsem distributorovi v New Jersey. Dovolala jsem se na jakýsi sekretariát, tam mě odkázali na oddělení prodeje, odtud mě přepojili do tiskového oddělení, to mě předalo oddělení pro zpracování dat, přehodili mě dál na oddělení pro styk s veřejností, odkud mě odkázali zpátky na tiskové oddělení. Tam jsem konečně získala zásadní informaci.

„Seznam našich zákazníků je tajný. Nesmím sdělit žádné údaje. Co jste vlastně zač?”

„Soudní lékařka.” Odměřila jsem každou slabiku. „Tady doktorka Scarpettová, hlavní soudní lékařka státu Virginie.”

„Á, takže vy udělujete licence lékařům…”

„Ne. Vyšetřujeme náhlá nebo násilná úmrtí.”

Nastalo ticho. „Jste tedy koronerka?” Nemělo smysl něco vysvětlovat. Ne, nejsem koronerka. Koroneři jsou volení soudní úředníci. Obvykle jimi nebývají soudní patologové. V některých státech může být za koronera zvolen i čerpadlář od benzinové pumpy. Nechala jsem hlas bez tváře při tom, což situaci ještě zhoršilo.

„Nechápu. Označil snad někdo Borawash za životu nebezpečný? To naprosto vylučujeme. Pokud vím, není toxický, ani v nejmenším. Nikdy jsme neměli problémy tohoto druhu. Někdo prášek snědl? Musím okamžitě vyrozumět svého šéfa…”

Vysvětlila jsem, že látka, obsažená i v Borawashi, byla nalezena na několika místech činu, ale nezpůsobila smrt a případná toxicita mýdlového prášku mě v tuto chvíli nezajímá. Sdělila jsem mu, že mohu požádat o soudní příkaz, čímž bychom ale oba zbytečně marnili čas. Zaslechla jsem, jak zaťukal do kláves počítače.

„Zřejmě budete chtít, abych vám seznam zaslal, madam.

V oblasti Richmondu máme sedmdesát tři klientů.”

„Ano, budete velmi laskav, když mi seznam zašlete co nejdřív. Přesto prosím, abyste mi přečetl názvy a jména klientů do telefonu.”

Nepříliš nadšeně tak učinil, ale moc mě nepotěšil. O

většině klientů jsem do té doby neslyšela, kromě komisariátu dopravy, Centrální správy rozvodných sítí a samozřejmě komisariátu zdravotnictví a sociálního zabezpečení. Celkově to zahrnovalo na deset tisíc zaměstnanců, počínaje soudci, advokáty a státními zástupci přes policii po mechaniky v garážích. Někde v tomto lidském mraveništi se pohybuje Pan Nikdo posedlý čistotou.

Po třetí hodině odpoledne jsem se vrátila k psacímu stolu s dalším šálkem kávy, když mě Rose vyrozuměla zabzučením a spojila mi telefonát.

„Už je chvilku mrtvá,” pravil Marino. Popadla jsem kufřík a vyrazila ze dveří.

Kapitola 11

Podle Marina policie zatím nenašla sousedy, kteří oběť viděli o víkendu. Kolegyně se jí pokoušela dovolat v sobotu i v neděli, ale telefon nikdo nebral. Když se nedostavila v jednu hodinu do školy, aby odučila své hodiny, kolegyně se obrátila na policii. Strážník přijel na udanou adresu a odebral se za dům. Okno ve druhém patře bylo otevřené dokořán. Oběť měla spolubydlící, která zřejmě na víkend odjela z města.

Místo činu se nacházelo půldruhého kilometru od centra na okraji rozlehlého areálu Virginské univerzity, kde se vzdělává více než dvacet tisíc studentů. Jednotlivé fakulty univerzity sídlí v restaurovaných viktoriánských budovách a palácích z hnědého železitého pískovce podél West Mainu.

Začínal letní semestr, kolem se procházeli studenti nebo jezdili na kolech ulicí. Vysedávali u stolků na terasách restaurací, popíjeli kávu, u rukou hromádky knih, bavili se s přáteli a vychutnávali příjemné, slunečné a teplé červnové odpoledne.

Henně Yarboroughové bylo jedenatřicet let a učila žurnalistiku se zaměřením na audiovizuální média. Podle Marina se přestěhovala do Richmondu ze Severní Karolíny na podzim. Kromě toho, že je mrtvá, a to několik dní, jsme o ní nic nevěděli.

Všude bylo plno policistů a novinářů.

Auta se pomalu vlekla kolem dvoupatrové budovy z červených cihel s modrozeleným, ručně vyrobeným praporem, který povlával nad vchodem. V květinových truhlících na oknech bujely růžové a bílé pelargonie, ocelově modrou střechu z břidlicových tašek zdobil secesní světležlutý květinový motiv.

Ulice byla tak přecpaná, že jsem musela zaparkovat o dobrého půl bloku dál, a mé pozornosti neuniklo, že novináři jsou zaraženější než jindy. Když jsem je míjela, sotva to mezi nimi zašumělo. Nestrkali mi před obličej fotoaparáty, kamery a mikrofony. Chovali se až vojensky ukázněně - tiše, trochu prkenně, rozhodně ne nenuceně -jako by cítili, že tentokrát bude všechno poněkud jiné. Číslo pět.

Pět žen stejných jako novinářky nebo manželky či milenky novinářů bylo znásilněno a zavražděno.

Strážník zvedl žlutý vymezovací pás u hlavního vchodu na konci sešlapaného žulového schodiště. Vstoupila jsem do šeré haly a vyšla po větvícím se dřevěném schodišti do druhého parta. Nahoře u zábradlí jsem spatřila náčelníka policie, několik vysokých důstojníků, detektivů a strážníků.

Bill tam stál taky a nahlížel do otevřených dveří. Jeho oči se krátce setkaly s mými, tvář měl popelavou.

Jeho přítomnost jsem téměř přestala vnímat, když jsem přistoupila ke dveřím a zadívala se do malé ložnice, kterou naplňoval pronikavý puch rozkládajícího se lidského těla, nepodobný žádnému jinému zápachu. Marino byl ke mně otočený zády. Seděl na bobku, otevíral zásuvky prádelníku a hbitě se probíral úhledně naskládaným prádlem.

Na prádelníku spočívalo pár lahviček s parfémy a pleťovým mlékem, kartáč na vlasy a elektrická kulma. U

stěny vlevo stál psací stůl, elektrický psací stroj na něm tvořil ostrov uprostřed moře papírů a knih. Další knihy se nacházely na polici ve výši hlavy nebo na dřevěné podlaze.

Dveře do šatny byly pootevřené, nesvítilo se tam. Chyběly tu koberce, obrazy, fotografie a tretky, jako by ložnice nebyla obývána dlouho, anebo tu její obyvatelka měla bydlet jen dočasně.

Po mé pravici se rozkládalo dvojlůžko. Už zdálky jsem spatřila rozházené přikrývky a rozcuchané, spletené kaštanové vlasy. Opatrně, abych nešlápla, kam nemám, jsem k ní přistoupila.

Obličej strnule otočený ke mně byl tak nateklý a opuchlý rozkladem, že se nedalo usoudit, jak vypadala zaživa -

kromě toho, že měla bílou pleť a kaštanové vlasy po ramena.

Ležela nahá na levém boku, nohy přitažené k tělu, ruce pevně svázané za zády. Vypadalo to, že vrah použil šňůru z okenních žaluzií, uzly jsem poznala na první pohled.

Tmavomodrý přehoz jí vrah přehodil přes boky způsobem, který svědčil o chladném pohrdání. U nohou postele ležela krátká noční košile, u krku zapnutá na knoflíček, ale rozříznutá odshora dolů včetně lemu.

Marino pomalu přešel ložnici a stanul vedle mne.

„Vylezl sem po žebříku,” konstatoval.

„Po jakém žebříku?” zeptala jsem se.

Ložnice měla dvě okna. To blíž k posteli bylo otevřené.

„Zvenčí je ve zdi zabudovaný starý železný požární žebřík.

Po něm sem vlezl. Příčky jsou zrezivělé. Některé se pravděpodobně pod jeho nohama prolomily a zčásti spadly dolů.”

„A odešel stejnou cestou,” usoudila jsem nahlas.

„Tak jistě bych to netvrdil, ale zdá se, že ano. Hlavní dveře byly zamčené. Museli jsme je vyrazit. Ovšem venku pod žebříkem je dost odrostlý trávník,” vysvětloval a podíval se k oknu. „Nejsou tam žádné stopy. Navíc v noci na sobotu lilo jako z konve, což nám zrovna nehraje do noty.”

„Je tu klimatizace?” Začínala jsem se potit, v místnosti bylo horko a vlhko, vzduch se tetelil hnilobným zápachem.

„Ne. Ani ventilátor.” Otřel si rukou zrudlý obličej..

Vlasy se mu přilepily k orosenému čelu jako šedivé nitě, pod zarudlýma očima měl hluboké kruhy. Marino vypadal, jako by týden nespal ani se nepřevlékal.

„Bylo okno zajištěné?” zeptala jsem se.

„Ani jedno z nich…” Zatvářil se překvapeně a naráz jsme se oba otočili ke dveřím. „Sakra, co je zas tohle…” V hale v přízemí se rozkřičela žena. Na schodišti zadupaly nohy, rozlehly se vzrušené mužské hlasy.

„Vypadněte z mého domu! Proboha… Vypadněte z mého domu, vy parchante!” řvala žena.

Marino se kolem mě rychle protáhl, na dřevěném schodišti se ozval dusot jeho nohou. Slyšela jsem, jak někdo někomu cosi říká, a vzápětí křik ustal. Halas se změnil v přidušený hovor.

Začala jsem s vnějším ohledáním mrtvé.

Tělo mělo stejnou teplotu jako okolní prostředí, posmrtná ztuhlost pominula. Hned po smrti vychladlo a strnulo, ale poté, jak vnější teplota stoupala, se prohřívalo.

Nakonec ztuhlost pominula, jako by s časem odezněl i původní šok ze smrti.

Stačilo jen popotáhnout přehoz, abych viděla, co je pod ním. Na okamžik se mi zatajil dech a srdce se málem zastavilo. Jemně jsem přehoz položila zpátky a stáhla si rukavice. Tady s ní nemohu udělat nic. Vůbec nic.

Když se Marino vracel po schodech nahoru, otočila jsem se, abych ho požádala, ať zajistí, aby mrtvolu dopravili do márnice i s lůžkovinami. Ale slova mi uvízla v hrdle.

Oněměle, v úžasu jsem zírala před sebe.

Dovnitř s ním vstoupila Abby Turnbullová. Panebože, co to Marina napadlo? Zbláznil se? Abby Turnbullová, špičková zpravodajka bez skrupulí, žralok, proti němuž se ten z Čelistí jeví jako zlatá rybka.

Pak jsem si všimla, že má na sobě sandály, modré džíny a bílou bavlněnou halenku, nezastrčenou do kalhot. Vlasy si svázala dozadu. Nebyla nalíčená. Neměla u sebe reportážní magnetofon ani poznámkový blok, jen plátěnou dámskou kabelu. Vyvalila oči a nemohla je odtrhnout od postele, ve tváři jí škubalo hrůzou.

„Můj bože, ne!” stačila vydechnout a zakryla si rukou otevřená ústa.

„Je to teda ona,” zašeptal Marino.

Přistoupila blíž a znehybněla. „Bože můj! Henna… Ach, můj bože!”

„Tohle byl její pokoj?”

„Ano, ano. Ach, proboha vás prosím…”

Marino kývl hlavou na strážníka, jehož jsem neviděla, aby přišel nahoru a odvedl Abby pryč. Slyšela jsem, jak klape sandály po schodech a naříká.

„Víte, co děláte?” otázala jsem se tiše Marina.

„Jen klid. Vždycky vím, co dělám.”

„To ona tam dole tak křičela?” pokračovala jsem otupěle. .Ječela

na policisty?”

„Ne. Zrovna sešel dolů Boltz. Ječela na něho.” „Na Boltze?”

„Ani jí to nevyčítám,” odvětil sklesle. „Dům jí patří.

Nevyčítám jí, že se jí nelíbí, jak to tu prošťouráváme, navíc jí řekli, že nesmí dovnitř…”

„Boltz?” zeptala jsem se přihlouple. „Boltz jí řekl, že nesmí dovnitř?”

„A pár našich mládenců.” Pokrčil rameny. „Musíme s ní jednat citlivě. Sebralo ji to.” Přenesl pozornost k mrtvému tělu na posteli a svitlo mu v očích. „Tahle dáma je totiž její sestra.”

Obývací pokoj byl plný slunečního světla a květin.

Nacházel se v prvním poschodí a majitelka ho nedávno luxusně zařídila. Naleštěnou podlahu z tvrdého dřeva pokrýval vlněný indický koberec s bleděmodrými a zelenými geometrickými ornamenty na bílém podkladě, na hranatém bílém nábytku spočívaly pastelové polštářky.

Obílené stěny zdobila záviděníhodná sbírka abstraktních monotypií richmondského výtvarníka Gregga Carba. Pokoj působil nepraktickým dojmem, Abby si ho očividně zařídila ke svému obrazu. Impozantní, mrazivé místo, které prozrazovalo úspěch a cynismus, přesně v duchu toho, jak jsem se vždycky dívala na jeho tvůrkyni.

Schoulená na bílé kožené pohovce nervózně kouřila dlouhou tenkou cigaretu. Nikdy jsem neviděla Abby zblízka, vypadala tak zvláštně, až to zaráželo. Oči se lišily barvou, jedno bylo zelenější než druhé, plné rty jako by nepatřily obličeji, z něhož čněl úzký nos. Měla místy prošedivělé kaštanové vlasy, jež jí spadaly na ramena, vystouplé lícní kosti, od koutků očí a úst vystřelovaly jemné vrásky.

Dlouhonohá štíhlá žena mého věku, možná o pár let mladší.

Civěla na nás bez mrknutí skelnýma očima vyděšené laně. Strážník odešel a Marino tiše zavřel dveře. „Upřímnou soustrast. Vím, jak vám asi je…” Marino zahájil rutinním nápřahem. Klidně jí vysvětlil, jak je důležité, aby odpověděla na všechny otázky, vybavila si o své sestře všechno - o jejích zvycích, přátelích, životním stylu - a to co nejpodrobněji. Abby prkenně seděla a nic neříkala. Posadila jsem se naproti ní.

„Takže jste na víkend odjela z města,” spustil Marino.

„Ano.” Hlas se jí chvěl a celá se třásla, jako by v pokoji mrzlo. „Odjela jsem v pátek odpoledne do New Yorku na schůzku.”

„Na jakou schůzku?”

„Ohledně knihy. Jednám o smlouvě na vydání knihy.

Měla jsem schůzku se svým agentem. Bydlela jsem u jednoho přítele.” Pásek v mikrokazetovém magnetofonu na skleněné desce konferenčního stolku se tiše otáčel. Abby na něj tupě zírala.

„Navázala jste během pobytu v New Yorku se sestrou kontakt?”

„Pokoušela jsem se jí včera večer zavolat, abych jí sdělila, kterým vlakem přijedu.” Zhluboka se nadechla.

„Nebrala telefon, což mě trochu udivilo. Vysvětlila jsem si to tím, že si někam vyrazila. Z nádraží jsem pak nevolala.

Věděla jsem, že dneska odpoledne učí. Vzala jsem si taxíka.

Neměla jsem sebemenší tušení, co se děje. Až do doby, než jsem přijela sem a uviděla všechna ta auta, strážníky…”

„Jak dlouho u vás sestra bydlí?”

„Loni odešla od manžela. Chtěla se dát dohromady, rozmyslet si, co dál. Navrhla jsem jí, ať se ubytuje tady. Ať u mě bydlí, než si uspořádá život, nebo se k němu vrátí. To bylo v létě. Koncem srpna. Přestěhovala se v srpnu a začala učit na univerzitě.”

„Kdy jste sestru viděla naposled?”

„V pátek odpoledne.” Hlas se jí náhle zlomil. „Odvezla mě na nádraží.” Z očí se jí řinuly slzy.

Marino vytáhl ze zadní kapsy kalhot zmuchlaný kapesník a podal jí ho. „Nevíte, co si plánovala na víkend?”

„Chtěla pracovat. Řekla mi, že bude doma, připraví se na semináře. S jinými plány se mi nesvěřila. Henna nebyla nijak zvlášť společenská, měla jen pár přátel v profesorském sboru. Musela se na výuku důkladně připravit. V sobotu si chtěla jen skočit na nákup. To je všechno.”

„Kde nakupuje? V kterém obchodě?”

„Nemám tušení. Ostatně na tom nezáleží. Vím, že nikam nešla. Před chvílí jsem byla s jedním strážníkem v kuchyni.

Žádné potraviny nenakoupila. Lednička byla stejně prázdná, jako když jsem odjížděla. Muselo se to stát v pátek v noci.

Jako ty předchozí případy. Celý víkend jsem strávila v New Yorku a ona ležela tady. V tomhle stavu.”

Nikdo nic neřekl. Marino se rozhlížel po obývacím pokoji, z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Abby si roztřesenýma rukama zapálila další cigaretu a obrátila se ke mně.

Věděla jsem, na co se zeptá.

„Bylo to stejné jako v ostatních případech? Vím, že jste ji prohlížela.” Zaváhala, snažila se ovládnout. „Co s ní dělal?” zeptala se tiše, ale připomínalo to nepřirozený klid před bouří.

„Nedokážu to říct, dokud ji neprohlédnu v dobrém světle,” odpověděla jsem skoro mechanicky.

„Proboha, je to moje sestra!” Rozplakala se. „Chci vědět, co s ní to zvíře provádělo! Panebože! Trpěla hodně? Prosím vás, povězte mi, že netrpěla…”

Nechali jsme ji vyplakat, sténala v holém zoufalství.

Bolest ji přenesla do jiného světa, kam ji žádný smrtelník nemohl následovat. Tiše jsme seděli. Marino ji bez mrknutí pozoroval, v očích se mu nejevilo sebemenší hnutí.

V takových situacích se protivím sama sobě, musím se chovat chladně, nezaujatě, jako suverénní profík, na něhož nepůsobí cizí bolest. Co na to odpovědět? Samozřejmě že trpěla! Hned jak zjistila, že pronikl do místnosti, když pochopila, co se stane, zmocnil se jí děs, umocněný tím, co četla v novinách o dříve zavražděných ženách, včetně hrůzných zpráv z pera vlastní sestry. A k psychickému utrpení se vzápětí přidala fyzická bolest.

„Ovšem. Pochopitelně mi nic neřeknete.” Abby ze sebe překotně vyrážela útočné věty. „Vím, jak to chodí. Nic od vás neuslyším. Přitom jde o moji sestru. Ale vy budete mlčet. Nepustíte z rukou jedinou kartu. Znám tyhle hry. A ptám se proč. Kolik ten netvor musí spáchat vražd? Šest?

Deset? Padesát? Pak ho konečně policie vypátrá?”

Marino ji dál chladně, zdvořile pozoroval. „Neobviňujte policii, slečno Turnbullová,” řekl posléze. „Jsme na vaší straně, snažíme se pomoct…”

„To určitě!” ostře ho přerušila. „Vy a vaše pomoc!

Minulý týden jste mi ohromně pomohli! Kde jste se flákali?”

„Minulý týden? O čem to mluvíte?”

„O tom otrapovi, co mě sledoval cestou z redakce až domů,” zvolala. >Pověsil se na mě, kam jsem se hnula, tam byl i on. Zastavila jsem se dokonce v supermarketu, abych ho setřásla. Vyšla jsem za dvacet minut, a hned byl zase za mnou. Totéž pitomé auto! Pronásledoval mě! Jen jsem dorazila domů, volala jsem na policii. A co udělali? Nic.

Nějaký strážník se tu zastavil po dvou hodinách, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. Popsala jsem auto, dokonce jsem mu nadiktovala i espézetku. Začal po něm pátrat? Ani nápad, už se neozval. Udělal to ten prasák, co mě sledoval, dejte na mě! Moje sestra je teď mrtvá. On ji zavraždil.

Protože se jeden polda neráčil obtěžovat!”

Marino si ji se zájmem v očích prohlížel. „Kdy se to stalo?”

Zaváhala. „Myslím, že v úterý. Ano, minulé úterý.

Kolem desáté, půl jedenácté v noci. Zdržela jsem se v redakci, dokončovala jsem článek…”

Marino se zatvářil zmateně. „Eh, opravte mě, jestli se mýlím, ale neměla jste v úterý od šesti večer do dvou po půlnoci zpravodajskou pohotovost?”

„V úterý to vzal jeden kolega za mě. Musela jsem nastoupit brzy dopoledne, abych zredigovala materiály do dalšího čísla.”

„A tak,” řekl Marino. „Dobrá, vraťme se k tornu autu.

Kdy vás začalo sledovat?”

„Přesně to nevím. Všimla jsem si ho až několik minut po výjezdu z garáží. Třeba tam na mě čekal. Možná si mě všiml někde jinde. Vážně nevím. Ale držel se mého nárazníku, jako by tam byl přilepený. Zpomalila jsem a doufala, že mě předjede. Zpomalil taky. Přidala jsem plyn. On zrovna tak.

Nemohla jsem ho setřást. Proto jsem zapadla do toho supermarketu. Nechtěla jsem, aby mě sledoval až domů. A stejně se mu to podařilo. Zřejmě se poflakoval v okolí, možná čekal na parkovišti nebo v přilehlých ulicích. Čekal, až zase vyjdu a rozjedu se domů.”

„Bylo to určitě to samý auto?”

„Nový cougar, černý. Tím jsem si naprosto jistá. Sama jsem volala na evidenci motorových vozidel ohledně espézetky, když se policie neobtěžovala. Bylo to auto z půjčovny. Mám zapsanou adresu té půjčovny a espézetku samozřejmě taky, jestli vás to zajímá.”

„Ano, zajímá,” přiznal Marino.

Hrábla do plátěné kabely a vytáhla přeložený kousek papíru. Když mu ho předávala, třásla se jí ruka.

Přelétl papírek pohledem a zastrčil ho do kapsy. „Jak to bylo dál?Auto vás tedy sledovalo. Až domů?”

„Nedalo se nic dělat. Nemohla jsem projezdit celou noc.

Byla jsem bezmocná. Dověděl se, kde bydlím. Vběhla jsem do domu a rovnou se vrhla k telefonu. Asi jenom projel kolem a pokračoval dál. Když jsem se podívala z okna, už jsem ho nezahlédla.” „Viděla jste to auto někdy předtím?”

„Nevím. Černé cougary občas vídám. Ale těžko říct, jestli jsem předtím viděla právě tohle auto.”

„Nezahlédla jste ani na okamžik řidiče?”

„Byla tma a jel za mnou. V autě rozhodně seděla jen jedna osoba. Jen řidič.”

„Tedy muž? Víte to určitě?”

„Zahlédla jsem jen obrysy mohutné postavy, hlavu s nakrátko zastřiženými vlasy, nic víc. Ovšemže to byl muž.

Bylo to hrozné. Seděl strnule a vpíjel se mi pohledem přímo do zátylku. Cítila jsem to. Pořád byl těsně za mnou. Svěřila jsem se Henně. Pověděla jsem jí o tom. Poradila jsem jí, aby byla opatrná, dala si pozor na černý cougar, a kdyby takové auto zahlédla u domu, ať hned volá tísňovou linku policie.

Věděla, co se ve městě děje. O těch vraždách. Probíraly jsme to. Panebože! To je k nevíře! Věděla o nebezpečí!

Žádala jsem ji, aby nenechávala nezajištěná okna! Aby byla opatrná!”

„Normálně tedy okna nezajišťovala, nechávala je i otevřená?”

Abby přikývla a utřela si oči. „Vždycky spala s otevřenými okny. Někdy tu bývá horko. Objednala jsem klimatizaci, měli ji instalovat v červenci. Nastěhovala jsem se do domu těsně před ní. V srpnu. Musela se tu udělat spousta jiných důležitých věcí, podzim byl za dveřmi, zima nastává brzy. Proboha, říkala jsem jí to snad tisíckrát! Jenže ona se pořád pohybovala kdesi ve vlastním světě. O ten skutečný nedbala. Nepřesvědčila jsem ji. Stejně jako jsem ji nepřesvědčila, aby si zapínala bezpečnostní pásy. Byla mladší než já. Nesnášela moje poučování. Všechno se od ní odráželo, jako by na stěnu házel hrách. Vysvětlovala jsem jí situaci. Vykládala jí o zločinnosti. Nejen o vraždách, ale i o znásilněních, loupežích a podobně. Lezlo jí to na nervy.

Nechtěla nic slyšet. Říkávala: Ach, Abby, vidíš všechno jen z té horší stránky. Nemůžeme si povídat o něčem jiném?’

Mám pistoli. Doporučila jsem jí, aby si ji dala na noční stolek, když tu nejsem. Ani se jí nedotkla. Ne a ne. Nabídla jsem jí, že ji naučím střílet a opatřím jí zbraň. Ale kdepak.

Za žádnou cenu! A teď tohle. Je mrtvá! Můj bože! To, co vám tu o ní povídám, o jejích zvycích a o všem, je k ničemu!” „Není to k ničemu. Všechno má smysl…” „Nic nemá smysl, protože ten prasák nešel po ní! Vůbec ji neznal!

Chtěl dostat mě!”

Ticho by se dalo krájet.

„Proč si to myslíte?” zeptal se klidně Marino.

„Ten, co seděl v tom černém autě, určitě šel po mně. I když ho neznám, píšu o něm. čte moje články. Zná mě z novin.”

„Možná.”

„Chtěl dostat mě! Mě!”

„Možná si vás vyhlídnul,” pravil Marino věcně. „Ale určitě to nevíme, slečno Turnbullová. Musím uvážit všechny možnosti, třeba vaši sestru někde zahlédl, na univerzitě, v restauraci, v obchodě. Možná nevěděl, že s někým bydlí, zvlášť jestli ji sledoval, když vy jste byla v práci, nebo jestli ji sledoval v noci a zahlédl ji vcházet do domu, když jste tu nebyla. Třeba vůbec netušil, že jste její sestra. Nevylučoval bych shodu okolností. Nenavštěvovala některá místa častěji, restauraci, denní bar a podobně?”

Znovu si utřela oči a vzpomínala. „Ve Fergusonově ulici, kousek od katedry audiovizuální žurnalistiky, je lahůdkářství s jídelnou. Jednou dvakrát týdně tam zašla na oběd. Denní bary nenavštěvovala. Občas jsme si zajely do restaurace U Angely v Southside, tam jsme ovšem byly vždycky spolu - sama tam nechodila. Asi častěji vyhledávala i jiná místa, hlavně obchody. Nevím. Nedokážu vylíčit, co dělala minutu po minutě celý den.”

„Bydlela u vás od konce srpna. Odjela někdy například na výlet, odcestovala na celý víkend a podobně?”

„Proč se ptáte?” Zarazila se. „Myslíte, že si ji vyhlédl někde na cestách, ne tady v Richmondu?”

„Zajímá mě, kdy pobývala tady a kdy ne.”

„Předminulý čtvrtek se rozjela do Chapel Hillu navštívit manžela a taky kamarádku. Byla pryč skoro celý týden, vrátila se ve středu. Dneska začíná výuka, je první den letního semestru.”

„Přijel za ní manžel někdy sem?”

„Ne,” odpověděla ostražitě.

„Nechoval se k ní hrubě nebo násilnicky…”

„,Ne!” vyrazila ze sebe. „To není Jeffův styl! Oba chtěli žít na zkoušku nějakou dobu odděleně. Necítili k sobě nepřekonatelný odpor. Prasák, který provedl tohle, spáchal i ty předchozí zločiny.”

Marino se zadíval na magnetofon, spočívající na stole.

Červená kontrolka blikala. Sáhl do kapes saka a znervózněl.

„Musím si skočit pro něco do auta,” oznámil.

Zanechal mě s Abby v zářivě bílém obývacím pokoji.

Než se na mne podívala, dlouho, stísněně jsme mlčely.

Měla zarudlé oči, tvář jí opuchla. „Už dávno jsem s vámi chtěla mluvit,” pronesla hořce, ztrápeně. „Konečně mám příležitost. Až teď’. Pravděpodobně se v duchu radujete.

Vím, co si o mně myslíte. Nejspíš si říkáte, že si to zasloužím. Zasáhlo mě to, co lidi, o kterých píšu. Opravdu poetická spravedlnost.”

Ta poznámka mě ranila. „Tohle si nezasloužíte, Abby,”

namítla jsem trochu dotčeně. „Nic takového nepřeju vám ani nikomu jinému.”

Civěla na své křečovitě sepjaté ruce. „Postarejte se o ni, prosím vás,” pokračovala rozbolavěle. „Moc prosím. O moji sestřičku. Můj bože! Prosím vás, postarejte se o Hennu…”

„Slibuju, že se o ni postarám…”

„Nesmíte ho nechat vyváznout! Nesmíte!”

Nevěděla jsem, co odpovědět.

Vzhlédla ke mně a děs v jejích očích mnou otřásl.

„Vůbec ničemu nerozumím. Nechápu, co se děje. Povídá se spousta věcí. A pak se stane tohle. Snažila jsem se něco dělat. Pokusila jsem se vás kontaktovat, chtěla jsem se od vás dovědět víc. Ted je pozdě. Vlastně už ani nevím, kdo je na čí straně!”

„Pokuste se vyjádřit jasněji, Abby,” řekla jsem tiše. „Co jste se ode mě chtěla dovědět?”

Mluvila překotně. „Tenkrát v noci. Uprostřed týdne.

Chtěla jsem si o tom s vámi pohovořit. Jenže tam byl on…”

Svitlo mi. „Kdy v noci?” zeptala jsem se pro jistotu.

Zmateně vytřeštila oči, nemohla si vzpomenout. „Ve středu,” odpověděla. „Ve středu v noci.”

„Přijela jste pozdě v noci k domu, ale rychle jste zase odjela. Proč?”

„Protože… jste měla společnost,” vykoktala.

Stáli jsme s Billem v osvětleném krytém vchodu. Bylo na nás dobře vidět, jeho auto parkovalo na příjezdové cestě.

Takže tehdy přijela ona. Abby dorazila v noci k mému domu a uviděla mě s Billem, ale to nevysvětluje její reakci. Proč zazmatkovala? Zhasla světlomety a prudce zařadila zpátečku, jako by najednou dostala strach.

„Zajímalo mě vyšetřování,” pokračovala. „Hodně se o něm debatovalo. Šířily se fámy. Policie odmítala podat bližší informace. Nikdo nebyl moc sdílný. Někde se něco zmrvilo, proto začali všechny odkazovat na Amburgeyho. Musela jsem se vás zeptat! Teď se povídá, že vy jste něco zkazila ohledně sérologických testů… v případu Lori Petersenové.

Váš úřad údajně narušil vyšetřování, policie by prý jinak vraha už dopadla…” Rozhněvaně, rozlíceně a zároveň nejistě mě pozorovala. „Musím vědět, jestli je to pravda. Musím!

Musím vědět, na co doplatila moje sestra!”

Jak se dověděla o kartonovém pořadači s nesprávným štítkem? Betty jí to určitě neřekla. Ale Betty pracovala na sérologických testech a jeden exemplář - po jednom exempláři ze všech laboratorních zpráv - zaslala Amburgeymu. Řekl to Abby on? Nebo někdo z jeho podřízených? Řekl to Tanner? Nebo Bill?

„Kde jste se to doslechla?”

„Doslechnu se spoustu věcí.” Hlas jí přeskakoval.

Dívala jsem se do jejího ztrápeného obličeje, na její žalem a hrůzou zhroucené tělo. „Určitě se doslechnete spoustu věcí, Abby,” pronesla jsem velmi klidně. „A řada z nich je určitě nepravdivá. Anebo pokud je na nich zrnko pravdy, inteipretují se hrubě zkreslujícím způsobem. Možná byste si měla položit otázku, proč vám dotyčný jisté věci sdělil, co tím sledoval.”

Zaváhala. „Chci jen vědět, jestli je pravda, co jsem se doslechla. Že se chyby dopustil váš úřad.”

Nedokázala jsem pohotově odpovědět.

„Já si to stejně zjistím, to si pište. Nepodceňujte mě, paní doktorko. Policie toho zmrvila dost. Já vím leccos.

Zachrápali, i když mě pronásledoval domů ten otrapa. A stejně tak zachrápali, když se Lori Petersenová obrátila na jejich tísňovou linku a oni skoro hodinu nic nepodnikli.

Jenže pak už byla mrtvá!”

Neutajila jsem své překvapení.

“Až to praskne,” pokračovala s očima lesknoucíma se slzami a hněvem, „tohle město bude proklínat den, kdy jsem se narodila! Za to někdo zaplatí! Dohlédnu na to, aby někdo zaplatil, a víte proč?”

Ohromeně jsem na ni zírala.

„Protože nikomu z vlivných lidí nezáleží ani za mák na tom, že se

tu znásilňují a vraždí ženy. Mizerové, co vyšetřují tyhle případy, si ve volném čase klidně vyrazí do kina na filmy, ve kterých se znásilňují, rdousí a podřezávají ženy. Připadá jim to ohromně sexy. Hltají pornografie v časopisech.

Fantazírují o tom. Zřejmě se ukájejí snímky z místa činu.

Poldové! Žertují o tom. Slyšela jsem je. Chechtali se na místě činu, chechtali se i v márnici!”

„Oni to tak nemyslí.” V ústech mi vyschlo. „To je jenom jejich způsob, jak se s tím vyrovnat.”

Na schodišti se ozvaly kroky.

Kradmo pohlédla ke dveřím, přitáhla si plátěnou kabelu, nemotorně z ní vylovila navštívenku a naškrábala na ni číslo. „Prosím vás! Pokud byste mi mohla něco říct, jakmile… se něco vyjasní…” Zhluboka se nadechla.

„Zavoláte mi?” Podala mi navštívenku. „To je číslo mého operátoru. Nevím, kde budu. V tomhle domě ne. V dohledné době ne. A možná nikdy.”

Marino se vrátil.

Abby si ho rozhořčeně měřila. „Vím, na co se teď zeptáte,” prohlásila, jen zavřel dveře. „Odpověď zní ne.

Henna nežila s žádným mužem, nikoho tady v Richmondu neměla. S nikým se nescházela, s nikým nespala.”

Beze slova nasadil novou minikazetu a stiskl tlačítko nahrávání. Pomalu k ní vzhlédl. „A co vy, slečno Turnbullová?”

Dech se jí vzpříčil v hrdle. „Váže mě partnerský, intimní vztah k jisté osobě v New Yorku,” vypravila ze sebe zajíkavě. „Tady k ni komu. Udržuju tu ovšem četné profesionální styky.”

„Chápu. Jak byste přesněji definovala pojem profesionální styky?”

„Jak to myslíte?” Oči se jí rozšířily strachem.

Chvíli zamyšleně mlčel, pak nevzrušeně pronesl: „Takže vy jste si toho ,otrapy`, co vás tuhle v noci sledoval domů, opravdu nevšimla dřív, ačkoli nad vámi bdí několik týdnů?

Ten chlapík v černým cougaru. Je to polda. Pracuje pochopitelně v civilu.”

Nedůvěřivě na něho hleděla.

„Proto se taky nikdo nevzrušoval, když jste volala na tísňovou linku a stěžovala si, slečno Turnbullová,”

pokračoval lakonicky Marino. „Takže to škrtněme. Ovšem kdybych se o tom dověděl hned, dožral bych se, nesvědčí to kvalitách kolegy. Měl vás sledovat tak, abyste si ho nevšimla.”

Přešel do ledového, kousavého tónu.

„Ale právě tenhle polda vás vůbec nechová v lásce. Fakt je, že když jsem si před chvilkou odskočil do auta, zavolal jsem mu vysílačkou a div jsem z něj na dálku nesedřel kůži.

Přiznal, že vás tu noc vystrašil záměrně, prostě během sledovačky vypěnil.”

„Cože?” vykřikla a hrdlo se jí sevřelo zděšením.

„Zastrašoval mě proto, že jsem novinářka?”

„Měl k tomu trochu osobnější důvod, slečno Turnbullová.” Marino si ležérně zapálil cigaretu.

„Vzpomínáte si, jak jste před pár lety učinila jistý skandální odhalení a uveřejnila jste článek o jednom poldovi, co si při odhalení kontrabandu narkotik párkrát šňupl a stal se z něj narkoman? Na to jste určitě nezapomněla. Ten polda si pak vrazil do krku služební revolver a vystřelil si mozek z hlavy.

Tohle si přece pamatujete? A ten polda byl parťákem toho, co vás sledoval. Předpokládal jsem, že jeho zájem o vás ho bude motivovat k vynikajícímu výkonu. Zdá se, že to trochu přehnal…”

„Vy jste se opovážil!” vykřikla užasle. „Tak vy jste mu uložil, aby mě sledoval? Proč?”

„Hned vám to povím. Tím, že můj podřízený zašel příliš daleko, dohrál svoji úlohu. Ostatně byste možná vypátrala, že je to polda. Vyložím karty na stůl i tady před doktorkou, protože se jí to svým způsobem týká taky.”

Abby na mne zoufale pohlédla. Marino si s oklepáváním popela dával načas.

Potáhl z cigarety a spustil. „Na Úřadu hlavního soudního lékaře je momentálně pěkně horko kvůli údajnému úniku informací do sdělovacích prostředků, rozumí se přes vás, slečno Turnbullová. Někdo se vloupal do počítače doktorky Scarpettové. Amburgey dře tady doktorku bez nože, komplikuje situaci a obviňuje ji. Já na to mám jiný názor.

Podle mě k úniku informací nedošlo z počítače. Někdo se do něj naboural proto, aby to vypadalo, že informace plynou z počítače, a tím zakryl, že jediná databáze, s kterou se manipulovalo, se nachází mezi ušima Billa Boltze.”

„Vy jste zešílel!”

Marino pokuřoval a vpíjel se do ní očima. Dělalo mu potěšení, jak se vaří ve vlastní šťávě.

„Nemám naprosto nic společného s proniknutím do nějakého počítače!” vybuchla. „I kdybych věděla, jak se to dělá, nikdy, nikdy bych se o to nepokoušela! Moje sestra nežije… Ježíšikriste…” Oči jí tonuly v slzách. „Panebože!

Jak tohle souvisí s Hennou?”

„Zatím netuším, kdo se za tím skrývá a jak spolu všechno souvisí,” řekl věcně Marino. „Vím jen, že něco z toho, co jste otiskla, do tý doby nevešlo v širší známost.

Někdo ze zasvěcených zpíval a zpíval vám. Někdo v zákulisí maří vyšetřování. Zajímá mě, proč to někdo dělá, pokud nemá co skrývat a nemůže tím nic získat.”

„Nechápu, kam míříte…”

„Hned uslyšíte,” přerušil ji. „Připadá mi trochu divný, že před pěti týdny, bezprostředně po druhém zardoušení, jste otiskla rozsáhlý článek o Boltzovi, reportáž z jeho pracovního dne. Rozsáhlý profil populárního zlatýho hocha metropole. Strávili jste spolu celý den, ne? Náhodou jsem se tenkrát v noci potuloval venku a zahlídnul jsem vás, jak spolu kolem desátý odjíždíte od Franka. Poldové jsou všetečný, zvlášť když nemají nic lepšího na práci a na ulicích je klid. A tak jsem se vám při tý příležitosti zavěsil na paty…”

„Mlčte,” zašeptala a důrazně zavrtěla hlavou. „Mlčte!”

Ignoroval ji. „Boltz vás nevysadil u redakce. Odvezl vás domů, a když jsem kolem uháněl o pár hodin pozdějc - vida!

Luxusní bílý audi tam stálo pořád a v domě se nesvítilo.

Nevzpomínáte si? A hned potom se začaly objevovat ve vašich článcích různý pikantní detaily. Myslím, že jste tím jasně definovala vaše pojetí profesionálních styků.”

Abby se celá třásla, hlavu v dlaních. Nedokázala jsem se na ni podívat. Nedokázala jsem se podívat na Marina. Z

rovnováhy mě nevyvedlo ani tak osobní prohlédnutí, jako netaktní krutost, s jakou jí to vmetl do tváře po všem, co se stalo.

„Nespala jsem s ním.” Hlas jí selhával, stěží mluvila.

„Aspoň o tom nevím. Nechtěla jsem. On… zneužil situace.”

„Ovšem,” pohrdavě odfrkl Marino.

Vzhlédla a na chvilku zavřela oči. „Byla jsem s ním celý den. Poslední pracovní jednání skončilo až v sedm hodin večer. Pozvala jsem ho na večeři na účet novin. Odjeli jsme k Frankovi. Vypila jsem skleničku vína. Jedinou skleničku.

Vlezlo mi do hlavy, cítila jsem se neuvěřitelně namazaná.

Skoro si nevzpomínám, jak jsme odcházeli z restaurace.

Jako poslední se mi vybavuje okamžik, kdy jsem nastupovala do jeho auta. Tiskl mi ruku a říkal něco v tom smyslu, že to ještě nikdy nedělal s novinářkou. Vůbec si nevzpomínám, co se tu noc dál dělo. Probudila jsem se časně ráno. Ještě tady byl…”

„Moment.” Marino zamáčkl špačka cigarety. „Kde po tu dobu byla vaše sestra?”

„V domě. Ve svém pokoji, předpokládám. Nepamatuju si. Na tom nesejde. My jsme byli tady dole. V obývacím pokoji. Na pohovce, na podlaze. Vážně si na nic nepamatuju - nejspíš o nás ani nevěděla!”

Tvářil se znechuceně.

Ovládla ji hysterie. „Zní to neuvěřitelně. Ochromil mě strach, bylo mi špatně, jako by mě otrávil. Napadlo mě, že když jsem si během večeře odskočila na toaletu, dal mi něco do pití. Věděl, že mě má v hrsti. Že nepůjdu na policii. Kdo by mi věřil, kdybych uvedla, že nejvyšší státní zástupce…

provedl něco takového? Nikdo! Nevěřil by mi nikdo!”

„Líčíte to trochu jednostranně,” namítl Marino. „Ženský ho všeobecně považujou za fešáka. Nepotřebuje dámám sypat do pití nějaký oblbovák, aby mu daly, co můžou.”

„Je to hnusák!” vykřikla Abby. „Zřejmě to udělal tisíckrát a prošlo mu to! Vyhrožoval mi. Prý když se zmíním slůvkem, prohlásí mě za běhnu a zničí mě!”

„A co dál?” naléhal Marino. „Hnulo se v něm pak svědomí a odvděčoval se vám důvěrnými informacemi?”

„Ne! Nemám s tím lumpem nic společného! Kdyby se ke mně přiblížil, ustřelila bych mu za všechno palici! Nezískala jsem od něho žádnou informaci!”

To nemůže být pravda.

Abbyina tvrzení se určitě nezakládají na pravdě. Bránila jsem se jim. Vychrlila ze sebe strašné věci, ale dávají smysl navzdory tomu, že se ve mně proti nim všechno zoufale vzpírá.

Určitě Billovo audi snadno poznala. Proto zazmatkovala, když ho spatřila parkovat na příjezdové cestě k mému domu.

Dneska se tu srazila s Billem a rozkřičela se, ať vypadne, protože se na něho nemohla ani podívat.

Bill mi lhal. Neodmítl její údajné pokusy o sblížení, když ji po společně stráveném dni dovezl před dům. Jeho auto tam parkovalo i ráno…

Před očima mi prolétly momentky ze situace, kdy jsme spolu osaměli na pohovce v mém obývacím pokoji. Při vzpomínce na jeho náhlou agresi, surový, brutální útok, který jsem připisovala whisky, se mi udělalo nevolno.

Projevila se jeho temná stránka? Opravdu mu dělá potěšení, když si ženu podmaní násilím? Zmocní se jí? Když jsem přijela, byl už tady v domě, na místě činu. Není divu, že se tu objevil tak rychle. Nepřivedl ho sem jen profesionální zájem. Nekonal pouze svou povinnost. Podle adresy pochopil, že ke zločinu došlo v Abbyině domě. Věděl pravděpodobně nejdřív ze všech, komu dům patří. Chtěl všechno vidět na vlastní oči, přesvědčit se.

Možná dokonce doufal, že se obětí stala Abby. Pak by se nemusel bát, že někdy něco prozradí.

Nehybně jsem seděla a nutila obličej ke kamennému výrazu. Nesmím dát nic najevo. Zklamanou důvěru. Závrať ze ztráty. Ach, panebože, ať na mně není nic znát!

V některé z dalších místností začal vyzvánět telefon.

Zvonil a zvonil, nikdo nezvedal sluchátko.

Na schodišti zaduněly kroky, o dřevo tlumeně zazvonil kov, z vysílaček se ozýval hlasitý praskot. Zdravotníci stoupali s nosítky do druhého patra.

Abby si nemotorně zapalovala cigaretu, náhleji i s hořící zápalkou odhodila do popelníku.

„Jestli jste mě opravdu sledovali,” pronesla tiše a krajně opovržlivě, „protože jste chtěli zjistit, jestli se s ním scházím a spím s ním, abych z něho tahala informace, pak víte, že mluvím pravdu. Po tom, co se stalo tenkrát v noci, jsem se od toho parchanta držela co nejdál.”

Marino nic neřekl.

Odpověděl výmluvným mlčením.

Abby se s Billem od té doby nesešla.

Když zdravotníci po chvíli snášeli nosítka do přízemí, Abby se opřela o rám dveří a zaryla se do něj rukama, až jí zbělely klouby na prstech. Pozorovala, jak muži kolem ní nesou sestřinu tělesnou schránku, rýsující se pod bílým prostěradlem, a vzdalují se, její zsinalá tvář odrážející nejhlubší žal se podobala masce.

S nevysloveným soucitem jsem jí stiskla paži a vyšla z místnosti, aby se mohla vyrovnat s nepochopitelnou ztrátou.

Na schodišti jsem zaznamenala známý pach, a když jsem vykročila na ulici do sluneční záře, na okamžik mě oslepila.

Kapitola 12

Tělo

Henny

Yarboroughové,

mokré

po

několikanásobném opláchnutí, se v prudkém světle lesklo jako bílý mramor. V márnici jsem s ní osaměla a dokončovala šití řezu ve tvaru Y, který od stydké kosti vedl k hrudní kosti, kde se rozvětvoval.

Wingo se před odchodem domů postaral o její hlavu.

Temeno přiléhalo k horní části lebky, kruhový řez dokonale zakrývaly vlasy, ale strangulační čára kolem krku vypadala jako fialová sametka. Obličej zůstal opuchlý a brunátný, moje nejlepší snaha ani úsilí pohřebního ústavu na tom nic nezmění.

Pronikavě se rozdrnčel bzučák. Mrkla jsem na hodiny.

Bylo pár minut po deváté.

Přeťala jsem nit skalpelem, zakryla tělo prostěradlem a stáhla si rukavice. Slyšela jsem, jak se noční strážný Fred s někým dohaduje v hale, přetáhla jsem tělo na vozík a rozjela se s ním do lednice.

Když jsem vyšla ven a zavřela za sebou rozměrné ocelové dveře, Marino se opíral v pitevně o psací stůl a pokuřoval cigaretu.

Mlčky pozoroval, jak shromažďuji vzorky a zkumavky s krví a označuji je šifrou.

„Objevila jste něco, co bych měl vědět?”

„Příčinou smrti je zadušení v důsledku škrcení podvázáním krku,” pronesla jsem mechanicky.

„A nějaké stopy?” Oklepl popel na podlahu.

„Pár vláken…”

„Fajn,” přerušil mě. „Něco jsem zjistil.”

„Fajn,” napodobila jsem jeho tón. „Dost ráda bych odtud vypadla.”

„Prima, paní doktorko. Přesně to mám na mysli.

Navrhuju projížd’ku.”

Ustala jsem v činnosti a zadívala se na něho. Vlhké vlasy se mu lepily k hlavě, kravatu měl povolenou, bílá košile s krátkými rukávy mu na zádech zvarhánkovatěla, jako by seděl dlouho v autě. V levém podpaží v oblýskaném pouzdře spočíval jeho revolver s dlouhou hlavní. V ostrém stropním osvětlení vypadal téměř hrozivě, oči se ztrácely ve stínech, čelistní svaly pulsovaly.

„Svým způsobem vám to i prospěje,” dodal bez důrazu.

„Počkám, klidně se převlíkněte a brnkněte si domů.”

Brnkněte si domů? Jak ví, že je u mě doma někdo, komu potřebuji zatelefonovat? O neteři jsem se mu nikdy nezmínila. Ani o Berthe. A do toho, jak a jestli vůbec bydlím, Marinovi vůbec nic není.

Už jsem měla na jazyku, že se mi s ním nikam jet nechce, ale pronikavý pohled jeho očí mě zarazil.

„Dobrá,” utrousila jsem. „Hned to bude.”

Dál se opíral o psací stůl a pokuřoval, zatímco já se odebrala do šatny. Umyla jsem se, odložila pracovní svršky a oblékla si sukni a blůzu. Byla jsem tak rozrušená, že jsem znovu otevřela skříňku a sáhla po laboratorním plášti, než jsem si uvědomila, co dělám. Laboratorní plášť nepotřebuji.

Kabelku, kufřík a sáčko mám v kanceláři.

Nakonec jsem v plné zbroji vykročila za Marinem k autu. Otevřela jsem dveře na straně spolujezdce, ale lampička osvětlující interiér se nerozsvítila. Naklonila jsem se dovnitř, zachytila se jednou rukou o úchyt bezpečnostního pásu a smetla ze sedadla drobty a zmačkané papírové ubrousky.

Beze slova vycouval z parkoviště. Kontrolka automatického vyhledávání radiového signálu poblikávala, jak se střídaly frekvence, ale Marino se o hlášení dispečerů, kterým jsem většinou nerozuměla, nezajímal. Strážníci a detektivové odpovídali bryskně. Někteří jako by mikrofon spolkli.

„Tři čtyřicet pět, deset pět, jedna šedesát devět na frekvenci tři.” „Jedna šedesát devět, přepínám.” „Jsi volný?”

„Deset deset. Deset sedmnáct na hlídce v rajonu.”

„Hlaste se z bodu dvacet čtyři.” „Deset čtyři.”

„Čtyři padesát jedna.”

„Čtyři padesát jedna iks.”

„Deset dvacet osm na Adam Ida Lincoln jedna sedm nula…”

Na výzvy reagovaly posádky okamžitě, varovné signály zněly jakoby v basovém klíči. Marino nepromluvil a ujížděl středem města, míjeli jsme obchody se staženými železnými roletami. Červené a zelené neonové štíty upozorňovaly na zastavárny, opravny obuvi a putyky. Hotely Sheraton a Marriott zářily jako zaoceánské lodě, ale na parkovištích před nimi byla spousta volných míst a lidé se dovnitř nehrnuli, v temných koutech postávaly pouze hloučky pochybných existencí, pouličních obchodníků a obchodnic s lehčím zbožím. Když jsme projížděli kolem, sledovala nás bělma jejich očí.

Teprve po několika minutách jsem si uvědomila, kam míříme. Na Winchester Place jsme zpomalili a krokem projeli kolem domu číslo 498, patřícímu Abby Turnbullové.

Honosný dům se proměnil v černou masu, vchod tonul v hluboké tmě. Neparkovalo před ním žádné auto. Abby nebyla doma. Kdepak se asi ubytovala?

Marino odbočil z ulice do úzké uličky mezi Abbyiným a sousedním domem. Auto nadskočilo na nerovném povrchu, světlomety olízly temné cihlové zdi zadních částí domů, u nichž stály kontejnery a igelitové pytle s odpadky. Po deseti metrech jízdy Marino v klaustrofobní uličce zastavil, vypnul motor a zhasl světla. Po levici se rozkládala zadní zahrádka Abbyina domu, úzký pás trávníku za plotem s cedulí: „Pozor zlý pes!” varující vnější svět před neexistujícím hlídačem.

Marino rozsvítil hledáček na autě a kužel světla klouzal po zrezivělém požárním žebříku na domě. Všechna okna byla zavřená, tabule skla se temně leskly. Když zaměřoval světlo na opuštěnou zahrádku, sedadlo zavrzalo.

„No tak,” pobídl mě. „Jsem zvědavý, jestli vás napadá to co mě.”

Nabízelo se to samo. „Cedule… Ta cedule na plotě.

Kdyby vrah zjistil, že vyhlédnutá žena má psa, asi by ho to přinejmenším zarazilo. Žádná z obětí psa neměla. V

opačném případě by ty ženy pravděpodobně byly naživu.”

„Výborně.”

„A podle vás,” pokračovala jsem, „vrah tentokrát bezpečně věděl, že ta cedule nic neznamená, že Abby - nebo Henna - nemají psa. Jak to mohl vědět?”

„Jo. Jak to mohl vědět,” zopakoval Marino zamyšleně.

„Jak na to přišel?”

Mlčela jsem.

Cvakl zapalovačem. „Například dům předtím navštívil.”

„Nezdá se mi…”

„Nehrajte si na prosťáčka, paní doktorko,” řekl tiše.

Taky jsem vytáhla cigarety, ruce se mi třásly.

„Dávám si to dohromady. A vy určitě taky. Jistý chlapík byl v domě Abby Turnbullové. Nevěděl, že tam bydlí její sestra, ale zjistil, že tam není čokl. Slečnu Turnbullovou rozhodně nechoval v lásce, protože pochopila něco, co nechtěl, aby se na celým světě někdo dověděl.”

Odmlčel se. Cítila jsem, jak si mě prohlíží, ale nepodívala jsem se na něho a nepromluvila.

„Užil si s ní podle svýho, ne? Prostě se neovládnul a vrhnul se na

ni, něco ho k tomu nutilo, ztratil zábrany, jak se říká. A znervózněl. Dostal strach, že něco prozradí. Zasraná reportérka. Platí ji za to, aby roztrubovala choulostivé špinavosti. Lidi se dozvědí, co v něm dřímá.”

Znovu na mne pohlédl, ale mlčela jsem jako hrob.

„Co teda podnikne? Rozhodne se, že ji sejme a naaranžuje to tak, aby to vypadalo jako případy, co vyšetřujeme. Vyvstal ovšem problém, nevěděl o Henně. A taky nevěděl, kde se nachází Abbyina ložnice, protože když byl předtím v domě, nedostal se dál než do obýváku. Takže v pátek v noci vtrhnul do nesprávnýho pokoje - do Henniny ložnice. Proč? Protože Abby odjela a jen tam se svítilo. Pak už bylo pozdě. Příliš se do toho namočil. Musel dokončit, co začal. Zavraždil ji…”

„Nemohl to udělat.” Snažila jsem se ovládnout roztřesený hlas. „Boltz by nic takového nespáchal. Proboha, on není vrah.” Ticho by se dalo krájet.

Pak se na mne Marino dlouze zadíval a oklepl popel. „To je zajímavý. Nikoho jsem nejmenoval. Zato vy ano, možná by neškodilo probrat tohle téma kapánek do hloubky.”

Nereagovala jsem. Dolehlo to na mne a cítila jsem, jak se mi stahuje hrdlo. Nesmím se rozplakat! Hernajs! Marino mě nesmí vidět brečet!

„Poslyšte, paní doktorko, nemám v úmyslu s vámi cvičit, rozumíte?” pravil o poznání klidněji. „Do toho, jak žijete v soukromí, je mi kulový. Oba jste dospělí a bez závazků. O

vašem vztahu samozřejmě vím. Viděl jsem jeho auťák před vaším domem…”

„Před mým domem?” zeptala jsem se užasle. „Vy mě…”

„Tak moment. Celý tohle potrhlý město je můj rajon. A vy v něm žijete, ne? Znám vaše služební auto. Znám vaši adresu a jeho bílý audi taky. V posledních pár měsících jsem ho několikrát viděl u vašeho baráku, majitel u vás jistě nesepisoval žalobu…”

„Ovšem. Dejme tomu. Každopádně vám do toho nic není.”

„Ale je.” Vyhodil špačka z okna a zapálil si další cigaretu. „Teď mi do toho je už kvůli tomu, jak se choval ke slečně Turnbullové. Proto mě zajímá, co prováděl dál.”

„Hennin případ se podobá jako vejce vejci ostatním,”

řekla jsem chladně. „Nepochybuju, že ji zavraždil jeden a tentýž muž.”

„Co vám pověděly sérologické testy?”

„Betty se na ně hned ráno vrhne. Zatím nevím…”

„Ušetřím vám starost, paní doktorko. Boltz je nesekretivní typ. Ostatně myslím, že to víte, a to už hezkou řádku měsíců.”

„Ve městě žijí tisíce mužů tohoto typu. Možná jste jedním z nich, kdo ví.”

„Jo,” řekl úsečně. „Možná, co my víme. Jenže fakt je, že to nevíte. Kdežto o Boltzovi to víte. Když jste loni pitvala Boltzovou, odebrala jste výtěry a našla sperma, manželovo sperma. V laboratorní zprávě stojí černý na bílým, že chlap, s kterým souložila těsně předtím, než si sáhla na život, byl nesekretivní. Pamatuju si to dokonce i já. Setkali jsme se na místě činu, vzpomínáte?”

Neodpověděla jsem.

„Když jsem tenkrát vkročil do ložnice a uviděl, jak sedí na posteli v rozkošně úsporným negližé s velkou dírou v hrudi, nevylučoval jsem žádnou možnost. Vždycky nejdřív myslím na vraždu. Sebevražda je pro mě až poslední vysvětlení, protože když člověk hned na začátku vyloučí vraždu, bývá pak pozdě. Dopustil jsem se tenkrát jedinýho, ale osudovýho omylu, že jsem nepodezříval Boltze a nežádal odebrání vzorků od něho. Po pitvě, kterou jste provedla, se zdála sebevražda nepochybná, ztotožnil jsem se s tím. Chyba lávky. Dneska vím, že jsem měl trvat na odebrání jeho krve a ověřit si, jestli sperma z výtěru bylo jeho. Boltz tvrdil, že spolu časně ráno souložili. Nechal jsem to plavat. Neodebralo se nic. Teď o to požádat nemůžu.

Nezdůvodnil bych to.”

„Musel byste získat víc než jeho krev,” poznamenala jsem přihlouple. „Pokud je A či B negativní, nedá se jen z krve zjistit, jestli je nesekretivní typ - musely by se odebrat sliny…”

„Jo. Vím, co se podezřelým odebírá. Nevadí. Víme, co je zač, ne?”

Nic jsem neříkala.

„Prokázalo se, že chlapík, co zardousil ty ženy, byl nesekretivní. Boltz samozřejmě zná zločiny do detailu, tak dobře, že by dokázal oddělat Hennu tak, aby se to podobalo ostatním případům.”

„Stačí mu odebrat kolekci vzorků a otestujeme jeho DNA,” řekla jsem podrážděně. „Do toho. Získáte naprostou jistotu.”

„Prima. Možná to rozjedu. Možná ho naženu i pod ten váš laser, abych viděl, jestli jiskří.”

Vybavilo se mi jiskření na kartonovém pořadači s nesprávným štítkem. Pocházela ta látka z mých rukou? Myje si Bill běžně ruce mýdlovým práškem Borawash?

„Jiskřilo něco na Henně?” zeptal se Marino.

„Jen pyžamo. A přikrývky.” Chvíli jsme mlčeli.

Potom jsem prohlásila: „Je to tentýž chlap. Podle mého názoru je to tentýž chlap.”

„Ano. Snad. Tím se mi ovšem nijak neulevilo.”

„Myslíte, že Abby mluví pravdu?”

„Stavil jsem se odpoledne u něj v kanceláři.”

„Vy jste šel za ním? Navštívil jste Boltze?” vykoktala jsem. „No ovšem.”

„A potvrdil Abbyino tvrzení?” Hlas mi přeskočil.

„Ano.” Podíval se na mne. „Víceméně.” Nic jsem neříkala. Bála jsem se říct cokoli.

„Samozřejmě všechno popřel a začal vyskakovat.

Vyhrožoval, že

ji bude žalovat pro pomluvu a znemožní ji. Pochopitelně nehne prs

tem. Ani nepípne, protože lže a já to vím, navíc on ví, že to vím.” Všimla jsem si, jak mu ruka sjela k levému boku, a propadla jsem zmatku. Má mikrokazetový magnetofon!

„Jestli děláte to, co si myslím…,” vyhrkla jsem.

„Co jako?” zeptal se překvapeně.

„Jestli si všechno nahráváte…”

„Tak moment!” zaprotestoval. „Jen jsem se škrábal, rozumíte? Klidně si sáhněte. Svlíknu se a prohlídněte mě, jestli vás to uklidní.” „To byste se nedoplatil.”

Rozesmál se. Upřímně se bavil.

„Chcete něco vědět?” pokračoval. „Zajímá mě, jak to doopravdy bylo s jeho ženou.”

Ztěžka jsem polkla. „Z fyzického hlediska jsem nezjistila nic podezřelého. Na pravé ruce se našly stopy po střelném prachu…”

„Ovšem,” přerušil mě. „Zmáčkla spoušť. O tom nepochybuju. Jenže co když důvod vychází na světlo až teď? Třeba svý kousky provozoval léta. A ona na to kápla.”

Nastartoval a rozsvítil světla. Kodrcali jsme se mezi domy a vyjeli na ulici.

Nehodlal se vzdát své hypotézy. „Poslyšte, nechci se nikomu hrabat v soukromí. V tom se vážně nevyžívám. Ale vy ho znáte, paní doktorko. Vídáte se s ním, ne?”

Po chodníku se nesl transvestita, větřík mu zvedal sukni, čouhaly z ní svalnaté nohy, pevná, špičatá falešná prsa se vztyčenými bradavkami se dmula pod bílou blůzou. Skelné oči po nás bleskly.

„Vídáte se s ním, ne?” zopakoval.

„Ano,” hlesla jsem téměř neslyšně. „Co jste dělala v pátek večer?”

Nejdřív jsem si nemohla vzpomenout. Nedokázala jsem se sou

středit. Transvestita se apaticky otočil a vydal se jiným směrem.

„Vzala jsem neteř na večeři a do kina.”

„Byl s vámi?”

„Ne.”

„Nevíte, co dělal v pátek v noci?”

Zavrtěla jsem hlavou.

„Vůbec se neozval?”

„Ne.”

Nastalo ticho.

„Do prdele,” zabručel otráveně. „Kdybych věděl, co vím dneska. Byl bych ten jeho barák pohlídal. Abych měl přehled, kam se hnul. Teď jsem v prdeli.”

Opět jsme mlčeli.

Vyhodil špaček z okna a hned si zapálil další cigaretu.

Kouřil jednu za druhou. „Jak dlouho se s ním scházíte?”

„Pár měsíců. Od dubna.”

„Navštěvuje i jiné dámy, nebo jen vás?”

„Nemyslím, že se schází s jinými ženami. Těžko říct.

Patrně toho o něm hodně nevím.”

Pokračoval neúnavně jako mlátička. „Nezarazilo vás na něm někdy něco? Myslím něco, co se vymyká?”

„Nechápu, o čem mluvíte.” Jazyk mi ztěžkl. Artikulovala jsem nedbale, jaksi ospale.

„Něco, co se vymyká,” zopakoval. „V sexuálním ohledu.”

Nevypravila jsem ze sebe slovo.

„Nechoval se k vám hrubě? Nenutil vás k něčemu?”

Odmlčel se. „Jaký je? Zvíře odpovídající líčení Abby Turnbullové? Provedl vám něco podobnýho jako jí?”

Slyšela jsem ho a zároveň neslyšela. Mé myšlenky připomínaly přílivové a odlivové vlny, jako bych opakovaně upadala do bezvědomí a zase procitala.

,… někdy agresivní, o to mi jde. Byl agresivní? Všimla jste si něčeho divného…”

Míhaly se mi před očima obrazy. Bill. Jeho ruce mě drtily, rvaly ze mne oblečení, násilím mě tlačil na pohovku.

,… takoví chlapíci se chovají podle určitých šablon.

Nejde jim ani tak o sex. Chtějí dobývat. Zmocňovat se…”

Počínal si hrubě. Působil mi bolest. Pronikal mi jazykem do úst. Nemohla jsem dýchat. Nepoznávala jsem ho. Jako by se proměnil v někoho jiného.

„Na tom prd sejde, že je hezoun, když to chce mít, vezme si to. Chápete? Takoví lidi se vymykají.

VYMYKAJÍ.. “

Tony se opíjel a vztekal, měníval se k nepoznání.

,,… Je to totiž zhovadilý násilník, paní doktorko. Vím, že to nerada slyšíte. Jenže je to hořká pravda. Asi byste si na leccos vzpomněla…”

Tony hodně pil, Bill taky. Opilý se choval mnohem hůř.

,,… děje pořád. Nevěřila byste, co mladých dam se mi hlásí dva měsíce potom, co jim někdo zmuchlal postýlku.

Nakonec se někomu svěří. Přítelkyně je přesvědčí, že by si to neměly nechat pro sebe. Mluvím o bankéřích, obchodnících, politicích. Uvidí někde u pultu kočičku, pozvou ji na skleničku a nasypou jí do ní chloralhydrát.

Hotovo. Po několika hodinách se kočička probudí s tou bestií vedle sebe v posteli a cítí se, jako by ji přejel náklaďák…”

Se mnou by se o něco takového nikdy nepokusil. Má mě rád. Nejsem pro něj pouhý objekt, bezejmenná bytost…

Anebo si možná jen počínal opatrně. Vím toho příliš. Jinak by se prozradil.

… některým hnusákům to prochází léta. Někomu celý život. Obcházejí hroby obětí a mají na opasku tolik zářezů jako Jack Rozparovač…”

Zastavili jsme na červenou. Ztratila jsem přehled o tom, jak dlouho sedíme v autě a stojíme.

„Není to zajímavá představa? Úchylák zabíjí mušky a za každou si udělá na pásku zářez…”

Červená na semaforu připomínala žhoucí oko.

„Provedl vám to, paní doktorko? Znásilnil vás Boltz?”

„Cože?” Pomalu jsem se k němu otočila. Hleděl před sebe, bledá tvář mu ve světle semaforu zrudla.

„Cože?” zeptala se jsem se znovu. Srdce se mi rozbušilo.

Naskočila zelená, opět jsme se rozjeli.

„Znásilnil vás někdy?” naléhal Marino, jako by mě neznal a počítal mě ke ,kočičkám`, které si mu stěžují, že jim někdo zmuchlal postýlku’.

Cítila jsem, jak se mi hrne krev do hlavy.

„Ubližoval vám někdy, pokoušel se vás škrtit a podobně…”

Moje zuřivost dozrála k výbuchu. Před očima se mi dělaly mžitky. Hrozilo krátké spojení. Nakonec mě přival krve oslepil. „Ne! Vyžvanila jsem vám o něm úplně všechno!

A není mi po chuti, co jsem vyžvanila! TEČKA!”

Marino ohromeně strnul.

Přede mnou se vznášel velký bílý hodinový ciferník, stíny a tvary se zhmotnily v malá skříňová nákladní auta, naše mobilní laboratoře, odstavené na parkovišti za budovou. Když jsme zastavili vedle mého služebního auta, nikde nebylo živáčka.

Odepnula jsem si bezpečnostní pás. Celá jsem se třásla.

V úterý pršelo. Voda se řinula z šedivé oblohy a stěrače nápor na čelní sklo nezvládaly. Stala jsem se součástí sotva se pohybující kolony vozidel na mezistátní dálnici.

Počasí odpovídalo mé náladě. Po setkání s Marinem mi bylo fyzicky zle, dostavila se těžká kocovina. Jak dlouho to ví? Kolikrát viděl parkovat na mé příjezdové cestě bílé audi?

Kroužil kolem mého domu jen ze šťouralské zvědavosti?

Zajímalo ho, jak žije sebevědomá šéfka? Pravděpodobně ví i to, kolik mi stát platí a jakou částkou měsíčně splácím hypotéku.

Blýskání naváděcích světel mě přinutilo přejet do levého jízdního pruhu, a když jsem míjela sanitku a strážníka odkloňujícího dopravu kolem těžce havarované dodávky, přerušilo mé černé myšlenky autorádio.

„… Henna Yarboroughová byla znásilněna a uškrcena.

Předpokládá se, že ji zavraždil tentýž muž, který v posledních dvou měsících připravil o život čtyři ženy…”

Zesílila jsem hlasitost a poslouchala něco, co jsem od odjezdu z domova slyšela už několikrát. Vražda se stala v Richmondu v posledních dnech hlavní a málem jedinou událostí.

„ … dramatický vývoj. Podle zdroje blízkého vyšetřovatelům doktorka Lori Petersenová bezprostředně před vraždou volala na policejní tísňovou linku…”

Tato pozoruhodná zpráva se dostala na titulní stránku dnešních novin.

„ … náčelníka policie jsme zastihli doma…”

Tanner odrecitoval předem připravené prohlášení.

„Policie vyhodnocuje nové informace. Vzhledem k choulostivosti těchto případů nemohu situaci podrobněji komentovat…”

„Netušíte, z kterého zdroje pochází tato informace, pane Tannere?” otázal se reportér.

„K tornu se nemohu vyjádřit…” Nemohl se vyjádřit, protože to nevěděl. Ale já ano.

Takzvaným zdrojem blízkým vyšetřovatelům musí být samotná Abby. Její články se v novinách přestaly objevovat.

Patrně ji redakce z těchto kauz stáhla. A jelikož nemohla psát, tak s informacemi manipulovala. Vybavila se mi její výhrůžka: „Za tohle někdo zaplatí…” Přála si, aby za to zaplatil Bill, policie, celá metropole a nejspíš i sám Bůh.

Očekávala jsem zprávy o proniknutí do počítače a kartonovém pořadači označeném nesprávným štítkem. Ten, kdo za všechno zaplatí, mohu být taky já.

Dorazila jsem do kanceláře až k půl deváté, a to už se drnčení telefonů rozléhalo i v hale.

„Samí novináři,” postěžovala si Rose, když vstoupila do mé pracovny a položila na mou psací mapu hromádku růžových papírků s telefonickými vzkazy. „Tiskové agentury, časopisy a před chvílí se ozval nějaký chlapík z New Jersey, který údajně píše knihu.”

Zapálila jsem si cigaretu.

„V článku se uvádí, že prý Lori Petersenová volala policii,” dodala s výrazem úzkosti ve tváři. „To by bylo hrozné, kdyby to byla pravda…”

„Posílejte všechny naproti přes ulici,” přerušila jsem ji.

„Každého, kdo volá ohledně těch případů, odkažte na Amburgeyho.”

Několikrát mě elektronickou poštou požádal o ,okamžité`

zaslání

pitevního

protokolu

Henny

Yarboroughové. V nejnovější žádosti bylo slovo okamžitě`

podtrženo a doplňovala ji urážlivá poznámka: „Očekávám vysvětlení k tomu, co dnes otiskly Timesy na titulní stránce.”

Připisuje mi zodpovědnost za poslední únik informací novinám? Obviňuje mě, že jsem řekla novinářům o nevyslyšeném tísňovém volání Lori Petersenové?

Amburgeymu se ode mne žádného vysvětlení nedostane.

Dneska ze mne nedostane vůbec nic, i kdyby mi poslal dvacet příkazů, a nakonec se dostavil osobně.

„Je tu seržant Marino.” Dojala mě tím, že dodala: „Chcete s ním

vir 1

Věděla jsem, co chce. Vlastně jsem už pro něho připravila kopii pitevního protokolu. Tiše jsem doufala, že se zastaví později, až tu nebudu.

Právě jsem parafovala stoh toxikologických zpráv, když jsem zaslechla v chodbě jeho těžké kroky. Vstoupil ve zmáčeném tmavomodrém šusťáku. Prořídlé vlasy se mu přilepily k hlavě, vypadal vyčerpaně.

„Co se týče včerejšího večera…,” spustil, když se přiblížil k mému psacímu stolu.

Zavřela jsem mu ústa pohledem.

Zachoval klid, podíval se po místnosti, rozepnul si pršiplášť a hrábl do kapsy pro cigaretu. „Venku se snad žení všichni čerti, je tam hotový peklo,” zabručel. „Tyhle úsloví nemají logiku, když to člověk uváží.” Odmlčel se. „V

poledne údajně přestane pršet.”

Beze slova jsem mu podala kopii pitevního protokolu Henny Yarboroughové, doplněnou o Bettyiny předběžné sérologické závěry. Neusedl na židli před psacím stolem, stál na místě a četl, na koberec z něj odkapávala voda.

Když se dostal k popisu vnějšího vzhledu mrtvoly, všimla jsem si, jak se jeho oči do kritické půlstránky vpily.

Po chvíli se na mne s vážným výrazem ve tváři zadíval.

„Kdo všechno o tom ví?” zeptal se.

„Kromě nás nikdo.”

„Komisař to četl?”

„Ne.”

„A Tanner?”

„Před chvílí telefonoval. Sdělila jsem mu jen příčinu smrti. O poraněních jsem se nezmínila.”

Znovu se zahleděl do protokolu. „Kdo ještě?” zeptal se, aniž se na mne podíval.

„Nikdo jiný to neviděl.”

Nastalo ticho.

„V novinách se nic neobjevilo,” konstatoval. „Ani v rádiu nebo v televizi. Takže ten, kdo vynáší informace, o těchhle detailech zatím neví.”

Nehnutě jsem ho sledovala.

„Do prdele.” Složil pitevní protokol a zastrčil ho do kapsy. „Ten hajzl se fakt chová jako Jack Rozparovač.”

Letmo na mne pohlédl a dodal: „Předpokládám, že se Boltz ještě neozval. Kdyby ano, vyhněte se mu, zapírejte se.”

„Co tím sledujete’?” Pouhá zmínka o Billovi mě přímo fyzicky zabolela.

„Neberte jeho telefony, nescházejte se s ním. Nějak to navlíkněte. Nechci, aby se dostal k jakýmkoli materiálům.

Rozhodně nechci, aby si přečetl tenhle pitevní protokol nebo věděl víc, než momentálně ví.”

„Pořád ho považujete za podezřelého?” otázala jsem se co nejklidněji.

„Nevím, za co ho mám považovat, ksakru,” odsekl. „Je nejvyšším státním zástupcem a má právo strkat nos do všeho. Na druhý straně bych se z něj neposral, i kdyby byl guvernérem. Nerad bych, aby nás někam tlačil. Takže vás žádám, abyste se od něho držela pokud možno co nejdál, unikala mu.”

Bill se ke mně nepohrne. Ani se neozve. Ví, co o něm řekla Abby, a ví, že to řekla přede mnou.

„A ještě něco,” pokračoval, zatímco si zapínal šusťák a vyhrnoval límec až k uším. „Jestli jste se na mě nakrkla, trhněte si nohou. Včera v noci jsem konal jenom svoji povinnost, a jestli si myslíte, že jsem z toho měl nějakou radost, jste vedle.”

Otočil se, protože se za ním ozvalo zakašlání. Ve dveřích váhavě postával Wingo, ruce v kapsách modelových plátěných kalhot.

Marino se zatvářil znechuceně, hrubě se kolem něj protáhl a odešel.

Wingo nervózně zacinkal mincemi v kapse a přešel až k mému psacímu stolu. „V hale čeká další televizní štáb, paní doktorko…”

„Kde je Rose?” zeptala jsem se a sňala brýle. Oční víčka jako by mi někdo přejel smirkovým papírem.

„Asi na toaletě. Mám tu partu vyprovodit?”

„Pošlete je naproti,” řekla jsem podrážděně. „Jako ten předposlední a předpředposlední štáb.”

„Ovšem,” zamumlal, ale nehnul se z místa. Opět nervózně zacinkal mincemi v kapse.

„Co byste ještě rád?” zeptala jsem se a nutila se k trpělivosti.

„Zajímala by mě taková maličkost,” řekl. „Týká se Amburgeyho. Nesnáší kouření, viďte, a dělá z toho zásluhu.

Nebo si ho s někým pletu?”

Zadívala jsem se do jeho zvážnělé tváře. I když jsem nechápala, proč se ptá, odvětila jsem: „Je krajním nepřítelem kouření a často na to téma veřejně vystupuje.”

„Já to věděl. Četl jsem zřejmě jeho úvodník, slyšel jsem ho v televizi. Podle toho, co říkal, chce do příštího roku vymýtit kouření ze všech zařízení komisariátu zdravotnictví a sociálního zabezpečení.”

„Přesně tak,” odpověděla jsem a má podrážděnost rostla.

„Příští rok touhle dobou bude vaše šéfka kouřit venku v dešti i mrazu jako školák.” Pozorně jsem se na něj zadívala a zeptala se: „Proč vás to zajímá?”

Pokrčil rameny. „Jen tak, ze zvědavosti.” Opět pokrčil rameny. „Připadá mi jako polepšený kuřák.”

„Pokud vím, nikdy nekouřil,” pravila jsem.

Zazvonil telefon, a když jsem vzhlédla od hromádky vzkazů, Wingo byl už pryč.

Ať už v ničem jiném, ohledně počasí měl Marino pravdu. Odpoledne jsem ujížděla do Charlottesvillu pod dokonale modrým nebem, o ranní bouřce svědčila jen mlha, stoupající z pastvin podél silnice.

Amburgey mě nepřestával obviňovat, tak jsem chtěla slyšet, o čem debatoval s doktorem Spirem Fortosisem.

Především z tohoto důvodu jsem si s proslulým soudním psychiatrem domluvila schůzku. Nebyl to ovšem důvod jediný. Známe se od mého vstupu na profesionální dráhu a nikdy nezapomenu na jeho přátelskou pomoc v krušných dnech, kdy jsem se účastnila federální konference soudních lékařů a připadala si mezi nimi jako cizinec. Rozmluvu s ním jsem považovala za nejjednodušší prostředek, jak se zbavit vnitřních problémů, aniž bych musela oficiálně navštívit psychiatra. Stál v šeré hale třípatrové zděné budovy, v níž se nacházelo jeho oddělení. Usmál se na mne, otcovsky mě objal a zlehka políbil do vlasů.

Doktor Fortosis, profesor všeobecného lékařství a psychiatrie na Virginské univerzitě, je o patnáct let starší než já, bílé vlasy mu povlávají nad ušima, oči laskavě hledí skrze brýle bez obrouček. Měl na sobě příznačný tmavý oblek, bílou košili a úzkou pruhovanou kravatu, která vyšla z módy tak dávno, že se znovu stávala hitem. Mohl by stát Normanu Rockwellovi modelem k obrazu městský lékař’.

„Zrovna mi malují kancelář,” vysvětlil a otevřel tmavé dveře uprostřed chodby. „Jestli ti nebude vadit, že tě uvedu tam, kde přijímám pacienty, posedíme tady.”

„Stejně se momentálně cítím víc jako pacientka,”

utrousila jsem, když za námi zavřel dveře.

Prostorná místnost nepostrádala nic z pohodlného vybavení obývacího pokoje, přesto ji charakterizovala neosobnost a emocionální chlad.

Usadila jsem se na kožené pohovce. Stěny zdobily abstraktní akvarely, přírodu zastupovaly nekvetoucí rostliny v květináčích. Chyběly tu časopisy, knihy a telefon. Stolní a stojací lampy nesvítily, zataženými bílými žaluziemi dovnitř jemně pronikal sluneční svit.

„Jak se daří matce?” zeptal se Fortosis a přitáhl si béžový ušák. „Celkem dobře. Myslím, že nás všechny přežije.”

Usmál se. „Všichni si to o našich matkách myslíme, ale málokdy to tak dopadne.”

„Co tvoje paní a dcery?”

„Nijak si nestěžují.” Upřel na mne oči. „Vypadáš dost unaveně.” „Nepopírám, že jsem unavená.”

Chvíli mlčel.

„Přednášíš

na

lékařské

fakultě

Virginského

medicínského centra,” řekl pak měkkým, uklidňujícím tónem. „Nesetkala ses tam někdy s Lori Petersenovou?”

Bez dalšího naléhání jsem přiznala to, co jsem ještě nikomu neřekla. Potřebovala jsem to vyslovit.

„Před nedávnem jsem se s ní setkala. Aspoň si to myslím.”

Ždímala jsem svou paměť mnohokrát, zvlášť ve chvílích osamělého sebezpytování během cest do práce a z práce, nebo když jsem na zahradě ošetřovala růže. Vybavovala jsem si tvář Lori Petersenové, pomyslně si ji zvětšovala a porovnávala s matnými podobami nesčetných studentů na fakultě, kteří se shromažďovali kolem mne v laboratořích nebo posluchárnách. Už když jsem si prohlížela fotografie u ní v domě, něco mě trklo. Připadala mi povědomá.

Před měsícem jsem přednášela na všeobecné téma Žena a lékařská profese’. Stála jsem za pultem a přehlížela moře mladých tváří v lavicích, stupňovitě stoupajících k zadní stěně posluchárny. Studenti si s sebou přinesli svačiny, pohodlně se usadili na červeně polstrovaných sedadlech, kde ukusovali z ubrousků a popíjeli limonády. Neudálo se nic nevšedního, mimořádného či nezapomenutelného, teprve při zpětném pohledu to vypadá jinak.

Bezpečně to nevím, ale domnívám se, že Lori patřila ke skupině žen, které mě po přednášce obstoupily a kladly mi otázky. Vybavuje se mi nejasný obraz atraktivní blondýny v laboratorním plášti. Lépe si pamatuji jen na její oči, tmavozelené a nejisté, když se mě ptala, jestli si opravdu myslím, že žena zvládne zároveň rodinu a náročnou profesi lékařky. Tím na sebe upozornila, protože jsem se vzápětí zakoktala. Já jsem zvládla jen jedno. Posedle jsem si tu situaci v duchu přehrávala, probírala ji znovu a znovu, jako bych si mohla její tvář přičarovat. Byla to ona, nebyla?

Těžko budu někdy procházet Virginským medicínským centrem, aniž bych vyhlížela blonďatou lékařku. Myslím, že ji nespatřím. Lori se tehdy přede mnou patrně zjevila jako přízrak z budoucího hororu, který ji zaklel do minulosti a nicoty.

„To je zajímavé,” poznamenal Fortosis zamyšleně. „Proč považuješ za důležité, jestli ses s ní někdy setkala?”

Upřela jsem zrak na proužek dýmu, který stoupal z mé cigarety.

„Nevím, její smrt mi tím připadá jaksi reálnější.”

„Přála by sis, aby se den vašeho setkání vrátil?”

„Ano.”

„Co bys udělala?”

„Nějak bych ji varovala. Snažila bych se nějak zabránit tomu, co se stalo.”

„Její vraždě?”

„Ano.”

„Přemýšlíš o jejím vrahovi?”

„Nechci o něm přemýšlet. Zato chci udělat všechno, co je v mých silách, aby ho policie dopadla.”

„A soud ho potrestal?”

„Žádný trest nevyváží takový zločin. Neexistuje dostatečný trest.” „Kdyby ho odsoudili k trestu smrti, ani to bys nepovažovala za dostatečné, Kay?”

„Může zemřít jen jednou.”

„Takže chceš, aby trpěl.” Nespouštěl ze mne oči.

„Ano,” přisvědčila jsem.

„Čím? Bolestí?”

„Strachem. Chtěla bych, aby trpěl strachem, který pociťovaly ty

ženy, když si uvědomily, že zemřou.”

Neuvědomila jsem si, jak dlouho jsem mluvila, ale než jsem se vypovídala, v místnosti se zešeřilo.

„Tenhle případ se mi zadřel pod kůži víc než jiné,”

pňznala jsem.

„Podobně tomu bývá se sny.” Opřel se v ušáku a zlehka spínal a rozpínal špičky prstů na rukou. „Lidé často tvrdí, že nemívají sny, ale přesnější je, že si sny nepamatují. Zadírají se nám ovšem pod kůži, Kay. Tak to chodí se vším. Snažíme se většinu emocí uzavřít do klece, aby nás nepohltily.”

„Zřejmě se mi to v poslední době moc nedaří, Spiro.”

„Proč?”

Podezřívala jsem ho, že to velmi dobře ví, ale chce, abych to vyslovila sama. „Možná proto, že Lori Petersenová byla lékařka. To mi ji přibližuje. Možná si do ní promítám sama sebe. Bylo mi kdysi taky tolik let.”

„V jistém smyslu jsi jí kdysi byla.” „V jistém smyslu.”

„A co se stalo jí, mohlo se stát i tobě, ne?”

„Nevím, jestli bych to zavedla tak daleko.”

„Myslím, že ano.” Pousmál se. „Myslím, že jsi řadu věcí zavedla dost daleko. Co ještě?”

Amburgey. Co mu asi Fortosis řekl? „Existuje hodně vnějších tlaků.” „Například?”

„Z politických kruhů,” řekla jsem zpříma.

„A tak.” Dál spínal a rozpínal prsty. „Ale s těmi se setkáš vždycky.” „Soustředí se na únik informací do médií.

Amburgey se domnívá, že k němu dochází v mém úřadu.”

Zaváhala jsem a zapátrala v jeho obličeji po svědectví, že už o tom ví. Nehybná tvář mi nic neprozradila.

„Odvolává se na tvoji teorii, že publicita o zločinech stupňuje a urychluje pachatelovo nutkání vraždit a únik informací nepřímo zapříčinil Lořinu smrt. A teď i smrt Henny Yarboroughové. Zřejmě mi přičte všechno, co bude případně následovat.”

„Je možné, aby informace unikaly z tvého úřadu?”

„Někdo zvenčí se naboural do naší databáze. Možné to tudíž je. V takové situaci jsem víceméně bezbranná.”

„Pokud neodhalíš viníka,” pronesl věcně.

„Jenže já už vážně nevím jak.” Zatlačila jsem na něho.

„Prý jsi mluvil s Amhnraevm “

Podíval se mi do očí. „Ano. Ale myslím, že dezinterpretuje to, co jsem řekl, Kay. Nikdy bych netvrdil, že informace, které údajně unikly z tvého úřadu, zapříčinily poslední dvě vraždy. Jinými slovy, že nebýt zpráv v novinách, dvě ženy by byly naživu. To jsem neřekl. A nikdy bych nemohl říct.”

Viditelně se mi ulevilo.

„Nicméně, pokud Amburgey nebo někdo jiný hodlá z takzvaného úniku informací z tvého úřadu udělat velkou záležitost, obávám se, že tomu těžko můžu zabránit. Po pravdě řečeno, jsem přesvědčený, že určitá souvislost mezi publicitou a vrahovou aktivitou existuje. Pokud se choulostivé informace promění v paličské články a křiklavé titulky, pak ano, Amburgey nebo kdokoli jiný může moje objektivní stanovisko zneužít proti tvému úřadu.” Dlouho mě pozoroval. „Chápeš, jak to myslím?”

„Že nemůžeš zabránit výbuchu bomby,” odpověděla jsem a poklesla na duchu.

Naklonil se dopředu a pravil důrazně: „Nemůžu zabránit výbuchu bomby, když nevím, kde je. Jaké bomby?

Domníváš se, že tě chce někdo zničit?”

„Nevím,” odpověděla jsem opatrně. „Představitelům města hrozí, že kvůli tísňovému volání Lori Petersenové bezprostředně před vraždou budou mít na hlavě pořádnou hroudu másla. Četl jsi o tom?”

Přikývl a v očích mu zajiskřilo.

„Amburgey mě povolal, aby se mnou o věci podebatoval, dávno před dnešním článkem v novinách. Byl u toho i Tanner. A Boltz. Prohlašovali, že může dojít ke skandálu, k soudnímu procesu. Amburgey tudíž nařídil, že veškeré další informace médiím musí projít jeho rukama.

Zakázal mi, abych se k čemukoli vyjadřovala. Zaštiťoval se tvým vyjádřením, že úniky informací do tisku podněcují vrahovu aktivitu. Vyptávali se mě, jak dlouho mohou z mého úřadu informace unikat a kdo je potenciální zdroj.

Neměla jsem jinou možnost než přiznat, že někdo pronikl do naší databáze.”

„Rozumím.”

Pokračovala jsem. „Z dalšího vývoje jsem nabyla znepokojivého dojmu, že jestli se provalí skandál, pak se bude týkat toho, co se děje v mém úřadu. Podsunou mi, že jsem zkomplikovala vyšetřování a možná nepřímo zavinila smrt dalších žen…” Zajíkla jsem se. Hlas mi přeskočil o něco výš. „Zkrátka a dobře, všichni ignorují přehmat městských orgánů, protože všechny dráždí Úřad hlavního soudního lékaře, respektive já.”

Nijak se nevyjádřil.

„Třeba se proti mně spikli,” dodala jsem sklesle.

„Třeba ne.”

Chtěla jsem ovšem slyšet něco jiného.

„Teoreticky se může stát přesně to, co jsi vylíčila,”

vysvětloval. „Pokud se určité kruhy domluvily, že to tak zmanipulují, aby si zachránily vlastní kůži. Soudní lékař je snadný obětní beránek. Veřejnost většinou netuší, co soudní lékař dělá, má o tom strašidelné, mlhavé a spíš nechutné představy. Lidé se nechtějí smířit s tím, že někdo řeže do milovaného těla. Chápou to jako hanobení, zneuctění…”

„Prosím tě o něco jiného,” přerušila jsem ho.

„Hned to uslyšíš,” řekl konejšivě.

„Moc to potřebuju.”

„To, že se někdo dostal do počítače, je bohužel malér.”

„Panebože, skoro lituju, že jsme nezůstali u psacích strojů.”

Zamyšleně se díval k oknu. „Ber to ode mě jako od svého advokáta, Kay.” Přenesl pohled na mne, tvářil se zachmuřeně. „Bud velice opatrná. Radím ti, aby ses nenechala pohltit průvodními okolnostmi a odvádět od vlastního šetření. Špinavá politika nebo strach z ní tě mohou znervóznit natolik, že se dopustíš zbytečných chyb a tvoji protivníci si je nebudou muset vymýšlet.”

Nakrátko se mi vybavil kartonový pořadač s podvrženým štítkem. Sevřel se mi žaludek.

„Připomíná to chování lidí na potápějící se lodi,”

pokračoval. „Leckdo se může zachránit. A tak bojuje každý za sebe. Tomu nelze čelit rytířskostí. Když se lidí zmocní panický strach, člověk se nesmí vystavovat nebezpečí. A lidi v Richmondu panikaří.”

„Jistí lidé určitě,” souhlasila jsem.

„Je to pochopitelné. Smrt Lori Petersenové nebyla nevyhnutelná. Policie se dopustila fatální chyby, když její tísňové volání neposoudila jako krajně naléhavé. Vrah nebyl dopaden. Ženy umírají dál. Veřejnost obviňuje nejvyšší představitele města, kteří tudíž musejí shodit vinu na někoho jiného. Připomíná to chování šelem. Pokud se policie a politikové rozhodnou svalit na někoho odpovědnost, většinou se to podaří.”

„Tentokrát to vypadá, že balvan leží u mého prahu,”

konstatovala jsem hořce a automaticky si vzpomněla na Cagneyho.

Stalo by se něco takového jemu?

Odpověď jsem znala a vyslovila jsem ji nahlas.

„Nemůžu si pomoct, ale jsem patrně snazší terč, protože jsem žena.”

„Jsi žena v mužském světě,” připustil Fortosis.

„Vždycky tě budou považovat za snazší terč, dokud mládencům neukážeš zuby. A ty zuby máš.” Usmál se. „Tak je na ně vyceň.”

„Jak?”

„Je mezi tvými zaměstnanci někdo, komu naprosto věříš?” zeptal se.

„Všichni jsou velmi loajální…”

Mávl rukou. „Myslím, komu věříš, Kay, na život a na smrt. Co například tvoje počítačová analytička?”

„Margaret se chová důvěryhodně,” odpověděla jsem váhavě. „Ale věřit jí na život a na smrt? To ne. Sotva ji znám, tedy mimopracovně.”

„Podle mého názoru je tvojí nejlepší obranou bezpečnost, a tu ohrožuje ten, kdo se ti naboural do počítače.

Třeba se nepodaří zjistit, kdo to je. Ale pokud existuje šance, měl by se o to pokusit někdo, kdo má počítače v malíčku. Počítačový detektiv, důvěryhodná osoba. Nebylo by moudré pověřit tím někoho, koho sotva znáš a kdo by případně mohl žvanit.”

„Nikdo mě nenapadá,” řekla jsem. „Jenže i kdyby se to podařilo, odhalení nemusí zase tolik znamenat. Jestli za tím stojí někdo od novin, nechápu, jak by to mohlo vyřešit můj problém.”

„Možná ne. Ale na tvém místě bych se téhle šance chytil.”

Vrtalo mi v hlavě, kam mě tlačí. Nabyla jsem dojmu, že si vytvořil vlastní hypotézu.

„Budu mít tohle všechno na mysli, pokud se mnou ty případy budou dál konzultovat, Kay,” přislíbil. „Hlavně kdyby na mě někdo tlačil ohledně toho, jestli zprávy v médiích podněcovaly vraha k činu a podobně.” Odmlčel se.

„Nenechám se zneužívat. Ale taky nemůžu lhát. Fakt je, že vrahova reakce na publicitu a vůbec modus operandi jsou poněkud neobvyklé.”

Dychtivě jsem naslouchala.

„Zdaleka ne všichni mnohonásobní vrazi o sobě rádi čtou. Veřejnost se domnívá, že drtivá většina pachatelů okázalých zločinů chce získat popularitu, aby si potvrdila svoji důležitost. Jako Hinckley. Stačí vystřelit na prezidenta, a člověk se rázem stane hrdinou. Asociální, společensky nezačleněný člověk, který si neudrží práci a nedokáže s nikým navázat normální vztah, se náhle celosvětově proslaví. Podle mého zkoumání jsou tyhle typy výjimečné.

Představují jeden extrém.

Jiným extrémem jsou Lucasové a Tooleové. Provádějí svoje kousky a nezdrží se na místě ani tak dlouho, aby si o sobě mohli přečíst. Nechtějí, aby se někdo něco dověděl.

Skrývají mrtvoly a zahlazují stopy. Tráví spoustu času na cestách, táhnou z místa na místo a vyhledávají budoucí oběti. Podle modu operandi richmondského vraha se zdá, že se v něm mísí oba extrémy. Pohání ho neodolatelné nutkání a rozhodně nechce, aby ho dopadli. Zároveň ho těší pozornost veřejnosti, chce, aby všichni věděli, co spáchal.”

„Řekl jsi to takhle Amburgeymu?” zeptala jsem se.

„Když jsem s ním a s kýmkoli jiným minulý týden hovořil, ještě jsem do toho tolik neviděl. Přesvědčila mě až vražda Henny Yarboroughové.”

„Vzhledem k Abby Turnbullové,” dodala jsem. „Ano.”

„Jestliže byla zamýšlenou obětí, co by víc šokovalo město a stalo se celonárodní záležitostí než vražda novinářskou cenou ověnčené reportérky, která o případech psala?”

„Pokud byla Abby Turnbullová zamýšlenou obětí, připadá mi jeho výběr nezvykle osobní. V prvních čtyřech případech pachatel vraždil jaksi neosobně, pro něho anonymní ženy. Sledoval ty ženy, ale neznal je. Cíl zvolil z nabízejících se příležitostí.”

„Test DNA potvrdí, zda se jedná o stejného muže.”

Vyslovila jsem to, o čem nejspíš uvažoval. „Jsem si tím ovšem jistá. Ani na chvilku jsem nevěřila, že Hennu zavraždil někdo jiný, kdo chtěl usmrtit jedině její sestru.”

„Abby Turnbullová je známá osobnost,” pravil Fortosis.

„Na jedné straně se ptám, pokud byla zamýšlenou obětí, jestli by se vrah dopustil takového omylu, aby namísto ní zavraždil její sestru. Na druhé straně, pokud byla zamýšlenou obětí Henna Yarboroughová, není dost zarážející ta okolnost, že byla sestrou Abby?”

„Občas se dějí prapodivné věci.”

„Pochopitelně. Nic není jisté. O lecčem se můžeme dohadovat a nikdy nepochopíme podstatu. Proč tohle a ne ono? Například motiv. Terorizovala vraha vlastní matka, zneužívala ho a podobně? Oplácí to teď společnosti, dává najevo pohrdání světem? Čím déle jsem psychiatrem, tím víc věřím tomu, co většina mých kolegů nerada slyší, že totiž mnozí lidé vraždí, protože je to těší.”

„K takovému závěru jsem dospěla dávno,” řekla jsem rozhořčeně.

„Myslím, že richmondský vrah se kochá sám sebou,”

pokračoval klidně. „Je velmi protřelý a nesmírně cílevědomý. Za tímhle nestojí mentálně postižený člověk, který má poškozený pravý mozkový lalok. Ani psychotik, rozhodně ne. Je to psychopatický sexuální sadista nadprůměrné inteligence, schopný dosáhnout ve společnosti významného postavení a uznání. Podle mě pracuje v Richmondu. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se profesionálně nebo v rámci dobrovolné veřejně prospěšné činnosti stýkal s psychicky nebo fyzicky postiženými lidmi, které může snadno ovládat.”

„Jakou profesi máš na mysli?” zeptala jsem se stísněně.

„Lecjakou. Vsadím se, že je dost chytrý a zcela kompetentní, ať dělá, co dělá.”

„Lékař, advokát, indiánský náčelník,” vybavila se mi Marinova slova.

„Změnil jsi názor,” připomněla jsem mu. „Původně ses domníval, že by mohl mít záznam v trestním rejstříku nebo trpět vážnou duševní chorobou, připouštěl jsi i kombinaci obojího. Že pachatele třeba právě propustili z léčebny pro duševně choré nebo z vězení…”

„Ve světle posledních dvou vražd a vzhledem k souvislosti s Abby Turnbullovou si to už nemyslím,”

přerušil mě. „Psychotiční pachatelé zřídka dokážou soustavně unikat policii. Podle mého názoru je richmondský vrah zkušený, pravděpodobně vraždil léta v jiných místech a úspěšně unikal spravedlnosti stejně jako teď’.”

„Myslíš, že několik měsíců někde vraždí, pak se přesune jinam a pokračuje?”

„Nemusí tomu tak být,” odpověděl. „Třeba je dost ukázněný, přestěhuje se na nové místo a usadí se v zaměstnání. Možná to vydrží i poměrně dlouho, než začne.

Ale když začne, nedokáže se zastavit. A v každém novém prostředí potřebuje k ukojení víc. Jeho troufalost roste, sebeovládání klesá. Vysmívá se policii a uspokojuje ho, že se díky médiím stává středem zájmu celého města - a to pravděpodobně i výběrem obětí.”

„Abby je vrchol,” zašeptala jsem. „Pokud opravdu šel po ní.”

Přikývl. „To byl svým způsobem nový, nejtroufalejší a nejriskantnější zločin, který spáchal -jestli se vydal zavraždit velmi populární kriminalistickou zpravodajku. Mělo to být jeho nejvelkolepější představení. Třeba do toho projektoval další dílčí momenty a motivy. Abby o něm psala, jako by ho s ní tedy spojovalo jisté osobní pouto. Navázal s ní niterný vztah. Fixoval na ni svůj hněv i fantazii.”

„Jenže to zpackal,” vyhrkla jsem ironicky. „Dokonale zpackal svoje nejvelkolepější představení.”

„Právě. Zřejmě Abby neznal osobně, nevěděl, jak vypadá, ani to, že se k ní před časem přistěhovala sestra.”

Díval se upřeně před sebe. „Dokonce pravděpodobně nevěděl, že žena, kterou zavraždil, nebyla Abby, dokud se nepodíval na televizní zpravodajství nebo si nepřečetl noviny.”

Ta myšlenka mě zaskočila. Nenapadla mě.

„To mi dělá vážné starosti.” Opřel se v ušáku.

„Cože? Myslíš, že se znovu pokusí ji dostat?” O tom jsem vážně pochybovala.

„Dělá mi to starosti.” Zdálo se, že uvažuje nahlas.

„Neuspěl podle plánu. Sám to chápe tak, že se ztrapnil.

Možná ho to dožene k ještě větší ničemnosti.”

„Jakou větší ničemnost může ještě spáchat?” plácla jsem hodně hlasitě. „Víš, co provedl Lori. A teď Henně…”

Pohled na jeho tvář mě zarazil.

„Těsně předtím, než jsi přijela, Kay, jsem telefonoval Marinovi.” Fortosis všechno věděl.

Věděl, že poševní výtěry Henny Yarboroughové byly negativní.

Vrah pravděpodobně selhal. Většinu spermatu jsem našla na pokrývkách a jejích nohou. Jediným nástrojem, jímž do ní úspěšně pronikl, byl nůž. Prostěradlo pod ní ztvrdlo a zčernalo zaschlou krví. Kdyby ji nezardousil, vykrvácela by.

Seděli jsme ve skličujícím tichu, před očima strašlivý přízrak člověka, jemuž skýtá potěšení, že působí nezměrnou bolest jiné lidské bytosti.

Když jsem se podívala na Fortosise, měl vyhaslé oči, ve tváři prázdnotu. Poprvé jsem si uvědomila, že na svůj věk vypadá staře. Slyší a zároveň vidí, co se stalo Henně. Umí si všechno představit názorněji než já. Místnost jako by se kolem nás zmenšila.

Oba naráz jsme vstali.

K autu jsem se vydala delší cestou, místo přímou úzkou pěšinou jsem k parkovišti kráčela areálem. Blue Ridge Mountains se v dáli mlhavě tyčily jako zmrzlá vzedmutá mořská vlna, po trávníku se plížily dlouhé prsty stínů, báň rotundy svítila bělobou. Ze stromů a trávy vyhřátých sluncem stoupala svěží vůně.

Míjely mě hloučky rozesmátých a bavících se studentů, nikdo mi nevěnoval pozornost. Když jsem vešla pod rozložitou korunu obřího dubu, ucítila jsem srdce až v krku, neboť jsem za sebou zaslechla zvuk běžících kroků. Prudce jsem se otočila, mladý běžec ve sportovním oblečení zaznamenal můj vyděšený pohled a překvapením mu klesla brada. Červené trenýrky a snědé nohy přeťaly chodník a zmizely.

Kapitola 13

Na druhý den ráno jsem dorazila do úřadu v šest hodin.

V budově ještě nikdo nebyl, ústředna blokovala a zaznamenávala telefonáty.

Zatímco káva překapávala v kávovaru, vstoupila jsem do Margaretiny kanceláře. Počítač nastavený na režim odpovídání měl vyprovokovat vetřelce k dalším pokusům.

Nereagoval.

Postrádalo to logiku. Věděl, že jsme odhalili jeho počínání minulý týden, když se snažil získat údaje o případu Lori Petersenové? Zalekl se? Myslí si, že jsme do databáze neuložili nic nového?

Nebo má jiný důvod? Civěla jsem na tmavou obrazovku.

Kdo jsi? ptala jsem se v duchu. A co ode mne chceš?

Dole se rozlehlo vyzvánění telefonu. Tři zazvonění a náhlé ticho, když zasáhl operátor.

„Je velmi protřelý a nesmírně cílevědomý… “

To mi Fortosis nemusel říkat.

„Za tímhle nestojí mentálně postižený člověk… “

Nemyslela jsem si, že pachatel patří k normálním lidem jako my. Ale zřejmě ano.

Možné to je.

„.. schopný dosáhnout ve společnosti významného postavení a uznán!… “

Je natolik inteligentní, že se může uplatnit v jakémkoli oboru. Třeba jsou počítače jeho povoláním nebo koníčkem.

Chce proniknout do mého vnitřního světa. Chce proniknout do mého vnitřního světa stejně usilovně jako já do jeho. Jsem jedinou faktickou spojnicí mezi ním a jeho oběťmi. Jsem jediný žijící svědek. Když zkoumám zhmožděniny, zlomené kosti či řezné rány, odvozuji z toho sílu a míru brutality nutných ke způsobení takových zranění. Mladí, zdraví lidé mají pružná žebra. Zlomil Lori žebra tím, že plnou vahou dopadl koleny na její hrudník. Ležela přitom na zádech. Udělal to poté, co vytrhl ze zdi telefonní šňůru.

Vykloubil jí prsty a způsobil vřetenové zlomeniny kostí v prstech. Zacpal jí ústa, spoutal ji a pak jí lámal prsty jeden po druhém. Neměl k tomu jiný důvod než jí způsobit krutou bolest a dát jí najevo, co ji čeká.

Zoufale lapala po vzduchu. Zmocnil se jí děs, rdousivé sevření zaškrtilo krevní oběh, cévy praskaly jako balonky, měla pocit, že se jí rozskočí hlava. Pak se na ni vrhl, pronikl doslova do každého tělního otvoru.

Čím víc se vzpírala, tím víc se utahovala elektrická šňůra na jejím krku, až upadla do bezvědomí a zemřela.

Zrekonstruovala jsem všechno. Zrekonstruovala jsem, co provedl všem těm ženám.

Zajímá ho, co vím. Je arogantní. A paranoidní.

Všechno se nachází v počítači, všechno, co provedl Patty, Brendě, Cecile… Popis veškerých poranění, sebemenších stop, které jsme našli, výsledky všech laboratorních testů, provedených na můj podnět.

Přečetl si, co jsem nadiktovala? Čte mi myšlenky?

Mé střevíce na nízkém podpatku naplňovaly prázdnou chodbu pronikavým klapotem, vracela jsem se poklusem do své kanceláře. V náhlém přívalu energie jsem horečně vyprázdnila peněženku a našla bílou navštívenku s nápisem Times, vyvedeným černě v gotickém písmu uprostřed. Na rub naškrábala nejistá ruka propiskou číslice.

Vyťukala jsem číslo operátoru AbbyTurnbullové.

Domluvila jsem schůzku na odpoledne, protože když jsem s Abby hovořila telefonicky, tělo její sestry ještě spočívalo v naší lednici. Nechtěla jsem, aby Abby vstoupila do budovy, dokud Hennu neodveze pohřební ústav.

Abby se dostavila přesně. Rose ji diskrétně doprovodila do mé kanceláře a já jsem tiše zavřela dvojité dveře.

Vypadala hrozně. Na tváři se jí rýsovaly hluboké vrásky, pleť jí zššedla. Rozpuštěné, nerozčesané vlasy jí splývaly na ramena, měla na sobě zmačkanou bílou bavlněnou blůzu a sukni barvy khaki.

Když si zapalovala cigaretu, všimla jsem si, že se třese.

Kdesi hluboko v prázdných očích to blýsklo žalem i hněvem. Nejdřív jsem jí sdělila to, co jsem řekla drahým pozůstalým všech obětí, jimiž jsem se zabývala.

„Příčinou smrti vaší sestry, Abby, bylo uškrcení smyčkou kolem krku.”

„Jak dlouho?” Vyfoukla rozechvělý proužek kouře. „Jak dlouho žila po tom, co… co se jí zmocnil?”

„Přesně to říct nemůžu. Ale podle fyzických nálezů soudím, že zemřela rychle.”

Zamlčela jsem, že ne dost rychle. V Henniných ústech jsem našla vlákna. Nasadil jí roubík. Netvor ji chtěl aspoň chvíli živou a tichou. Podle ztráty krve jsem označila řezné rány za těsně předsmrtné a posmrtné, s jistotou jsem mohla tvrdit, že ji bodal ve chvílích kolem smrti. Vnitřní krvácení po zásahu nožem nebylo rozsáhlé. Možná tou dobou už nežila. Možná byla v bezvědomí. Spíš to bylo ještě horší.

Šňůra od žaluzií se jí stahovala kolem krku, kdykoli reflexivně reagovala na bolest natažením nohou.

„Zaznamenala jsem tečkovité krvácení v očních spojivkách, na obličeji a na krku,” řekla jsem Abby. „Jinými slovy, praskly jí jemné, povrchové cévky v očích a na obličeji. A to v důsledku tlaku, zaškrcení krční tepny a žil smyčkou.”

„Jak dlouho žila?” zeptala se znovu nechápavě.

„Chviličku.”

Dál jsem nehodlala zajít. Zdálo se, že se Abby trochu ulevilo. Hledala útěchu v naději, že sestra trpěla minimálně.

Jednou, až se případ uzavře a Abby se vzpamatuje, dozví se všechno. Bůh jí pomoz, až se dozví o noži.

„To je všechno?” zeptala se rozechvěle.

„To je všechno, co můžu v tuto chvíli konstatovat.

Přijměte mou soustrast. Je mi moc líto, co se Henně stalo.”

Kouřila a nervózně, trhavě šlukovala, jako by nevěděla, co s rukama. Kousala se do dolního rtu, aby se jí netřásl.

Konečně se na mne znepokojeně, podezíravě podívala.

Pochopila, že jsem ji nepožádala, aby sem přišla kvůli tomu.

Vycítila, že je za tím něco jiného. „Proto jste mě sem nepozvala, vid’te?” „Nejen proto,” přiznala jsem upřímně.

Nastalo ticho.

Viděla jsem, jak se v ní naplno rozhořela zášť a zloba.

„Tak co?” dožadovala se. „Co ode mě chcete?”

„Ráda bych věděla, co hodláte dělat.”

V očích se jí zablesklo. „Á, chápu! Bojíte se o vlastní kůži. Kristepane! Jste jako ostatní.”

„Nebojím se o sebe,” pronesla jsem klidně. „O to mi nejde, Abby. Víte toho dost, abyste mi způsobila potíže.

Jestli chcete srazit můj úřad a mě na kolena, prosím. To je vaše věc.” Znejistěla, uhnula očima. „Chápu vaše rozhořčení.”

„To sotva.”

„Chápu ho víc, než si myslíte.” Před očima mi vyvstal Bill. Chápu Abbyino rozhořčení dokonale.

„Nic nechápete! Vůbec nic!” vykřikla. „Uloupil mi sestru. Uloupil mi kus života. Lidi mě pořád o něco okrádají, jímá mě z toho hnus! Co je to za svět, kde někdo může provést něco takového?” vychrlila ze sebe. „Panebože, vůbec nevím, co si počnu…”

„Vím, že máte v úmyslu vyšetřovat sestřinu smrt na vlastní pěst,” řekla jsem pevně. „Nedělejte to, Abby!”

„Někdo to udělat musí!” zvolala. „To se mám spolehnout na tyhle neschopné strážníky?”

„Určité záležitosti musíte přenechat policii. Ale můžete jí pomoct. Pokud opravdu chcete.”

„Nemistrujte mě!”

„To bych si nedovolila.”

„Pustím se do toho sama…”

„Ne. Nejednejte na vlastní pěst, Abby. Právě kvůli vaší sestře.” Hleděla na mne prázdnýma, zarudlýma očima.

„Pozvala jsem vás, protože hraju vabank. Potřebuju, abyste mi pomohla.”

„Ovšem! Potřebujete ode mě jen to, abych zmizela z města a do ničeho se nepletla, dokud…”

Pomalu jsem zavrtěla hlavou. Zatvářila se překvapeně.

„Znáte Bentona Wesleyho?”

„Toho, který modeluje pravděpodobné osobnostní profily zločinců?” zeptala se váhavě. „Vím, co je zač.”

Pohlédla jsem na nástěnné hodiny. „Přijede za deset minut.”

Dlouho si mě prohlížela.

„Cože? Co ode mě vlastně chcete?”

„Abyste využila svých novinářských kontaktů a pomohla nám ho najít.”

„Vraha?”

Vstala jsem a odešla se podívat, jestli zbyla ještě nějaká káva.

Wesley se zdráhal, když jsem mu telefonicky naznačila svůj plán, ale jakmile jsme chvíli seděli ve trojici v mé kanceláři, bylo zřejmé, že ho přijal.

„Vaše spolupráce je bezpodmínečná,” oznámil Abby důrazně. „Musím mít jistotu, že uděláte přesně to, na čem se dohodneme. Improvizace nebo vaše vlastní iniciativa může vyšetřování zavést do slepé uličky. A diskrétnost především.”

Přikývla. „Pokud do počítače pronikl vrah, proč to provedl jen jednou?” zeptala se věcně.

„Jen jednou se to zjistilo,” připomněla jsem jí.

„Ale od té doby, co jste to zjistili, se nic takového neopakovalo.”

„Jeho tempo se zrychlilo,” ozval se Wesley. „Ve dvou týdnech zavraždil dvě ženy a z médií se pravděpodobně dověděl dostatek informací, aby to ukojilo jeho zvědavost.

Chová se nenuceně a cítí se skvěle, neboť podle publikovaných zpráv o něm nic nevíme.”

„Musíme ho vyprovokovat,” navázala jsem. „Musíme udělat něco, co ho vyvede z míry natolik, že se unáhlí.

Nabízí se možnost dát mu na srozuměnou, že můj úřad objevil klíčový důkaz, na který jsme čekali.”

„Pokud předtím pronikl do počítače on, dostatečně ho to podnítí, aby se znovu pokusil zjistit, co víme,” shrnul Wesley a podíval se na mne.

Fakt je, že jsme žádná nová vodítka v případu neměli.

Vyhostila jsem Margaret na neurčito z její kanceláře a počítač byl nastaven na režim odpovídání. Wesley nechal její telefonickou linku propojit se zařízením, které umožňovalo vystopovat každého volajícího. Počítač se pro vraha stane vábničkou, jakmile Abby uveřejní v novinách zprávu, že Ústav soudního lékařství objevil významnou souvislost’.

„Natolik ho to rozruší a zmate, že tornu uvěří,”

předpověděla jsem. „Jestli se například někdy léčil ve zdejších nemocnicích, propadne obavám, že ho můžeme najít podle nějaké staré zdravotní dokumentace. Pokud užíval speciální léky na předpis, zneklidní zrovna tak.”

Všechno postavíme na zvláštním pachu, o němž se Matt Petersen zmínil policii. Na jinou věrohodnou stopu se nemůžeme odvolat.

Jediným důkazem, který může vrahovi srazit hřebínek, jsou testy DNA.

Můžu blufovat a nasadit mu brouka do hlavy. Ostatně to ani nemusí být bluf.

Před několika dny jsem obdržela veškeré materiály o prvních dvou případech. Zkoumala jsem vertikální uskupení polynukleotidového řetězce, které velice připomíná čárový kód na zboží v supermarketu. U každého případu se prováděly tři radioaktivní sondáže a ve všech případech se strukturní řetězce ze vzorků odebraných Patty Lewisové navlas podobaly třem výsledkům, získaným týmž postupem u případu Brendy Steppeové.

„Tak

samozřejmě

nezjistíme

jeho

totožnost,”

vysvětlovala jsem Abby a Wesleymu. „Z toho lze jen konstatovat, že pokud je černé pleti, tomuto uskupení teoreticky odpovídá jeden ze 135 milionů mužů. A jestli je běloch, pouze jeden z 500 milionů mužů.”

DNA je mikrokosmem jedince, určuje ho, ovládá jeho vývoj a je nositelkou dědičnosti. Genetičtí inženýři v soukromé laboratoři v New Yorku izolovali DNA ze vzorků spermatu, které jsem odebrala. V určitých místech vzorky porušili a zlomky se přemístily v elektrickém poli po povrchu silné vrstvy gelu. Kladný a záporný pól se nacházely proti sobě.

„DNA má negativní náboj,” vysvětlovala jsem.

„Protiklady se přitahují”

Kratší zlomky cestovaly dál a rychleji ve směru kladného pólu než delší, na vrstvě gelu se tak vytvořil jedinečný vzorec. Přenesený na nylonovou membránu se vystaví radioaktivní sondáži.

„Tohle nechápu,” přerušila mě Abby. „Proč ta sondáž?”

„Dvojitá šroubovice ze zlomků vrahovy DNA se naruší, respektive rozloží na jednoduchou šroubovici,” objasňovala jsem. „Jednoduše řečeno, jako by se otevřel zip. Sondáží vznikne roztok DNA o jednoduchých šroubovicích se specifickou bází, vydělenou působením radioaktivního záření. Když se roztok přelije přes nylonovou membránu, zůstanou na ní vzájemně se doplňující jednoduché šroubovice, určující vrahův genotyp.”

„A zip se znovu uzavře?” zeptala se. „Ale to všechno zůstane radioaktivní, ne?”

„Vtip je v tom, že struktura se dá zviditelnit na rentgenovém snímku,” odpověděla jsem.

„Takže se dopracujeme k jeho čárovému kódu. Škoda že nestačí přejet ho skenerem a přečíst si jméno,” suše poznamenal Wesley.

„Je v něm obsaženo všechno,” pokračovala jsem. „Potíž spočívá v tom, že technika ještě není natolik vyspělá, aby dokázala dešifrovat konkrétní charakteristiku jedince, jeho genetické defekty, barvu očí, vlasů a tak dále. V genetickém kódu člověka se skrývá tolik informací o jeho ustrojení, je natolik komplexní, že ho můžeme zatím jen celkově porovnávat s jinými.”

„Ale tohle všechno vrah neví.” Wesley se na mne zamyšleně podíval.

„Právě.”

„Pokud to není vědec nebo něco takového,” namítla Abby.

„Předpokládejme, že není,” prohlásila jsem. „Domnívám se, že o vypovídací hodnotě DNA moc nevěděl, dokud si o tom nepřečetl v novinách. A pochybuju, že něco hlouběji pochopil.”

„Podrobně v článku vylíčím testování DNA,” uvažovala Abby nahlas. „Vysvětlím mu to natolik, aby naletěl.”

„Natolik, aby si myslel, že víme o jeho defektu,”

souhlasil Wesley. „Pokud nějaký defekt má… Právě to mi dělá starosti, Kay.” Zpříma se na mne zadíval. „Co když nemá?”

Trpělivě jsem poukázala na známý fakt. „Zarazila mě zmínka Matta Petersena o palačinkách, pach v ložnici mu připomínal palačinky, něco sladkého, ale s příměsí potu.”

„Javorový sirup,” vzpomněl si Wesley.

„Ano. Pokud vrahův tělesný pach připomíná javorový sirup, pak s ním není něco v pořádku, trpí určitou poruchou metabolismu. Pach javorového sirupu je zřejmě obsažen ve všech jeho výměšcích.”

„Je to genetického původu?” zeptal se Wesley.

„To je ten trumf, Bentone. Jestli trpí tímhle, najde se informace v jeho DNA.”

„Nikdy jsem o takové chorobě neslyšela,” přiznala Abby.

„No, není to tak běžné jako chřipka.”

„Co je to přesné za chorobu?”

Vstala jsem a přešla od psacího stolu ke knihovně.

Vytáhla jsem příslušnou učebnici medicíny a rozevřela ji před nimi na správné stránce.

„Chorobu způsobuje porucha enzymů,” vysvětlovala jsem a posadila se. „V důsledku toho se v těle hromadí aminokyseliny, které působí jako jed. V klasické nebo akutní podobě se tak značně zpomaluje duševní vývoj člověka, končívá to většinou smrtí v dětství, zřídka se setkáváme s dospělým jedincem zdravého rozumu, postiženým touto chorobou. Ale stává se to. Pokud jí vrah trpí, pak určitě v mírnější podobě. V tom případě bývá vývoj po narození normální, symptomy se projevují jen občasně, nemoc se léčí nízkoproteinovou dietou, která se zpravidla kombinuje s podáváním thiaminu, vitaminu B1 v dávkách, které odpovídají desetinásobku normální denní potřeby.”

Wesley se naklonil, rychle probíhal řádky v knize a mračil se. „Zkrátka a dobře, vrah možná trpí mírnější formou nemoci, vede celkem normální život, je ďábelsky chytrý, ale smrdí?”

Přikývla jsem. „Nejnápadnějším vnějším příznakem nemoci javorového sirupu’ je charakteristický pach v moči a potu. Příznaky jsou výraznější, když je člověk pod tlakem, zápach zesiluje úměrně se stresem a páchání vražd s sebou nese krajní napětí. Pachem nasákne i jeho oblečení. Pachatel asi kvůli tomuto problému zažil spoustu nepříjemných situací.

„Není tak cítit i jeho sperma?” zeptal se Wesley.

„Nemusí.”

„Jestli takhle páchne, musí se často sprchovat,” ozvala se Abby. „Tedy pokud pracuje mezi lidmi. Všimli by si, že páchne.” Neodpověděla jsem.

Neví o třpytivé látce a neprozradím jí to. Jestliže vrah chronicky páchne, nebylo by divu, kdyby ho to nutilo si během dne často mýt obličej, ruce, podpaží, aby si lidé, s nimiž přichází do styku, nevšimli jeho potíží. Možná se myje v práci na pánské toaletě, kde se dost pravděpodobně nachází dávkovač s boraxovým mýdlovým práškem.

„Je to riskantní.” Wesley se na židli opřel. „Pane na nebi!

Zavrtěl hlavou. „Jestli si Petersen ten pach vyfantazíroval nebo spletl s něčím jiným - například s vůní kolínské, kterou vrah používá - budeme vypadat jako blázni. Jen toho grázla ujistíme, že nevíme, co vlastně děláme.”

„Petersen si ten pach nevyfantazíroval,” prohlásila jsem přesvědčeně. „Nález mrtvé manželky jím otřásl, pach musel být neobvykle silný, aby ho Petersen vnímal a zapamatoval si ho. Kolínská voda

přece není cítit jako javorový sirup. Vrah zřejmě páchl velmi silně a opustil ložnici možná jen chvilku předtím, než dovnitř vstoupil Petersen.”

„Nemoc způsobuje retardaci…” Abby listovala knihou.

„Pokud se ihned po narození neléčí,” zopakovala jsem.

„Tenhle parchant není vůbec retardovaný.” Vzhlédla ke mně a propichovala mě očima.

„Ovšemže není,” souhlasil Wesley. „Psychopati nebývají žádní hlupáci. Pokusíme se našeho chlapíka obalamutit, aby si myslel, že ho považujeme za hlupáka. Zasáhneme ho na nejcitlivějším místě, v jeho zduřelé pýše, grandiózní iluzi o vlastním mimořádném IQ.”

„I tohle může být důsledek nemoci,” objasňovala jsem jim. „Pokud jí trpí, tak o ní ví. V rodině se obvykle dědí.

Takže je patrně přecitlivělý nejen na vlastní pach, ale i na projevy duševní nedostatečnosti, kterou jak známo způsobuje.”

Abby si dělala poznámky. Wesley civěl na zeď, ve tváři napětí. Nevypadal moc vesele.

„Já vážně nevím, Kay,” pravil v návalu beznaděje. „Jestli ten chlapík nesmrdí po javorovém sirupu…” Zavrtěl hlavou.

„Prokoukne to. A vyšetřování to vrhne zpátky.”

„Vyšetřování vázne, horší už to být nemůže,” řekla jsem klidně. „Nemyslím, že by se v článku měla nemoc blíž specifikovat.” Obrátila jsem se k Abby. „Pišme o poruše metabolismu. To znamená spoustu věcí. Zamotá mu to hlavu. Není vyloučeno ani to, že vůbec neví, čím trpí. Třeba se domnívá, že je dokonale zdravý. Ale může si tím být jistý? Nikdy jeho tělesné tekutiny nevyšetřoval tým genetických inženýrů. I kdyby byl praktickým lékařem, nemohl by vyloučit, že trpí takovou chorobou, pokud je po většinu života latentní a sídlí v těle jako časovaná bomba.

Nasadíme mu brouka do hlavy. Necháme ho podusit ve vlastní šťávě. Ať si myslí, že ho něco osudově ohrožuje.

Třeba se okamžitě odebere na vyšetření na nejbližší kliniku.

Nebo vyrazí do nejbližší lékařské knihovny. Policie může ohlídat, jestli navštíví lékaře nebo se bude v knihovně horečně probírat lékařskými publikacemi. Pokud pronikl do databáze, udělá to pravděpodobně znovu. Ať provede cokoli, něco mi říká, že postoupíme o kus dál. Otřeseme jeho sebejistotou.”

Všichni tři jsme ještě několik hodin pracovali na konceptu Abbyina článku.

„Nemůžeme uvést konkrétní zdroj,” trvala na svém Abby. „V žádném případě. Kdybychom citovali hlavní soudní lékařku, vypadalo by to podezřele, protože jste předtím odmítala o případech mluvit. A teď vám dokonce nařídili, abyste se zdržela komentářů. Musíme to narafičit jako další únik informací.”

„Dobrá, stačí jen vytáhnout z klobouku vaše známé z lékařských kruhů.“

Abby přečetla nahlas koncept článku. Nepřipadal mi dost přesný.

Všechno bylo mlhavé, samé ,údajněa ,pravděpodobně`.

Kdybychom tak měli jeho krev. Nedostatek enzymů by se projevil na množství leukocytů, bílých krvinek. Kdybychom měli aspoň něco. Telefon zazvonil v pravou chvíli. Volala Rose.

„Přijel seržant Marino, paní doktorko. Prý je to naléhavé.”

Setkala jsem se s ním v hale. Nesl známý šedý igelitový vak užívaný k uložení svršků souvisejících s kriminálními případy.

„Budete se divit.” Zubil se, tvář mu zčervenala. ,Znáte Straku?” Zmateně jsem zírala na vyboulený vak.

„Straku určitě znáte. Táhne městem se svými pozemskými statky na nákupním vozíku, který čajznul někde v samoobsluze. A hodiny se přehrabuje v kontejnerech.”

„To je nějaký bezdomovec?” O čem to Marino mluví?

„Jo. Kníže bezdomovců. O víkendu lovil v kontejnerech kolem bloku, kde umřela Henna Yarboroughová, a víte co?

Našel elegantní tmavomodrou kombinézu, doktorko. Hned mu zapálilo, protože ta zatracená věc byla zkrvavená. Totiž, je to můj informátor. Nápaditě tu věc uložil do pytle na odpadky, pár dní jezdil po městě a vyhlížel mě. Před chvílí na mě zamával, za tohle si účtoval pětku a popřál mí veselý Vánoce.” Rozvázal tkanici na vaku. „Mrkněte na to.”

Málem se mi podlomila kolena, nejen kvůli odéru svršků zakrvácených před několika dny, ale i kvůli nasládlému javorovému pachu s příměsí potu. Mráz mi přeběhl po zádech.

„Stavil jsem se cestou sem u Petersena. Dal jsem mu čuchnout.”

„Připomnělo mu to ten pach?”

Zakřenil se na mne a luskl prsty. „Bingo.”

Dvě hodiny jsme s Vanderem pracovali na tmavomodré kombinéze. Chvíli potrvá, než Betty provede analýzu krevních skvrn, ale nepochybovali jsme, že kombinézu měl na sobě vrah. Třpytila se pod laserovým paprskem jako slída na asfaltovém koberci.

Usoudili jsme, že když zaútočil na Hennu nožem, byl dost zakrvácený a otřel si ruce o nohavice. Na manžetách rovněž zůstala zaschlá krev. Zdá se, že vždycky, když se vydával páchat zločiny, nosíval přes normální oblečení kombinézu. A možná ji potom zahodil do kontejneru. Ale o tom pochybuji. Tentokrát se kombinézy zbavil, protože oběť silně krvácela.

Určitě věděl, že skvrny od krve se nedají běžným způsobem dokonale odstranit. Proto nepřechovával v šatníku nic, na čem ulpěla krev. A zařídil, abychom nemohli vystopovat ani kombinézu. Odstranil z ní firemní štítek.

Tmavomodrá látka vypadala na směs bavlny a syntetických vláken, velikostí patřila kombinéza k velkým až nadprůměrným. Vzpomněla jsem si na tmavá vlákna nalezená na parapetu okna domu Petersenových a Lořině těle. Několik tmavých vláken ulpělo i na Hennině těle.

Nikdo z naší trojice se Marinovi nezmínil, na čem pracujeme. Možná projíždí dál ulicemi nebo popíjí doma u televizoru pivo. Nebude nás podezřívat. Až vyjde zpráva v novinách, bude mu to připadat logické, zase jednou unikly informace, které souvisejí s kombinézou a výsledky testů DNA. Nechtěli jsme, aby si někdo myslel, že se článek opírá o pochybné zdroje.

V podstatě všechno sedí. Vrah prostě výrazně páchne, pokud si to Petersen nevyfantazíroval anebo kombinéza v kontejneru neležela vedle poloprázdné láhve javorového sirupu.

„To je perfektní,” prohlásil Wesley. „Vůbec ho nenapadlo, že bychom tu kombinézu mohli najít. Ten pacholek všechno promyslel, možná si i přesně vytipoval kontejner, než v noci vyrazil.”

Kradmo jsem pohlédla na Abby. Držela se podivuhodně dobře.

„Můžeme s tím vyrukovat,” dodal Wesley.

Podívala jsem se na titulek:

DNA, NOVÝ DŮKAZ:

MNOHONÁSOBNÝ VRAH ZŘEJMĚ TRPÍ

PORUCHOU METABOLISMU

Pokud opravdu trpí onou chorobou, článek na titulní stránce ho vyvede z míry.

„Jestli ho chcete nalákat na váš úřední počítač, musíme mu vnuknout myšlenku, že v něm jsou uloženy příslušné informace,” rozvíjela plán Abby.

Chvíli jsem přemýšlela. „Proč ne. Uveďte, že mezi nedávno uloženou informací o zvláštním pachu, zaznamenaném na jednom místě činu, a nově objeveným důkazem existuje nepochybná souvislost. A že nás jeho analýza upozornila na neobvyklou poruchu enzymů v těle, která může takový pach způsobit, nicméně zdroje blízké vyšetřovatelům zatím nesdělily, jakou chorobu tato porucha působí a zda ji potvrdily nedávno dokončené testy DNA.”

Wesleymu se to zalíbilo. „Výborně. Pěkně se zapotí.”

Ironii slovního obratu nedomyslel.

„Měl by si lámat hlavu, jestli jsme našli kombinézu,”

pokračoval. „Nemusí znát podrobnosti. Můžete napsat, že policie nově objevený důkaz odmítla konkretizovat.”

Abby si dál dělala poznámky.

„Co se týče oněch ,medicínských kruhů`, nebylo by špatné jakoby citovat něčí výrok.”

Vzhlédla ke mně. „Například?”

Podívala jsem se na Wesleyho a odpověděla: „Uved’me, že lékařské kruhy nechtěly poruchu metabolismu blíže specifikovat. Ale ať tajemný zdroj prohlásí, že porucha může omezit inteligenci a v akutní podobě dokonce způsobit úbytek duševních schopností člověka. A dodejte…”

Koncipovala jsem nahlas. „Odvolejte se na prohlášení odborníka v genetice, že určité druhy poruch metabolismu vyvolávají těžkou duševní retardaci. Podotkněte, že policie nevěří v omezené duševní schopnosti mnohonásobného vraha, ale z důkazu vyplývá určitá osobnostní nevyrovnanost, takže může docházet k přechodnému zmatení a impulsivním projevům.”

„To ho pěkně naštve,” zamumlal Wesley. „Bude běsnit.”

„Nesmíme ovšem zpochybnit jeho v podstatě zdravý rozum,” dodala jsem. „Mohlo by se nám to nepříjemně vrátit u soudu.”

„Vložíme našemu zdroji do úst přesně to, co je třeba,”

pronesla Abby. „Musíme přesně rozlišit mezi duševní nevyrovnaností a chorobou.”

Zaplnila v reportérském zápisníku už dobrých pět stran.

Psala dál a přitom se zeptala: „Co se týče toho javorového sirupu, upřesníme pach?”

„Ano,” odpověděla jsem bez váhání. „Pachatel se možná hodně pohybuje mezi lidmi. Přinejmenším má kolegy. Třeba se někdo přihlásí.”

„To ho dorazí,“ řekl Wesley. „Možná u něho propukne paranoia.”

„Pokud takovým tělesným pachem trpí,” řekla Abby.

„Sám to vyloučit nemůže,” namítla jsem.

Oba se na mne překvapeně podívali.

„Znáte úsloví Liška sama sobě nikdy nesmrdí?’ ” zeptala jsem se.

„Myslíte, že smrdí, ale neví o tom?” oplatila mi Abby otázkou.

„Tím ať se trápí on,” odpověděla jsem.

Přikývla a opět se sklonila k zápisníku.

Wesley se uvelebil na židli. „Co ještě o té poruše víte, Kay? Neměli bychom zjistit v místních lékárnách, jestli tam někdo nenakupuje ve velkém vitaminy nebo léky?”

„Můžeme zapátrat, jestli někdo pravidelně nekupuje ve velkém balení vitamin B 1,” souhlasila jsem. „Pak je tu běžně dostupný prášek, který se při této chorobě užívá, takový dietní doplněk, působící na proteiny. Možná drží nemoc na uzdě dietou, omezeným přísunem potravin s normálním množstvím proteinů. Podle mě je ovšem velmi opatrný na to, aby za sebou zanechal právě tuhle stopu, dokonce si myslím, že se choroba nerozvinula natolik, aby musel dodržovat přísnou dietu. Domnívám se, že vede celkem normální život. Jeho problémem je ovšem podivný tělesný pach, který se stává pod tlakem pronikavější.”

„Pod emocionálním tlakem?”

„A pod fyzickým tlakem,” odpověděla jsem. „Choroba se zhorší při fyzických problémech, například pokud osoba trpí dýchacími potížemi, chřipkou a podobně. To je fyziologická záležitost. Vrah pravděpodobně špatně spí.

Slídit po obětech, vloupat se do domů a provádět to co on stojí mnoho fyzických sil. Emocionální a fyzické vypětí spolu souvisejí - jedno zvyšuje druhé. čím víc emocionálního stresu, tím víc fyzického, a naopak.”

„Co z toho vyplývá?”

Bezvýrazně jsem se na něho podívala.

„Co se stane, když choroba propukne naplno?” naléhal.

„Záleží na tom, jestli v akutní podobě.”

„Dejme tomu, že ano.”

„Pak bude mít závažné potíže.”

„Jaké?”

„V těle se zvýší množství aminokyselin. Bude otupělý, přecitlivělý, ataktický. Podobné příznaky se vyskytují u těžké cukrovky. Neobešlo by se to zřejmě bez hospitalizace.”

„Sakra, co znamená ataktický?” zeptal se Wesley.

„Ataxie znamená poruchu koordinace pohybů. Potácel by se jako opilý. Rozhodně by nedokázal by přelézt plot a vyšplhat se do okna. V akutní podobě a pod silnějším tlakem, pokud se neléčí, by se mu nemoc zakrátko vymkla z rukou.”

„Cože?” zvolal Wesley. „Tlačíme na něj, a to záměrně, ne? Vymkne se mu nemoc z rukou?”

„Velmi pravděpodobně.”

„Dobrá.” Zaváhal. „Co dál?”

„Jako u těžké cukrovky jeho úzkost poroste spolu s hladinou cukru v krvi. Pokud do průběhu choroby nezasáhne lékař, bude čím dál dezorientovanější a vynervovanější.

Naruší to jeho schopnost úsudku. Propadne náhlým změnám nálad.”

Tím jsem ukončila vysvětlování.

Ale Wesley mi nedal pokoj. Předklonil se na židli a upřeně se na mne díval.

„Vy jste si tu chorobu, při které člověk páchne po javorovém sirupu, nevymyslela až teď, že ne?”

„Připouštěla jsem ji jako alternativu.”

„Ale nezmínila jste se o tom.”

„Nebyla jsem si tím ani zdaleka jista,” odvětila jsem.

„Dodneška mi pro to chyběl pádnější důvod.”

„Dobrá. Prosím. Chcete ho vyprovokovat, vyvést ho pod tlakem z míry. Udělejme to. Ale jak vypadá poslední stadium? Co když se jeho zdravotní stav rapidně zhorší?”

„Upadne možná do bezvědomí, zmocní se ho křeče.

Kdyby to trvalo déle, nastaly by vážné organické změny.”

Nevěřícně na mne civěl, v očích mu svitlo poznání.

„Kristepane. Vy snad chcete toho hajzla zabít.”

Abbyina propiska se zastavila. Užasle ke mně vzhlédla.

„Uvažujeme v ryze teoretické rovině,” odpověděla jsem.

„Jestli trpí zmíněnou chorobou, pak v mírnější podobě. Žije s ní od narození. Není pravděpodobné, že na ni zemře.”

Wesley na mne dál civěl. Nevěřil mi.

Kapitola 14

Celou noc jsem nemohla pořádně usnout. Mysl ne a ne vypnout, zmítala jsem se mezi dramatickou realitou a divokými sny. Někoho jsem zastřelila a Bill se dostavil na místo činu jako soudní lékař. Přijel s černým kufříkem v doprovodu krásné ženy, kterou jsem neznala…

Prudce jsem ve tmě otevřela oči, srdce jako by mi stiskla studená ruka. Vstala jsem dlouho předtím, než zazvonil budík, a rozjela jsem se do práce v mlžném oparu deprese.

Nepamatuji si, že bych se v životě cítila osamělejší a odtrženější od ostatních. V úřadu jsem sotva s někým promluvila, zaměstnanci zneklidněli a provázeli mě udivenými pohledy.

Několikrát jsem užuž zatelefonovala Billovi, ale vratké odhodlání nedozrálo v čin. Nakonec jsem se k tomu odvážila těsně před polednem. Jeho sekretářka mi příjemným hlasem oznámila, že pan Boltz je na dovolené a vrátí se prvního července.

Vzkaz jsem nezanechala. Věděla jsem, že si dovolenou neplánoval. Pochopila jsem taky, proč se mi o ničem nezmínil. Dřív by se mi svěřil. Jenže co bylo, bylo. Už mi nebude nic vysvětlovat, nejapně se omlouvat, anebo vyloženě lhát. Navždycky mě odřízl, protože se nedokáže postavit zpříma k vlastním hříchům.

Po obědě jsem se vydala nahoru do sérologické laboratoře a ke svému překvapení jsem našla Betty a Winga otočené zády ke dveřím a s hlavami u sebe, jak pozorují něco bílého v malém plastikovém sáčku.

Pozdravila jsem a vešla dovnitř.

Wingo nervózně zastrčil sáček do kapsy Bettyina laboratorního pláště, jako by jí dával úplatek.

„Už jste dole skončil?” Předstírala jsem, že jsem si v zahloubání do vlastních starostí podivné transakce nevšimla.

‘

„Ano, ovšem, paní doktorko,” odpověděl rychle a chystal se k odchodu. „McFeea, toho chlapíka, co ho v noci zastřelili, jsme předali před chvílí. A ty uhořelé oběti z Albemarle přivezou až ve čtyři hodiny.”

„Dobře. Dostaneme se k nim nejspíš až zítra.”

„To ano,” slyšela jsem ho už z chodby.

Na stole uprostřed místnosti se prostíral důvod mé návštěvy. Tmavomodrá kombinéza. Vypadala obyčejně, nezajímavě, byla pečlivě uhlazená a zapnutá na zip až nahoru. Mohla patřit komukoli. Měla spoustu kapes, každou jsem mnohokrát prohledala v naději, že najdu něco, co mě přiblíží k majiteli, ale byly prázdné. Na nohavicích a rukávech zely díry, Betty odebrala vzorky zkrvavené tkaniny.

„Podařilo se určit krevní skupinu?” zeptala jsem se a snažila se nedívat na sáček, který jí vyčuhoval z kapsy.

„Něco už vím.” Vyzvala mě, abych ji následovala do její kanceláře.

Na psacím stole ležel blok popsaný na vrchním listě poznámkami a číslicemi, které by nezasvěcenému připadaly jako hieroglyfy.

„Henna Yarboroughová má krevní skupinu B,” spustila.

„To je šťastná okolnost, protože není tak obvyklá. Ve Virginii má jen dvanáct procent populace krevní skupinu B.

Její fosfoglukomutáza činí jedna plus, jedna minus.

Fosfoenolpyruvát A jedna, fosfatemie CB, acetonémie jedna. Subsystémy jsou bohužel dost běžné, podobné hodnoty najdeme u více než osmdesáti devíti procent virginské populace.”

„Jak rozšířená je celá sestava?” Plastikový sáček, vyčuhující z její kapsy, mě znervózňoval.

Ťukala do kalkulačky, násobila a dělila. „Zhruba sedmnáct procent. Sedmnáct lidí ze sta má tuhle sestavu.”

„To není nijak vzácné,” poznamenala jsem.

„Asi jako vrabci mezi ptáky.”

„Co ty skvrny od krve na kombinéze?”

„Máme štěstí. V době, kdy ten bezdomovec kombinézu našel, byla dokonale suchá. Je v neobyčejně dobrém stavu.

Zjistila jsem z těch vzorků všechno kromě fosfatemie. Krev je totožná s tou, kterou jste odebrala Henně Yarboroughové.

Testy DNA nám to definitivně potvrdí, ale tak za měsíc, šest týdnů.”

„Měli bychom nakoupit zařízení a provádět je v naší laboratoři,” pronesla jsem zamyšleně.

Spočinula na mně zjihlýma očima. „Vypadáte strašně vyčerpaně, Kay.”

„Je to na mně tolik vidět?”

„Já to vidím.”

Nic jsem neřekla.

„Nenechte se tím vším ničit. Po třiceti letech různého trápení jsem se naučila, že nejlepší…”

„Co tu hledal Wingo?” vyhrkla jsem bez rozmýšlení.

Překvapeně zatěkala očima. „Wingo? Totiž…” Upřeně jsem se dívala na její kapsu.

Rozpačitě se zasmála a poplácala si kapsu. „Myslíte tohle? Požádal mě soukromě, abych mu prokázala službičku.”

Víc mi nehodlala sdělit. Wingo se možná potýká se svými vlastními problémy. Třeba se potají podrobil testu na HIV. Panebože, ať nemá AIDS!

Sebrala jsem zlomky myšlenek a zeptala se: „Co ta vlákna? Víme něco nového?”

Betty porovnávala tkaninu kombinézy s vlákny nalezenými na místě činu u Lori Petersenové a několika vlákny z těla Henny Yarboroughové.

„Vlákna z parapetu domu Petersenových mohou pocházet z kombinézy,” odpověděla. „Anebo z jiných tmavomodrých směsí bavlny a umělého vlákna s keprovou vazbou.”

Zklamaně jsem si pomyslela, že u soudu bych s tím neuspěla, protože tmavomodrý kepr je stejně rozšířený jako kancelářský papír - když se člověk rozhlédne, najde ho všude. Šijí se z něj pracovní kalhoty. Může pocházet ze zdravotnického stejnokroje nebo z policejní uniformy.

Čekalo mě další zklamání. Betty bezpečně zjistila, že vlákna z těla Henny Yarboroughové nepocházejí z kombinézy.

„Jsou

čistě

bavlněná,”

prohlásila.

„Pravděpodobně na sobě měla oblečení z takového materiálu, může to být případně i z osušky. Kdo ví? Lidé nosí oblečení z nejrůznějších materiálů. Nepřekvapilo mě, že kombinéza nezanechala žádná vlákna.”

„Proč?”

„Protože kepr, z něhož kombinézu ušili, je hladký.

Nezanechává vlákna, pokud látka nepřijde do styku s něčím drsným.”

„Například s cihlovou okenní římsou nebo dřevěným parapetem jako v případě Lori Petersenové.” ‘

„Třeba, tmavá vlákna, která se tehdy našla, mohou pocházet z kombinézy. Dokonce možná z téhle. Ale stoprocentně to nikdy vědět nebudeme.”

Sešla jsem dolů do své kanceláře, usedla k psacímu stolu a chvíli jsem přemýšlela. Otevřela jsem zásuvku a vytáhla z ní spisy všech pěti případů zavražděných žen.

Pustila jsem se do pátrání po čemsi, co jsem možná přehlédla. Opět jsem tápavě hledala souvislosti.

Co mělo těch pět žen společného? Proč si je vrah vybral?

Jak s nimi přišel do styku?

Musely mít něco společného. Nevěřila jsem, že si je zvolil nahodile, jen tak se bezcílně potuloval, dokud nenarazil na vhodnou kandidátku. Určitě si je vybral cílevědomě. Nejdřív s nimi nějak navázal kontakt a možná je sledoval cestou domů.

Místo, profese, fyzické vzezření. V těchto směrech společný jmenovatel chybí. Snažila jsem se proniknout do minulosti a najít sebemenšího společného jmenovatele.

Vrátila jsem se ke spisu Cecile Tylerové.

Žena černé pleti. Ostatní čtyři oběti byly bělošky.

Zpočátku mě to mátlo a mate mě to dosud. Zmýlil se vrah?

Třeba si neuvědomil, že je to černoška. Nevyhlédl si někoho jiného? Například její přítelkyni Bobbi?

Listovala jsem stránkami, pátrala v pitevním protokolu, který jsem sama nadiktovala. Hloubala jsem nad průkaznými fakty, výpisy z telefonních účtů a starou zdravotní kartou z nemocnice svatého Lukáše, kde byla před pěti lety hospitalizována kvůli mimoděložnímu těhotenství.

V policejní zprávě jsem narazila na jméno jediné příbuzné oběti, její sestry, žijící v Madrasu ve státě Oregon. Marino od ní získal základní informace o Cecile, o jejím nepovedeném manželství se zubním lékařem, který bydlí v Tidewateru.

Rentgenové snímky měly okraje ostré jako břitva, vytahovala jsem je z manilových obálek a držela jeden po druhém před rozsvícenou lampou na psacím stole. Cecile neutrpěla žádné zranění kostí kromě zlomeniny předloktí, dávno dokonale zhojené. Nemohla jsem určit, kdy přesněji vzniklo, ale věděla jsem, že není novějšího data. Patrně si zlomila ruku před mnoha lety.

Znovu jsem uvažovala, jestli pojítkem nebylo Virginské medicínské centrum. Jak Lori Petersenová, tak Brenda Steppeová nedávno pobývaly na pohotovostní stanici úrazové chirurgie. Lori se tam dostala při lékařském kolečku v rámci chirurgické praxe. Brendu ošetřili po autohavárii.

Předpokládat, že tam Cecile byla se zlomeninou předloktí, je přitažené za vlasy. Ale za současné situace jsem ochotně zkoumala cokoli.

Vyťukala jsem telefonní číslo Ceciliny sestry, obsažené v Marinově zprávě.

Po pěti zazvoněních se ve sluchátku ozvalo: „Prosím?”

Bylo špatně slyšet a zjevně jsem se při volbě čísla zmýlila.

„Omluvte mě, asi jsem se spletla,” řekla jsem rychle.

„Nerozumím.”

Zopakovala jsem větu hlasitěji.

„Jaké číslo voláte?” Odhadla jsem, že kultivovaný hlas s virginským akcentem patří asi pětadvacetileté ženě.

Odříkala jsem číslo.

„To je správně. S kým si přejete mluvit?”

„S Fran O’Connorovou,” četla jsem ze zprávy.

Mladý, kultivovaný hlas pravil: „U telefonu.”

Představila jsem se a zaslechla jsem slabý povzdech.

„Pokud vím, jste sestra Cecile Tylerové.”

„Ano. Proboha. Nechci o tom mluvit, Prosím vás.”

„Paní O’Connorová, osud Cecile mě nesmírně zarmoutil.

Jsem soudní lékařka, která se zabývala jejím případem, a volám, abych se zeptala, jak si vaše sestra zlomila levé předloktí. Měla zhojenou frakturu levého předloktí. Zrovna se dívám na rentgenový snímek.”

Váhala. Málem bylo slyšet, jak usilovně přemýšlí.

„Stalo se jí to při rekreačním běhu, zakopla. Upadla na chodníku a přistála na rukou. Při dopadu si zlomila předloktí. Dobře si to pamatuju, protože nosila sádru skoro tři měsíce v možná nejteplejším létě století. Cítila se tehdy bídně.”

„V nejteplejším létě? Stalo se to v Oregonu?”

„Ne, Cecile nikdy nebydlela v Oregonu. Tohle bylo ve Fredericksburgu, kde jsme vyrůstaly.”

„Jak je to dávno, co se zranila?” .

Chvíli bylo ticho. „Před devíti, možná deseti lety.”

„Kde ji ošetřili?”

„To nevím. V nemocnici ve Fredericksburgu. Jméno jsem zapomněla.”

Cecile neošetřili zlomeninu ve Virginském medicínském centru, navíc se zranila příliš dávno. Přesto jsem se nevzdávala.

S živou Cecile Tylerovou jsem se nesetkala. Nikdy jsem s ní nemluvila.

Uvědomila jsem si, že nemluví s černošským akcentem.

„Jste černoška, paní O’Connorová?”

„Ovšemže jsem černoška,” ozvalo se podrážděně.

„Vaše sestra hovořila jako vy?”

„Jako já?” zeptala se zvýšeným hlasem.

„Vím, že vám ta otázka připadá divná…”

„Myslíte, jestli mluvila jako já, jako bělošky?”

pokračovala rozrušeně. „Ano! Mluvila! To je snad záležitost vzdělání, ne? Proč by černoši nemohli mluvit jako běloši?”

„Promiňte, rozhodně jsem vás nechtěla urazit,” drmolila jsem s pochopením. „Ale je důležité…”

Omlouvala jsem se oznamovacímu tónu.

Lucy věděla i o páté vraždě. Věděla o všech zardoušených mladých ženách. A taky že mám v ložnici revolver ráže 7,65 mm. Po večeři se na něj zeptala dvakrát.

„Nechci, aby ses zabývala zbraněmi, Lucy,” řekla jsem a ukládala talíře do myčky. „Kdybych nežila sama, nepořídila bych si ji.”

Nejdřív jsem měla v úmyslu ukrýt revolver tam, kde by ho nikdy nehledala. Ale po zápletce s modemem, který jsem po několika dnech provinile znovu připojila k domácímu počítači, jsem se zařekla, že s ní budu hrát na rovinu. Po dobu Lucyina pobytu u mne spočívá revolver v nejhořejší polici šatníku v krabici od bot. Momentálně není nabitý. V

posledních dnech z něj každé ráno vyberu náboje, a než jdu spát, zase ho nabiju. Krabice s náboji ovšem skrývám na místě, které by ji nikdy nenapadlo.

Pozorovala mě vykulenýma očima. „Ty přece víš, proč mám zbraň, Lucy. A jistě chápeš, jak je nebezpečná…”

„Může zastřelit člověka.”

„Právě,” přitakala jsem, když jsme přecházely do obývacího pokoje. „Celkem spolehlivě.”

„Takže ji máš, abys někoho zabila.”

„Nerada o takových situacích uvažuju,” přiznala jsem vážně.

„Vidíš, je to pravda,” vedla dál svou. „Proto sis ji pořídila. Na zlé lidi. Jasně.”

Sáhla jsem po dálkovém ovládání a zapnula televizor.

Lucy si vyhrnula rukávy růžového trička a postěžovala si: „Je tu horko, teto Kay. Proč je tu vždycky tak horko?”

„Mám zapnout klimatizaci?” Mechanicky jsem probírala televizní program.

„Ne. Klimatizaci nenávidím.”

Jen jsem si zapálila cigaretu, postěžovala si i na to. „V

tvojí pracovně je taky horko a pořád to tam smrdí kouřem.

Větrám, a přesto ten smrad nevyženu. Máma říká, že bys neměla kouřit. Jsi doktorka a kouříš. Podle mámy bys to měla pochopit.”

Dorothy telefonovala předevčírem v noci. Pobývá někde v Kalifornii, nevzpomínám si kde, se svým manželem ilustrátorem. Nezbylo mi než se k ní chovat zdvořile. Chtěla jsem jí připomenout: „Máš dceru, vlastní krev. Pamatuješ si na Lucy? Vzpomeneš si na ni vůbec?” Namísto toho jsem s ní jednala zdrženlivě, téměř laskavě, a to právě s ohledem na Lucy, která seděla u stolu a pevně svírala rty.

Lucy hovořila s matkou asi deset minut a víc si s ní neměla co říct. Od té doby se zaměřila na mne, překypovala kritičností, nedůtklivostí a pánovitostí. Podle Berthy se nic nezměnilo ani během dne, večer o ní prohlásila, že snad trpí vzteklinou. Bertha mi sdělila, že se Lucy téměř nehnula z mé pracovny. Seděla u počítače od chvíle, kdy jsem odjela z domu, až do mého návratu. Nakonec ji Bertha už ani nevolala k jídlu do kuchyně. Lucy se najedla na mém psacím stole.

Situační komedie v televizi mi připadala čím dál absurdnější, protože v obývacím pokoji se mezi mnou a Lucy rozvíjela naše vlastní situační komedie.

„Andy říká, že mít zbraň a neumět ji ovládat je nebezpečnější než ji nemít,” prohlásila hlasitě.

„Andy?” otázala jsem se roztržitě.

,,To byl ten před Ralphem. Chodíval na skládku a střílel do lahví. Trefoval se i z velké dálky. To bys určitě nedokázala.” Obžalovala mě pohledem.

„Máš pravdu. Tak dobře jako Andy zřejmě nestřílím.”

„Vidíš!”

Neprozradila jsem jí, že toho se střelnými zbraněmi umím dost. Než jsem si koupila rugera z nerezavějící oceli, sestoupila jsem mnohokrát do suterénu naší budovy a v laboratorní střelnici jsem si vyzkoušela řadu pistolí a revolverů, vždycky pod profesionálním dohledem jednoho z našich specialistů. Občas trénuji a nestřílím špatně. Asi bych nezaváhala, kdybych se ocitla v krajní nouzi. Neměla jsem však v úmyslu na toto téma diskutovat s neteří.

„Proč sis na mě zasedla, Lucy?” zeptala jsem se tiše.

„Protože jsi nemožná!” Oči se jí plnily slzami. „Jsi děsně nemožná. Kdybys vytáhla bouchačku, ublížíš si, nebo ti ji útočník sebere! A budeš vyřízená! Kdyby ses o něco pokusila, odpráskne tě, jako to dělají v televizi!”

„Kdybych se o něco pokusila?” zeptala jsem se zmateně.

„Kdybych se pokusila o co, Lucy?”

„Kdyby ses pokusila někoho oddělat.”

Rozhněvaně si utřela slzy, plochý hrudník se jí zdvíhal a klesal. Civěla jsem nevidomě na rodinný cirkus na obrazovce a nevěděla co říct. Nejdřív se mi chtělo stáhnout se do pracovny, zabouchnout za sebou dveře a pohroužit se do práce, ale rozpačitě jsem se přemístila a přitáhla ji k sobě.

Dlouho jsme seděly beze slova.

S kým si asi povídá doma? Neumím si představit, že si může o něčem závažnějším promluvit s mou sestrou.

Dorothyiny dětské knihy chválili různí kritikové jako nesmírně pronikavé’ a hluboké’ a v neposlední řadě ,cituplné`. Smutnější ironii neznám. Dorothy dala to nejlepší ze sebe do mladistvých literárních postav, které v životě neexistují. Vypiplala je. Trávila dlouhé hodiny promýšlením každého detailu - od účesu a oblečení až po různá soužení a potíže zrání. Po celou tu dobu Lucy prahla po pozornosti.

Vzpomínám na dobu, kdy jsem žila v Miami a věnovala se Lucy, na prázdniny s ní, matkou a Dorothy. Vybavila se mi poslední návštěva Lucy u mne. Nepamatuji si, že by se zmínila o nějakých kamarádkách a kamarádech. Myslím, že žádné nemá. Mluvívala o učitelích, o sběři matčiných mužských ,přátel`, o paní Spoonerové odnaproti, o dělníkovi z doků Jakeovi a nekonečném zástupu starých panen. Lucy je mrňavý obrýlený vševěd, kterého starší děti nesnášejí a jemuž vrstevníci nerozumějí. Vyčlenila se z letokruhů. V

jejím věku jsem byla navlas stejná.

Opředla nás poklidná, hřejivá atmosféra. „Tuhle se mě někdo na něco ptal,” řekla jsem jí do vlasů.

„Na co?”

„Týkalo se to důvěry. Někdo se mě ptal, komu věřím nejvíc na světě. A víš co?”

Zaklonila hlavu a vzhlédla ke mně.

„Myslím, že nejvíc věřím tobě.”

„Fakticky?” zeptala se nevěřícně. ,Nejvíc ze všech lidí na světě?” Přikývla jsem a tiše pokračovala: „Chci tě dokonce požádat, abys mi pomohla s něčím, co se týká těch ošklivých případů.”

Narovnala se a vykulila na mne oči. Vyzařovala z nich inteligence a krajní napětí.

„Jasně! Žádej, co chceš! Pomůžu ti, teto Kay!”

„Potřebuju zjistit, jak se někomu podařilo proniknout do počítače v úřadu.”

„Já to neudělala vyhrkla okamžitě a zatvářila se sklíčeně.

„Už jsem ti to jednou řekla.”

„Věřím ti. Ale někdo to udělal, Lucy. Možná bys mi uměla pomoct.”

Nemyslela jsem si, že by mi uměla pomoct, ale spontánně jsem jí chtěla dát šanci.

Zase do ní vjela energie, ožila vzrušením a sebevědomě prohlásila: „To mohl udělat každý, není nic jednoduššího.”

„Není nic jednoduššího?” Musela jsem se zasmát.

„Protože máš systém řízení báze dat.”

Ohromeně jsem na ni zírala. „Co víš o systému řízení báze dat?”

„Všechno. Je to něco jako Bůh.”

V takových chvílích jsem si poněkud znepokojeně uvědomovala Lucyino IQ. Když se poprvé podrobila inteligenčnímu testu, dosáhla tak vysokého ohodnocení, že školní psycholog naléhal na opakování testu, protože prohlašoval, že někde muselo dojít k chybě. Došlo.

Napodruhé získala Lucy hodnocení o deset bodů vyšší.

„V rámci systému se dostaneš do SQL, ke strukturovanému dotazovacímu jazyku,” chrlila ze sebe.

„Jeho prostřednictvím pak můžeš generovat datové tabulky, dotazovací obrazovky a zprávy. Systém řízení báze dat je klíčem ke všemu. Je to božský hybatel. Jakmile s ním začneš komunikovat, můžeš si vyvolat, cokoli chceš.”

Cokoli chceš. Svitlo mi. Včetně jmen uživatelů a hesel.

Něco tak prajednoduchého a zároveň strašného mě nenapadlo. A zřejmě ani Margaret.

„Stačí probudit tvůj úřední počítač,” pokračovala věcně Lucy. „Ten, kdo ví o systému řízení báze dat, odhalí jeho zabezpečení a dostane se do databáze.”

Databázový administrátor, DBA, se skrýval za jménem a heslem ,HLUBINA/BEZEDNA. Margaret tu a tam projevila umírněný smysl pro humor.

„Stačí už pak jen vyťukat RESOURCE, DBA, PRO

TETU KAY`,”

„Přesně to se nejspíš stalo,” uvažovala jsem nahlas. „A kdo se dostane tak daleko, může si data nejen vyvolat, ale taky je měnit.”

„Ovšem! Protože Bůh pravil, že může. DBA je Ježíš Kristus.”

Její teologická přirovnání byla tak fantastická, že jsem se bezděky rozesmála.

„Takhle jsem se dostala k SQL taky,” přiznala.

„Nesdělila jsi mi žádné heslo, vůbec nic. Chtěla jsem si jen vyzkoušet některé z příkazů v příručce. Tak jsem tvému uživatelskému jménu DBA přiřadila heslo, které jsem si vymyslela.”

„Počkej,” přibrzdila jsem ji. „Počkej! Jak to myslíš, že sis heslo mého uživatelského jména vymyslela? Jak jsi vůbec přišla na moje uživatelské jméno? Neřekla jsem ti ho.”

„Obsahuje ho tvůj grantový soubor. Našla jsem ho ve tvém domovském adresáři, který ti propůčuje právo přístupu ke všem tebou vytvořeným tabulkám. Máš taky soubor GRANTS.SQL, obsahující publikační synonyma tvých tabulek.”

Tabulky jsem ovšem nevytvořila já. Loni je zavedla Margaret a já jsem do svého domácího počítače vložila data z hromady zálohovacích disket, které mi dala. Copak je soubor GRANTS.SQL taky v počítači Úřadu hlavního soudního lékaře?

Vzala jsem Lucy za ruku a vstaly jsme z pohovky.

Dychtivě mě následovala do pracovny. Usedla jsem před počítač a přitáhla čtvercovou polštářovanou sedačku.

Probudily jsme komunikační software a vyťukaly číslo do Margaretiny kanceláře. Pozorovaly jsme odpočítávání na obrazovce. Vzápětí počítač oznámil, že navázal spojení, po několika příkazech obrazovka potemněla a světélkovalo na ní jen zelené C, výzva k akci. Můj počítač se náhle stal zrcadlem. Umožňoval přístup k tajemstvím, ukrytým v mé patnáct kilometrů vzdálené kanceláři.

Trochu jsem znervózněla, když jsem si uvědomila, že někdo naše snažení může vysledovat. Musím vyrozumět Wesleyho, aby nemarnil čas, protože v tomto případě jsem pachatelkou já.

„Najdi jakýkoli soubor GRANTS,” požádala jsem.

Lucy poslechla. Objevila se výzva k akci se zprávou Soubory nenalezeny’. Zkusily jsme to znovu. Zkoušely jsme najít soubor ,SYNONYMS`, opět neúspěšně. Pak ji napadlo hledat jakýkoli soubor s příponou SQL, neboť přípona běžně zahrnuje každý soubor s příkazy SQL, s jejichž pomocí lze vytvořit publikační synonyma datových tabulek. Názvy souborů přebíhaly po obrazovce. Jeden nás zaujal. Jmenoval se PUBLIC.SQL.

Lucy otevřela soubor a prohlížely jsme si ho. Míra vzrušení se rovnala mému ohromení. Obsahoval příkazy, které pro nás sestavila Margaret dávno předtím, než vytvořila publikační synonyma pro všechny tabulky v úřední databázi.

Nejsem programátorka. O publikačních synonymech jsem slyšela, ale neznala jsem přesně jejich funkci.

Lucy listovala manuálem. Zastavila se u pasáže o publikačních synonymech a důvěrně, bez vyzvání mi sdělila: „Koukej, to je bezva. Tabulku vytváříš vždycky pod uživatelským jménem a heslem.” Podívala se na mne, oči za silnými brýlemi jí plály.

„Ano, to má logiku,” připustila jsem.

„Takže kdyby tvoje uživatelské jméno bylo TETA a heslo KAY a chtěla jsi vytvořit tabulku například s názvem HRY, počítač si ji zařadí pod název TETA.HRY. Spojí název tabulky s uživatelským jménem. Pokud se nechceš namáhat vyťukáním slov TETA.HRY pokaždé, když si chceš vyvolat tabulku, vytvoříš si publikační synonyma.

Navolíš příkaz VYTVOŘ PUBLIKAČNÍ SYNONYMA HRY MÍSTO TETA.HRY. Tak přejmenuješ tabulku na prosté HRY.”

Zírala jsem na dlouhý seznam příkazů za obrazovce, seznam všech tabulek v počítači Úřadu hlavního soudního lékaře, seznam jmen uživatelů, pod nimiž byla vytvořena každá tabulka v systému řízení báze dat.

Vrtalo mi to hlavou. „Jenže i když někdo ví o tomhle souboru, Lucy, nezná heslo. Zjistí z něj jen uživatelské jméno a k tabulkám, například k tabulkám našich případů, se nikdo bez znalosti hesla nedostane.”

„Myslíš?” Její prsty se zastavily nad klávesnicí. „Když se dostaneš v systému řízení báze dat k uživatelskému jménu, můžeš libovolně změnit heslo a vyvolat si pak tabulky. Počítači na tom nezáleží. Dovolí ti změnit heslo, kdy se ti zachce, aniž bys musela manipulovat s programy.

Lidi z bezpečnostních důvodů často mění hesla.”

„Takže když vyvolám uživatelské jméno databázového administrátora HLUBINA a změním heslo, dostanu se do databáze?”

Přikývla.

„Ukaž mi to.”

Nejistě se na mne zadívala.

„Ale říkalas mi, abych se už nikdy nepokoušela proniknout do tvojí úřední databáze.”

„Uděluju ti výjimku.”

„Když přidám k jménu HLUBINA nové heslo, vyruším tím to staré, teto Kay. Staré heslo zmizí. Nebude použitelné.”

Trhlo to se mnou. Vzpomněla jsem si, co řekla Margaret, když zjistila, že se někdo snažil získat informace o případu Lori Petersenové. Heslo databázového administrátora nefungovalo, což ji přinutilo je obnovit.

„Staré heslo zanikne a nahradí ho nové, které určím.

Takže se starým se nikam nedostaneš.” Tajnůstkářsky na mne mrkla. „Ale já to pak dám do pořádku.”

„Cože?” Neposlouchala jsem moc pozorně.

„Tvůj počítač. Tvoje staré heslo nebude fungovat, protože ho změním. Pak ho obnovím, slibuju.”

„To má čas,” řekla jsem rychle. „Véřím ti. Teď mi ukaž, jak někdo pronikl do databáze.”

Snažila jsem se všechno si v hlavě utřídit. Zdá se, že ten, kdo pronikl do databáze úřadu hlavního soudního lékaře, věděl o naší síti hodně. Včetně toho, že k uživatelskému jménu, nalezenému v souboru PUBLIC.SQL, může vytvořit nové heslo. Ale nevěděl, že tím znehodnotí staré heslo a zabrání nám ve vstupu do databáze. Samozřejmě jsme na to narazily. A pochopitelně nás to zaskočilo, vetřelec ovšem navíc netušil, že je zapnuté echo a zaznamená jeho příkazy.

Šlo tedy o jednorázový pokus!

Kdyby neznámý pronikl do databáze dřív a echo bylo vypnuté, dověděly bychom se to stejně, protože Margaret by zjistila, že heslo BEZEDNA nefunguje. Jenže proč to všechno?

Proč neznámý pronikl do databáze a snažil se zjistit informace o případu Lori Petersenové?

„Sleduj mě, budu se chovat jako ten padouch, co se naboural do databáze,” řekla Lucy.

Provedla všechny nezbytné operace až po to, že u jména databázového administrátora HLUBINA změnila heslo na TEMNA. A pak už mohla vyvolat kteroukoli tabulku.

Umožňovalo jí to probírat se databází podle libosti.

Mohla samozřejmě i měnit data.

Někdo mohl změnit údaje o případu Brendy Steppeové, takže například v poli Oblečení, osobní věci’ se objevil hnědý látkový pásek’.

Provedl to vrah? Znal podrobnosti vražd, které spáchal.

Četl noviny. Na každé slovo, které se o něm napsalo, reagoval vznětlivě. Poznal by nepřesnost v článku dřív než kdokoli jiný. Choval se arogantně. Stavěl na odiv svou inteligenci. Změnil tedy data v počítači jen proto, aby mě popíchl, aby se mi vysmál?

K proniknutí do databáze došlo ovšem téměř dva měsíce poté, co se o tomto detailu zmínila Abby ve zprávě o smrti Brendy Steppeové.

S databází se totiž manipulovalo jedinkrát, a to nedávno.

Detail v Abbyině zprávě nemohl pocházet z počítače Úřadu hlavního soudního lékaře. Nedostal se detail do počítače naopak proto, že se o něm psalo v novinách?

Vetřelec pečlivě probíral v počítači případy zardoušených žen a pátral po tom, co nesouhlasí s Abbyinými články.

Rozpor zjistil u případu Brendy Steppeové. Změnil tudíž data, punčocháče tělové barvy’ nahradil hnědým látkovým páskem’. Než ukončil práci s počítačem, pokusil se přinejmenším ze zvědavosti nahlédnout do případu Lori Petersenové. To vysvětluje, proč Margaret na obrazovce objevila i tyto příkazy.

Připravuje mě paranoia o zdravý rozum? Existuje souvislost mezi tímhle a kartonovým pořadačem, označeným nesprávným štítkem? Objevila se na něm třpytivá látka. Zanechaly ji na něm opravdu mé ruce? „Lucy, dalo by se prokázat, že někdo měnil údaje v databázi?”

Odpověděla okamžitě. „Veškerá data si určitě automaticky zálohujete. A někdo je exportuje, ne?”

„Ano,”

„Tak data importuj a porovnej je s těmi v počítači.”

„Má to háček,” uvažovala jsem. „I kdybych zjistila rozdíly, neprokážu s určitostí, že je nezpůsobil někdo z mých zaměstnanců ve snaze zanést do materiálů nejnovější poznatky. Případy se neustále obohacují, týdny a měsíce po založení souborů docházejí zprávy a protokoly.”

„Musíš se zaměstnanců zeptat, teto Kay. Zeptej se, jestli něco měnili. Když ti řeknou, že ne, a zjistíš rozdíly mezi importovanými a uloženými daty, o něco pokročíš, nemyslíš?”

„Nejspíš ano,” připustila jsem.

Obnovila původní heslo. Než ukončila práci s počítačem, vyčistila obrazovku, aby nikdo ráno na úředním počítači příkazy nenašel.

Bylo skoro jedenáct hodin. Zatelefonovala jsem Margaret domů, ohlásila se rozespalým hlasem. Zeptala jsem se jí na zálohování a export dat a požádala ji, aby připravila všechno, co pochází z doby těsně př-ed napíchnutím našeho počítače.

Očekávané zklamání mě neminulo. „To nejde, paní doktorko. Nic tak starého nemáme. Zálohujeme a exportujeme na konci každého pracovního dne, předchozí export se formátuje a aktualizuje.”

„Hernajs!

Potřebovala

bych

se

mrknout

do

neaktualizované databáze, zachycující její podobu před několika týdny.” Nastalo ticho.

„Počkejte chvilku,” zadrmolila. „Možná mám jeden plochý soubor…”

„Co obsahuje?”

„Nevím…” Zaváhala. „Myslím, že data za posledních šest měsíců. Statistikové od nás pravidelně požadují číselné údaje, tak už nějakou dobu zkušebně nabírám data z okresů a pořádám je do souboru s našimi a po určitém čase je aktualizuju, abych je případně mohla v předepsané úpravě ihned odeslat po telefonu…”

„Kdy jste soubor aktualizovala?” přerušila jsem ji.

„Kdy?”

„K prvnímu v měsíci… Takže naposled k prvnímu červnu.”

Nervy mi jen hrály. Musím to mít v ruce. Jestli dokážu, že ke změně dat v počítači došlo až po uveřejnění článků v novinách, přinejmenším nikdo nebude moci obvinit můj úřad z úniku informací.

„Potřebuju co nejrychleji výtisk toho souboru,”

víceméně jsem nařídila.

Chvíli bylo ticho. Pak odpověděla nejistým hlasem.

„Možná s tím budou trochu problémy, ale dám vám všechno, co mám, hned ráno.” Mrkla jsem na hodinky a vyťukala číslo Abbyina operátoru. Ozvala se telefonicky za pět minut. „Vím, že zdroje novinářů jsou nedotknutelné, ale musím si něco

ověřit.”

Mlčela.

„Ve zprávě o vraždě Brendy Steppeové jste uvedla, že byla uškrcena hnědým látkovým páskem. Odkud jste se tenhle detail dověděla?”

„Nemůžu…”

„Prosím vás. Moc na tom záleží. Prostě musím znát zdroj téhle informace.”

Po dlouhé pauze řekla: „Jméno neuvedu. Sdělil mi to člen policejního týmu. Spokojte se s tím, ano? Jeden z mužů přítomných na místě činu. Znám spoustu policistů…”

„Nezískala jste tedy informaci z mého úřadu?”

„Rozhodně ne,” prohlásila důrazně. „Trápí vás to nabourání do počítače, o němž se zmínil seržant Marino, chápu… Přísahám, že nic, co jsem otiskla, nepochází z vašeho úřadu.”

Bez rozmyslu jsem spustila: „Ať už zasáhl do databáze kdokoli, uvedl ten detail o hnědém látkovém pásku u případu proto, aby to vypadalo, že jste ho získala z mého úřadu. Že informace unikají ode mne. Onen detail je nesprávný. V počítači předtím nebyl. Ten, kdo pronikl do naší databáze, čerpal z vašeho novinového článku.”

„Panebože…” Na další slova se nezmohla.

Kapitola 15

Marino hodil noviny na stůl v zasedací místnosti tak prudce, že se stránky rozletěly a vypadly z nich vložené inzeráty.

„Co je to za bordel?” Neoholená tvář mu hněvem zbrunátněla. „Prokristapána!”

Wesley klidně odstrčil židli a naznačil mu, aby se posadil.

Titulek v horní polovině a přes celou šířku titulní stránky čtvrtečních novin hlásal:

TESTY DNA NAZNAČILY,

ŽE ŠKRTIČ MOŽNÁ TRPÍ GENETICKOU VADOU

Abbyino jméno u zprávy nefigurovalo. Vzal ji na sebe reportér, který obvykle referuje o soudních procesech.

Zprávu doplňoval informativní článek o DNA a její vypovídací hodnotě včetně téměř beletristického srovnání s identifikační úlohou otisků prstů. Představovala jsem si vraha, jak čte noviny stále dokola a narůstá v něm vztek.

Odhadovala jsem, že ať je zaměstnán kdekoli, dneska zavolal, že onemocněl.

„Chci vědět, proč se mi nikdo o ničem takovým nezmínil.” Marino mě probodával očima. „Předal jsem vám kombinézu. Dělám důsledně svoji práci. A pak si přečtu tohle svinstvo. Jakou vadou trpí? Dostaly se analýzy DNA do rukou nějakýho sráče a ten to všechno vyzvonil, nebo co?”

Nic jsem neříkala.

„To teď nerozebírejme, Pete,” odpověděl Wesley klidně.

„článkem v novinách bych se nevzrušoval. Berme to z té lepší stránky. Víme, že vrah podivně páchne, aspoň to tak vypadá. Myslí si, že Kayin úřad něco zjistil, možná provede nějakou hloupost.” Podíval se na mne. „Chcete něco dodat?”

Zavrtěla jsem hlavou. Zatím se nikdo znovu nepokusil proniknout

do počítače Úřadu hlavního soudního lékaře. Kdyby jeden z mužů vstoupil do zasedací místnosti před dvaceti minutami, našel by mě pohrouženou v hoře papírů.

Nedivím se, že Margaret v noci zaváhala, když jsem ji požádala, aby vytiskla plochý soubor. Zahrnoval na 3000

případů z celého státu za měsíc květen, potištěným pruhem nekonečného papíru by se dala obtočit po obvodu naše budova.

Co horšího, data bylo komprimována a zformátována do podoby, která nebyla určena ke čtení. Jako bych lovila věty v míse abecední polévky.

Trvalo mi přes hodinu, než jsem našla případ Brendy Steppeové. Nevím, jestli se mě zmocnilo napětí nebo hrůza -

možná obojí - když jsem se dostala k bodu Oblečení, osobní věci’. Kolem krku punčocháče tělové barvy’. Nikde zmínka o hnědém látkovém pásku. Nikdo ze zaměstnanců si nevzpomněl, že bychom data po uložení měnili či aktualizovali. Pozměnil je tudíž někdo jiný.

„Jak je to s tou duševní retardací?” Marino ke mně neurvale přistrčil noviny. „Našlo se při těch hokusech pokusech s DNA něco, co svědčí o tom, že mu to neběží na všechny válce?”

„Ne,” přiznala jsem poctivě. „Článek míří k tomu, že porucha metabolismu může způsobit různé problémy. Ale neexistují důkazy, že jimi trpí.”

„Podle mýho názoru tomu chlapíkovi rozhodně neměkne mozek.

Jenže někdo zase vytahuje starou veteš. Prohlašuje našeho kocour

ka za debila, v nejlepším případě za prosťáčka. Prý že nejspíš maká

na myčce aut, čistí kanalizaci a podobně…”

Wesley začal být netrpělivý. „Zadržte, Pete.”

„Zodpovídám za vyšetřování, ale když se chci dovědět, co je no

výho, abych četl zasraný noviny…”

„Objevil se dost podstatný problém,” skočil mu do řeči Wesley. „Jaký?” zeptal se Marino.

Vysvětlili jsme mu to.

Pověděli jsme mu o mém telefonickém rozhovoru se sestrou Cecile Tylerové.

Poslouchal, ohníčky hněvu v očích pohasínaly. Tvářil se poněkud zmateně.

Řekli jsme mu, že všech pět žen mělo něco společného.

Hlasy. Připomněla jsem mu, co vypověděl Matt Petersen při výslechu. „Pamatuju si, jak vykládal o prvním setkání s Lori. Seznámili se na

nějakém večírku. Upoutal ho její hlas. Prý měla velmi příjemný témbr, hebký kontraalt, který přitahoval pozornost lidí. Domníváme se, že pět obětí spojoval hlas. Vrah je možná neviděl. Jen slyšel.”

„Ještě nikdy jsem se s tím nesetkal,” navázal Wesley.

„Zločinci tohoto druhu bývají psychopati, kteří si oběť vyhlédnou. V nákupním středisku, při běhu pro zdraví v parku nebo ji pozorují oknem jejího bytu. Telefonický kontakt se obvykle, pokud vůbec, uskuteční po prvotním výběru. Může později zavolat, mnohdy jen vytočí číslo, aby slyšel její hlas a mohl fantazírovat. Zabýváme se něčím děsivějším, Pete. Třeba vrahova profese vyžaduje, aby telefonoval neznámým ženám. Zná jejich telefonní čísla a adresy. A volá. Zkrátka si oběť vybírá podle hlasu.”

„No to nám opravdu zúžilo okruh podezřelých,” ironicky konstatoval Marino. „Takže nejdřív zjistíme, jestli jsou všechny oběti uvedený v telefonním seznamu. Pak vytipujeme vhodné povolání. Během týdne vrah ženám telefonuje. Je to možná nějaký ten chlápek, co prodává po telefonu košťata, žárovky, kondomy. Nebo tazatel, co dělá průzkum veřejnýho mínění a obtěžuje dotěrnýma otázkama.

Zajímá ho věk, rodinný stav, kolik člověk vydělává, kterou nohou leze do kalhot dřív a jestli používá zubní nit.”

„Přesně tak,” ozval se Wesley.

Marino dál vedl svou. „Někdo takový znásilňuje a vraždí. Pobírá osm dolarů za hodinu za to, že dřepí doma a listuje telefonním seznamem. Nějaká žena mu prozradí, že žije sama a vydělává dvacet táců ročně.” Obrátil se ke mně.

„A za týden ji máte na pitevním stole. Ptám se teda, jak ho sakra s takovou najdeme?”

To jsme nevěděli.

Pravděpodobnost, že společným jmenovatelem obětí byl hlas, nijak zvlášť nezužovala okruh podezřelých. Marino měl pravdu. Nezjednodušovalo to naši práci, spíš komplikovalo. Asi by se nakonec dalo zjistit, kdo v určitý den oběť viděl. Ale těžko se dá vypátrat, s kým vším hovořila telefonicky. Oběť netušila, s kým mluví. Obchodní zástupci, tazatelé a ti, kdo si spletli číslo, se do telefonu málokdy představí. Každý přijímá denně spoustu hovorů, nad mnohými nepřemýšlí a zapomíná na ně.

„Podle toho, kdy vrah uhodí, usuzuju, že nepracuje doma, ale od pondělí do pátku chodí do zaměstnání,” řekla jsem. „Celý týden v něm narůstá napětí. A v pátek v noci nebo v prvních sobotních hodinách udeří. Pokud si dvacetkrát denně myje ruce boraxovým mýdlovým práškem, pak určitě ne doma v koupelně.

Mýdla, která se běžně prodávají v obchodech, pokud vím, neobsahují borax. Jestli se myje boraxovým mýdlovým práškem, pak nejspíš v práci.”

„Přítomnost boraxu se bezpečně prokázala?” otázal se Wesley.

„Laboratoř látku zjistila iontovou chromatografií.

Třpytivé skvrny na tělech obětí obsahovaly borax. Nade vši pochybnost.”

Wesley chvíli přemýšlel. „Pokud používá v práci boraxové mýdlo a domů přijede kolem páté hodiny, není moc pravděpodobné, že by mu ještě hodinu po půlnoci lpěla na rukou tak silná třpytivá vrstva. Třeba pracuje na nočních směnách. Boraxový mýdlový prášek bývá na pánských toaletách. Občas se hodinu před půlnocí vypaří a zamíří rovnou k oběti.”

Uznala jsem, že to zní hodnověrně. Jestli vrah pracuje v noci, má ve dne, kdy většina lidí pracuje, dostatek příležitostí vydat se na průzkum a obhlédnout si místo, kde bydlí příští oběť. Může obhlídku zopakovat třeba hodinu po půlnoci. Oběti bud nejsou doma, anebo spí, stejně jako jejich sousedé. Nikdo si ho nevšimne.

Které noční profese zahrnují telefonování?

Chvíli jsme to probírali.

„Většina obchodních zástupců telefonuje, právě když lidi večeří,” pronesl Wesley. „Podle mě se po deváté volat neodváží.” Souhlasili jsme.

„Dodavatelé pizzy,” napadlo Marina. „Ti se otáčejí čtyřiadvacet hodin denně. Třeba ten chlápek přijímá telefonický objednávky. Když zavoláte do firmy, nejdřív se vás zeptají na vaše telefonní číslo. Pokud jste si tam už objednávali dřív, na obrazovce počítače jim naskočí vaše adresa. Za třicet minut stojí u vašich dveří nějaký čipera s tou feferonkově cibulovou nechutností. Poslíčkovi ani ve spěchu neunikne, že objednavatelka žije sama. A možná pizzu přiveze ten, kdo objednávku přijímal. Zalíbil se mu hlas, adresu zná.”

„Omrkněte to,” řekl Wesley. „Pošlete pár chlapců, ať se rozhlédnou po firmách, co dodávají pizzu.”

Zítra je pátek!

„Ať zjistí, jestli do nějaké firmy nevolala čas od času každá z těch pěti žen. Snadno se to najde v počítači.”

Marino na okamžik zmizel a vrátil se se Zlatými stránkami. Nalistoval pizzerie a začal si vypisovat adresy a firmy s doručovací službou.

Probírali jsme další a další vhodné profese. Telefonisté v nemocnicích a pracovníci telekomunikačních společností berou hovory čtyřiadvacet hodin denně. Zástupci nadací a dobročinných fondů vás klidně vyruší od sledování oblíbeného televizního pořadu i po desáté večer. A vždycky se najdou lidé, kteří hrají s telefonním seznamem nebo adresářem ruletu - člen bezpečnostní služby, který nemá na práci nic lepšího než vysedávat v hale banky, čerpadlář u benzinové pumpy, který se v noci za řídkého provozu nudí.

Byla jsem čím dál zmatenější. Nedokázala jsem se v tom zorientovat.

Neustále na mne cosi neodbytně dotíralo.

Moc to komplikuješ, našeptával mi vnitřní hlas. Čím dál víc se vzdaluješ od toho, co víš.

Zadívala jsem se do Marinova masitého, sklíčeného obličeje, do jeho sem tam těkajících očí. Poznamenala ho únava a stres. Přesto v hloubi duše hýčkal hněv. Proč je tak nedůtklivý? Co to řekl o vrahově vztahu k ženám, které se uplatňují v náročných profesích - že je nechová v oblibě, protože jsou arogantní?

Pokaždé, když jsem se ho snažila zastihnout, byl v terénu’. Ve všech škrtičských případech se záhy objevil na místě činu.

V domě Petersenových byl čilý jako rybička. Uložil se tu noc vůbec ke spánku? Nesnažil se trochu podivně, přímo posedle přišít vraždy Mattu Petersenovi?

Marino ale neodpovídá věkem, uvědomovala jsem si.

Většinu času tráví v autě a za nic na světě nebere mobilní telefon, případný předchozí kontakt mezi ním a ženami by se už určitě provalil.

A co je nejdůležitější, neprovází ho onen zvláštní pach.

Kromě toho, pokud by kombinéza nalezená v kontejneru patřila jemu, proč by ji přinesl do laboratoře?

Pokud ovšem neobrací situaci naruby a nehraje záměrně proti sobě, protože toho moc ví. Je přece odborník, zkušený detektiv, aby úspěšně sehrál úlohu Spasitele i Satana.

Od začátku mě pronásleduje obava, že vrahem může být policista.

Marino však není ten typ. Ale vrahem může být někdo, kdo měsíce pracuje s námi, koupil si tmavomodrou kombinézu, myje si ruce boraxovým mýdlovým práškem na pánských toaletách v hlavním stanu policie, někdo, kdo hodně ví o kriminalistice a metodách vyšetřování, aby přechytračil své bratry ve zbrani i mě. Zparchantělý polda.

Nebo někdo, kdo se vetřel do represivního aparátu spravedlnosti, který psychopaty odedávna přitahuje.

Probrali jsme výjezdové týmy, které vyšetřovaly na místě činu. Do té doby nás nikdy nenapadlo prověřovat i uniformované strážníky, kteří se dostali k mrtvolám první.

Nějaký polda možná během služby či po ní listoval telefonním seznamem nebo firemním adresářem. A navázal s obětmi první kontakt prostřednictvím hlasu. Jejich hlasy ho nastartovaly. Zavraždil je a narafičil to tak, že byl vždycky v terénu a dosažitelný vysílačkou, když se našla mrtvola.

„Nejvíc bych si sliboval od Matta Petersena,” řekl Wesley Marinovi. „Je ve městě?”

„Ano. Aspoň podle hlášení.”

„Měl byste ho navštívit a zeptat se, jestli se manželka nezmínila, že jí někdo telefonicky nabízel zboží, oznámil jí, že vyhrála nějakou soutěž nebo z ní mámil odpovědi do nějakého průzkumu. Zkrátka s ní navázal telefonický kontakt.”

Marino se na židli opřel.

Stáhla jsem se do ulity. Nesvěřila jsem se s tím, co mě napadalo.

Místo toho jsem se zeptala: „Daly by se sehnat policejní záznamy nebo nahrávky telefonátů kolem nálezu mrtvol?

Chtěla bych vědět, kdy přesně byly vraždy ohlášeny, kdy přijela policie, zvlášť v případě Lori Petersenové. Čas, kdy nastala smrt, nám pomůže určit, kdy vrah musel odejít z práce, pokud pracoval v noci.”

„To není problém,” pronesl Marino roztržitě. „Pojed’te se mnou. Nejdřív proklepneme Petersena, pak zajdeme k nám do telefonního a rádiového střediska.”

Matta Petersena jsme doma nezastihli. Marino mu nechal navštívenku se vzkazem pod kovovým klepátkem na dveřích od bytu. „Nečekám, že se mi přihlásí,” zamručel, když jsme se znovu zařadili do proudu vozidel. „Proč?”

„Když jsem se tu nedávno stavil, nepozval mě dál. Tyčil se ve dveřích jako barikáda. Byl povznesený nad to, aby si čuchnul ke kombinéze, a pak na mě houknul, ať vypadnu.

Prakticky mi před nosem prásknul dveřma a vyřvával, ať příště jednám jen s jeho advokátem. Prohlásil, že mu psaní ulevuje v žalu a já ho jen obtěžuju.”

„Asi jste ho vážně vyrušil,” poznamenala jsem suše.

Letmo na mne pohlédl a skoro se usmál. Vraceli jsme se z West Endu do středu města.

„Zmínila jste se o nějakých iontových testech kolem toho boraxu,” změnil naráz téma. „Jak je to v tomhle směru s divadelními líčidly?”

„Neobsahují borax,” odpověděla jsem. „Pod laserem reagovalo něco jiného, krém zvaný Sun Blush. Není v něm špetka boraxu, Petersen tedy zanechal na těle manželky otisky prstů proto, že při doteku měl na rukou Sun Blush.”

„A co ty třpytivý šmouhy na noži?”

„Tak nepatrné množství látky se nedalo analyzovat. Ale myslím, že nejde o Sun Blush.”

„Proč?”

„Protože to není zrnitý prášek. Vzpomínáte si na velký bílý kelímek s růžovým krémem, který jste přinesl do laboratoře?” Přikývl.

„To byl Sun Blush. Jedna jeho složka pod laserem jiskří, ale nenajde se roztroušená na velké ploše jako borax. Krém se projevuje spíš soustředěním velkého množství jiskřivých bodů tam, kde někdo silně tlačil na nějaký povrch.”

„Například na Lořinu klíční kost,” utrousil Marino.

„Ano. A taky na kartu s otisky všech deseti Petersenových prstů, protože silně tlačil na papír. Jinde na kartě se jiskření neobjevilo, jen v inkoustových otiscích.

Třpyt na vojenském noži netvořil ohraničený shluk jisker.

Byl roztroušený, rozptýlený jako na tělech všech zavražděných žen.”

„Kdyby se tedy Petersen s rukama namazanýma krémem Sun Blush chopil nože, tak by se na něm našly ohraničené shluky jisker?”

„Přesně to jsem chtěla říct.”

„A ten třpyt na tělech obětí, na smyčkách a podobně?”

„Vzali jsme vzorky z Lořiných zápěstí, kde byla největší koncentrace látky. Prokázaly přítomnost boraxu.”

Pohlédl na můj odraz ve zpětném zrcátku. „Takže u ní se našly dva druhy světélkujících látek.”

„Ano.”

Jako většina státních a veřejných budov v Richmondu i hlavní sídlo policie má fasádu, která se barevně téměř neliší od betonových chodníků. Ošklivou zvětralou šed’ narušují jen barevné vlajky - státní a americká - které se třepotají ve větru, a modré nebe nad střechou. Vjeli jsme do areálu zadní branou a Marino zručně zaparkoval mezi neoznačenými policejními auty.

Vstoupili jsme do haly a kráčeli podél informační přepážky. Policisté v tmavomodrých uniformách se na Marina křenili a mě s úklonou zdravili: „Dobrý den, paní doktorko!” Honem jsem se podívala na své sáčko a ulevilo se mi, že na sobě nemám laboratorní plášť. Tolik jsem si zvykla ho nosit, že jsem pláš( občas zapomněla odložit.

Když jsem se v něm pak ocitla mimo úřad, připadala jsem si, jako bych byla v pyžamu.

Minuli jsme vývěsní desku s identikity pederastů, podvodníků a zlodějíčků. Visely tu policejní fotografie obličejů deseti nejhledanějších richmondských lupičů, násilníků a vrahů. Někteří se do fotoaparátu dokonce usmívali. Hotová sbírka do síně slávy metropole.

Následovala jsem Marina dolů po spoře osvětleném točitém kovovém schodišti, zvuk našich kroků vracela tupá ozvěna. Zastavili jsme se přede dveřmi s malým skleněným okénkem, Marino k němu přiblížil obličej a ukázal služební odznak.

Elektronické dveře se otevřely.

Stanuli jsme v telefonním a rádiovém středisku, zaplněném psacími stoly a počítačovými terminály, propojenými s telefony. Za skleněnou stěnou se prostírala místnost dispečerů, kteří před sebou měli na desítkách obrazovek jako obří videohru celé město. Telefonisté na tísňové lince si nás zvědavě prohlíželi. Někteří právě hovořili s volajícími, jiní se mezi sebou bavili nebo kouřili, závěsná sluchátka s mikrofonem na hlavě.

Marino mě odvedl do rohu, kde stály regály plné krabic s magnetofonovými páskami na velkých cívkách. Každá krabice byla označena štítkem s daty. Přeběhl prsty po řadě a vytáhl jednu po druhé celkem pět krabic, každá pokrývala jeden týden.

Naložil mi je do náruče a prohlásil: „Veselé Vánoce!”

„Cože?” Civěla jsem na něho, jako by se zbláznil.

„Jen klid.” Vytáhl cigarety. „Musím omrknout ty pizzerie. Magneťák mají tamhle.” Ukázal palcem k dispečerské místnosti za sklem. „Bud si to poslechněte tady, nebo si pásky odvezte. Kdyby to bylo na mně, s chutí je vyhodím na smetiště, ale to jen tak mezi námi, ano? Neměly by opustit budovu. Až se nahrávkami proberete, vraťte je mně osobně.”

Rozbolela mě hlava.

Zavedl mě do malé místnosti, kde laserová tiskárna vyvrhovala kilometry nekonečného papíru. Sloupec na podlaze vyrostl do výše téměř tři čtvrtě metru.

„Brnknul jsem mládencům, než jsme od vás odjeli,”

vysvětloval lakonicky. „Nařídil jsem, aby vytiskli všechno, co počítač spolykal za poslední dva měsíce.”

Panebože!

„Najdete v tom adresy a všechno ostatní.” Podíval se na mne nevýraznýma hnědýma očima. „K tomu, co se s časovým kódem objeví na obrazovce, musíte zalistovat tímhle. Bez adres byste se v hovorech nevyznala.”

„Nemůžeme z počítače prostě vytáhnout jen to, co hledáme?” vyhrkla jsem popuzeně.

„Co víte o hlavních rámcích?”

Samozřejmě nic.

Rozhlédl se. „O hlavních rámcích nemá v tomhle doupěti ponětí nikdo. Programátor sedává nahoře. Jenže momentálně se vyvaluje na pláži u moře. Specialistu odjinud sem dostaneme jen v případě havárie. Pak povolají odborníka na zpracování dat a platíme mu sedmdesát dolarů za hodinu. I kdyby vám náčelnictvo chtělo vyhovět, na tyhle hračičky přes počítače musíte čekat stejně trpělivě jako na výplatní den. Takový frajer se tu může ukázat zítra odpoledne, ale taky v pondělí nebo někdy v příštím týdnu, když budete mít smůlu. Považujte za kliku, že jsem našel někoho, kdo umí zapnout tiskárnu.”

Čekali jsme v místnosti půl hodiny. Konečně se tiskárna zastavila a Marino odtrhl papír. Sloup vyrostl do výše jednoho metru. Uložil všechno do prázdné krabice od papíru a s heknutím ji zvedl.

Když jsem ho následovala ven z telefonního a rádiového střediska, prohodil přes rameno k mladému hezkému černému telefonistovi: „Jestli uvidíte Corka, vyřiďte mu vzkaz..”

„Spolehněte se,” řekl telefonista a zívl.

„Řekněte mu, že tohle není holubník a nehrajeme si na čeťáky a roubáky.”

Telefonista se zasmál. Vypadal skoro jako Eddie Murphy.

Následujícího půldruhého dne jsem se nemusela vůbec oblékat, v nylonových teplákách a se sluchátky na uších jsem nevytáhla paty z domu.

Bertha se projevila jako anděl a vzala Lucy na celodenní výlet.

Odloučila jsem se od úřadu, kde by mě každých pět minut někdo rušil. Pustila jsem se do závodu s časem a modlila se, abych něco objevila do noci z pátku na sobotu.

Byla jsem přesvědčená, že znovu udeří.

Dvakrát jsem zavolala Rose. Od té doby, co jsem odjela s Marinem, mě prý už čtyřikrát sháněl Amburgey. Žádal, abych se k němu okamžitě dostavila a vysvětlila mu, jak mohly včera noviny otisknout na titulní stránce článek, který svědčí o ostudném, katastrofálním úniku informací’, jak se doslova vyjádřil. Požadoval zprávu o testech DNA.

Požadoval zprávu o tom, na základě čeho jsme dospěli k nejnovější hypotéze. Zuřil tak, že se sám chopil telefonu a vyhrožoval Rose, která si ovšem nedala nic líbit.

„Co jste mu na to řekla?” zeptala jsem se užasle.

„Že vám nechám na stole vzkaz. Když mi hrozil okamžitou výpovědí, pokud ho s vámi ihned nespojím, sdělila jsem mu, že mi bude potěšením. Ještě jsem nikdy nikoho nežalovala…”

„To nebude třeba.”

„Klidně bych to udělala. Jenže s takovým panákem asi nic nehne.”

Zapnula jsem záznamník. Jestli se Amburgey pokusí zavolat mi domů, může se vypovídat jen do mého mechanického ucha.

Z rozsahu úkolu mě obestřely mrákoty. V každé krabici se nacházelo sedm cívek s magnetofonovým páskem, každá pokrývala čtyřiadvacet hodin dne. Nahrávka nebyla pochopitelně tak dlouhá, protože během hodiny se často uskutečnily jen tři čtyři dvouminutové hovory. Vytíženost tísňové linky závisela na denní době. Potřebovala jsem zjistit přesný čas, kdy byly vraždy ohlášeny. Kdybych moc pospíchala, příslušnou nahrávku bych mohla přejet a pak bych se k ní musela vracet. Orientace se ztratí snadno.

Úděsná vyhlídka.

Dolehla na mne deprese. Na tísňovou linku se obraceli duševně nemocní lidé, jejichž těla údajně okupovali mrňaví mimozemšťané, do telefonu vyřvávali opilci, nešťastní muži a ženy hlásili, že jejich životního partnera právě postihl infarkt nebo mozková příhoda. Z pásku se ozývaly zprávy o dopravních nehodách, sebevražedné výhrůžky, vytí sirén hlídkových vozů, štěkot psů, ohlušující reprodukovaná hudba, výbuchy žabek a ustřelování výfuků, připomínající palbu z ručních zbraní.

Rychle jsem projížděla a zkusmo zastavovala pásek.

Podařilo se mi najít tři volání, která jsem hledala.

Ohlašovala nález Brendy,

Henny a můj poslední úlovek patřil Lořině smrti.

Přetáčela jsem pásek zpět, dokud jsem nenarazila na nevyslyšené Lořino volání, jímž se patrně obrátila na policii těsně předtím, než byla zavražděna. Telefon zazvonil v sobotu 7. června v 0:49 hodin a magnetofonový záznam obsahoval jen zastřený hlas telefonisty, který pronesl: „Tísňová linka policie.”

Překládala jsem nekonečný pás papíru, až jsem se dostala k příslušné stránce. Počítač tehdy vychrlil Lořinu adresu a jméno L. A. Petersenová. Telefonista přisoudil volání čtvrtý stupeň naléhavosti a předal zprávu o něm dispečerům za skleněnou stěnou. HIídkový vůz číslo 211 byl vyrozuměn až za třicet devět minut. O šest minut později krátce zastavil u domu Petersenových, načež vyrazil k zdánlivě naléhavějšímu případu.

Adresu Petersenových nabídl počítač znovu přesně po šedesáti osmi minutách od nevyslyšeného volání, v 1:57

hodin, když Matt Petersen objevil mrtvou manželku. Kdyby tak tehdy neměl generální zkoušku, pomyslela jsem si.

Kdyby přijel o hodinu, o půldruhé hodiny dřív…

Ozvalo se cvaknutí.

„Tísňová linka policie.”

Těžké oddechování. „Moje žena!” Následovaly přerývané, zajíkavé zvuky, způsobené zřejmě děsem.

„Někdo zabil moji manželku! Honem, prosím vás!” Pak výkřik: „Někdo ji zabil! Přijeďte rychle!”

Hysterický hlas mě ochromil. Petersen se nezmohl na souvislé věty, nevybavil si ani vlastní adresu, když si chtěl telefonista ověřit, jestli souhlasí s tou, která mu naskočila na obrazovce.

Stopnula jsem pásek a rychle uvažovala. Petersen přijel domů dvacet tři minuty poté, co strážník posvítil baterkou na průčelí domu a ohlásil, že všechno se zdá být v pořádku.

Lori se pokoušela volat na tísňovou linku v 0:49. Strážník byl na místě v 1:34.

Mezitím tedy uplynulo pětačtyřicet minut. Tolik času vrah s Lori nestrávil.

V 1:34 byl už vrah pryč. V ložnici se nesvítilo. Kdyby se ještě zdržoval v ložnici, svítilo by se tam. Určitě. Těžko by potmě našel elektrickou šňůru a uvázal rafinované uzly.

Je to sadista. Zřejmě chtěl, aby oběť viděla jeho obličej, respektive masku. Chtěl, aby oběť viděla všechno, co dělá.

Chtěl, aby tušila, jaké hrůzné věci chystá, a šílela z toho děsem… Proto se pátravě rozhlížel, okázale uřízl elektrickou šňůru, pečlivě ji poutal…

Když bylo po všem, klidně v ložnici zhasl a vysoukal se ven oknem koupelny, patrně o pár minut dřív, než u domu zastavil hlídkový vůz, a necelou půlhodinu předtím, než dovnitř vstoupil Petersen. Podivný tělesný pach nevyvanul a připomínal smrad ze zahnívajících odpadků.

Zatím jsem nezjistila, které hlídky dorazily na místo činu k mrtvolám Brendy, Lori a Henny. Zklamání mi bralo energii pokračovat v započatém díle.

Udělala jsem si přestávku a zaslechla, jak se právě otevírají vstupní dveře. Bertha a Lucy se vrátily.

Odvyprávěly mi, co všechno zažily, a já jsem se snažila usmívat a poslouchat. Lucy byla utahaná.

„Bolí mě břicho,” postěžovala si.

„Není divu,” přisadila si Bertha. „Říkala jsem ti, abys neplácala jedno přes druhý. Cukrovou vatu, párky s kukuřicí…” Zavrtěla hlavou.

Ohřála jsem Lucy slepičí polévku a uložila ji ke spánku.

Vrátila jsem se do pracovny a neochotně si nasadila sluchátka.

Ztratila jsem přehled o čase i veškerý elán.

„Tísňová linka policie. ” „Tísňová linka policie. “

Hučelo mi to v hlavě pořád dokola.

Krátce po desáté jsem byla tak unavená, že mi to přestávalo myslet. Otupěle jsem převinula pásek ve snaze najít hovor, oznamující nález těla Patty Lewisové. Poslouchala jsem a očima probírala stránky počítačového výjezdu, rozložené na klíně.

To, co jsem viděla, postrádalo logiku.

V půli stránky se skvěla adresa Cecile Tylerové a vedle ní datum

12. května a čas 21:23.

Někde se stala chyba.

Cecile Tylerová byla zavražděna po 31. květnu.

Její adresa by se neměla nacházet v této části výjezdu. A na nasazeném pásku by taky nemělo být nic!

Využívala jsem rychloposuvu vpřed a každých pár vteřin pásek zastavovala. Trvalo mi dvacet minut, než jsem kýžené místo našla. Přehrála jsem si kritickou pasáž třikrát a snažila se pochopit, co znamená.

Přesně ve 21:23 se ohlásil mužský hlas: „Tísňová linka policie.”

Jemný, kultivovaný ženský hlas po chvíli překvapeně pronesl: „Ach, to je malér. Promiňte.”

„Stalo se něco, madam?”

Ozval se rozpačitý smích. „Měla jsem v úmyslu volat informace. Omlouvám se.” Znovu zaperlil smích. „Asi jsem se přehmátla.”

„Neomlouvejte se, to je v pořádku, jsme radši, když se nic nestalo.” Mužský hlas srdečně dodal: „Přeju hezký večer.”

Ticho. Cvaknutí a pásek se otáčel dál.

Na výtisku nad adresou zavražděné ženy černé pleti stálo jméno Cecile Tylerová.

Náhle jsem pochopila. „Pane na nebi, ježíšikriste,”

vydechla jsem a sevřel se mi žaludek.

Brenda Steppeová volala policii, když měla dopravní nehodu. Lori Petersenová podle manžela volala policii, protože se domnívala, že se kolem domu potuluje vagabund, posléze se ukázalo, že se obsahem popelnic prohrabovala kočka. Abby Turnbullová volala na policii, když ji pronásledoval muž v černém cougaru. Cecile Tylerová se na policii dovolala omylem.

Přehmátla se.

Vyťukala nesprávné číslo!

Čtyři z pěti žen. Všechny telefonovaly z domova. Jejich adresy okamžitě naskočily na obrazovce počítače. Pokud v adrese bydliště figurovalo ženské jméno, telefonista z toho usoudil, že žena žije pravděpodobně sama.

Vběhla jsem do kuchyně. Nevím proč. Telefon mám i v pracovně.

Horečně jsem vyťukala číslo kriminálního oddělení.

Marino tam nebyl.

„Potřebuju jeho číslo domů.”

„Promiňte, paní, nesmím vám ho sdělit.”

„Hernajs! Tady doktorka Scarpettová, hlavní soudní lékařka! Dejte mi sakra jeho domácí telefon!”

Nastalo ohromené ticho. Policista, ať to byl kdokoli, se překotně omlouval. Nadiktoval mi číslo.

Ihned jsem je vyťukala.

„Díkybohu,” vyrazila jsem ze sebe, když se Marino ohlásil.

„A netrefila jste kozla?” řekl po mém bezdechém vysvětlení. „Samozřejmě se na to mrknu, paní doktorko.”

„Nemyslíte, že byste měl hned vyrazit do vašeho podzemí a podívat se, jestli tam ten parchant nesedí?”

Víceméně jsem se rozkřičela.

„Co ten chlapík říkal? Poznala jste ten hlas?”

„Ovšemže jsem hlas nepoznala.”

„Co přesně řekl tý paní Tylerový?”

„Poslechněte si to!” Vřítila jsem se do pracovny, přenesla magnetofon, kam šňůra dovolovala, vytáhla ze zdířek sluchátka a zesílila zvuk na maximum.

„Poznáváte ho?” Opět jsem držela telefon. Marino neodpověděl.

„Jste tam ještě?” zvolala jsem.

„Jo. Vychladněte, paní doktorko. Máte za sebou namáhavý den. Nechte to na mně. Slibuju, že se na to mrknu.” Zavěsil.

Zírala jsem na sluchátko, které jsem držela v ruce.

Seděla jsem bez hnutí, dokud hlasitý oznamovací tón neustal a hlas ze smyčky mě nevyzval: „Pokud chcete telefonovat, zavěste prosím a zkuste to znovu…”

Zkontrolovala jsem, jestli jsou zamčené vstupní dveře, nastavila poplašné zařízení a odebrala jsem se nahoru. Moje ložnice se nachází na konci chodby a je z ní vyhlídka na shluk stromů za domem. Svatojánské mušky světélkovaly v inkoustové černi za sklem. Nervózně, trhavě jsem zatáhla žaluzie.

Bertha trpěla iracionální utkvělou myšlenkou, že slunce má prozařovat dům, ať v něm někdo je, nebo není. „Ničí bakterie, paní doktorko,” tvrdila.

„Vyšisuje koberce a čalounění,” kontrovala jsem.

Nicméně se držela své víry. Necítila jsem se vůbec příjemně, když jsem za tmy přišla nahoru a zjistila, že žaluzie nejsou stažené. Vždycky jsem je stahovala dřív, než jsem rozsvítila, aby mě případný pozorovatel neviděl.

Tentokrát jsem zapomněla. Neobtěžovala jsem se svlékáním tepláků. Dneska poslouží jako pyžamo.

Stoupla jsem si na stoličku, sáhla do skříně, vytáhla krabici od bot a sňala víko. Svůj revolver jsem uložila pod polštář.

Dělalo se mi špatně z představy, že zazvoní telefon a zase mě vytáhnou do předjitřní tmy. Tentokrát bych se ovšem na Marina rozkřičela: „Tady to máte, vy zabedněný idiote! Upozornila jsem vás včas!”

Co asi teď’ velký čmuchal dělá? Zhasla jsem lampičku a přitáhla si přikrývku až po uši. Nejspíš popíjí pivo a čučí na televizi.

Posadila jsem se a opět rozsvítila lampičku. Telefon na nočním stolku mě dráždil. Nemá smysl, abych volala někomu jinému. Když zavolám Wesleymu, obrátí se na Marina. Když brnknu do kriminálního oddělení, ať mě vyslechne kdokoli a za předpokladu, že mě vezme vážně -

vyrozumí zase Marina.

Marino. Tohle je jeho případ. Všechny cesty vedou do Říma.

Znovu jsem zhasla lampičku a civěla do tmy.

„Tísňová linka policie. “

„Tísňová linka policie. “

Házela jsem sebou na posteli a pořád slyšela ten hlas.

Něco po půlnoci jsem plíživě sestoupila po schodech a dole v baru našla láhev koňaku. Lucy neprotestovala, když jsem ji před několika hodinami uložila do postele. Přestala se třást zimnicí. Kéž bych totéž mohla říct o sobě. Polkla jsem dva doušky jako lék proti kašli, v mizerném rozpoložení jsem se vrátila do ložnice a opět zhasla lampičku. Slyšela jsem, jak se na digitálním budíku střídají minuty.

Cvak.

Cvak.

Upadala jsem do spánku, procitala a trhaně se převalovala.

„Co přesně řekl tý paní Tylerový?”

Cvak. Pásek se točil dál.

„Omlouvám se. ” Znovu zaperlil smích. „Asi jsem se přehmátla.”

„Neomlouvejte se… Přeju hezký večer. “

Cvak.

„Asi jsem se přehmátla… “

„Tísňová linka policie. “

„Ženský ho všeobecně považujou za fešáka. Nepotřebuje dámám sypat do pití nějaký”, oblbovák, aby mu daly, co můžou.”

„Je to hnusák! “

„Protože teď není ve městě, Lucy. Pan Boltz odjel na dovolenou. ” „Ach… ” Oči sejí naplnily nekonečným smutkem. „Kdy se vrátí?”

„Až v červenci. “

„Ach! Proč jsme nejely s ním, teto Kay? Odjel k moři?”

„O nás dvou lžeš v jednom kuse, nebo se aspoň vyhýbáš odpovědi… ” Viděla jsem ho zastřeného rozpáleným vzduchem a kouřem, vlasy mu ve slunci zezlátly.

„Tísňová linka policie. “

Byla jsem v matčině domě a ona mi něco říkala.

Pták líně kroužil ve výši a já jsem jela dodávkou s někým, koho jsem neznala a ani neviděla. Palmy ubíhaly dozadu. Bílé volavky vypínaly dlouhé krky jako porcelánové periskopy. Otáčely za námi hlavy. Pozorovaly nás. Pozorovaly mě.

Obrátila jsem se, hledala jsem pohodlnější polohu na zádech.

Můj otec seděl v posteli, díval se na mne a já jsem mu vyprávěla o tom, co bylo ve škole. Měl popelavou tvář. Ani nemrkl, neslyšela jsem, co říkám. Vyprávěla jsem dál.

Nereagoval, ale díval se na mne. Srdce se mi sevřelo strachem. V obličeji byl bledý. Prázdné oči strnuly.

Byl mrtvý.

„Tatínku! “

Když jsem zabořila tvář do jeho krku, nozdry se mi naplnily chorobným pachem zatuchlého potu.

Mozek zastřela tma.

Procitla jsem, jako když vzduchová bublina vyrazí z hloubi k hladině. Byla jsem při vědomí. Slyšela jsem, jak mi buší srdce.

Ten pach…

Je skutečný, anebo doznívá ze sna?

Pach hniloby. Sním ještě?

V hlavě mi spustilo poplašné zařízení, srdce doráželo na žebra.

Ovanul mě zkažený vzduch a něco se otřelo o postel.

Kapitola 16

Vzdálenost mezi mou pravou rukou a revolverem pod polštářem byla maximálně třicet centimetrů. Žádná vzdálenost mi nikdy nepřipadala větší. Byla nekonečná.

Nepřekonatelná. Nechápala jsem ji racionálně, ale cítila její význam, srdce mi zběsile tepalo, otloukalo se o žebra jako pták o pruty klece. Krev mi hučela v uších. Mé tělo znehybnělo, každý sval a šlacha se napjaly, ztuhly a rozřásly se strachem. V ložnici panovala černočerná tma.

Pomalu jsem přikývla, cinkl kov, čísi ruka mi drtila rty o zuby. Přikývla jsem. Přikývla jsem, abych dala najevo, že nebudu křičet.

Na krku mi spočíval velký nůž, připomínal mačetu.

Postel poskočila vpravo, následné cvaknutí mě oslepilo.

Když se moje oči přizpůsobily světlu lampičky, spatřila jsem ho a potlačila výkřik.

Nemohla jsem dýchat ani se hýbat. Cítila jsem, jak mě čepel ostrá jako břitva chladně štípe na kůži.

Bledý obličej, rysy zploštělé pod bílou nylonovou punčochou. Byly v ní štěrbiny pro oči. Vystřelovala z nich chladná, zaslepená nenávist. Jak dýchal, punčocha se stahovala a rozpínala. Skrytý, nelidský obličej se nacházel několik centimetrů od mého.

„Jestli cekneš, uříznu ti hlavu.”

Myšlenky se jako jiskry rozprskávaly do všech směrů.

Lucy. Ústa mi znecitlivěla, poznala jsem chuť vlastní slané krve. Neprobuď se, Lucy! Napětí prolétlo jeho paží a rukou jako elektřina vedením vysokého napětí. Brzy zemřu.

Ne. Vždy( to nechceš udělat. Nesmíš to udělat.

Jsem člověk jako tvoje matka, tvoje sestra. Potlač to nutkání. Jsem lidská bytost jako ty. Můžu ti prozradit řadu věcí. O tvých případech. Co ví policie. Jistě chceš vědět, co vím já.

Ne. Jsem člověk. Člověk! Nadaný řečí. Musím s tebou mluvit!

Útržkovité věty. Nevyslovené. Zbytečné. Uvěznil mě mlčením. Nedotýkej se mě. Ach, panebože, nedotýkej se mě!

Musím ho donutit, aby odtáhl ruku a mluvil se mnou.

Poručila jsem tělu, aby ochablo, uvolnilo se. Šlo to.

Svaly povolily a on to ucítil.

Ruka svírající má ústa polevila, pomalu jsem polkla.

Měl na sobě tmavomodrou kombinézu. Límec potřísnil pot, v podpaží se šířily vlhké skvrny. Ruka, která mi držela na krku nůž, spočívala v průhledné operační rukavici. Guma páchla. A hlavně páchl on.

Viděla jsem kombinézu v laboratoři u Betty, když ji Marino vyňal z igelitového vaku. Pronikavě přesládle a hnilobně páchla. „Připomnělo mu to ten pach?” Jako by se mi v mysli přehrával starý film. Marino se na mne zakřenil a luskl prsty. „Bingo.”

Kombinéza velké či nadměrné velikosti s vyříznutými otvory se prostírala na stole v laboratoři, ze zakrvácených míst se odebraly vzorky…

Ztěžka dýchal.

„Prosím,” hlesla jsem, aniž jsem se pohnula.

„Drž hubu!”

„Můžu vám říct…”

„Hubu drž!” Ruka se brutálně sevřela. Moje čelist praskala jako vaječná skořápka.

Jeho oči těkaly, rozhlížely se kolem dokola, zkoumaly všechno v ložnici. Spočinuly na žaluziích, či spíše na šňůrách, které splývaly k podlaze. Viděla jsem, že mu učarovaly. Věděla jsem, nač myslí. A taky jsem věděla, co s nimi hodlá udělat. Pak se jeho oči skokem přenesly na elektrickou šňůru od lampičky na mém nočním stolku. Ve vzduchu se mihlo něco bílého, co vyndal z kapsy a nacpal mi to ihned do úst. Potom odtáhl nůž.

Krk mě pálil a úplně mi zdřevěněl. Obličej jsem necítila.

Snažila jsem se postrčit v puse suchou látku, tlačila jsem do ní jazykem tak, aby si ničeho nevšiml. Polykala jsem sliny.

V domě bylo naprosté ticho. V uších mi znělo pulsování krve. Lucy. Bože, prosím tě!

Ostatní ženy udělaly, co jim přikázal. Viděla jsem jejich zhmožděné obličeje, mrtvé tváře…

Snažila jsem se vybavit si, co o něm vím, a něco z toho vyvodit. Nůž spočíval pár centimetrů ode mne a ve světle lampičky se blýskal. Chtělo by to strčit do lampičky, aby spadla na podlahu.

Paže a nohy jsem měla pod přikrývkou. Nemohla jsem se vyhrabat, odkopat ani pohnout. Kdyby se lampa na podlaze rozbila, nastala by tma.

Nic bych pak neviděla. A on má nůž.

Třeba bych mu dokázala jeho záměr vymluvit. Kdybych mohla mluvit, přesvědčila bych ho.

Jejich zhmožděné tváře, šňůry zaříznuté do krků.

Třicet centimetrů, nic víc. Žádná vzdálenost mi nikdy nepřipadala větší.

Neví o revolveru.

Počínal si nervózně, překotně, až zmateně. Na krku mu naskočily červené skvrny, leskl se potem, dýchal rychle a ztěžka.

Nedíval se na polštář. Obhlížel všechno, ale polštáře si nevšímal.

„Jestli se pohneš…” Zlehka se dotkl špičkou nože mého krku.

Vpíjela jsem se mu strachem rozšířenýma očima do obličeje.

„Bude se ti to líbit, děvko.” Tichý, necitelný hlas jako by přicházel z pekel. „To nejlepší si schovávám na konec.”

Punčocha se stahovala a rozpínala. „Zajímalo tě, jak to dělám. Názorně ti to předvedu.”

Ten hlas. Připadal mi povědomý.

Moje pravá ruka. Kde je revolver? Víc vpravo nebo vlevo? V polovině polštáře? Nemohla jsem si to uvědomit.

Nedokážu myslet!

Musí získat šňůru. Nemůže odříznout šňůru od lampičky. Jiné světlo nesvítí. Vypínač od lustru je u dveří.

Zadíval se k temnému obdélníku otevřených dveří.

Posunula jsem pravou ruku o centimetr.

Rychle na mne pohlédl, vzápětí se opět zadíval k žaluziím.

Moje pravička spočívala pod přikrývkou na hrudi, skoro u pravého ramene.

Cítila jsem, jak se okraj matrace nadzdvihl, když vstal z postele. Vlhké skvrny v podpaží se zvětšily. Pot vsakoval do kombinézy.

Zadíval se na vypínač u temného dveřního otvoru, pak na druhou stranu k žaluziím a znejistěl.

Událo se to rychle. Hmátla jsem po chladném tvrdém kovu, zaklesla do něj prsty, překulila se na posteli, strhla s sebou přikrývku a žuchla jsem na podlahu. Úderník se s cvaknutím natáhl, posadila jsem se zamotaná do přikrývky, všechno se seběhlo v jediném okamžiku.

Nevzpomínám si, jak jsem to provedla. Nic z toho se mi nevybavuje. Jednala jsem instinktivně, jako bych to ani nebyla já. Ukazováček nahmatal spoušť, ruka se mi hrozně třásla, revolver létal nahoru dolů.

Neuvědomuji si, jak jsem se zbavila roubíku.

Slyšela jsem vlastní hlas.

Rozkřikla jsem se na něho.

„Ty zrůdo! Zparchantělá zrůdo!”

Křičela jsem a revolver poskakoval nahoru dolů, děs a zuřivost se promítaly do nadávek, které jako by vymyslel někdo jiný. Zařvala jsem na něho, aby sundal masku.

Znehybněl za postelí. Zdálo se, že si kupodivu uvědomuje objektivní skutečnost. Všimla jsem si, že v ruce s rukavicí drží jen zavírací nůž.

Neodtrhl oči od revolveru. „MASKU DOLŮ!”

Paže se pomalu pohnula a bílá maska se snesla na podlahu… Ihned se otočil…

Vykřikla jsem, zazněly výstřely, vyšlehl oheň, zařinčelo sklo, všechno se seběhlo tak rychle, že jsem nevěděla, co se děje. Vypukl šílený zmatek. Cosi se mihlo vzduchem, nůž se zaleskl, vyklouzl mu z ruky, muž dopadl na noční stolek, strhl lampičku na podlahu a něco zablekotal. Ložnice potemněla.

Od stěny u dveří se ozval skřípavý, podrážděný hlas…

„Kde je v tomhle vznešeným budoáru světlo…?”

Byla bych to udělala.

Vím, že bych to dokázala.

V životě jsem si nikdy nepřála víc, než abych v tu chvíli stiskla spoušť. Chtěla jsem mu proděravět srdce.

Probírali jsme to už nejmíň popáté. Marino se hádal.

Nevěřil, že se to událo tak, jak jsem věci vylíčila.

„Moment, když jsem ho viděl lézt dovnitř oknem, hned jsem vyrazil za ním, paní doktorko. Nemohl být v ložnici dýl než třicet vteřin, než jsem se k vám dostal. A vy jste na něj nemířila bouchačkou. Snažila jste se ji získat a překulila jste se z postele, jenže to už jsem vtrhnul dovnitř a napálil to do něj, takže okamžitě zaklepal svýma teniskama velikosti šestačtyřicet.”

Bylo pondělí dopoledne a seděli jsme v mé kanceláři. Z

posledních dvou dnů si skoro nic nepamatuji. Připadalo mi to, jako bych se pohybovala pod vodou nebo na jiné planetě.

Bez ohledu na to, co říkal, si myslím, že jsem na vraha mířila revolverem v okamžiku, kdy se náhle objevil ve dveřích Marino a napumpoval do jeho hrudníku čtyři střely.

Puls jsem nekontrolovala. Nesnažila jsem se zastavit krvácení. Seděla jsem na podlaze zamotaná v přikrývce, revolver v klíně, slzy se mi řinuly po tvářích a docházelo mi, co se stalo.

Můj revolver nebyl nabitý.

Byla jsem tak vyvedená z míry, natolik rozrušená, že jsem zbraň před spaním zapomněla nabít. Krabička s náboji spočívala dál pod hromadou svetrů v jedné ze zásuvek šatníku, kde by Lucy nenapadlo ji hledat.

Byl mrtvý.

Zemřel v okamžiku, kdy dopadl na koberec.

„A masku si nesundal,” pokračoval Marino. „Paměť vyvádí podivný kousky, víme? Strhnul jsem mu punčochu z hlavy, dřív než tam doběhli Snead a Riggy. To už se hodil leda za psí žrádlo, jak zčerstva dodejchal.”

Vypadal pořád ještě jako kluk.

Kluk s nezdravě bílým obličejem a kadeřavými, špinavě blond vlasy. Jeho knír tvořilo chmýří stejné barvy.

Nezapomenu na jeho oči. Nebyly okny do duše. Dávaly nahlédnout jen do prázdna a tmy, podobaly se oknům, kterými prolézal s úmyslem zavraždit ženy, jejichž hlasy slyšel v telefonu.

„Zdálo se mi, že ještě něco zadrmolil,” řekla jsem Marinovi. „Něco jsem zaslechla, když se kácel. Ale nic se mi nevybavuje.” Váhavě jsem se zeptala: „Mýlím se?”

„Nene. Kecal.”

„Co řekl?” Roztřesenou rukou jsem zvedla cigaretu z popelníku.

Marino se uštěpačně usmál. „To samý, co zaznamenaly černý skříňky z havarovaných letadel. Poslední slova nebožáků se od sebe moc neliší. Řekl: Do prdele!` “

Jedna střela mu roztrhla aortu. Druhá zasáhla levou srdeční komoru. Další provrtala plicní lalok a zaryla se do páteře. Čtvrtá prolétla měkkými tkáněmi, minula životně důležité orgány a roztříštila okno.

Nepitvala jsem ho. Udělal to okresní soudní lékař ze severní Virginie a nechal mi pitevní protokol na psacím stole. Nevzpomínám si, že bych ho povolala, ale musela jsem to udělat.

Noviny jsem nečetla. Neměla jsem na to žaludek. Titulek ve včerejším večerníku mi stačil. Přelétla jsem ho a rychle nacpala noviny mezi odpadky - vteřinu poté, co jsem je sebrala přede dveřmi. Hlásal:

ŠKRTIČ ZABIT DETEKTIVEM

V LOŽNICI HLAVNÍ SOUDNÍ LÉKAŘKY

To je paráda. Co si asi veřejnost pomyslí? Kdo byl ve dvě hodiny v noci v mé ložnici, vrah nebo Marino?

Paráda.

Zastřelený psychopat byl pracovníkem telefonního a rádiového střediska, město ho zaměstnalo zhruba před rokem. Spojaři v Richmondu nejsou policisty, ale civilními zaměstnanci. Pracoval ve směně od osmnácti hodin do půlnoci. Jmenoval se Roy McCorkle. Někdy obsluhoval tísňovou linku, jindy seděl na dispečinku, proto Marino poznal jeho hlas ze záznamu tísňové linky, který jsem mu přehrála po telefonu. Marino mi neřekl, že hlas poznal. Ale poznal.

McCorkle v pátek v noci nesloužil. Oznámil, že onemocněl. Nepracoval od čtvrtečního rána, kdy vyšel na titulní stránce článek

Abby Turnbullové. Kolegové o něm moc nevěděli, někdy se bavili jeho žertováním po telefonu. Dělali si legraci z jeho častých odchodů na toaletu, kam se během směny odebral třeba i desetkrát. Myl si ruce, obličej, krk. Dispečer McCorklea jednou přistihl, když se myl do půl těla.

Na toaletě se nacházel dávkovač s mýdlovým práškem Borawash.

Považovali ho za správného chlapíka. Nikdo ze spolupracovníků ho pořádně neznal. Domnívali se, že má důvěrnou přítelkyni, hezkou blondýnu jménem Christie.

Žádná Christie neexistovala. Jediné ženy, s nimiž se stýkal, byly ty, které zavraždil. Nikdo z kolegů nevěřil, že právě on byl škrtičem.

Uvažovali jsme, zda McCorkle nezavraždil před lety tři ženy v Bostonu. Jezdil tehdy s kamionem. Jednou z jeho pravidelných štací býval Boston, kam svážel kuřata pro jednu velkoobchodní firmu. Ale nemohli jsme dospět k žádnému závěru. Třeba se nikdy nezjistí, kolik zavraždil žen po celých Spojených státech. Možná desítky. Začínal pravděpodobně šmírováním, pokračoval znásilňováním.

Neměl záznam v trestním rejstříku. Dopustil se podle úředních záznamů jediného přestupku, překročil povolenou rychlost jízdy.

Bylo mu teprve dvacet sedm let.

Podle životopisu, který předložil, když se ucházel o místo u policie, prošel řadou zaměstnání: byl řidičem kamionu, dispečerem cementárenské společnosti v Clevelandu, listonošem a ve Filadelfii poslíčkem u firmy, která doručovala květiny.

Marino ho v pátek v noci nenašel, ale nehledal nijak důkladně. Od půl dvanácté se Marino schovával v okrasném křoví na mé zahradě a hlídal dům. Měl na sobě tmavomodrou policejní kombinézu, takže splýval s tmou.

Když rozsvítil v ložnici lustr, spatřila jsem ho v kombinéze a s revolverem v ruce, což mě na okamžik ochromilo, nevěděla jsem, kdo je vrah a kdo policajt.

„Přemýšlel jsem o Abby Turnbullové,” řekl Marino. „O

možnosti, že vrah šel po ní a omylem napadl její sestru.

Dělalo mi to starosti. Hlavně to, kterou další ženu si asi vytipoval.” Zamyšlené si mě prohlížel.

Když Abby pozdě v noci cestou z redakce sledoval policista v civilu, zavolala na tísňovou linku a hovor vzal McCorkle. Tak zjistil, kde bydlí. Možná uvažoval už dřív, že ji zabije, možná ho to napadlo, až když slyšel její hlas a uvědomil si, čím je. To už se nedovíme.

Víme ovšem bezpečně, že všech pět žen volalo na tísňovou linku. Patty Lewisová necelé dva týdny předtím, než byla zavražděna. A to ve čtvrtek večer ve 20:23 hodin, hned po bouřce s průtrží mračen, aby ohlásila, že asi půldruhého kilometru od jejího domu nesvítí na křižovatce semafory. Zachovala se jako příkladná občanka. Snažila se zabránit dopravní nehodě. Nechtěla, aby si někdo ublížil.

Cecile Tylerová se spletla při volbě čísla.

Já jsem tísňovou linku nikdy nevolala.

Nebylo třeba.

Mé číslo a adresa jsou uvedeny v telefonním seznamu, protože soudní lékaři musí být k dispozici i po pracovní době. V posledních týdnech jsem navíc hovořila několikrát s několika dispečery, když jsem sháněla Marina. Jedním z nich mohl být McCorkle. Už se to nedovím. A ani nechci.

„Vaše fotky byly v novinách, objevila jste se v televizi,”

pokračoval Marino. „Pracovala jste na všech případech, zajímalo ho, co víte. Přemýšlel o vás. Byl dost nervózní. Pak vyšla v novinách ta nemožná zpráva o poruše metabolismu a že na něho něco máte.” Přecházel kanceláří a nepřestával mluvit. „To ho nažhavilo. Osobně se ho to dotklo. Arogantní lékařka shazuje jeho inteligenci a mužnost.”

Ty pozdně noční telefonáty…

„Tím jste zmáčkla knoflík. Nelíbilo se mu, že ho noviny prezentovaly jako debila. Říkal si: ,Ta děvka si myslí, že je chytřejší než já. Ukážu jí. Já ji oddělám.` “

Měla jsem pod laboratorním pláštěm pletenou vestu.

Obojí zapnuté až ke krku. Pořád ne a ne se zahřát. Poslední dvě noci jsem spala v Lucyině pokoji. Musím dát ložnici znovu vytapetovat. A třeba dům i prodám.

„Zkrátka ta novinová nálož s ním pořádně otřásla.

Benton to uvítal. Prý že se vrah unáhlí, zariskuje. Nasralo mě to. Vzpomínáte si?”

Lehce jsem přikývla.

„Chcete vědět hlavní důvod, proč jste mě tak děsně nasrali?”

Podívala jsem se na něho. Připadal mi jako dítě.

Nafukoval se pýchou. Domníval se, že ho budu velebit, obdivovat za to, že z deseti kroků zastřelil, zlikvidoval v mé ložnici člověka. Ten mladý muž držel v ruce jen kapesní nůž. Nic víc. Co by s ním provedl, hodil ho po něm?

„Něco vám povím. Z určitýho důvodu jsem jednu chvíli měl svýho favorita.”

„Favorita?” Upřeně jsem se na něho zadívala. „Jakého favorita?” „Zlatýho hocha Boltze,” odpověděl věcně a odklepl popel z cigarety. „Stojí dost vysoko, takže měl přístup k informacím a najednou se vypařil z města. Předtím se mi svěřil, že se o vás bojí…”

„O mě?” vyhrkla jsem.

„Prý se u vás jednou v noci stavil a najednou se tam objevilo podezřelý auto. Sotva zastavilo, zhaslo světla a zase se rozjelo. Údajně se obával, že vás někdo sleduje, možná vrah…”

„To byla Abby!” prudce jsem ho přerušila. „Přijela mě navštívit, vyptat se mě na něco, spatřila Billovo auto a zazmatkovala…”

Marino se na okamžik zatvářil překvapeně. Pak pokrčil rameny. „Proč ne. Rozhodně to upoutalo moji pozornost.”

Mlčela jsem. Málem mi vyhrkly slzy.

„Dost mě to všechno vyplašilo. Fakt je, že jsem nějaký čas hlídal váš dům. Hlavně pozdě v noci. Pak vyšel ten nasírací článek o DNA. Podle mě se na vás od tý doby ten chlápek zaměřil. Bezprostředně mu hrozila katastrofa.

Článek ho nenavnadil na váš počítač. Navnadil ho přímo na vás.”

„Máte pravdu,” potvrdila jsem a odkašlala si.

„To si pište, že mám pravdu.”

Marino ho nemusel zabít. Kromě nás dvou to nikdo neví.

A já to nikomu neprozradím. Vůbec toho nelituji. Udělala bych to sama. Možná jsem ztrácela zdravý rozum, protože kdybych se o to pokusila, neuspěla bych. Můj revolver nebyl nabitý. Cvak. Nic víc bych nedokázala. Asi se mi ještě rozum úplně nevrátil, vlastními silami bych se sice nezachránila, a přesto se mi nechtělo děkovat za život Marinovi.

Mluvil a mluvil. Začalo to ve mně vřít. Hněv mi sevřel hrdlo, jako bych se napila žluče.

Z ničeho nic vešel Wingo.

„Oho.” Nejistě se rozhlížel, ruce v kapsách, zatímco Marino ho rozmrzele pozoroval. „Vím, že nepřicházím právě vhod, paní doktorko. Totiž, jste určitě ještě rozrušená…”

„Nejsem rozrušená!”

Vykulil oči a schlípl.

Ztišila jsem hlas. „Promiňte, Wingo. Ano. Jsem rozrušená. A mám vztek. Nejsem ve své kůži. Co byste rád?”

Sáhl do kapsy šmolkově modrých hedvábných kalhot a vytáhl plastikový sáček. Uvnitř vězel špaček cigarety Benson & Hedges.

Opatrně ho položil na mou psací mapu.

Zaraženě jsem se na něho podívala a vyčkávala jsem.

„Totiž, vzpomínáte si, jak jsem se vás vyptával na komisaře Amburgeyho, hlavně na to, jestli je zavilý nekuřák?”

Přikývla jsem.

Marino dával najevo netrpělivost. Rozhlížel se kolem, jako by se nudil.

„Víte, můj přítel Patrick pracuje v agentuře naproti přes ulici, v té budově, co sedí Amburgey.” Začervenal se.

„Někdy se scházíme u jeho auta a pak si vyjedeme na oběd.

Přidělili mu parkovací místo o dvě řady za Amburgeym.

Vídali jsme ho.”

„Vídali jste ho?” zeptala jsem se zmateně. „Kdy? A co dělal?”

Wingo sklonil hlavu a pronesl: „Kouřil, paní doktorko.”

Napřímil se. „Přísahám. Před obědem i po obědě. Sedávali jsme s Patrickem v autě, v Patrickově autě, povídali jsme si a poslouchali hudbu. Vídali jsme Amburgeyho, jak vždycky nasedl do svý černý limuzíny a zapálil si. Nepoužíval popelník, protože nechtěl, aby ho někdo odhalil. Pořád se rozhlížel kolem dokola. Nakonec vyhodil špačka z okna, důkladně se rozhlídnul, stříknul si do pusy sprej na osvěžení dechu a vyrazil zpátky k budově…”

Zmateně se na mne zadíval.

Smála jsem se tak, až jsem se rozplakala. Propadla jsem zřejmě hysterii. Nemohla jsem přestat. Bušila jsem do desky psacího stolu a utírala si oči. Určitě mě slyšela polovina osazenstva.

I Wingo se rozesmál, zpočátku stísněně, ale pak se také nemohl ovládnout.

Marino se na nás mračil, připadali jsme mu asi jako imbecilové. Vzápětí i on bojoval se smíchem. Zakuckal se cigaretovým kouřem a naplno se rozchechtal.

Wingo konečně mohl dokončit vyprávění. „To není všechno…” Zhluboka se nadechl. „Tuhle jsem počkal, až zmizí, pak jsem se rozběhnul k jeho bouráku a sebral špačka. Odnesl jsem ho rovnou na sérologii k Betty, ať ho otestuje.”

Zalapala jsem po dechu. „Co že jste provedl? Odnesl jste špačka Betty? To byla ta věcička, co jste jí tuhle předával?

Proč? Aby otestovala sliny? K čemu’?”

„Aby určila jeho krevní skupinu. A ta je AB, paní doktorko.”

„Proboha…”

Tím se vysvětlil další problém. Výtěry z kartonového pořadače s podvrženým štítkem, který objevil Wingo v ledničce, odpovídají skupině AB.

Ábéčko je velmi vzácné. Jen čtyři procenta zdejší populace mají krevní skupinu AB.

„Zaměřil jsem se na něj,” vysvětloval Wingo. „Vím, jak moc vás nenávidí. Vždycky se mě dotýkalo, jak odporně se k vám chová. Tak jsem požádal Freda…”

„Strážného?”

„Ano. Požádal jsem Freda, aby sledoval, kdo se tu motá.

Hlavně aby dal pozor, jestli neleze do márnice někdo, kdo nemá. V pondělí navečer si všiml nějakého chlápka. Fred se vydal na obchůzku a zastavil se dole na záchodě. Když vycházel, zrovna šel dovnitř nějaký běloch, teda jako na hajzlík. Podle Freda držel něco v ruce, snad krabici nebo co.

Fred vyšel a pokračoval v obchůzce.”

„Viděl Amburgeyho? Byl to Amburgey?”

„Fred ho neznal. Podle něj vypadá většina bělochů podobně. Ale tohohle si zapamatoval, protože měl na ruce nádherný stříbrný prsten s velikánským modrým kamenem.

Postarší chlapík, hubeňour, hlavu jako koleno.”

„Takže Amburgey zalezl na hajzlík a provedl sám sobě výtěry…,” dedukoval Marino.

„Pocházejí z ústní dutiny,” připomněla jsem. „Všechny vzorky na sklíčkách. A nebyly odebrány z mrtvého těla.

Obsahovaly chromozomy typu Y, jinými slovy mužské.”

„Tomu říkám trefa.” Marino se na mne zašklebil a pokračoval: „Vytřel si teda hubu a zašůroval v krku.

Pomáznul sklíčka, nalepil na pořadač štítek…”

„Štítek, který sebral ze spisu Lori Petersenové,” přerušila jsem ho znovu, tentokrát užasle.

„Pak nacpal všechno do ledničky, abyste si myslela, že jste to popletla. Sakra, to on se nejspíš naboural i do vašeho počítače. Jeden se nestačí divit.” Marino se rozesmál. „To se povedlo, ne? Nakopeme mu prdel!”

Do počítače někdo znovu pronikl přes víkend, a to hned v pátek po pracovní době. Wesley si všiml příkazů na obrazovce v sobotu dopoledne, když si přišel pro protokol z McCorkleovy pitvy. Vetřelec se pokusil získat informace o případu Henny Yarboroughové. Odkud, to se dá zjistit.

Čekali jsme na Wesleyho, který po tom právě pátrá na telekomunikacích.

Domnívala jsem se, že do počítače pronikl McCorkle, a to v pátek večer, než se vypravil na mne.

„Jestli se dostal do počítače Amburgey, nijak mu to neublíží,” připomněla jsem. „Má ex officio právo prostudovat si všechno z naší databáze i spisů. A nikdy mu nedokážeme, že data měnil.”

Oči všech se přenesly na špačka v sáčku z umělé hmoty.

Falšování důkazních materiálů, podvod, to si nesmí dovolit ani guvernér. Těžký zločin je těžký zločin. Ale pochybovala jsem, že bychom mu ho dokázali.

Vstala jsem a pověsila laboratorní plášť za dveře.

Oblékla jsem si sako a sebrala ze židle desky nadité papíry.

Za dvacet minut mám předstoupit před soud a svědčit v případu další vraždy.

Wingo a Marino mě doprovodili k výtahu. Nastoupila jsem.

Než se dveře zavřely, poslala jsem oběma vzdušný polibek.

O tři dny později jsme seděly na zadních sedadlech vozu Ford Tempo a uháněly na letiště. Lucy se vracela do Miami a já jsem ji provázela ze dvou dobrých důvodů.

Chtěla jsem si ujasnit, jaká vznikla situace po sňatku Lucyiny matky s ilustrátorem, a zoufale jsem si potřebovala odpočinout.

Chtěla jsem vzít Lucy k moři, na Florida Keys, Everglades, do Opičí džungle a mořského akvária. Vyrazíme na zápasy Seminolů s kajmany. Budeme pozorovat západ slunce v Biscayne Bay a růžové plameňáky v Hialeah.

Půjčíme si na videokazetě Vzpouru na lodi Bounty, pak :e vydáme do Bayside na prohlídku slavné lodi a představíme si na palubě Marlona Branda. Budeme nakupovat v Coconut Grove, cpát se rybami a limetovým koláčem, dokud nepraskneme. Budeme dělat všechno, co jsem si přála dělat, když jsem byla v Lucyině věku.

Probereme taky otřes, který prožila. Jako zázrakem zaspala všechno do okamžiku, kdy Marino zahájil palbu.

Lucy ovšem věděla, že jí málem zavraždili tetu.

Věděla, že se vrah dostal dovnitř oknem pracovny, sice zavřeným, ale nezajištěným, protože na to Lucy před několika dny, když větrala, zapomněla.

McCorkle přestřihl venkovní dráty zabezpečovacího poplašného systému. Prolezl oknem do přízemí, prošel kolem Lucyina pokoje a tiše vystoupal nahoru. Jak věděl, že se moje ložnice nachází v patře?

Těžko by to věděl, kdyby předtím můj dům nepozoroval.

Měly jsme si s Lucy opravdu o čem povídat. Potřebovala jsem si s ní promluvit, stejně jako ona si potřebovala promluvit se mnou. Hodlala jsem s ní navštívit i dobrého dětského psychologa. Možná jeho služeb využiju taky.

Za volantem seděla Abby. Trvala na tom, že nás odveze na letiště, chtěla nám prokázat laskavost.

Zastavila před letištní halou, otočila se k nám a melancholicky se usmála.

„Kéž bych mohla jet s vámi!”

„Nás by to těšilo,” řekla jsem upřímně. „Vážně.

Společně bychom si užily, Abby. Strávím tam tři týdny.

Dala jsem vám matčin telefon. Kdybyste se mohla utrhnout, sedněte na letadlo a budeme se všichni vyvalovat na pláži.”

Pronikavě zapípal mobilní telefon. Roztržitě po něm sáhla a vypnula ho.

Věděla jsem, že k matce nezatelefonuje. Zítra, pozítří ani popozítří. V době, kdy naše letadlo bude startovat, se už opět požene za sanitkami a policejními vozy. To je její život.

Potřebuje zpracovávat nejčerstvější události, jako jiní lidé potřebují dýchat.

Vděčím jí za hodně.

Díky tomu, jak zapracovala v zákulisí, jsme zjistili, že do počítače úřadu hlavního soudního lékaře pronikl Amburgey.

Jak se ukázalo, využil k tomu vlastní soukromou účastnickou linku. Je počítačový fanatik, má doma osobní počítač vybavený modemem.

Myslím, že poprvé pronikl do databáze prostě proto, aby získal přehled o mé práci. Nejspíš se probíral škrtičskými případy a všiml si, že detail v záznamech o Brendě Steppeové se liší od toho, co Abby uvedla v novinách.

Uvědomil si, že informace neunikly z mého úřadu. Ale přál si to tak usilovně, že údaj změnil, aby to tak vypadalo.

Pak záměrně zapnul echo a propracovával se k případu Lori Petersenové. Chtěl, abychom v pondělí našli příkazy na obrazovce, což se stalo hodinu předtím, než mě povolal na kobereček, kam pozval i Tannera a Billa.

Hřích rodí hřích. Nenávist mu zaslepila rozum, a když spatřil nepoužité štítky ve spisu Lori Petersenové, neodolal.

Dlouho jsem přemýšlela o tehdejším jednání v naší zasedací místnosti, při němž si muži prohlíželi spisy. Předpokládala jsem, že štítky na výtěry

zmizely, když Billovi vyklouzly spisy a rozletěly se po podlaze. Pak se mi vybavilo, že Bill a Tanner pečlivě třídili papíry podle čísel případů. Lořin případ mezi nimi nebyl, protože ho právě studoval Amburgey. Využil zmatku a rychle sebral štítky. Z místnosti s počítačem sice vyšel s Tannerem, ale zdržel se u márnice a zapadl na pánskou toaletu. Tam provedl výtěry.

Tehdy se dopustil první chyby. Podruhé chyboval tím, že podcenil Abby. Rozzuřilo ji, když pochopila, že někdo zneužívá jejích reportáží, aby ohrozil mou kariéru.

Domnívám se, že jí ani tak nezáleželo na tom, koho chtěl zničit. Abby prostě nesnáší, když ji někdo zneužívá.

Připomíná křižácké rytíře: pravda, spravedlnost a americký sen. Lomcoval s ní vztek, který potřebovala vybít.

Když explodoval její článek, navštívila Amburgeyho.

Svěřila se mi, že ho podezřívala už tehdy, neboť ji vychytrale informoval o kartonovém pořadači s nesprávným štítkem. Měl na psacím stole sérologický rozbor a zformulované poznámky o ,nezodpovědné záměně usvědčujících materiálůa ,neslučitelnosti nejnovějších výsledků se závěry předchozích testů`. Zatímco Abby seděla před jeho _proslulým čínským psacím stolem, on se na chvíli vzdálil, což stačilo, aby se podívala, co si naškrábal na kartičky.

Bylo zřejmé, oč se pokouší. Obecně se vědělo o jeho názorech na mou osobu. Abby není hloupá. Přešla do útoku.

Minulý pátek ho znovu navštívila a přednesla mu svou obecnou verzi o nabourání počítače.

Reagoval protřele, předstíral zděšení z toho, že by mohla něco takového otisknout, ale hrklo v něm doopravdy.

Pochopil, že narazila kosa na kámen.

Trochu ho upokojila přiznáním, že nemá dost důkazů, aby věc dotáhla do konce. „Dotyčný do databáze pronikl jen jednou,” oznámila mu. „Ale kdyby se to přihodilo znovu, nezbývalo by mi než o tom napsat a zveřejnit i určité hypotézy. Musela bych to udělat, kdyby se veřejnost dověděla o nějakých problémech v Úřadu hlavního soudního lékaře.”

Přihodilo se to znovu.

Druhá manipulace s počítačem nesouvisela s mystifikujícím článkem v novinách, vraha naše databáze nevábila. Zato komisaře ano.

„Mimochodem, nemyslím, že Amburgey představuje do budoucna nějaký problém,” řekla Abby, když jsme vytahovaly z kufru zavazadla.

„Levhart nemůže změnit své skvrny,” poznamenala jsem a mrkla na hodinky.

Poněkud tajemně se usmála, ale neprozradila mi proč.

„Až se vrátíte, ať vás nepřekvapí, jestli už nebude v Richmondu.” Nevyptávala jsem se.

Má toho na Amburgeyho dost. Někdo musí zaplatit účet.

A Billa se dotknout nemůže.

Včera mi telefonoval, prý je rád, že jsem v pořádku, dověděl se, co se stalo. O vlastních hanebnostech se nezmínil a já jsem si odpustila narážky, načež mi klidně oznámil, že by podle jeho názoru nebylo dobré, kdybychom se nadále soukromě stýkali.

„Hodně jsem o nás přemýšlel, Kay, a dospěl jsem k závěru, že by to mezi námi nefungovalo.”

„Máš pravdu,” souhlasila jsem a překvapilo mě, jak se mi ulevilo. „Nikdy to nefungovalo, Bille.”

Pevně jsem Abby objala.

Lucy se mračila, zápasila s obrovským růžovým kufrem.

„Do háje,” ulevila si. „Mámin počítač má akorát textový editor. Žádnou databázi, jinak vůbec nic.”

„Vyjedeme si na pláž.” Chopila jsem se dvou cestovních tašek a následovala ji skleněnými dveřmi. „Budeme se mít báječně, Lucy. Počítač pusť na chvíli z hlavy. Oči tím dost trpí.”

„Kousek od našeho domu je obchod se softwarem…”

„Jenže my se budeme vyvalovat na pláži. Potřebuješ prázdniny. Obě si potřebujeme odpočinout. Slunce, voda, vzduch ti prospějí. Dva týdny jsi byla zavřená v mojí pracovně.”

Hašteřily jsme se i u odbavovací přepážky.

Postrčila jsem zavazadla na váhu, narovnala Lucy vzadu límeček a zeptala se jí, proč si neoblékla bundu. „V

letadlech nastavují klimatizaci většinou tak, že tam bývá chladno.”

„Teto Kay…”

„Nastydneš.”

„Teto Kay!”

„Máme čas dát si sendvič.”

„Nemám hlad!”

„Musíš jíst. Na Dullesově letišti přistaneme za hodinu a během letu se nepodává občerstvení. Potřebuješ mít něco v žaludku.”

„Hučíš do mě jako babička!”