Patricia Cornwell

Predátor

1

Je nedělní odpoledne a doktorka Kay Scarpettová sedí ve své pracovně v Národní forenzní akademii ve floridském Hollywoodu. Mraky houfující se na obloze věští další bouřku. Takhle deštivý a horký únor se nezdá úplně normální.

Do místnosti doléhají zvuky výstřelů a nesrozumitelně vykřikujících hlasů. O víkendech se tu s oblibou odehrávají simulované bojové akce. Černě oblečení zvláštní operativní agenti můžou běhat po chodbách a zběsile kolem sebe střílet. Nikdo je neslyší, jenom Scarpettová – a ta hluk téměř nevnímá. Dál pročítá spěšnou zprávu sepsanou louisianským koronerem; jde o vyšetření jisté pacientky, která v nedávné době zavraždila pět lidí a tvrdí, že si nic z toho nepamatuje.

Případ patrně nebude kandidovat na zařazení do výzkumné studie „prefrontálních determinant nepřiměřeného chování u agresivních typů osobnosti“, známé pod zkratkovým názvem PREDÁTOR, soudí Scarpettová, zatímco okrajově zaznamenává, jak na pozemku Akademie sílí typický řev motocyklu.

Scarpettová ještě stačí napsat e-mail forenznímu psychologovi Bentonu Wesleymu:

ŽENA BY V TÉ STUDII MOHLA PŮSOBIT ZAJÍMAVĚ, ALE NEBYLY BY ÚDAJE IRELEVANTNÍ? MYSLELA JSEM, ŽE JSI „PREDÁTORA“ OMEZIL VÝHRADNĚ NA MUŽE.

Motocykl doburácí k budově a zastaví přímo pod oknem její pracovny. Už mě zase přijde otravovat Pete Marino, podrážděně si pomyslí Scarpettová. Mezitím Benton bleskově odpovídá:

LOUISIANA BY NÁM JI ASI STEJNĚ NEVYDALA. MOC RÁDI TAM POPRAVUJÍ. OVŠEM KUCHYNI MAJÍ VÝTEČNOU.

Scarpettová se podívá z okna. Marino právě vypnul motor a sesednul z motorky. Tím svým chlapáckým způsobem se rozhlíží kolem sebe a jako vždycky pátrá, kdo ho sleduje. Scarpettová chvatně zamkne složku se zprávou do zásuvky psacího stolu. Vzápětí se ve dveřích objeví Marino. Samozřejmě se nenamáhal zaklepat. Vejde dovnitř a posadí se na židli.

„Hele, víš něco o případu Johnnyho Swifta?“ spustí rovnou. Z džínové vesty bez rukávů a s logem Harleye na zádech mu vyzývavě čouhají mohutné potetované paže.

Marino šéfuje vyšetřovacímu oddělení Akademie a na částečný úvazek pomáhá objasňovat podezřelá úmrtí pro Úřad soudního lékaře okresu Broward. Poslední dobou připomíná karikaturu divokého motorkáře. Teď neomaleně odloží na psací stůl přílbu, chatrnou černou skořápku vyzdobenou obtisky s kresbami průstřelů.

„Osvěž mi paměť. A tohle,“ kývne Scarpettová směrem k helmě, „nosíš jen pro parádu. Chceš dělat dojem, ale kdyby ses na té své děsivé motorce skutečně vyboural, počítej s frakturou lebky.“

Marino hodí na psací stůl složku. „Doktor ze San Franciska. Ordinaci měl tady v Miami. Společně s bratrem vlastnili byt v Hollywoodu u pláže, nedaleko Renaissance. Znáš ty dva věžáky kousek od Státního parku Johna Lloyda, ne? Před třema měsíci, zrovna o Díkůvzdání, tam Johnnyho našel jeho brácha mrtvýho na gauči, hrudník prostřelenej brokovnicí. Mimochodem, Johnny Swift byl těsně po operaci zápěstí, která nedopadla nejlíp. Na první pohled šlo o jasnou sebevraždu.“

„Tehdy jsem ještě nepůsobila v Úřadu soudního lékaře,“ připomene Scarpettová.

Sice už řídila oddělení forenzní vědy a medicíny v Akademii, ale funkci poradní soudní patoložky v Úřadu soudního lékaře okresu Broward přijala teprve během prosince, když šéf, doktor Bronson, začal omezovat své úřední hodiny a naznačovat možnost odchodu do penze.

„Něco jsem o tom zaslechla,“ dodá celá nesvá. Marinova společnost ji dávno přestala těšit.

„Pitvu prováděl doktor Bronson,“ pokračuje Marino a hledí na psací stůl, hledí kamkoliv, jenom ne na Scarpettovou.

„Zúčastnil ses pitvy?“

„Kdepak, byl jsem mimo město. Ten případ vlastně pořád zůstává neuzavřenej. Hollywoodská policie tenkrát uvažovala, jestli to není kapku zamotanější. Podezřívali Laurela.“

„Laurela?“

„Bratra Johnnyho Swifta, identický dvojče. Jenže se mu nedalo nic dokázat, a tak všechno prozatím usnulo. Až v pátek ve tři ráno mi najednou někdo zavolal domů. Zatraceně podivnej hovor – z telefonní budky v Bostonu, jak jsme zjistili.“

„Mluvíš o Bostonu v Massachusetts?“

„Jo, o tom samým Bostonu, co tam kdysi občani s oblibou házeli do moře čaj z britskejch lodí.“

„Myslela jsem, že máš tajné číslo.“

„Jistě, v žádným seznamu ho nikdo nenajde.“

Marino vytáhne ze zadní kapsy džínsů pomačkaný útržek balicího papíru a rozloží jej.

„Přečtu ti, co mi ten chlápek povídal, zapsal jsem si to slovo od slova. Představil se jako Hog.“

„Hog? Tedy Prase? Nebo Kanec? V tom smyslu?“ Scarpettová nespouští z Marina oči. Uvažuje, jestli si z ní nestřílí, aby se na její účet pobavil.

V poslední době se o to pokoušel dost často.

„Prostě řekl: Jsem Hog. A vyřkl jsi soud, jenž je uvedl v posměch. Čertví, co to mělo znamenat. Pak ještě řekl: Je tu důvodné podezření, že zmizely jistě věci z místa činu v případu Johnnyho Swifta, a jestli máte jen trochu rozumu, důkladně si ověříte, co se stalo s Christian Christian. Nic se neděje náhodně. Raději se zeptejte Scarpettové, neboť ruka Boží rozdrtí všechny zvrhlíky, včetně té její neřestné lesbické neteře.“

„Víš jistě, že řekl přesně tohle?“ Scarpettová se snaží, aby tónem hlasu neprozradila své pocity.

„Vypadám snad na autora románů?“

„Christian Christian? Určitě?“

„Kdo to má sakra vědět? Ten chlápek rozhodně netoužil po otázkách, jak správně psát nějaký jméno. Mluvil nevzrušeně a tiše asi jako člověk, kterej vůbec nic necítí. Potom zavěsil.“

„Jmenoval přímo Lucy, nebo jenom…“

„Řekl jsem ti doslova, co mi pověděl,“ přeruší ji Marino. „Je to přece tvoje jediná neteř, ne? Takže nepochybně myslel Lucy. A pro případ, že ti ta souvislost náhodou unikla, HOG není jen prase a kanec, ve zkratce to může znamenat taky Hand of God, ruku Boží. Ale popojedeme. Hned jsem kontaktoval hollywoodský policisty. Podle nich se máme na případ Johnnyho Swifta co nejdřív mrknout. V důkazních materiálech je další zádrhel. Vypadá to, jako by Swift byl zasaženej z větší a zároveň krátký vzdálenosti. Tak buď musí platit jedno, nebo druhý, nemyslíš?“

„Pokud šlo o jeden výstřel, pak ano. Někdo zřejmě chybně interpretoval důkazní stopy. Netušíš, kdo je Christian Christian? A jedná se vůbec o osobu?“

„Prošli jsme databáze, ale nic užitečnýho jsme neobjevili.“

„Proč mi o tom říkáš teprve teď? Jsem tady celý víkend.“

„Měl jsem práce až nad hlavu.“

„Když dostaneš informace o podobném případu, nemůžeš si je přece nechávat dva dny pro sebe,“ poznamená Scarpettová co nejklidnějším hlasem.

„Na tvým místě bych o zatajování informací moc nemluvil.“

„Jakých informací?“ udiveně se zatváří Scarpettová.

„Měla bys bejt kapku opatrnější. Víc ti nepovím.“

„Marino, tajemné náznaky si raději odpusť.“

„Jo, málem bych zapomněl, Hollywood projevil zájem o Bentonův odbornej názor,“ prohodí Marino, jako by na tak bezvýznamné maličkosti absolutně nezáleželo.

Svou nechuť k Bentonu Wesleymu prostě nikdy nedokáže skrýt.

„Samozřejmě, ať ho požádají, aby případ vyhodnotil,“ odpoví Scarpettová. „Já za Bentona mluvit nemůžu.“

„Doufají, že se z telefonátu dá zjistit, jestli ten Hog není magor, ale jak jsem jim řekl, nebude to snadný, když místo nahrávky máme k dispozici jen to, co jsem svou vlastní verzí těsnopisu naškrábal na kus papírovýho sáčku.“

Zvedne ze židle svou mohutnou postavu a Scarpettová si vedle něho připadá ještě menší než obvykle. Marino sáhne po přílbě, která mu slouží spíš pro ozdobu, a nasadí si sluneční brýle. Během rozhovoru na Scarpettovou vůbec nepohlédl a teď mu už ani není vidět do očí. Není vidět, jaké pocity v nich skrývá.

„Hned se do té věci pustím a budu jí věnovat plnou pozornost,“ ujišťuje Scarpettová, zatímco Marino míří ke dveřím. „Jestli chceš, můžeme večer všechno probrat.“

„Hra.“

„Co kdyby ses zastavil u mě doma?“

„Hm,“ znovu zamručí Marino. „V kolik?“

„V sedm,“ řekne Scarpettová.

2

V komplexu, kde se provádí MRI – vyšetření magnetickou rezonancí –, pozoruje Benton Wesley oknem z plexiskla svého pacienta. Světla jsou tlumená, zato panoramatický pult září spoustou televizních obrazovek. Na zavřený kufřík si Benton položil náramkové hodinky. Skoro se chvěje zimou. Po několika hodinách strávených uvnitř výzkumné neurologické laboratoře ho mrazí i v kostech, alespoň se tak cítí.

Pacient z dnešního večera má pochopitelně identifikační číslo. Ale má také jméno: Basil Jenrette. Je to poněkud úzkostlivý a celkem inteligentní třiatřicetiletý nutkavý vrah. Benton se vyhýbá označení sériový vrah. Jde podle něho o nepřesný a nadužívaný pojem, který nikdy nevyjadřoval nic jiného než prostou skutečnost, že pachatel v určitém časovém úseku zabil tři či více lidí. Slovo sériový vystihuje pouze opakování nějakého činu. Nezahrnuje motivy ani duševní stav surového útočníka. A když Basil Jenrette vraždil, jednal kompulzivně, pod vlivem nutkání, jemuž se nemohl ubránit.

Do jeho mozku teď nahlíží přístroj 3-Tesla MRI disponující šedesáttisíckrát silnějším magnetickým polem, než jaké má země, a pokouší se zjistit, jestli je něco v nepořádku s šedou a bílou mozkovou hmotou, a jak vlastně celý nervový systém funguje. Snaží se odhalit příčiny Jenretteova chování. Benton se na ně pacienta během klinických rozhovorů znovu a znovu vyptával.

Prostě jsem ji uviděl – a bylo to. Musel jsem to udělat.

Musel jste to udělat okamžitě?

Ne hned někde na chodníku. Vždycky jsem ji sledoval, dokud jsem neměl hotový plán. Upřímně řečeno, čím déle jsem ho promýšlel, tím lépe jsem se cítil.

A jak dlouho vám všechno trvalo? Sledování, plánování. Můžete přibližně určit čas? Dny, hodiny, minuty?

Minuty. Možná hodiny. Někdy i celé dny. Podle okolností. Pitomé nány. Chci říct – kdybyste to byl vy a bylo vám jasné, že jde o únos, zůstal byste sedět v autě a nepokusil se utéct?

Takhle se chovaly, Basile? Seděly v autě a vůbec se nepokoušely o útěk?

Až na ty dvě poslední. Víte o nich, protože právě kvůli nim jsem tady. Nebránily by se, jenže se mi zrovna porouchalo auto. Krávy. Být to vy, nechal byste se klidně zabít v autě? Nebo byste čekal, abyste viděl, co s vámi provedu, až vás odvezu do svého zvláštního úkrytu?

Kde jste měl ten svůj zvláštní úkryt? Pokaždé na stejném místě?

A všechno jen proto, že se mi porouchalo to zatracené auto.

Zatím se struktura mozku Basila Jenrettea nezdá výjimečná, kromě nálezu celkem nahodilé abnormality v zadní cerebelární oblasti; jde o zhruba šestimilimetrovou cystu, která by snad mohla mírně ovlivňovat stav pacientovy rovnováhy, ale nic jiného. To, co není zcela v pořádku, je způsob, jakým mozek funguje. Nemůže být v pořádku. Kdyby v pořádku byl, Jenrette by nepatřil mezi pacienty zařazené do výzkumné studie PREDÁTOR – a patrně by k tomu také nesvolil. Pro Basila je všechno jenom hra, připadá si chytřejší než Einstein, pokládá se za nejtalentovanějšího člověka pod sluncem. Nikdy ani na okamžik nezalitoval toho, co spáchal. A když prohlašuje, že mít příležitost, zabil by těch žen víc, mluví až s bezelstnou upřímností. Basil bohužel působí příjemným dojmem.

Dva vězeňští dozorci, kteří uvnitř komplexu MRI zírají přes skleněnou přepážku na dvoumetrový tubus obsahující magnet, pociťují nejistotu a současně zvědavost. Oba jsou v uniformě, ale bez pistolí. Zbraně sem nesmějí. Nesmí sem nic železného, tedy ani okovy; zatímco Basil leží na stole uvnitř tubusu a (jak si Benton představuje) naslouchá kolísavému skřípotu radiofrekvenčních pulzů znějících hůř než pekelná hudba provozovaná na drátech vysokého napětí, pohybu jeho zápěstí a kotníků brání pouze jednoduchá plastová pouta.

„Soustřeďte se prosím, následuje sekvence s barvami,“ říká do interkomu neuropsycholožka doktorka Susan Laneová. „Chci po vás, abyste každou z barev jmenoval. Ne, pane Jenrette, nekývejte hlavou. Nezapomeňte, ta lepicí páska na bradě vás upozorňuje, že máte ležet zcela nehnutě.“

„Deset čtyři,“ ozve se z interkomu Basilův hlas.

Je půl deváté večer a Benton pociťuje neklid. Ostatně neklid pociťuje už několik měsíců. Neobává se, že Basilové Jenretteové tohoto světa připravují uprostřed půvabných cihlových zdí McLeanovy nemocnice výbuch násilí, během něhož zmasakrují každého, kdo jim přijde pod ruku. Bentonovi spíš dělá starost, jestli tahle výzkumná studie neskončí ve slepé uličce, jestli nepředstavuje zbytečné plýtvání grantovými penězi a vzácným časem. McLeanova klinika je přidružená k lékařské fakultě Harvardovy univerzity – a nezdar projektu by nepochybně velmi zklamal nemocnici stejně jako univerzitu.

„Pokud neoznačíte všechny barvy správně, nijak se tím netrapte,“ říká doktorka Laneová do interkomu. „Neočekáváme od vás, že budete odpovídat bezchybně.“

„Zelená, červená, modrá, červená, modrá, zelená,“ zní místností Basilův sebevědomý hlas.

Asistentka zaznamenává výsledky do vstupního formuláře a technik MRI ověřuje jednotlivé barvy na své obrazovce.

Doktorka Laneová opět stiskne tlačítko interkomu. „Pane Jenrette? Odvádíte skvělou práci. Vidíte všechno dobře?“

„Deset čtyři.“

„Výborně. Kdykoliv obrazovka ztmavne, dál hezky klidně ležte. Nemluvte, jenom sledujte bílou tečku na obrazovce.“

„Deset čtyři.“

Neuropsycholožka vypne interkom a pohlédne na Bentona. „Co má pořád s tou policejní hantýrkou?“

„Byl policistou. Nejspíš proto tak snadno dostával oběti do svého auta.“

„Pane doktore?“ otočí se na židli asistentka. „Volá vás detektiv Thrush.“

Benton si vezme telefon.

„Co se děje?“ zeptá se Thrushe, detektiva z oddělení vražd massachusettské státní policie.

„Doufám, že jste se dneska nechystal brzy zalehnout,“ řekne Thrush. „Slyšel jste o mrtvole, kterou našli ráno u Waldenského jezera?“

„Ne. Jsem celý den zavřený tady na klinice.“

„Žena, běloška, totožnost neznámá, věk těžko odhadnutelný. Snad hodně přes třicet nebo něco málo přes čtyřicet. Zásah brokovnicí do hlavy, nábojnice zastrčená v zadku.“

„Pro mě jsou to novinky.“

„Pitva už proběhla, ale napadlo mě, že byste se rád podíval sám. Rozhodně nejde o běžnou záležitost.“

„Skončím tu za necelou hodinu,“ odpoví Benton. „Fajn, uvidíme se v márnici.“

V domě je ticho, Kay Scarpettová neklidně přechází z místnosti do místnosti, rozsvěcuje všechna světla. Naslouchá, snaží se zachytit zvuk přijíždějícího auta nebo motocyklu. Marino má zpoždění a nebere telefon.

Celá rozrušená a úzkostlivá se znovu přesvědčuje, jestli je zapnutý poplašný systém a venkovní reflektory září. Zastaví se u displeje kuchyňského telefonu, aby se ujistila, že kamery monitorující prostor před domem, za domem i po stranách domu řádně plní své funkce. Na displeji vidí pozemek plný stínů, ve větru se pohybují tmavé siluety citroníků, palem a ibišků. Přístaviště za plaveckým bazénem a ještě vzdálenější rameno kanálu halí tma, jen tu a tam narušená matným svitem lamp lemujících pobřežní hráz. Scarpettová v hlubokých měděných pánvích na sporáku zamíchá rajčatovou omáčku a houby. V zakrytých mísách vedle dřezu zkontroluje kynoucí těsto a namočenou čerstvou mozzarellu.

Pomalu bude devět a Marino tu měl být před dvěma hodinami. Zítra Scarpettovou čekají přednášky a několik případů. Je jí líto ztrácet čas vinou Marinovy neomalenosti a cítí se krajně podrážděná. Už ho má po krk. Tři hodiny se nepřetržitě zabývala údajnou sebevraždou Johnnyho Swifta – a Marino se ani neobtěžuje přijít. Pocit dotčení rychle vystřídá hněv. Hněvat se je snazší.

Velmi rozzlobená přechází do obývacího pokoje, ale dál dává pozor, jestli nezaslechne hluk motocyklu nebo auta, dál doufá, že se Marino přece jen objeví. Zvedne z pohovky dvanáctku Remington Marine Magnum a posadí se. Poniklovaná brokovnice ji tíží na klíně. Scarpettová vsune do zámku klíček, otočí jím vpravo a uvolní zámek od pojistky spouště. Odklopí kryt a přesvědčí se, že v zásobníku nejsou žádné náboje.

3

„Teď se pustíme do čtení slov,“ instruuje doktorka Laneová interkomem Basila. „Prostě budete číst slova odleva doprava, ano? A nezapomeňte, že se nesmíte hýbat. Vedete si výborně.“

„Deset čtyři.“

„Nechtěli byste se kouknout, jak doopravdy vypadá?“ zeptá se technik MRI dozorců.

Jmenuje se Josh. Vystudoval fyziku na Massachusettském technologickém institutu, pracuje tady jako laboratorní technik a zároveň se připravuje na doktorát. Je chytrý, ale výstřední a má poněkud zvláštní smysl pro humor.

„Já vím, jak vypadá,“ ozve se jeden z dozorců. „Ráno jsem ho odváděl do sprchy.“

„A co bylo dál?“ otočí se doktorka Laneová k Bentonovi. „Co s nimi provedl, když je dostal do svého auta?“

„Červená, modrá, modrá, červená…“

Dozorci přistoupí blíž k Joshově televizní obrazovce.

„Někam je odvezl, vypíchl jim oči, ještě pár dní je nechal naživu, opakovaně je znásilňoval, nakonec jim prořízl hrdlo a zbavil se mrtvol, naaranžovaných tak, aby šokoval lidi,“ odpoví Benton doktorce Laneové svým typickým věcným způsobem. „Alespoň v případech, o kterých víme. Podezřívám ho, že spáchal další vraždy. Ve stejném časovém rozmezí na Floridě zmizela řada žen. Pravděpodobně jsou po smrti, ovšem těla se nenašla.“

„Kam je vozil? Do nějakého motelu? K sobě domů?“

„Okamžik, hned to bude,“ říká Josh dozorcům, zatímco z nabídky vybírá 3D a pak SSD, tedy trojrozměrné stínované zobrazení povrchu. „Tohle je vážně paráda. Pacientům nic takového neukazujeme.“

„Proč?“

„Úplně by je to rozhodilo.“

„Nevíme kam,“ odpovídá Benton doktorce Laneové a současně sleduje Joshe, připravený zasáhnout, kdyby technik zašel příliš daleko. „Ale co se týče těch pohozených mrtvol, jedna věc je zajímavá. Na všech byly mikroskopické částečky mědi.“

„Cože, mědi?“

„Ano, smíchané s hlínou a nejrůznějšími nečistotami, které se přilepily k zasychající krvi, k pokožce a vlasům.“

„Modrá, zelená, modrá, červená…“

„To je opravdu zvláštní.“

Doktorka Laneová znovu stiskne tlačítko interkomu. „Pane Jenrette? Jak je vám? Cítíte se dobře?“

„Deset čtyři.“

„Teď vám budeme předvádět slova vytištěná jinou barvou, než jakou udávají. Chci po vás, abyste pokaždé určil barvu písmen, rozumíte? Jenom barvu písmen.“

„Deset čtyři.“

„Není to děsivé?“ prohodí Josh. Jeho obrazovku mezitím zaplnilo cosi jako posmrtná maska. Ve skutečnosti jde o rekonstrukci milimetrových plátků s vysokou rozlišitelností, které dohromady představují snímek hlavy Basila Jenrettea vytvořený magnetickou rezonancí. Hlava je bledá, bez vlasů a očí; těsně pod dolní čelistí roztřepeně končí, jako by pacienta sťali.

Josh hlavou otáčí, aby si ji dozorci mohli prohlédnout z různých úhlů.

„Proč vypadá jako useknutá?“ zeptá se jeden z mužů. „Protože signál dosahuje jenom pod bradu.“

„Jeho kůže nevypadá normálně.“

„Červená, ne, zelená, modrá, chci říct červená, zelená,“ zní místností Basilův hlas.

„Taky to není kůže. Jak bych vám to vysvětlil… prostě počítač provádí rekonstrukci, z jednotlivých informací skládá celkový obraz povrchu.“

„Červená, modrá… ne, zelená, modrá, vlastně zelená…“

„Víte, tohle používáme jenom pro PowerPoints, hlavně když potřebujeme překrýt strukturální údaje údaji o funkcích. Analytická programová sada fMRI nám umožňuje shromáždit data a prozkoumat je ze všech stran, trochu si s nimi pohrát.“

„Páni, krasavec to teda není.“

Benton už slyšel dost. Zpraží Joshe přísným pohledem. Určování barev právě skončilo.

„Joshi? Připravený?“

„Čtyři, tři, dva, jedna, start,“ odpočítá Josh a doktorka Laneová zahájí interferenční test.

„Modrá, totiž červená… sakra červená, chci říct modrá, zelená, červená…“ Hlas duní, ale pacient se neustále dopouští chyb.

„Prozradil vám někdy proč?“ zeptá se Bentona doktorka Laneová.

„Promiňte,“ roztržitě řekne Benton. „Proč co?“

„Červená, do háje, modrá! Červená, modrozelená…“

„Proč jim vypichoval oči.“

„Tvrdil, že nechtěl, aby viděly, jak malý má penis.“

„Modrá, modročervená, červená, zelená…“

„V tomhle testu si nevedl právě nejlépe,“ podotkne doktorka Laneová. „Většinu barev označil chybně. Na kterém policejním oddělení pracoval? Třeba si vybavím, že jsem v těch končinách někdy dostala pokutu za překročení rychlosti.“ Stiskne tlačítko interkomu. „Všechno v pořádku?“

„Deset čtyři.“

„Byl na policejním oddělení okresu Dade.“

„To je zlé. V Miami se mi vždycky líbilo. Takže proto se vám podařilo získat tohohle pacienta. Díky jihofloridským konexím.“ Laneová opět stiskne tlačítko interkomu.

„Ne tak docela.“ Benton přes plexisklo pozoruje Basilovu hlavu na vzdálenějším konci magnetu a představuje si celou jeho postavu, oblečenou do normálních džínsů a bílé košile.

V nemocničním areálu ani střežení pacienti nenosí vězeňské uniformy. Nepůsobilo by to dobře na veřejnost.

„Když jsme se začali dotazovat státních nápravných zařízení, jestli by se tam nenašly osoby využitelné pro naši studii,

Florida usoudila, že vhodný bude právě tenhle mládenec,“ odpoví Benton. „Otravoval je a rádi se ho zbavili.“

„Výborně, pane Jenrette,“ pronese doktorka Laneová do interkomu. „Teď za vámi přijde doktor Wesley a dá vám počítačovou myš. Potom vám budeme předvádět různé obličeje.“

„Deset čtyři.“

Jindy by doktorka Laneová vstoupila do místnosti magnetické rezonance a všechno zařídila sama. Ale s pokusnými osobami zkoumanými v rámci studie PREDÁTOR se lékařky a vědecké pracovnice nesmějí nikdy ocitnout v přímém kontaktu. Opatrnost musejí uvnitř komplexu MRI zachovávat i jejich mužské protějšky. Mimo něj za ochranu před možnou agresivitou pokusných osob odpovídají zaměstnanci kliniky. Benton v doprovodu obou dozorců vejde do místnosti MRI, rozsvítí a zavře dveře. Dozorci se postaví poblíž tubusu a sledují, jak Benton zapojuje myš a vkládá ji Basilovi do spoutaných rukou.

Na první pohled není Jenrette ničím pozoruhodný. Nevysoký štíhlý muž s řídnoucími vlasy a drobnýma šedýma očima posazenýma blízko sebe. Ve zvířecí říši mají lvi, tygři a medvědi – predátoři – oči blízko u sebe. Naopak žirafy, králíci nebo holubi sloužící dravcům jako štvaná kořist mají oči umístěné daleko od sebe a orientované ke stranám hlavy, neboť pro přežití potřebují periferní vidění. Bentona vždycky zajímalo, jestli se tentýž evoluční fenomén projevuje i u lidí. Ovšem podobný výzkumný projekt by nikdo nefinancoval.

„Cítíte se dobře, Basile?“ zeptá se Benton.

„Jaké obličeje?“ Basilova hlava mluví z konce magnetu, což člověku vnuká představu železných plic.

„Doktorka Laneová vám všechno vysvětlí.“

„Chystám pro vás překvapení,“ řekne pacient. „Povím vám to, až skončíme.“

Má podivný pohled. Jako by se Basilovýma očima dívala nějaká úskočná stvůra.

„Výborně. Miluju překvapení. Ještě pár minut, a jsme hotovi,“ usměje se Benton. „Pak si můžeme popovídat.“

Dozorci doprovodí Bentona zpátky do laboratoře, kde už doktorka Laneová začíná interkomem vysvětlovat, že po Basilovi chce jedinou věc: aby kliknul levým tlačítkem myši, když obličej bude mužský, a pravým v případě ženské tváře.

„Nic jiného nedělejte, nic neříkejte,“ opakuje. „Jenom pokaždé klikněte.“

Jde celkem o tři testy, ale žádný z nich nezjišťuje pacientovu schopnost rozlišovat muže a ženy. Ve skutečnosti tahle série testů funkčního zaměření zkoumá emoční procesy. Mužské a ženské tváře objevující se na obrazovce jsou pozadím pro další obličeje, které se mihnou natolik rychle, že oko je nestačí zaznamenat, ovšem mozek je vnímá. Jenretteův mozek vidí za těmi maskami spokojené, rozzlobené nebo ustrašené tváře, prostě symboly nejrůznějších emocí.

Po ukončení každé sady se doktorka Laneová Basila zeptá, co viděl, a vybídne ho, aby zkusil popsat emoce, které jednotlivé tváře vyjadřovaly. Mužské obličeje byly vážnější než obličeje žen, odpoví Basil – a totéž v podstatě opakuje u všech sad. Jeho odpovědi zatím nemají význam. Nic z toho, co se v těchhle místnostech odehrálo, nebude mít význam, dokud se neprovede analýza tisíců neurozobrazení. Teprve pak odborníci prokáží, které oblasti mozku byly během testů nejaktivnější. Cílem je zjistit, jestli pacientův mozek funguje odlišně od mozků lidí považovaných za normální, a odhalit ještě něco dalšího kromě skutečnosti, že Jenrette má nahodilou cystu, jež absolutně nesouvisí s jeho dravčími sklony.

„Zaujalo vás něco?“ zeptá se Benton doktorky Laneové. „A mimochodem, díky jako vždy, Susan. Skvěle se s vámi pracuje.“

Oba se snaží naplánovat výzkum chovanců na podvečery nebo víkendy, kdy je v laboratoři jenom pár lidí.

„Podle lokalizérů se zdá být v pořádku, nikde nevidím žádné výraznější abnormality. Až na tu jeho upovídanost, tu chorobnou potřebu neustále mluvit. Diagnostikovali u něho někdy bipolární poruchu afektivity?“

„Když jsem studoval jeho anamnézu a různá hodnocení, taky jsem na to myslel. Ale ne, taková diagnóza se nikde neobjevuje. Ani nebral léky na jakékoliv psychické potíže. Ve vězení je teprve rok. Ideální pokusná osoba.“

„No, ta vaše ideální pokusná osoba nedokáže moc dobře potlačovat rušivé podněty, v interferenčním testu se dopustila obrovské spousty chyb. Vsadila bych se, že mezi kandidáty vaší studie dlouho nevydrží, nepochybně právě v souvislosti s bipolární poruchou. Brzy se dozvíme víc.“

Doktorka Laneová opět stiskne tlačítko interkomu. „Pane Jenrette? Jsme hotoví. Odvedl jste vynikající práci. Doktor Wesley vás teď odvede. Buďte tak hodný a pomalu se posaďte. Velmi pomalu, aby se vám nezatočila hlava. Rozuměl jste mi?“

„A to je všechno? Tyhle pitomé testy? Ukažte mi snímky.“

Laneová vypne interkom a tázavě pohlédne na Bentona.

„Má na mysli snímky z pitev jeho obětí,“ vysvětlí jí Benton.

„Slíbili jste mi snímky! Slíbili jste mi, že dostanu svou poštu!“

„Tak jo,“ řekne doktorka Laneová Bentonovi. „Je váš.“

Brokovnice je těžká a špatně se s ní manipuluje; Scarpettové dělá potíže, když vleže na pohovce míří hlavní na svou hruď a pokouší se palcem levé nohy stisknout spoušť.

Skloní brokovnici stranou a představí si, že by totéž prováděla po operaci zápěstí. Puška váží hodně přes tři kilogramy a Scarpettové se chvějí ruce, kdykoliv ji zvedne za téměř půlmetrovou hlaveň. Sklouzne nohama na zem, zuje si pravou botu a svlékne ponožku. Její dominantní noha je levá, ovšem objektivnost pokusu vyžaduje zkusit to i pravou – a Kay uvažuje, kterou nohu měl dominantní Johnny Swift. Byl by v tom rozdíl, ale nikoliv nutně závažný, zvlášť pokud by Swift trpěl depresí a k sebevraždě se pevně rozhodl, Scarpettová si však není jistá. Není si ničím jistá.

Vzpomene si na Marina – a čím víc se k němu její myšlenky vracejí, tím je rozčilenější. Ne, Marino nemá právo takhle s ní jednat, nemá právo přehlížet ji úplně stejně jako v dobách, kdy se seznámili, a to je nesmírně dávno, tak dávno, až ji udivuje, že si vůbec dokáže jeho tehdejší chování vybavit. Do obývacího pokoje proniká vůně domácí omáčky na pizzu, šíří se po celém domě. Zklamání a podráždění stoupají až k srdci, svírají hrud. Scarpettová se položí na levý bok, zaklíní pažbu brokovnice o opěradlo pohovky, namíří si hlaveň na střed hrudi a palcem pravé nohy zmáčkne spoušť.

4

Basil Jenrette mu nehodlá ublížit.

V malé vyšetřovně sedí bez pout u stolu naproti Bentonovi, dveře jsou zavřené. Sedí na židli klidně a spořádaně. Zlostný výbuch v komplexu MRI trval sotva dvě minuty, a když pominul, doktorka Laneová už byla pryč. Zatímco dozorci Basila odváděli, neviděl ji – a Benton se postará, aby to tak zůstalo i nadále.

„Určitě se vám netočí hlava ani nepociťujete závrať?“ tiše a chápavým tónem se zeptá Benton.

„Cítím se báječně. Testy byly parádní. Vždycky jsem dělal rád testy. Věděl jsem, že všechny odpovědi budu mít správně. Co je s těmi snímky? Slíbil jste mi je.“

„Basile, o ničem takovém jsme nikdy nemluvili.“

„Vždycky jsem měl odpovědi správně. Stoprocentně.“

„Takže se vám ten zážitek líbil?“

„Příště mi ukažte ty snímky, jak jste slíbil.“

„Nic takového jsem vám neslíbil, Basile. Zdál se vám ten zážitek vzrušující?“

„Tady asi nemůžu kouřit, co?“

„Bohužel ne.“

„Jak vypadal můj mozek? Vypadal dobře? Viděli jste tam něco? Dokážete z pohledu na mozek poznat, jak je někdo chytrý? Kdybyste mi ukázal ty obrázky, zjistil byste, že se shodují s těmi, které mám v mozku.“

Jenrette mluví klidně a velmi rychle, oči má jasné, téměř skelné. Donekonečna vykládá, co by výzkumníci mohli objevit v jeho mozku za předpokladu, že dokážou rozluštit, co tam je. A tamto, co tam je, by jim rozhodně stálo za námahu, opakuje znovu a znovu.

„Tamto?“ zeptá se Benton. „Můžete mi vysvětlit, co máte konkrétně na mysli?“

„Svou paměť. Když do ní nahlédnete, uvidíte, co obsahuje. Uvidíte moje vzpomínky.“

„Obávám se, že nikoliv.“

„Ale ano. Když jste prováděli to svoje píp-píp, beng-beng a klap-klap, určitě se vám tam objevily nejrůznější obrázky. Vsadil bych se, že jste je viděl, jenom mi to nechcete prozradit. Bylo jich deset a vy jste je všechny viděl. Viděl jste jejich obrázky. Deset obrázků, kdepak čtyři! Pořád říkám deset čtyři, ale to je jen žertík, jen taková legrace. Myslíte si, že jsou čtyři, a já vím, že je jich deset, a vy byste to taky věděl, kdybyste mi ukázal ty snímky. Pak byste totiž poznal, že se dokonale shodují s těmi obrázky v mém mozku. Když mi koukáte do mozku, musíte tam ty moje obrázky vidět. Deset čtyři.“

„Basile, povězte mi, o jakých obrázcích mluvíte.“

„Jen vás trochu hecuju. Chtěl bych svou poštu.“

„Jaké obrázky bychom mohli vidět ve vašem mozku?“

„Ty pitomé ženské. Pořád nedostávám svou poštu.“

„Říkáte, že jste zabil deset žen?“ zeptá se Benton nevzrušeně a bez náznaku opovržení. Basil se usměje, jako by ho cosi náhle napadlo.

„Teď už vlastně můžu hýbat hlavou, že? Nemám na bradě přilepenou pásku. Taky mi znehybní bradu, až do mě zapíchnou tu injekci?“

„Žádná injekce vás nečeká, Basile. To je součást dohody. Váš rozsudek se změnil na doživotí. Nevzpomínáte si, jak jsme o tom mluvili?“

„Aha, jsem totiž blázen,“ znovu se usměje Basil. „Proto jsem přece tady.“

„Ne. Tuhle věc musíme znovu probrat, je důležité, abyste ji pochopil. Jste tady, Basile, protože jste souhlasil s účastí na našem výzkumném projektu. Floridský guvernér povolil váš převoz do naší státní Butlerovy nemocnice, ovšem stát Massachusetts by to odmítl, pokud by se váš rozsudek nezměnil na doživotí. V Massachusetts nemáme trest smrti.“

„Jistě byste rád viděl těch deset dámiček. Rád byste je viděl tak, jak si je pamatuju. Jak je mám uložené v mozku.“

Jenrette dobře ví, že skenováním mozku se nedají odhalit myšlenky a vzpomínky. Jenom tu opět předvádí svou mazanost. Chtěl by si prohlédnout pitevní fotografie, aby měl další podněty k rozvíjení úchylných představ, a jako typický narcistní sociopat se přitom považuje za úžasně zábavného.

„Tohle je to překvapení, Basile?“ zeptá se Benton. „Že jste spáchal celkem deset vražd, nikoliv pouze ty čtyři, ze kterých vás obvinili?“

Basil zavrtí hlavou. „Mám na mysli jednu, o které byste určitě rád slyšel. To je to překvapení. Specialitka jen pro vás, protože jste ke mně tak laskavý. Ale chci svou poštu. Jinak se nedohodneme.“

„Musím přiznat, že mě vaše překvapení opravdu zajímá.“

„Jde o dámu z obchodu s vánočními ozdobami a dárky,“ řekne Basil. „Vzpomínáte si na ni?“

„Raději povídejte sám.“ O žádné vraždě, která se měla odehrát v obchodě s vánočními potřebami, Benton neví. Netuší tedy, na co Basil naráží.

„A moje pošta?“

„Pokusím se, aby to napravili.“

„Přísaháte na svou smrt?“

„Udělám, co je v mých silách.“

„Přesné datum už si nepamatuju. Nechte mě přemýšlet.“ Basil chvíli zírá na strop, ruce bez pout sebou v klíně neklidně poškubávají. „Budou to asi tak tři roky. Las Olas, mám dojem, že někdy v červenci. Takže je to možná spíš dva a půl roku. Proč by chtěl někdo na jižní Floridě nakupovat vánoční blbosti v červenci? Prodávala malé Santa Clause, louskáčky na ořechy a Jezulátka. Zašel jsem do toho krámku po probdělé noci.“

„Pamatujete si její jméno?“

„Nikdy jsem její jméno neznal. Ačkoliv možná jo. Ale vypadlo mi z hlavy. Kdybyste mi ukázal ty snímky, třeba bych si vzpomněl a vy byste ji uviděl v mém mozku. Počkejte, zkusím vám ji popsat. Okamžik… jo, už vím. Byla to běloška s dlouhými vlasy odbarvenými na takový ten odstín Miluju Lucy. Trochu při těle. Pětatřicet až čtyřicet let. Vešel jsem dovnitř, zamknul dveře a vytáhl na ni nůž. Vzadu ve skladu jsem ji znásilnil a pak jsem jí jediným řezem podříznul krk od ucha k uchu.“

Ve výstižném gestu si přejede rukou pod bradou.

„Bylo to docela legrační, protože já předtím kvůli vedru a dusnu zapnul stropní ventilátor, no a ten potom rozfoukal stříkající krev všude kolem. Muselo dát pěknou fušku všechno to svinstvo uklidit. Co bych ještě dodal…?“ Znovu zvedne oči ke stropu jako často, když právě lže. „Jo, ten den jsem nejel svým policejním autem, vzal jsem si motorku a zaparkoval ji na placeném parkovišti za hotelem Riverside.“

„Opravdu jste si vzal motorku? Nebyl to bicykl?“

„Měl jsem svou Hondu Shadow. Přece nepojedu na kole, když se chystám někoho oddělat?“

„Toho rána jste tedy plánoval někoho zabít?“

„Připadalo mi to jako dobrý nápad.“

„Chtěl jste zabít prostě někoho, nebo konkrétně tu ženu v obchodě?“

„Vzpomínám si, že na tom parkovišti byly spousty kachen, brouzdaly se v kalužích, víte, už několik dní v jednom kuse lilo. Všude samé kachny s káčaty. Tohle mě vždycky trápilo. Chudinky káčata. Co chvíli někdo nějaké přejede. Vidíte rozmáznuté káče na silnici, kachna bez ustání chodí kolem svého mrtvého mláděte a je hrozně smutná.“

„Vy jste nikdy žádnou kachnu nepřejel, Basile?“

„Pane doktore, zvířeti bych v životě neublížil.“

„Říkal jste, že jako dítě jste zabíjel ptáky a králíky.“

„To bylo dávno. Znáte přece kluky s těmi jejich vzduchovkami. Ale abych se vrátil ke své vzpomínce. Získal jsem všehovšudy dvacet šest dolarů a jedenadevadesát centů. Musíte něco udělat s tou mojí poštou.“

„Tohle už opakujete po několikáté, Basile. Přece jsem vám slíbil, že se vynasnažím.“

„Pěkné zklamání po tom všem. Dvacet šest dolarů a jedenadevadesát centů.“

„Tolik bylo v pokladně?“

„Deset čtyři.“

„Musel jste být celý od krve, Basile.“

„Vzadu za krámem měla koupelnu.“ Jenrette se opět zahledí ke stropu. „Teď si vybavuju, že jsem na tu ženskou nalil Clorox. Abych odstranil stopy své DNA. Ale poslyšte, něco mi dlužíte. Chci svou zatracenou poštu. A taky mě dostaňte z té cely pro sebevrahy. Chci normální celu, kde mě nebudou pořád špehovat.“

„Jde nám jenom o vaše bezpečí.“

„Chci jinou celu, chci ty snímky a chci svou poštu! Pak se dozvíte víc o tom obchodě s vánočními potřebami.“ Basil se na židli neklidně vrtí, zatíná pěsti, podupává. Jeho oči jsou čím dál skelnější. „Zasloužím si odměnu.“

5

Lucy sedí na místě, odkud vidí k hlavnímu vchodu, může tedy sledovat, kdo přichází a odchází. Pozoruje lidi, kteří nic netuší. Pozoruje a přemýšlí i ve chvílích, kdy zdánlivě jenom odpočívá.

Posledních pár večerů navštěvuje restauraci U Lorraine, baví se s barmanem Buddym a barmankou Toniou. Ani jeden z nich nezná Lucyino pravé jméno, oba si však vzpomínají na Johnnyho Swifta, pamatují si ho jako toho úžasně přitažlivého doktora. Skvělý nervový doktor, který si oblíbil Provincetown, ale bohužel byl na ženské, říká Buddy. Škoda, dodává. Vždycky tu sedával sám, až na ten poslední večer, připojuje se Tonia. Měla tehdy službu a vzpomíná si, že Johnny přišel s dlahami na zápěstí. Když se ho zeptala, co se mu stalo, odpověděl, že právě podstoupil nepříliš úspěšnou operaci.

Johnny seděl u baru s nějakou ženou, chovali se k sobě velmi přátelsky, mluvili spolu, jako by pro ně neexistovalo okolí. Jmenovala se Jan, byla mladá, inteligentní, pohledná a zdvořilá, dost plachá, ani trochu nafoukaná, oblečená jen tak neformálně v džínách a svetru, vybavuje si Tonia. S Johnnym se nepochybně znali teprve krátce, možná se právě potkali a Jan mu připadala zajímavá, určitě ho zaujala, míní Tonia.

Měla jste dojem, že ho přitahuje jako žena? zeptala se Lucy barmanky.

Kdepak, spíš se zdálo, že Jan trápí nějaký problém a Johnny se jí snaží pomoct. Byl to lékař, chápete.

Tahle informace Lucy nepřekvapuje. Johnny byl vždycky nesmírně laskavý a nesobecký.

Lucy sedí v restauraci U Lorraine a přemýšlí o Johnnym, který sem nedávno vešel stejně jako teď ona a posadil se k témuž baru, snad dokonce na tutéž stoličku. Představuje si ho s Jan, s někým, koho možná právě potkal. Johnny rozhodně nepatřil k sukničkářům, nepěstoval náhodné známosti, vyhýbal se dobrodružstvím na jednu noc. Patrně se té mladé ženě opravdu snažil pomoct, poradit. Ale v čem? Týkalo se to zdravotních potíží? Nebo nějakého psychologického problému? Každopádně historka o plaché mladé ženě jménem Jan je záhadná, znepokojující. A Lucy neví proč.

Ale třeba se dobře necítil Johnny. Třeba měl obavy, protože operace karpálního tunelu nebyla úspěšná tak, jak doufal. Třeba během přátelského rozhovoru s půvabnou a ostýchavou mladou ženou zapomínal na svůj strach a připadal si silnější, důležitější. Lucy popíjí tequilu a myslí na to, co jí minulé září vykládal v San Francisku, kde se naposledy viděli.

Biologie je krutá, povzdechl si. Tělesné nedostatky se neodpouštějí. Nikdo nestojí o poznamenaného, zmrzačeného, nepotřebného a znetvořeného ubožáka.

Proboha Johnny, je to jen operace karpálního tunelu, žádná amputace.

Omlouvám se, řekl. Nejsme tu, abychom se bavili o mně.

Lucy na něho myslí, zatímco sedí v restauraci U Lorraine a od baru sleduje přicházející a odcházející lidi, převážně muže. Kdykoliv se otevřou dveře, zavane dovnitř sníh.

Sněžit začalo také v Bostonu. Benton projíždí svým Porsche Turbo S kolem cihlových budov kampusu lékařské fakulty a vzpomíná na dávné doby, kdy ho Scarpettová zvávala večer do pitevny. Pokaždé hned věděl, že půjde o nějaký mimořádně ošklivý případ.

Forenzní psychologové většinou do pitevny nikdy nevkročili. Nesledují pitvy, obvykle nechtějí vidět ani pitevní fotografie. Zajímají je podrobnosti týkající se pachatele, nikoliv to, co provedl oběti, protože pachatel je pro ně pacientem a oběť představuje pouze jakéhosi prostředníka, jehož pachatel použil k vyjádření svých násilných sklonů. Tak se alespoň vymlouvají mnozí soudní psychologové a psychiatři. Pravděpodobnější vysvětlení je, že nemají dost odvahy a necítí nutnost vyslechnout oběti nebo – v horším případě – strávit určitý čas s jejich zohavenými mrtvolami.

Benton je jiný. Mnohaleté soužití se Scarpettovou ho prostě nemohlo nezměnit.

Nemáte právo pracovat na případu, pokud nenasloucháte tomu, s čím se vám chtějí svěřit mrtví, řekla mu před nějakými patnácti léty, když společně řešili první vraždu. Jestli se s nimi nehodláte zdržovat, pak se já, upřímně řečeno, nehodlám zdržovat s vámi, zvláštní agente Wesley.

Vyjádřila jste se zcela jasně, doktorko Scarpettová. Budu se řídit vašimi radami.

Dobrá, pokývla. Následujte mě.

Tenkrát poprvé vstoupil do pitevní chladnice; dodnes v duchu slyší hlasité cvaknutí pákové kliky, dodnes cítí závan studeného páchnoucího vzduchu. Poznal by ten pach kdykoliv – odporný pronikavý pach hniloby a zániku ulpívající na všem kolem. Benton si vždycky představoval, že kdyby ten pach byl viditelný, připomínal by špinavě šedou přízemní mlhu, která se zvolna šíří z místa, kde někdo zemřel.

Znovu si teď přehrává svůj rozhovor s Basilem, rozebírá každé slovo, každé gesto, každou změnu ve výrazu obličeje. Pachatelé násilných trestných činů často předvádějí úplné herecké výkony. Zoufale se snaží kdekoho zmanipulovat, jen aby dostali, co chtějí. Slibují, že prozradí, kam ukryli těla obětí, přiznávají se ke zločinům, které se nikdy nepodařilo vyřešit, odhalují podrobnosti toho, co spáchali, nabízejí vysvětlení své motivace a svých duševních stavů. Většinou jde o samé lži. V tomto případě si Benton není jistý. Něco z Basilova líčení mu připadá dost věrohodné.

Zkusí zavolat mobilním telefonem Scarpettovou, ale nezastihne ji. Po několika minutách to zkusí znovu – se stejným výsledkem.

Nechají tedy vzkaz: „Buď tak hodná a hned se mi ozvi.“

Dveře se opět otvírají a dovnitř vchází žena provázená mračnem bílých vloček, jako by ji sem navál blizard.

Žena má na sobě dlouhý černý kabát, smetá z něj sníh a současně si sundává kapuci. Světlá pleť chladem zrůžověla, oči přímo září. Žena je hezká, nápadně hezká. Tmavší blond vlasy, tmavé oči, až vyzývavě ladná postava. Lucy sleduje, jak žena proplouvá mezi stolky do zadní části restaurace, svůdná poutnice, smyslná čarodějka v dlouhém černém plášti, který se při chůzi vlní kolem černých kozaček. Žena míří rovnou k baru, kde je spousta prázdných míst, vybere si stoličku vedle Lucy, složí kabát a bez jediného slova či pohledu se posadí.

Lucy usrkává tequilu a zírá na televizi nad barem, předstírá zájem o nejnovější milostný románek jakési celebrity. Buddy ženě připraví pití, jako by přesně věděl, co má ráda.

„Dám si ještě jednou,“ chvatně ho požádá Lucy.

„Hned to bude.“

Ženu s dlouhým černým kabátem zřejmě zaujala barevná láhev tequily, kterou Buddy podal z police, a soustředěně pozoruje i bledě jantarový alkohol, tenkým proudem stékající na dno úzké sklenky. Lucy lehce tequilou zakrouží, vůně stoupá nosem až do mozku.

„Tohle pití vám způsobí bolest hlavy jako z hádu,“ prohodí žena chraplavým hlasem, který zní svůdně a tajemně.

„Je mnohem čistší než jiné destiláty,“ odpoví Lucy. „Slovo hádes už jsem hodně dlouho neslyšela. Většina lidí, co znám, mluví spíš o pekle.“

„Nejhorší bolení hlavy jsem zažila z margarit,“ poznamená žena, zvedne sklenku na šampaňské a lokne si jedovatě růžového koktejlu Cosmopolitan. „A v peklo nevěřím.“

„Jestli nepřestanete pít tohle svinstvo, brzy v peklo uvěříte.“ V zrcadle za barem Lucy sleduje, jak se vepředu opět otvírají dveře a do restaurace U Lorraine vniká další sníh.

Vítr vanoucí od zálivu hedvábně šelestí a Lucy si mimoděk představuje hedvábné punčochy vlající na prádelní šňůře, ačkoliv žádné hedvábné punčochy na prádelní šňůře nikdy vlát neviděla a netuší, jaké zvuky ve větru vydávají. Zato moc dobře ví o černých punčochách své sousedky, protože vysoké stoličky a krátké sukně s rozparkem představují krajně nebezpečnou kombinaci, pokud ovšem žena nesedí v restauraci, kde se muži zajímají zase jen o muže, což tady v Provincetownu bývá pravidlem.

„Další Cosmo, Stevie?“ zeptá se Buddy a Lucy se tak dozví její jméno.

„Ne,“ odpoví za ni Lucy. „Dejte Stevie totéž, co piju já.“

„Ráda vyzkouším všechno,“ kývne Stevie. „Mám dojem, že jsem vás viděla v Piedu nebo ve Vixenu. Tancovala jste tam s různými lidmi.“

„Zásadně netančím.“

„Viděla jsem vás. Někoho takového si člověk zapamatuje.“

„Chodíte sem často?“ opáčí Lucy. Určitě Stevie nikdy nepotkala – v Piedu, ve Vixenu ani v žádném jiném klubu či provincetownské restauraci.

Stevie sleduje, jak Buddy nalévá další tequilu. Barman nechá láhev na pultu a chvátá obsloužit jiné hosty.

„Jsem tu prvně,“ odpoví Stevie. „Týden v Ptownu je můj valentýnský dárek.“

„Teď, uprostřed zimy?“

„Pokud se nemýlím, Valentýn se vždycky slaví v zimě. Je to můj nejoblíbenější svátek.“

„Není to oficiální svátek. Tenhle týden tu sedím každý večer, ale ještě jsem vás tu neviděla.“

„Co jste zač? Barová policie?“ Stevie se usměje a pohlédne do Lucyiných očí tak intenzivně, že se to nemine účinkem.

Lucy se začíná zmocňovat známý pocit. Ne, bleskne jí hlavou. Už ne!

„Možná sem nechodím jen večer jako vy,“ pokračuje Stevie, sáhne po láhvi tequily a zlehka se přitom otře o Lucyinu paži.

Známý pocit sílí. Stevie si prohlíží barevnou etiketu, vrací láhev zpátky na barový pult, nijak nespěchá a jakoby nechtěně se tělem dotýká Lucy. Známý pocit se stupňuje.

„Cuervo?“ říká Stevie. „Co je na Cuervu tak zvláštního?“

„Jak můžete vědět, co dělám?“ zeptá se Lucy. Snaží se ten pocit zaplašit.

„Jenom tak hádám,“ pokrčí Stevie rameny. „Tipovala bych vás na člověka, který rád ponocuje. Ty vlasy máte rezavé od přírody, že? Vlastně jsou spíš mahagonové se sytě rudým odstínem. Obarvené vlasy takhle nevypadají. Vždycky jste je nenosila dlouhé, alespoň ne tak dlouhé jako teď.“

„Nejste náhodou jasnovidka?“

Známý pocit je k nevydržení. Rozhodně neustupuje.

„Jak říkám, prostě jenom hádám.“ Hlas Stevie zní nesmírně svůdně. „Ale neodpověděla jste mi. Co je na Cuervu tak zvláštního?“

„Už samotný název. Cuervo Reserva de la Familia. Vynikající specialita.“

„Chápu. Zdá se, že dneska prožívám večer plný překvapení.“ Stevie položí dlaň na Lucyin loket a nechá ji tam nejméně minutu. „Jsem poprvé v Ptownu. A poprvé piju stoprocentně agávovou tequilu, která stojí třicet dolarů za sklenku.“

Lucy uvažuje, odkud může Stevie vědět, že sklenka stojí třicet dolarů. Na někoho, kdo nikdy tequilu neochutnal, o ní ví hodně.

„Nalejte mi to ještě jednou,“ zavolá Stevie na Buddyho. „A mohl byste mi přidat o slzu víc, nemyslíte? Buďte hodný chlapec.“

Buddy jí s úsměvem naleje novou dávku. A o dvě sklenky později se Stevie nakloní k Lucy a pošeptá jí do ucha: „Měla bys u sebe něco?“

„Jako co?“ zeptá se Lucy a už se ničemu nebrání.

Známý pocit přiživovaný tequilou zřejmě vydrží až do rána.

„Vždyť víš co.“ Stevie mluví tiše, dechem zahřívá Lucyino ucho, ňadry se tiskne k její paži. „Hulení. Nějaké kvalitní.“

„Proč myslíš, že nějaké mám?“

„Prostě jen hádám.“

„V tom jsi vážně vynikající.“

„Tady to seženeš všude. A viděla jsem tě.“

Ano, minulý večer Lucy opravdu nakupovala. Ví, kam pro to jít: do Vixenu, kde ovšem netančí. Nevzpomíná si, že by tam zahlédla Stevie. Nebylo tam moc lidí – jako nikdy v tuhle roční dobu. Půvabné Stevie by si jistě všimla. Všimla by si jí i v hustém davu, na nejrušnější ulici, kdekoliv.

„Možná právě ty jsi od barové policie,“ řekne Lucy.

„Ani netušíš, jak je to směšné,“ Šeptá Stevie a její hlas zní neodolatelně svůdně. „Kde bydlíš?“

„Kousek odtud.“

6

Úřady státního soudního lékaře většinou sídlí na okraji lepší části města a nedaleko kampusu lékařské fakulty. Tenhle komplex postavený z červených cihel a betonu sousedí z jedné strany s massachusettskou dálnicí a ze druhé s věznicí okresu Suffolk. Nenabízí se tady žádný hezký výhled a hluk dopravy nikdy nepolevuje.

Benton zaparkuje u zadního vchodu. Všimne si, že tu stojí jenom dvě další auta. Tmavomodrá Crown Victoria patří detektivu Thrushovi. Honda SUV je nejspíš některého ze špatně placených soudních patologů, který určitě neskákal radostí, když ho Thrush donutil přijet sem v tuhle pozdní hodinu. Benton zazvoní a současně přelétne pátravým pohledem celé zadní parkoviště. Nikdy se necítí úplně v bezpečí, vždycky počítá s možností, že ho někdo sleduje. Vtom se otevřou dveře a Thrush ho pozve dovnitř.

„Kristepane, v noci to tady nesnáším,“ řekne Thrush.

„Pitevny nejsou moc půvabné ani ve dne,“ opáčí Benton.

„Jsem rád, že jste přijel,“ prohodí Thrush. A zatímco za nimi zavírá dveře, sklouzne pohledem k černému porsche. „Jen nemůžu uvěřit, že jste si právě dneska vzal tohle. V takovém počasí? Máte rozum?“

„Pohon na všechna čtyři kola. A když jsem jel ráno do práce, ještě nesněžilo.“

„Všichni psychologové, se kterými jsem kdy pracoval, by odmítli, bez ohledu na to, jestli sněží, prší, nebo svítí slunce,“ vykládá Thrush. „Stejně jako ti, co dělají profily pachatelů. Většina expertů z FBI v životě neviděla mrtvolu.“

„Kromě těch na ústředí.“

„Nekecám. Spousta jich působí i na ředitelství státní policie. Tudy.“

Cestou po chodbě podá Bentonovi obálku.

„Mám pro vás všechno na disku. Prohlídku místa činu, snímky z ohledání a pitvy, veškeré zatím pořízené záznamy. Prostě komplet. Pokud vím, čeká nás hotové sněžné peklo.“

Benton opět myslí na Scarpettovou. Zítra bude svatého Valentýna a měli by spolu strávit večer, dopřát si romantickou večeři v přístavu. Scarpettová chtěla využít rektorského volna a zdržet se přes víkend. Neviděli se skoro měsíc. A teď se sem možná vůbec nedostane.

„Já slyšel jen o menších sněhových přeháňkách,“ poznamená Benton.

„Kdepak, od Mysu se žene bouře. Doufám, že máte i jiné auto než ten sporťák za milion dolarů.“

Thrush je urostlý chlap, který strávil celý život v Massachusetts a podle toho také mluví. V jeho řeči není slyšet jediné normální „r“. Je mu něco málo přes padesát, prošedivělé vlasy nosí po vojensku krátce zastřižené; na sobě má pomačkaný hnědý oblek, zřejmě se od rána ještě nezastavil. Kráčejí s Bentonem jasně osvětlenou chodbou, čisťounkou a provoněnou osvěžovačem vzduchu. Míjejí laboratoře a úložny důkazních materiálů, všechny elektronicky zabezpečené. Je tu dokonce odtahové vozítko – Benton si neumí představit proč. A je tu i snímací elektronový mikroskop. Vůbec jde o nejprostornější a nejlépe vybavenou pitevnu, jakou kdy Benton viděl. Horší už je to s počtem zaměstnanců.

Úřad léta trpí personálními problémy, vzhledem k nízkým platům se nedaří přilákat kvalitní forenzní patology ani ostatní zaměstnance. Situaci zhoršují údajné omyly a projevy nedbalosti, které mají za následek různá nedorozumění i vyhrocené střety ve vztahu k veřejnosti. Život a smrt jsou pak nelehké pro všechny zúčastněné. Úřad se nechová otevřeně nejen k médiím, ale k nikomu zvenčí. Převládají nepřátelství a nedůvěra. Proto sem Benton raději přichází pozdě večer. Během pracovních hodin si tady připadá nevítaný. Má pocit, že každého zbytečně obtěžuje.

Teď se s Thrushem zastaví před zavřenými dveřmi speciální pitevny, používané v případech ostře sledovaných, velmi neobvyklých nebo takových, kdy hrozí biologické nebezpečí. Náhle mu zavibruje mobilní telefon. Benton pohlédne na displej. Žádné údaje o volajícím zpravidla znamenají Scarpettovou.

„Ahoj,“ řekne Scarpettová. „Doufám, že jsi strávil příjemnější večer než já.“

„Jsem v pitevně.“ Benton se otočí k Thrushovi. „Okamžik.“

„Takže se taky bůhvíjak nebavíš,“ konstatuje Scarpettová.

„Vylíčím ti to později. Měl bych otázku. Slyšela jsi někdy o něčem, co se asi tak před dvěma a půl roky mělo stát v obchodě s vánočním zbožím v Las Olas?“

„Tím něčím určitě myslíš vraždu.“

„Správně.“

„Nevzpomínám si. Třeba by to mohla prověřit Lucy. Prý tam u vás hodně sněží.“

„Dostanu tě sem, i kdybych si musel od Santa Clause půjčit jeho soby.“

„Miluju tě.“

„Já tebe taky.“

Benton ukončí hovor a zeptá se Thrushe: „S kým tu budeme jednat?“

„No, doktor Lonsdale byl tak laskavý a nabídl mi pomoc. Bude se vám líbit. Ale pitvu neprováděl. Provedla ji ona.“

Ona je šéfka. Své vedoucí místo získala proto, že je ona.

„Nejde mi to na rozum,“ kroutí hlavou Thrush. „Ženské by přece neměly tuhle práci dělat. Co je to vůbec za ženskou, když ji něco takového přitahuje?“

„Najdou se mezi nimi i dobré patoložky,“ namítne Benton. „Přímo vynikající. Zdaleka ne všechny získaly vedoucí postavení jen proto, že jsou ženy. Spíš navzdory tomu.“

Thrush neví o Scarpettové. Benton o ní nikdy nemluví. Dokonce ani s lidmi, které dobře zná.

„Ženské by se od takového svinstva měly držet co nejdál,“ usuzuje Thrush.

Noční vzduch je na Commercial Street mrazivý a mléčně bílý. Sníh víří ve světle luceren a prozařuje noční tmu, až se všechno kolem neskutečně a snově třpytí. Obě ženy jdou středem liduprázdné tiché ulice podél vody na východ, k domku, který si Lucy pronajala před několika dny, brzy poté, co měl Marino podivný telefonát od muže s neméně podivným jménem Hog, tedy Kanec či Prase. Nebo Ruka Boží.

Uvnitř Lucy zapálí v krbu a pak si před něj se Stevie sednou na prošívané deky, ubalí si marihuanovou cigaretu z kvalitního materiálu propašovaného z Britské Kolumbie a přátelsky se o ni dělí. Pokuřují, hovoří a smějí se. Stevie by chtěla další.

„Ještě jointa,“ škemrá, zatímco ji Lucy svléká.

„Jeden bohatě stačí.“ Lucy si pozorně prohlíží útlé nahé tělo s červenými otisky dlaní, připomínajícími tetování.

Jsou čtyři. Dva na prsou, jako by někdo ňadra svíral, dva na vnitřních stranách stehen, jako by se někdo snažil nohy rozevřít. Žádné ovšem nejsou na zádech, tedy v místech, kam by si Stevie nemohla dosáhnout a sama si otisky namalovat, totiž za předpokladu, že nejsou vytetované. Lucy jen zírá. Dotkne se jednoho z otisků, položí na něj dlaň, laská ňadro.

„Chci si ověřit, jestli otisk odpovídá velikosti mé ruky,“ řekne Lucy. „Napodobenina?“

„Snad by ses už taky měla svlíknout.“

Lucy si se Stevie dělá, co chce, ale nesvlékne se. Celé hodiny si s ní na prošívaných dekách před krbem dělá, co chce, a Stevie se ničemu nebrání, je živější než všechny ženy, kterých se kdy Lucy dotýkala, má hebkou pleť a měkké křivky, je štíhlá, jak už Lucy nikdy nebude. A když se ji Stevie téměř násilím pokusí svléknout, Lucy to nepřipustí. Konečně se Stevie unaví, vzdá to a Lucy ji uloží do postele. Stevie usne. Lucy leží s otevřenýma očima, naslouchá přízračnému kvílení větru a pokouší se zjistit, čemu se vlastně ty zvuky podobají, až dospěje k závěru, že vůbec nepřipomínají šelest hedvábných punčoch, ale spíš úzkostný a bolestný nářek.

7

Speciální pitevna není velká, má dlaždicovou podlahu a celkem skromné vybavení – běžný operační vozík, digitální váhu, skříň s důkazními materiály, pilky a různé nože, pulty, kde se provádějí řezy orgánů, pojízdný pitevní stůl stojící před kovovým dřezem přimontovaným ke stěně. Dveře chladírny zabudované do zdi jsou pootevřené.

Thrush Bentonovi podá modré nitrilové rukavice. „Chcete návleky, masku nebo něco jiného?“

„Ne, díky,“ odpoví Benton. Vtom se z chladírny vynoří doktor Lonsdale. Před sebou tlačí ocelový vozík, na němž leží vak s mrtvolou.

„Musíme si pospíšit,“ říká Lonsdale, zatímco parkuje vedle dřezu a zajišťuje proti pohybu dvě z výkyvných koleček. „Už tak to od manželky pěkně schytám. Slaví dneska narozeniny.“

Částečně stáhne zip a rozevře vak. Oběť má černé vlasy, nepravidelně nakrátko ostříhané, zvlhlé a plné zkrvavených kousků mozku a dalších tkání. Z obličeje skoro nic nezůstalo. Vypadá to, jako by jí uvnitř hlavy explodovala menší bomba, což ostatně není daleko od pravdy.

„Střelena do úst,“ zahajuje výklad doktor Lonsdale. Je mladý a mluví tempem, které hraničí s netrpělivostí. „Rozsáhlé fraktury lebky, rozmačkaný mozek, což samozřejmě obvykle nacházíme u sebevražd, ovšem v tomhle případě nic dalšího sebevraždě neodpovídá. Domnívám se, že v okamžiku výstřelu měla hlavu hodně zakloněnou. To by vysvětlovalo, proč jí zásah prakticky strhl celý obličej a vyrazil několik zubů. Mimochodem, ani tohle není výjimečné u sebevražd.“

Lonsdale rozsvítí zvětšovací lampu a přisune ji blíž k hlavě oběti.

„Protože obličej schází, nemusíme páčit ústa,“ poznamená. „Díky za ty drobné dary.“

Benton se skloní a ucítí nasládlý hnilobný pach rozkládající se krve.

„Saze na patře a na jazyku,“ pokračuje doktor Lonsdale. „Povrchová poranění jazyka, kůže kolem úst a nazolabiální rýhy, způsobená prudkým vydutím tkání, když se po výstřelu rozpínaly plyny z brokovnice. Nebyla to moc hezká smrt.“

Stáhne zdrhovadlo vaku až dolů.

„To nejlepší nakonec,“ prohodí Thrush. „Co tomu říkáte? Připomíná mi to Crazy Horse.“

„Myslíte toho Indiána?“ Doktor Lonsdale věnuje detektivovi mírně káravý pohled a pak odšroubuje víčko z nevelké sklenice naplněné průzračnou kapalinou.

„Jo. Pokud vím, označoval svého koně červenými otisky dlaně na zadku.“

Žena je také plná červených otisků dlaně, má je na prsou, na břiše a na vnitřní straně stehen. Benton si přitáhne blíž zvětšovací lampu.

Doktor Lonsdale potře kapalinou okraj otisku. „Izopropyl alkohol, ředidlo, které by to mělo smýt,“ vysvětluje. „Ten materiál určitě není rozpustný ve vodě, patrně půjde o takový, co se používají pro falešné tetování, o nějaký druh tiskařské nebo nátěrové barvy. Tipoval bych to na Magic Marker, značkovač s dlouhotrvajícím účinkem.“

„Předpokládám, že jste se s ničím podobným u žádného případu nesetkal,“ řekne Benton.

„Ne, nikdy.“

Ve světle zvětšovací lampy jsou otisky dlaní dobře viditelné, mají čisté linie jako podle šablony. Benton marně pátrá po stopách tahů štětcem, po čemkoliv, co by mu prozradilo, jak někdo tu barvu, inkoust či lak na kůži nanášel. Není si jistý, ale vzhledem k sytosti barvy soudí, že kresby vznikly poměrně nedávno.

„Ty otisky si zřejmě pořídila už dřív,“ dodá doktor Lonsdale. „Jinými slovy, s její smrtí nijak nesouvisejí.“

„Taky si to myslím,“ přikývne Thrush. „Tady v okolí už kvůli Salemu pořád spousta lidí provozuje čarodějnictví.“

„Uvažuju, jak rychle asi takové kresby začínají blednout,“ poznamená Benton. „Změřili jste, jestli velikostí odpovídají jejím dlaním?“ ukáže na tělo.

„Připadají mi větší.“ Thrush předvede vlastní ruku.

„A co zadní část těla?“ zeptá se Benton.

„Po jednom otisku na každé hýždi, jeden mezi lopatkami,“ odpoví doktor Lonsdale. „Velikostí vypadají na mužské dlaně.“

„Jo,“ přitaká Thrush.

Doktor Lonsdale pootočí mrtvolu na bok a Benton si začne pozorně prohlížet další červené otisky.

„Zdá se, že tady má nějakou zhmožděninu,“ ukáže Benton k drobným oděrkám na otisku mezi lopatkami. „Místo je zarudlé.“

„Neznám všechno do podrobností,“ řekne doktor Lonsdale. „Nejde o můj případ.“

„Otisk dlaně zřejmě vznikl až po zhmoždění,“ pokračuje Benton. „A jako bych tu viděl i podlitiny způsobené bitím.“

„Možná nějaký menší otok. Histologie by nám to měla objasnit. Není to můj případ. Nezúčastnil jsem se pitvy.“ Tuhle skutečnost doktor Lonsdale znovu připomíná a zdůrazňuje. „Na mrtvolu jsem se letmo podíval těsně předtím, než jsem ji sem přivezl. A nahlédl jsem do pitevní zprávy.“

Pokud by šéfka odvedla nekvalitní či nedbalou práci, jemu by nikdo nemohl nic vyčítat.

„Dokázal byste odhadnout, jak dlouho je po smrti?“ zeptá se ho Benton.

„No, chladné počasí mohlo zpomalit postup rigoru mortis.“

„Byla zmrzlá, když ji našli?“

„Ještě ne. K nám ji přivezli s tělesnou teplotou tři stupně Celsia. Na místě činu jsem nebyl. Nemůžu posloužit detaily.“

„Dneska v deset dopoledne bylo venku šest pod nulou,“ informuje Bentona Thrush. Povětrnostní podmínky máte na disku, co jsem vám dal.“

„Pitevní zprávu už tedy patoložka nadiktovala,“ konstatuje Benton.

„Ano,“ kývne Thrush. „Všechno je na tom disku.“

„Důkazní stopy?“

„Kousky hlíny, nějaká vlákna, různé smetí, které se přilepilo ke krvi,“ odpoví Thrush. „Co nejrychleji jsem to nechal poslat do laboratoří.“

„Povězte mi něco o té nábojnici,“ požádá ho Benton.

„Byla vsunutá do rekta. Zvenčí byste ji neviděl, ale objevila se na rentgenu. Úplně mě to šokovalo. Když mi snímek ukázali, nejdřív jsem myslel, že nábojnice leží pod tělem, na rentgenovém stole. V životě by mě nenapadlo, že ta zatracená věc je uvnitř mrtvoly.“

„Jaký typ zbraně to je?“

„Remington Express Magnum, ráže dvanáct.“

„No, kdyby se střelila sama, určitě by si potom nevsunula nábojnici do rekta,“ řekne Benton. „Už jste zkusili porovnání v NIBIN?“

„Pracuje se na tom. Zápalná jehlice zanechala na náboji slušnou rýhu. Třeba budeme mít štěstí.“

8

Příštího dne časně ráno padá sníh šikmo přes Cape Cod Bay a taje, sotva se dotkne vody. Jen řídce pokrývá hnědožlutý kousek pobřeží za Lucyinými okny, ale kupí se na nedalekých střechách i na balkoně za její ložnicí. Lucy s prošívanou dekou až u brady hledí na vodu a na sníh, rozmrzelá, že musí vstát a nějak si poradit se Stevie, ženou, která spí vedle ní.

Včera večer neměla Lucy do restaurace U Lorraine chodit. Lituje, že tam šla, lituje toho čím dál víc. Je ze sebe znechucená a ráda by už byla pryč z toho domku s půlkruhovou verandou, se šindelovou střechou, s nábytkem otlučeným neustále se střídajícími nájemníky, s maličkou, špinavou a nemoderně vybavenou kuchyní. Lucy pozoruje ranní proměny obzoru, který předvádí nejrůznější odstíny šedi. Sněží téměř stejně hustě jako v noci. Lucy přemýšlí o Johnnym. Přijel sem do Provincetownu týden před svou smrtí a s někým se tu setkal. Lucy měla už dávno zjistit, co za tím bylo, ale zatím nic nevyřešila. Trápí se vlastními problémy. Teď sleduje, jak Stevie pravidelně oddechuje.

„Jsi vzhůru?“ zeptá se Lucy. „Budeme muset vstávat.“

Upřeně pozoruje vír sněhových vloček a kachny kolébající se na hladině rozeklané šedé zátoky; uvažuje, jak je možné, že nezmrznou. Jistě, ví o izolačních vlastnostech peří, ale přesto ji nesmírně udivuje, že nějaký teplokrevný tvor dokáže bez obtíží plout v ledově studené vodě uprostřed sněhové vánice. Lucy je zima i pod prošívanou dekou, mrazí ji a navíc se v podprsence, kalhotkách a pečlivě zapnuté košili cítí trapná a odpudivá.

„Stevie, vzbuď se. Musím odejít.“

Stevie nereaguje, s každým pomalým nádechem a výdechem se jí záda mírně zvedají a opět klesají. Lucy se trápí výčitkami, zlobí se na sebe a je znechucená, protože se patrně nedokáže přinutit, aby přestala dělat tyhle věci. Tyhle věci, které nenávidí. Málem celý rok si neustále říká: už nikdy. A pak najednou přijde takový večer jako včera – a Lucy hodí za hlavu rozum i logiku. Vždycky následuje lítost, vždycky, neboť je to pokořující, a Lucy se musí zachraňovat další sérií lží. Nic jiného jí nezbývá. Život už jí nenabízí možnost výběru. Lucy v tom vězí příliš hluboko, aby zvolila jinak. A některé volby osud učinil za ni. Lucy tomu stále ještě nemůže uvěřit. Dotkne se svých drobných ňader a povoleného břicha, aby se ujistila, že je to opravdu tak, ale dál ničemu nerozumí. Proč se něco takového stalo právě jí?

A proč je Johnny po smrti?

Nikdy nezkoumala, co se mu přihodilo. Prostě odešla a svá tajemství si vzala s sebou.

Promiň, omlouvá se mu v duchu a doufá, že ať už je Johnny kdekoliv, dál jí nahlíží do duše, snad teď odlišným způsobem, ale tak, jak to uměl jen on. Třeba dokáže číst její myšlenky. Třeba chápe, proč se držela stranou a přijala verzi o sebevraždě. Možná byl v depresi, říkala si tehdy. Možná si připadal odepsaný. Nikdy nevěřila, že by ho zavraždil jeho bratr. Neuvažovala ani o možnosti, že by to spáchal někdo jiný. Až náhle Marina překvapil zlověstný telefonát od jakéhosi Hoga.

„Budeš muset vstát,“ opakuje spící ženě.

Pak Lucy sáhne po pistoli Colt Mustang .380, která leží na nočním stolku.

„No tak, probuď se.“

Basil Jenrette ve své cele odpočívá na ocelové posteli, přikrytý tenkou dekou z materiálu, jaký při požáru neprodukuje jedovaté plyny, například kyanid. Žádné jedovaté plyny by se při požáru nešířily ani z tenké tvrdé matrace. Injekce by byla nepříjemná, elektrické křeslo ještě horší, ale plynová komora znamená prostě děs. Dusit se, křečovitě a marně lapat po dechu. Panebože, ne!

Kdykoliv se během stlaní lůžka podívá na matraci, představuje si požáry a nemožnost dýchat. Přece není tak špatný. Přinejmenším nikdy nikomu neprovedl to, co mu prováděl učitel klavíru, dokud Basil nepřestal na hodiny docházet, přestože ho pak matka nemilosrdně trestala páskem. K učiteli se nevrátil, odmítl znovu zažívat tu hrůzu, kdy skoro nemohl dýchat, kdy se dusil a dávil. Už si to příliš nepřipomínal – až se najednou objevila hrozba plynové komory. Sice věděl, že tady v Gainesvillu se popravy vykonávají smrtící injekcí, ale dozorci ho stejně pořád strašili plynovou komorou, dunivě se smáli a chechtali, když se na lůžku schoulil do klubíčka a celý se rozklepal.

Naštěstí teď už si s plynovou komorou ani jinými způsoby popravy nemusí dělat starosti. Jako pokusná osoba slouží vědeckému výzkumu.

Čeká, až skřípne záklopka ve spodní části ocelových dveří, čeká, až se otevře, čeká na svůj tác se snídaní.

Nemůže se přesvědčit, jestli je venku světlo, cela totiž nemá žádné okno, ale Basil ví, že se už rozednilo, pozná to podle hluku, který dozorci dělají při ranní obchůzce, během níž otvírají záklopky a opět je zabouchávají, zatímco vězňové si berou vajíčka se slaninou a vdolky, někdy míchaná vajíčka, někdy volská oka. Basil leží pod nejedovatou dekou na nejedovaté matraci, cítí vůni jídla a přemýšlí o své poště. Musí ji konečně dostat! Jako vždycky je napjatý a vzteká se. Čeká, až se ozvou kroky a pak se za špehýrkou vysoko na dveřích objeví tlustá černá tvář strýčka Remuse.

Basil mu říká strýček Remus podle populárních knížek Joela Chandlera Harrise, kde je stejnojmenná postava, starý černoch, vypravěčem bajek a humorných příhod mluvících zvířátek. A protože mu Basil tak říká, přestal dostávat svou poštu. Už měsíc nedostal jediný dopis.

„Chci svou poštu,“ říká tváři strýčka Remuse za špehýrkou. „Dostávat poštu je moje ústavní právo.“

„Proč myslíš, že by někdo psal takovýmu mizernými chcípákovi?“ prohodí obličej za okénkem.

Basil toho moc nerozezná – jenom tmavou siluetu tváře a zírající oči. S očima si Basil umí poradit, umí je vypíchnout, aby na něho necivěly a neviděly místa, jaká nemají vidět. Potom oči ztratí lesk a popraskají. Basil se div nezalkne. Tady ve své sebevražedné cele s tím nemůže nic dělat a bezmocná zuřivost mu ždímá žaludek, jako by to byl kus hadru na nádobí.

„Vím, že mám poštu,“ řekne Basil. „Chci ji.“

Černá tvář zmizí a pak se odsune záklopka. Basil vstane z lůžka a vezme si tác. Záklopka v dolní části silných šedých ocelových dveří se s hlasitým bouchnutím zavře.

„Doufám, že ti nikdo do jídla neflusnul,“ poznamená strýček Remus za špehýrkou. „Dobrou chuť.“

Dosud bosá Lucy se vrací do ložnice, podlaha ze širokých prken studí. Stevie je přikrytá a spí. Lucy postaví na noční stolek dva hrnky s kávou, pak vklouzne rukou pod matraci a vyloví zásobník pistole. Jistě, v noci se chovala dost nezodpovědně, ale ne zase natolik nezodpovědně, aby vedle cizího člověka nechala svou zbraň nabitou.

„Stevie!“ zvýší Lucy hlas. „No tak, probuď se! Slyšíš?“

Stevie otevře oči. Zírá na Lucy, která stojí vedle postele a vsouvá do pistole zásobník.

„To je tedy pohled,“ zívne Stevie.

„Musím odejít.“ Lucy jí podá kávu.

Stevie upřeně pozoruje pistoli. „Musíš mi hodně důvěřovat, když jsi ji celou noc nechala přímo tady na stolku.“

„Proč bych ti neměla důvěřovat?“

„Řekla bych, že vám právníkům určitě dělají těžkou hlavu ty spousty lidí, kterým jste zničili život,“ odpoví Stevie. „A lidé jsou dneska nevypočitatelní.“

Lucy se jí včera představila jako advokátka z Bostonu. A Stevie si zřejmě vytvořila dost mylný obraz.

„Jak jsi věděla, že mám ráda kávu bez mléka?“

„Nevěděla jsem to,“ pokrčí Lucy rameny. „Ale v domě není mléko ani smetana. Vážně už musím běžet.“

„Podle mě bys měla zůstat. Nebudeš litovat, slibuju. V noci jsme to přece nedotáhly do konce, ne? Povedlo se ti opít mě a zhulit, že jsem tě ani nedokázala svlíknout. A byl to můj první takový zážitek.“

„Zdá se, že hodně věcí zažíváš poprvé.“

„Odmítla ses svlíknout,“ připomíná Stevie, zatímco usrkává horkou kávu. „A opravdu jsem to zažila poprvé.“

„Nebyla jsi moc při smyslech.“

„Byla jsem dost při smyslech, abych se tě alespoň pokusila svlíknout. Ale nic není ztracené, můžu to zkusit znovu.“

Posadí se, pohodlně se opře o polštáře. Přikrývka jí sklouzne z ňader a odhalí bradavky, v chladném vzduchu ztuhlé. Stevie dobře ví, co vlastní. A umí svého vlastnictví využívat. Lucy nevěří, že to, co se stalo v noci, bylo poprvé. Nic z toho nebylo poprvé.

„Panebože, hlava mi úplně třeští,“ říká Stevie a zároveň sleduje, jak se na ni Lucy dívá. „Netvrdila jsi náhodou, že po kvalitní tequile se člověk nikdy necítí mizerně?“

„Míchala jsi ji s vodkou.“

Stevie za sebou natřese polštáře a přikrývky se jí sesunou až k bokům. Odhrne si z očí tmavě blond vlasy. V ranním světle je na ni skutečně nádherný pohled, jenže Lucy už s ní nechce nic mít a opět ji zneklidňují ty červené otisky dlaní.

„Pamatuješ si, jak jsem se tě na ně v noci ptala?“ Lucy upřeně pozoruje otisky.

„V noci ses mě ptala na spousty věcí.“

„Ptala jsem se, kde jsi k nim přišla.“

„Co kdyby ses vrátila do postele?“ Stevie lákavě poklepává na přikrývku a očima přímo propaluje Lucyinu kůži.

„Jestli jsou vytetované, muselo tě to bolet. Ale myslím, že jde spíš o napodobeniny.“

„Můžu je smýt odlakovačem na nehty nebo dětským olejíčkem. Ovšem tady určitě odlakovač ani dětský olejíček nenajdu.“

„Proč je vůbec máš?“

„Nebyl to můj nápad.“

„A čí tedy?“

„Jedné protivné ženské. Udělala mi je a já teď mám co smývat.“

Lucy nakrčí čelo. „Nechat se od někoho pomalovat je dost ujeté, nemyslíš?“ Když si představí, jak někdo Stevie maluje na nahé tělo, neubrání se žárlivosti. „Nemusíš mi říkat, kdo to byl,“ dodá Lucy, jako by ji taková hloupost nezajímala.

„Rozhodně je lepší být tím, kdo to dělá někomu druhému,“ usměje se Stevie a Lucy opět pocítí žárlivost. „Pojď ke mně,“ řekne Stevie svým svůdným hlasem a znovu poklepe na postel.

„Musíme vypadnout, čeká mě práce,“ odpoví Lucy, zatímco si odnáší černé kapsáče, bachratý černý svetr a pistoli do maličké koupelny sousedící s ložnicí.

Zavře za sebou dveře a zamkne. Svlékne se, aniž na sebe pohlédne do zrcadla. Přála by si, aby to, co se stalo s jejím tělem, byl jenom přelud, jenom zlý sen. Ve sprše se osahává, aby zjistila, jestli nedošlo k dalším změnám. Zrcadlu se vyhýbá i potom, když se utírá osuškou.

„No ne,“ podiví se Stevie, sotva Lucy vyjde z koupelny, oblečená a nervózní, v mnohem horší náladě než předtím. „Vypadáš jako nějaká tajná agentka. Jsi vážně klasa. Chtěla bych být přesně taková.“

„Neznáš mě.“

„Po dnešní noci o tobě vím dost.“ Stevie si ji měří od hlavy k patám. „Kdo by se ti nechtěl podobat? Zdá se, že z ničeho nemáš strach. Bojíš se vůbec někdy něčeho?“

Lucy se nakloní, upraví ložní prádlo kolem Stevie a přikryje ji až k bradě. Stevie okamžitě změní výraz, celá ztuhne a vzápětí sklopí hlavu.

„Promiň, nechtěla jsem tě urazit.“ Stevie mluví pokorně, tváře jí rudnou.

„Je tu hrozná zima. Prostě jsem tě přikryla, abys…“

„Nic se neděje. Už jsem to zažila.“ Stevie vzhlédne, její oči jsou náhle bezedné jámy plné smutku. „Myslíš si, že jsem ošklivá, vid? Ošklivá a tlustá. V denním světle se ti nelíbím.“

„Nejsi tlustá ani ošklivá, právě naopak,“ řekne Lucy. „A líbíš se mi, opravdu. Jenom… Do háje. Nechtěla jsem…“

„Nijak mě to nepřekvapuje. Proč by se právě tobě měl líbit někdo jako já?“ Stevie si omotá přikrývku kolem těla a pečlivě zahalená vstane z postele. „Ty přece můžeš mít, koho chceš. Jsem ti vděčná. Děkuju. Nikomu o tom neřeknu.“

Lucy není schopná slova. Stevie si z obývacího pokoje bere své věci, celá roztřesená a s poškubávajícími ústy se obléká.

„Proboha, Stevie, neplač.“

„Jen mi klidně řekni, co jsem zač.“

„Jak to myslíš?“

Stevie má široce rozevřené a vyděšené oči. „Chci odejít. Prosím. Nikomu nic neřeknu. Děkuju, jsem ti moc vděčná.“

„Proč takhle mluvíš?“ nechápavě se zeptá Lucy.

Stevie si mlčky vezme svůj dlouhý černý kabát s kapuci a oblékne si jej. Lucy oknem sleduje, jak Stevie odchází. Sněhové vločky víří, dlouhý černý kabát pleská o černé kozačky.

9

O půl hodiny později Lucy zatáhne zip své lyžařské bundy a do kapsy uloží pistoli se dvěma rezervními zásobníky.

Zamkne domek a po zasněžených dřevěných schůdcích sejde na ulici. Uvažuje o Stevie a o jejím nevysvětlitelném chování, cítí se provinile. Stejně tak s výčitkami svědomí myslí na Johnnyho, vzpomíná, jak ji při večeři v San Francisku ujišťoval, že se všechno spraví.

Zase budeš v pořádku, uvidíš, sliboval.

Takhle už nemůžu dál žít, zoufala si.

Byl to dámský večer v Mecce na Market Street, restauraci zaplnily ženy, přitažlivé šťastné ženy oplývající sebedůvěrou a zřejmě samy se sebou spokojené. Lucy si uvědomovala, že po ní koukají, a znepokojovalo ji to způsobem, jaký dosud nezažila.

Chci s tím okamžitě něco udělat, řekla Johnnymu. Jen se na mě podívej.

Lucy, vypadáš báječně.

Tak tlustá jsem byla naposledy v deseti letech.

Přestaň brát ten svůj lék a…

Bez něj je mi zle a jsem pořád unavená.

Nenechám tě provést nic ukvapeného. Musíš mi důvěřovat.

Ve světle svíček ji upřeně a s nesmírným pochopením pozoroval – a jeho tvář z onoho večera si Lucy navždy uchová v paměti. Byl hezký, měl jemné rysy a velmi neobvyklé oči, barvou připomínající tygří oči; Lucy před nimi nedokázala nic skrýt. Znal všechno, co si jen člověk umí představit.

Pocit osamělosti a výčitky provázejí Lucy, zatímco po zasněženém chodníku kráčí na západ podél Cape Cod Bay. Tehdy utekla pryč. Vzpomíná, jak se doslechla o Johnnyho smrti. Dozvěděla se tu zprávu nejhorším možným způsobem, z rádia.

Vynikajícího lékaře našli zastřeleného v hollywoodském bytě, podle zdrojů blízkých vyšetřovatelům jde patrně o sebevraždu…

Neměla se koho zeptat. Nikdo netušil, že Johnnyho znala, s jeho bratrem Laurelem ani s žádným z jejich přátel se nikdy nesetkala. Na koho by se tedy mohla obrátit?

Její mobilní telefon zavibruje. Lucy si dá k uchu sluchátko a ohlásí se.

„Kde právě jsi?“ zeptá se Benton.

„Procházím se ve sněhové bouři po Ptownu. No, vlastně to není přímo bouře. Už se začíná mírnit.“ Lucy je nesvá, trochu ji trápí kocovina.

„Objevilo se něco zajímavého?“

Lucy myslí na minulou noc, stydí se a v hlavě má zmatek.

„Zjistila jsem jen, že naposledy – týden před smrtí – tu nebyl sám. Zřejmě sem dorazil hned po té své operaci a pak odjel na Floridu.“

„S Laurelem?“

„Ne.“

„Jak to sám zvládl?“

„Říkala jsem, že nebyl sám.“

„Od koho to víš?“

„Od barmana. Johnny se tady s někým setkal.“

„Víme, o koho šlo?“

„O nějakou ženu. Mnohem mladší.“

„Jméno?“

„Jan, příjmení neznám. Johnnyho znepokojila ta operace, která se, jak víš, příliš nepovedla. Lidé provádějí ledacos, když jsou vystrašení a necítí se dobře.“

„A co ty? Jak se cítíš?“

„Skvěle,“ zalže Lucy.

Chovala se zbaběle. Sobecky.

„Nezní to moc přesvědčivě,“ opáčí Benton. „Poslyš, co se stalo Johnnymu, přece není tvoje vina.“

„Utekla jsem od toho. Nehnula jsem prstem.“

„Co kdybys strávila pár dní s námi? Kay se sem chystá na celý týden. Rádi tě uvidíme. Ty a já si určitě najdeme chvilku na rozhovor mezi čtyřma očima.“ Z Bentona mluví psycholog.

„Nechci se s ní setkat. Zkus jí to nějak vysvětlit.“

„Lucy, tohle jí nemůžeš pořád dělat.“

„Snažím se, abych nikomu neublížila,“ říká Lucy a znovu myslí na Stevie.

„Tak jí jednoduše pověz pravdu.“

„Proč mi vlastně voláš?“ změní náhle Lucy téma.

„Potřebuju, abys pro mě co nejdřív něco udělala,“ odpoví Benton. „Mluvím na zabezpečené lince.“

„Já taky, ledaže by tu poblíž byl někdo s odposlouchávacím zařízením. Pokračuj.“

Benton jí popíše vraždu, k níž mělo dojít zhruba před dvěma a půl lety v jakémsi obchodě s vánočním zbožím, údajně v oblasti Las Olas. Zopakuje všechno, co mu vykládal Basil Jenrette. Dodá, že Scarpettová si na žádný podobný případ nevzpomíná, ovšem tehdy ještě nepůsobila na jižní Floridě.

„Ta informace pochází od sociopata,“ upozorní Benton, „nemůžu tedy zaručit, že na ní vůbec něco je.“

„Měla údajná oběť v tom obchodě s vánočním zbožím vydloubnuté oči?“

„O tom se nezmínil. Nechtěl jsem se moc vyptávat, dokud si jeho historku neověřím. Mohla by ses podívat na HIT? Třeba tam něco najdeš.“

„Pustím se do toho hned v letadle,“ slíbí Lucy.

10

Nástěnné hodiny nad knihovnou ukazují půl jedné. Právník zastupující výrostka, který pravděpodobně zavraždil svého novorozeného bratříčka, sedí na druhé straně psacího stolu Kay Scarpettové a beze spěchu listuje papíry.

Dave je mladý, snědý a urostlý, patří k mužům, jejichž nepravidelné rysy spolu jaksi ladí a působí velmi přitažlivě. Je známý zejména svými právnickými úspěchy v oblasti zanedbání lékařské péče. Kdykoliv se objeví v Akademii, sekretářky a studentky náhle z nejrůznějších důvodů procházejí kolem dveří Scarpettové, pochopitelně kromě Rose, která dělá Scarpettové sekretářku už patnáct let, dávno překročila důchodový věk a nemá sklon podléhat kouzlu mužů – s výjimkou Marina, patrně jediného muže, jehož flirtování Rose vítá. Scarpettová teď zvedne telefon, aby se jí zeptala, kde Marino je. Měl se zúčastnit téhle schůzky.

„Včera večer jsem se k němu marně snažila dovolat,“ řekne Scarpettová do telefonu. „Několikrát.“

„Zkusím ho sehnat,“ slíbí Rose. „Poslední dobou se chová dost divně.“

„Nejen poslední dobou.“

Dave studuje pitevní zprávu; zaklání hlavu a čte přes brýle s kostěnými obroučkami, posazené nízko na nose.

„V uplynulých pár týdnech je to s ním horší a horší. Dokonce mě napadlo, že by za tím mohla být nějaká žena.“

„Pokuste se ho najít.“

Scarpettová zavěsí a podívá se na druhou stranu psacího stolu, jestli už je Dave připravený klást záludné otázky týkající se dalšího případu nevyjasněného úmrtí, který by se podle Daveova názoru dal vyřešit slušným honorářem. Na rozdíl od většiny policejních oddělení žádajících o spolupráci odborníky z Akademie právníci obvykle za expertizu zaplatí, přičemž je téměř pravidlem, že klienti, kteří můžou platit, představují lidi zatraceně vinné.

„Marino nepřijde?“ zeptá se Dave.

„Snažíme se ho sehnat.“

„Za necelou hodinu mám svědeckou výpověď před soudem.“ Dave obrací stránky pitevní zprávy. „Připadá mi, že veškeré nálezy mluví ve prospěch nárazu. Nic jiného tu nevidím.“

„Tohle u soudu tvrdit nebudu,“ odpoví Scarpettová a zahledí se na zprávu, na podrobnosti z pitvy, kterou sama neprováděla. „Hodlám konstatovat, že subdurální hematom sice může být způsobený nárazem – v našem případě po údajném pádu z pohovky na dlaždicovou podlahu –, ale je to vysoce nepravděpodobné a spíš jej způsobilo prudké zatřesení obětí, v jehož důsledku došlo k náhlému a opakovanému tlaku na lebeční dutinu, subdurálnímu krvácení a také poranění míchy.“

„Co se týče krvácení do sítnice, snad se shodneme, že by stejně jako ten subdurální hematom mohlo být způsobené úrazem, tedy když dítě udeřilo hlavou o dlaždicovou podlahu.“

„Rozhodně ne při pádu z tak malé výšky. I tady jsou mnohem pravděpodobnější příčinou škubavé pohyby hlavy zepředu dozadu, přesně jak to vyplývá z pitevní zprávy.“

„Bohužel mi příliš nepomáháte, Kay.“

„Jestli nechcete slyšet nezaujatý názor, musíte se obrátit na jiné odborníky.“

„Nikoho lepšího neznám. Jste bez konkurence.“ Dave se usměje. „A co třeba nedostatek vitaminu K?“

„Pokud máte vzorek krve odebraný před smrtí a prokazující proteinem indukovaný nedostatek vitaminu K,“ odpoví Scarpettová. „Jak vidím, už hledáte skřítky se skrytými poklady.“

„Problém je, že krev odebranou před smrtí nemáme. Dítě nehodu dlouho nepřežilo, ani se nedostalo do nemocnice.“

„Pak je to skutečně problém.“

„Každopádně nelze dokázat, že by smrt nastala v důsledku zatřesení kojencem. Je to velmi nepravděpodobné a žádný takový syndrom literatura neuvádí. U soudu o něm nemůžete mluvit. Okolnosti smrti jsou prostě nejasné.“

„Zato dokonale jasné je, že nemáte nechávat čtrnáctiletého mámina mazlíčka, aby hlídal novorozeně, zvlášť když ten hoch už stál dvakrát před soudem pro mladistvé kvůli útokům na jiné děti a je nechvalně známý svou výbušnou povahou.“

„Ale vy se o tom nezmíníte.“

„Ne.“

„Poslyšte, neexistuje přesvědčivý důkaz, že tím kojencem někdo třásl. Stačí, když to zdůrazníte, víc po vás nežádám.“

„Ovšem neexistuje ani přesvědčivý důkaz, že k tomu nedošlo, což také zdůrazním. Stejně jako skutečnost, že v pitevní zprávě jsem nenašla žádná pochybení.“

„Akademie je úžasná instituce,“ prohodí Dave a zvedne se ze židle. „Ale vy mi dáváte zabrat. Marino se dokonce ani neukáže. Necháváte mě, abych se v tom hezky plácal sám.“

„Za Marina se omlouvám,“ řekne Scarpettová.

„Asi byste ho měla trochu zkrotit.“

„To se ještě nikomu nepodařilo.“

Dave si uhladí prudce elegantní proužkovanou košili, narovná si neméně elegantního hedvábného motýlka, oblékne si hedvábné sako šité na míru a začne skládat své papíry do kufříku z krokodýlí kůže.

„Povídá se, že vás zajímá případ Johnnyho Swifta,“ poznamená a zaklapne stříbrné zámky.

Scarpettová málem zalapá po dechu. Neumí si představit, jak se tohle mohl Dave dozvědět.

Ale řekne co nejlhostejněji: „Pořád se něco povídá, Dave. Já klepům nevěnuju pozornost.“

„Jeho bratr je majitelem jedné z mých oblíbených restaurací v South Beach,“ pokračuje Dave. „Ironií osudu se jmenuje právě Klepy. Laurel prý měl potíže.“

„O tom nic nevím.“

„Jistá zaměstnankyně toho podniku roztrušuje, že Laurel Johnnyho zabil pro peníze, které mu snad Johnny odkázal v závěti. Tvrdí taky, že Laurel holduje věcem, jaké si nemůže dovolit.“

„Třeba jde jenom o pomluvy šířené někým, kdo Laurela nenávidí.“

Dave zamíří ke dveřím.

„Zatím jsem s ní nemluvil. Kdykoliv to zkouším, není tam. Mimochodem, osobně Laurela považuju za opravdu slušného člověka. Jen mi připadá jako zvláštní náhoda, že se ke mně donesou tyhle historky a vzápětí se znovu otvírá Johnnyho případ.“

„Není mi známo, že by se někdy uzavřel,“ řekne Scarpettová.

Sněhové vločky jsou ledové a ostré, téměř liduprázdné chodníky a silnice pokrývá mrznoucí bílá krusta.

Lucy jde rázně, občas usrkne z horké kávy s mlékem. Míří k hotelu Anchor Inn, kde se před několika dny zapsala pod smyšleným jménem, aby měla kde schovat pronajatý hummer. U domku s ním nikdy nezaparkovala, nechtěla zbytečně prozrazovat, v čem jezdí. Odbočí na příjezdovou cestu, která vede dozadu na malé parkoviště. Hummer tam stojí celý zasněžený. Lucy odemkne dveře, nastartuje a zapne rozmrazování. Pološero a bílá okna v ní vyvolávají pocit, jako by seděla uvnitř iglú.

Právě vyťukává číslo jednoho ze svých pilotů, když náhle čísi ruka v rukavici začne smetat sníh z postranního okna. Za sklem se objeví tvář lemovaná černou kapuci. Lucy zruší hovor a odloží telefon na sedadlo.

Chvíli ženu zamyšleně pozoruje a teprve pak stáhne okno. V duchu horečně probírá různé možnosti. Není dobré, že mě sem někdo sledoval, říká si. A ještě horší je, že jsem si toho vůbec nevšimla.

„Co tu děláš?“ zeptá se.

„Jen jsem s tebou chtěla mluvit,“ odpoví Stevie.

V obličeji má těžko čitelný výraz. Možná je krajně rozrušená a ublížená, blízko pláči; možná se jí oči tak lesknou jen vinou ostrého větru vanoucího od zátoky.

„Jsi ten nejúžasnější člověk, jakého jsem kdy potkala,“ pokračuje Stevie. „Myslím, že ses stala mým idolem. Mým novým idolem.“

Lucy uvažuje, jestli se jí Stevie nevysmívá. Nebo že by mluvila vážně?

„Stevie, pospíchám na letiště.“

„Lety ještě nezačali rušit. Ale po zbytek týdne to bude hodně špatné.“

„Díky za předpověď počasí,“ prohodí Lucy a Stevie se zatváří dotčeně a sklesle. „Hele, omlouvám se. Rozhodně jsem tě nechtěla urazit.“

„Kdepak, neurazila jsi mě,“ řekne Stevie, jako by nic takového vůbec nepřicházelo v úvahu. „Ani trochu. Víš, nenapadlo by mě, že na mě tak hluboce zapůsobíš. A tak jsem tě hledala, abych se ti s tím svěřila. Ulož si to někam v té své chytré hlavě, třeba si někdy za deštivého dne vzpomeneš. Opravdu bych si nepomyslela, že si tě tak oblíbím.“

„Neposlouchá se to nejhůř.“

„Je to zvláštní a vzrušující. Nejdřív ses zdála nesmírně sebejistá, skoro arogantní. Tvrdá, nepřístupná. Ale pak jsem si uvědomila, že ve skutečnosti taková nejsi. Je legrační, jak se někdy věci vyvinou – úplně jinak, než člověk čeká.“

Vítr vhání vločky do auta, vnitřek už je lehce zasněžený.

„Jak jsi mě našla?“ zeptá se Lucy.

„Vrátila jsem se k domku, ale ty jsi mezitím odešla. Vydala jsem se tedy po tvých stopách ve sněhu. Jakou máš velikost bot? Osmičku? Bylo to snadné.“

„Fajn, ale teď musíš prominout…“

„Ještě okamžik,“ vyhrkne Stevie prudce a naléhavě. „Prosím! Vím určitě, že pro tebe nejsem jenom další zářez na opasku, jak se říká.“

„Já to nikdy takhle neberu,“ zalže Lucy.

Nahlas by to nepřiznala, ale trápí ji výčitky svědomí. Kvůli Stevie. Kvůli tetě. Kvůli Johnnymu. Kvůli všem, které v životě zklamala.

„Nedalo by se říct, že stejně tak ty jsi zářez na mém opasku?“ prohodí Stevie koketně, svůdně – a Lucy se brání tomu vracejícímu se pocitu.

Stevie je opět sebejistá, opět plná tajemství, opět neuvěřitelně přitažlivá.

Lucy zařazuje zpátečku; dovnitř auta dál sněží, na tvářích ji pálí ostré vločky i studený vítr vanoucí od vody.

Stevie sáhne do kapsy černého kabátu, vyloví proužek papíru a podá jí ho otevřeným oknem.

„Moje telefonní číslo.“

Místní kód 617 znamená oblast Bostonu. Předtím se nikdy nezmínila, odkud je. A Lucy se jí neptala.

„To je všechno, co jsem ti chtěla povědět,“ dodá Stevie. „A hodně štěstí k valentýnskému svátku.“

Dívají se na sebe otevřeným oknem auta, motor tlumeně rachotí, sníh padá a lepí se na černý kabát s kapuci. Stevie je krásná a Lucy pociťuje totéž, co cítila v restauraci U Lorraine. Myslela si, že je to pryč. Ale zmýlila se.

„Nejsem jako ty ostatní,“ říká Stevie a upřeně hledí do Lucyiných očí.

„Ne, to nejsi.“

„Moje telefonní číslo,“ opakuje Stevie. „Vlastně žiju na Floridě, ale co jsem ukončila Harvard, nenamáhala jsem se změnit si číslo mobilu. O nic nejde. Volné minuty, chápeš.“

„Studovala jsi na Harvardově univerzitě?“

„Obvykle o tom nemluvím. Lidi to spíš odrazuje.“

„A kde přesně na Floridě bydlíš?“

„V Gainesvillu,“ odpoví Stevie. „A ještě jednou hodně štěstí k valentýnskému svátku. Doufám, že nakonec pro tebe bude tím nejlepším, jaký jsi kdy zažila.“

11

Projekční panel v posluchárně 1A předvádí barevnou fotografii mužského trupu. Košile je rozepnutá, z ochlupené hrudi trčí velký nůž.

„Sebevražda,“ nadhodí od svého stolku jeden ze studentů.

„Je tu ovšem další skutečnost, i když z tohohle snímku ji nepoznáte,“ řekne Scarpettové šestnáctičlenné skupině tvořící tentokrát její třídu na Akademii. „Muž má četné bodné rány.“

„Vražda,“ změní rychle student názor a ostatní se rozesmějí.

Scarpettová vymění diapozitiv. Na druhém snímku je dobře vidět spousta ran obklopujících smrtící zásah.

„Vypadají dost mělké,“ poznamená jiný student.

„A co úhel dopadu? Nesměřovaly by rány kolmo k tělu, kdyby si je způsobil sám?“

„Nikoliv nutně,“ odpoví Scarpettová ze stupínku v přední části posluchárny. „Ale mám další otázku. Co vám napovídá ta rozepnutá košile?“

Ticho.

„Když se chcete probodnout, udělali byste to přes oblečení?“ zeptá se Scarpettová. „A mimochodem, máte pravdu,“ otočí se ke studentovi, který si všiml, že ostatní bodné rány jsou velmi mělké. „Většina z nich,“ ukáže je na panelu, „sotva pronikla pod kůži. Říkáme jim znaky váhavosti.“

Studenti si to zapisují. Jde o chytrou a pilnou partu lidí různého věku, různého společenského postavení, z různých koutů země, dva dokonce přicestovali až z Anglie. Je tu několik detektivů toužících po důkladnějším forenzním vzdělání, které by jim pomohlo při akcích na místě činu. Totéž si přejí i přítomní vyšetřovatelé nevyjasněných úmrtí. Někteří posluchači absolvovali vysokou školu a připravují se na doktoráty z biologie, psychologie nebo mikroskopie. Mezi studenty je i zástupce okresního návladního, který by chtěl, aby se u soudu dařilo usvědčit víc pachatelů.

Scarpettová promítne třetí diapozitiv, obzvlášť děsivou fotografii muže s vnitřnostmi vyhřezávajícími z rozchlípené řezné rány na břiše. Několik studentek zasténá, jedna vyjekne.

„Komu něco říká slovo seppuku?“ zeptá se Scarpettová.

„Harakiri,“ ozve se ode dveří.

Doktor Joe Amos, který tu letos přednáší soudní patologii, vchází dovnitř, jako by to byla jeho třída. Je vysoký a šlachovitý, má bujnou hřívu černých vlasů, delší zašpičatělou bradu a jiskrné tmavé oči. Scarpettové připomíná černého ptáka, vránu.

„Nechci rušit,“ prohodí Amos, nicméně se hned vmísí do debaty. „Zdá se, že tenhle mládenec,“ kývne k projekčnímu panelu, „vzal velký lovecký nůž, bodl ho do sebe a rozřízl si břicho z jednoho konce na druhý. Musel mít pořádný důvod.“

„Byl to váš případ, pane doktore?“ zeptá se pohledná studentka.

Doktor Amos jde blíž k ní, tváří se vážně a důležitě. „Ne. Ale jednu věc si zapamatujte. Jestli se jedná o sebevraždu, nebo o vraždu, rozpoznáte podle tvaru řezu. Sebevrah si rozřízne břicho příčně, pak otočí nůž a pokračuje kolmo vzhůru; vytvoří podobu písmene L, typickou pro harakiri. Nic takového tady nevidíte.“

Amos ukáže směrem k projekčnímu panelu.

Scarpettová má co dělat, aby se ovládla.

„V případě vraždy by to bylo poněkud obtížné,“ dodá Amos.

„Tenhle řez nemá tvar L.“

„Přesně tak,“ pokývne doktor Amos. „Kdo z vás by hlasoval pro vraždu?“

Pár studentek a studentů zvedne ruku.

„Já taky,“ prohlásí Amos sebejistým tónem.

„Doktore Amosi? Za jak dlouho pak člověk zemře?“

„Přežije nenejvýš pár minut,“ odpoví Amos. „Velmi rychle totiž vykrvácí. Paní kolegyně, mohla byste mi věnovat minutu? Omlouvám se za vyrušení,“ ještě se otočí k posluchačům.

Scarpettová a Joe se vzdálí na chodbu.

„O co jde?“ zeptá se Scarpettová.

„O tu cvičnou rekonstrukci, kterou máme připravenou na dnešní odpoledne,“ řekne doktor Amos. „Rád bych ji trochu okořenil.“

„Nemohlo to počkat, než skončím přednášku?“

„Víte, potřebuju dobrovolníky. Napadlo mě, že byste mohla požádat někoho ze své třídy. Vám přece nic neodmítnou.“

Scarpettová lichotku ignoruje.

„Prostě se jen zeptáte, jestli by mi někdo při té odpolední scénce nevypomohl. Ale nemusíte to rozhlašovat přede všemi.“

„Na koho se mám konkrétně obrátit?“

„Uvažoval jsem o Jenny. Snad byste ji mohla uvolnit z přednášky, co máte ve tři hodiny.“ Amos mluví o pohledné studentce, která se ho ptala, jestli k jeho případům patřil i muž s vyhřezlými vnitřnostmi.

Scarpettová ty dva už nejednou viděla spolu. Joe je sice zasnoubený, ale nijak se neomezuje a rád vyhledává přitažlivé studentky, přestože v Akademii jsou takové vztahy zakázané. Zatím měl štěstí, při skutečně závažném porušení předpisů ho nikdo nepřistihl. Scarpettová si tajně přeje, aby konečně klopýtl. S chutí by se ho zbavila.

„Chceme, aby představovala pachatelku,“ vysvětluje tiše a vzrušeně doktor Amos. „Vypadá tak nevinně, tak roztomile. Nejdřív necháme dva studenty připravit vraždu, oběť je mnohonásobně postřelená na toaletě v jistém motelu. A Jenny, dcera toho mrtvého, bude vykolejená a hysterická. Uvidíme, jak studenti svou roli zvládnou.“

Scarpettová mlčí.

„Na místě činu se pochopitelně objeví pár poldů. Trochu se tam porozhlédnou a usoudí, že pachatel utekl. Účelem je zjistit, jestli je někdo natolik chytrý, aby vyloučil možnost, že chlápka na záchodě zavraždila naše půvabná křehká osůbka. A víte co? Udělala to. Ano, dceruška prostřílela vlastního otce jako řešeto. Teď využije příležitosti, vytáhne pistoli a začne kolem sebe pálit, ale dostanou ji. Chápete? Klasická ukázka policejního selhání.“

„Po přednášce můžete Jenny požádat sám,“ řekne Scarpettová, zatímco pátrá v paměti, proč jí ten scénář připadá povědomý.

Joe je přímo posedlý experimentálními scénkami, jakýmisi obdobami Marinových rekonstrukcí; ovšem Joeovy rekonstrukce jsou krajně fraškovité a údajně by měly odrážet skutečná rizika a veškeré nepříjemnosti spojené se smrtí. Scarpettovou občas napadá, jestli by se Joe neměl vzdát soudní patologie a zaprodat duši Hollywoodu. Pokud ovšem nějakou duši má. Scénář, který právě nastínil, opravdu něco připomíná.

„Zatraceně dobré, nemyslíte?“ pochválí se doktor Amos. „Klidně by se to mohlo stát.“

Vtom se Scarpettová rozpomene. Ano, stalo se to.

„Stejný případ jsme měli ve Virginii,“ vybaví si. „Když jsem tam šéfovala.“

„Vážně?“ podiví se Amos. „Prostě nic nového pod sluncem.“

„A mimochodem, Joe,“ pokračuje Scarpettová, „ve většině případů seppuku čili harakiri je příčinou smrti zástava srdce v důsledku náhlého srdečního kolapsu, který nastane při prudkém poklesu nitrobřišního tlaku po vyhřeznutí vnitřních orgánů. Nejde o vykrvácení.“

„Váš případ? Ten, co právě probíráte?“ Doktor Amos ukáže směrem k posluchárně.

„Marinův a můj. Už je hezkých pár let starý. A ještě něco,“ dodá Scarpettová. „Byla to sebevražda, nikoliv vražda.“

12

Letoun Citation X míří k jihu rychlostí odpovídající Machovu číslu 1 a Lucy otvírá soubory své soukromé virtuální sítě, natolik zajištěné, že do ní nepronikne ani Ministerstvo pro vnitřní bezpečnost.

Lucy alespoň ve spolehlivost své informační infrastruktury věří. Věří, že žádný hacker ani vláda nedokážou monitorovat přenosy utajovaných údajů přicházejících z databáze řídícího systému umožňujícího využívat různorodé zdroje, jemuž podle prvních tří slov dlouhého názvu – Heterogenous Image Transaction – zkráceně říká HIT. Sama HIT vymyslela a naprogramovala. Vládní úřady o něm nevědí, tím si je jistá. Zná ho jen pár lidí, i tím si je jistá. HIT je jejím výhradním vlastnictvím. Snadno by ten software prodala, ale nepotřebuje peníze, už před léty jí dost vydělal jiný software, do značné míry založený na stejných vyhledávačích, jakými teď propátrává kyberprostor a všímá si veškerých násilných úmrtí, ke kterým došlo v jihofloridských obchodech.

Podle očekávání našla různé vraždy spáchané v prodejnách hotových jídel a alkoholu, masážních salonech a nočních barech s polonahou obsluhou; neobjevila však žádný případ násilného zločinu, nevyřešeného, ani jiného, který by potvrzoval to, co Basil Jenrette vykládal Bentonovi. Nicméně zjistila, že svého času opravdu existoval krámek jménem Vánoční obchod. Stál na rohu A 1 A a East Las Olas Boulevardu, v sousedství nevkusných butiků pro turisty, kaváren a plážových cukráren. Před dvěma roky majitel prodal Vánoční obchod řetězci Beach Bums, specializovanému na trička, plavky a suvenýry.

Doktoru Amosovi se zdá neuvěřitelné, kolika případům se Scarpettová během své poměrně krátké kariéry věnovala. Soudní patologové už s ohledem na důkladné a neustále pokračující vzdělávání začínají samostatně pracovat obvykle až někdy kolem třicítky. U Scarpettové je třeba k šesti létům postgraduálního studia připočítat tři roky práv. Bylo jí pětatřicet, když řídila nejproslulejší systém soudního lékařství ve Spojených státech. Přitom na rozdíl od většiny šéfů nechápala svou funkci pouze v administrativním smyslu. Prováděla pitvy, tisíce pitev.

Většinou jsou uložené v databázi, do níž by měla mít přístup pouze sama Scarpettová; dokonce získala federální granty na realizaci různých výzkumných projektů týkajících se prakticky všech druhů násilí – sexuálního násilí, domácího násilí, násilí pod vlivem drog a tak dále. U celé řady starších případů působil jako vedoucí vyšetřovatel kapitán Marino, detektiv z místního oddělení vražd v dobách, kdy byla hlavní soudní lékařkou. V databázi má tedy i jeho zprávy. Je to sklad lahůdek. Fontána, z níž tryská skvělé šampaňské, opojné a vrcholně vzrušující.

Joe prochází případem C328-93, ukázkou policejní blamáže, která je vzorem pro dnešní odpolední pokusnou scénku. Klikne na fotografie z místa činu a přemýšlí o Jenny. Skutečná pachatelka, ta s chutí střílející dcera, leží tváří k zemi v kaluži krve na podlaze obývacího pokoje. Policisté ji třikrát zasáhli, jednou do břicha a dvakrát do hrudi – a Joe Amos uvažuje o tom, jak byla oblečená, když zavraždila vlastního tátu, zatímco seděl na záchodě, pak před policií sehrála komedii a nakonec znovu vytáhla pistoli. Zemřela bosá, v ustřižených džínách a tričku. Neměla kalhotky ani podprsenku. Joe klikne na fotografie z pitvy. Mnohem víc než řez ve tvaru písmene Y ho zajímá, jak pachatelka vypadala nahá na chladném ocelovém pitevním stole. Když ji policisté zastřelili, bylo jí teprve patnáct. Doktor Amos opět přemýšlí o Jenny.

Vzhlédne od počítače a usměje se na ni. Jenny sedí na druhé straně jeho psacího stolu a trpělivě čeká na instrukce. Joe otevře zásuvku a vytáhne Glock ráže 9 milimetrů. Přesvědčí se, jestli v komoře nezůstal náboj, vyndá zásobník a posune zbraň přes psací stůl.

„Už jste někdy střílela z pistole?“ zeptá se své nejnovější oblíbenkyně.

Jenny má rozkošný pršáček a velké oči v barvě mléčné čokolády. Joe si ji představuje nahou a mrtvou jako děvče na snímcích z místa činu, které zaplňují obrazovku počítače.

„Vyrůstala jsem mezi samými zbraněmi,“ odpoví studentka. „Odpusťte mi zvědavost, ale co si to prohlížíte?“

„E-mail,“ řekne Joe. Lhaní mu nikdy nedělalo potíže.

Lže rád. Lže mnohem raději, než mluví pravdu. Pravda nemusí být vždycky pravdivá. Co je vlastně pravdivé? To, co sám za pravdivé považuje. Všechno je věc výkladu. Jenny se předkloní a podívá se na obrazovku.

„Páni. Dostáváte v e-mailech celé případy.“

„Občas ano,“ řekne Joe, kliknutím vymění fotografii a zapne barevnou tiskárnu za stolem. „Ovšem jde tu o tajné materiály,“ dodá. „Můžu vám důvěřovat?“

„Jistě, doktore Amosi. Dokonale chápu, co znamená utajení. Pokud bych to nechápala, zvolila jsem si nesprávný obor.“

Do schránky tiskárny vypadne barevná fotografie mrtvé dívky ležící v kaluži krve na podlaze obývacího pokoje. Joe se otočí, vezme snímek, letmo na něj pohlédne a pak jej podá studentce.

„Dneska odpoledne to budete vy,“ poznamená.

„Doufám, že ne doslova,“ zažertuje Jenny.

„A tady je vaše zbraň,“ kývne Joe k pistoli na psacím stole. „Kam byste ji asi tak schovala?“

Jenny se dívá na snímek, nijak nevyvedena z míry. „A kde ji měla ona?“ zeptá se.

„Na fotografii to není vidět,“ odpoví Joe. „Zbraň měla v kabelce, což mimochodem mohlo někoho napadnout. Údajně najde otce mrtvého, zavolá 911, otevře policistům dveře – a má kabelku. Je hysterická, vůbec neopustila dům, proč tedy chodí s kabelkou v ruce?“

„A vy chcete, abych přesně tohle předvedla.“

„Pistoli dostanete i s kabelkou. V jistém okamžiku sáhnete pro papírový kapesník, protože jste celá ubrečená, najednou vytáhnete zbraň a začnete střílet.“

„Nic víc?“

„Pak vás zabijou. Snažte se přitom vypadat půvabně.“ Jenny se usměje. „Ještě něco?“

„Jde o její oblečení.“ Joe se na studentku zahledí, očima se snaží vyjádřit, co by si přál. Jenny rozumí.

„Nevím, jestli najdu úplně stejné věci.“ Trochu si s ním pohrává, dělá ze sebe naivku.

Ale naivka rozhodně není. Spíš souloží už od školky.

„Prostě se, Jenny, pokuste, abyste se jí alespoň přibližně podobala. Šortky, tričko, žádné boty ani ponožky.“

„Zdá se mi, že neměla spodní prádlo.“

„Nemýlíte se.“

„Připomíná děvku.“

„Fajn, budete připomínat děvku,“ řekne Joe.

Jenny to připadá zábavné.

„Nejste příliš ostýchavá, že?“ Joe se do ní přímo propaluje svýma drobnýma tmavýma očima. „Pokud ano, musím si najít někoho jiného. Ta cvičná scénka vyžaduje děvku.“

„Nikoho jiného hledat nemusíte.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

Jenny se otočí k zavřeným dveřím, jako by se bála, že někdo náhle vejde dovnitř. Amos mlčí.

„Můžeme mít potíže,“ prohodí Jenny.

„Žádné potíže nebudou.“

„Nechci, aby mě vyrazili.“

„Chcete jednou, až budete velká, vyšetřovat vraždy.“

Studentka přikývne. Dívá se na Amose a jakoby bezděčně se dotýká horního knoflíčku trička s emblémem Akademie. Sluší jí. Amosovi se moc líbí, jak dívka tričko vyplňuje.

„Už jsem dost velká,“ řekne Jenny.

„Jste z Texasu,“ opáčí Joe a dál pozoruje tvary vyplňující tričko s límečkem i ty, které se rýsují pod přiléhavými polovojenskými kalhotami barvy khaki. „A v Texasu všechno bujně pučí, že?“

„Copak mají znamenat ty dvojsmyslné narážky, pane doktore?“ zeptá se Jenny koketně.

Joe si ji představuje mrtvou. Představuje si ji v kaluži krve rozlévající se po podlaze. Představuje si ji nahou na ocelovém pitevním stole. Kdo říká, že mrtvola nemůže být sexy, bohapustě lže. Nahota zůstává nahotou, samozřejmě pokud děvče vypadá dobře a není dlouho po smrti. Tvrzení, že normálního muže by nikdy nevzrušila krásná, ale mrtvá žena, je k smíchu. Policisté si na nástěnky připichují fotografie výjimečně půvabných ženských obětí. Když soudní lékaři při školení předvádějí policistům pitevní snímky, záměrně vybírají fotografie žen, které se jim samotným líbí. Joe to zažil. Dobře ví, co chlapi dělají.

„Prostě se v té pokusné scénce necháš zabít,“ řekne Joe dívce. „Určitě odvedeš skvělou práci. A já ti pak připravím večeři. Jsem znalec vína.“

„Ale taky jsi zasnoubený, ne?“

„Je na konferenci v Chicagu. Třeba tam uvázne v závějích.“

Jenny vstane. Podívá se na hodiny a pak na Amose.

„Kdo byl tvojí oblíbenkyní přede mnou?“ zeptá se.

„Tobě se žádná nevyrovná,“ odpoví Joe.

13

Hodinu po přeletu nad Fort Lauderdale se Lucy zvedne, aby si vzala další kávu, a zároveň si odskočí do koupelny. Obloha za oválným okénkem tryskového letadla je zatažená, houfují se bouřkové mraky.

Jakmile se Lucy vrátí na své sedadlo, pokračuje v pátrání; zkoumá daňová přiznání a záznamy realitních kanceláří browardského okresu, čte novinové články, hledá cokoliv, v čem by mohly být další informace o někdejším Vánočním obchodě. Zhruba od poloviny sedmdesátých let téměř do konce let devadesátých tam bývala jídelna s názvem Rum Runners, kterou na následující dva roky vystřídal mléčný bar Coco Nuts. V roce 2000 si budovu pronajala paní Florrie Anna Quincyová, vdova po zámožném zahradním architektovi z West Palm Beach.

S prsty zlehka opřenými o klávesnici Lucy pročítá článek, který The Miami Herald otiskl nedlouho poté, co Vánoční obchod zahájil provoz. Píše se tu, že paní Quincyová vyrostla v Chicagu, kde byl její otec komoditním burzovním makléřem a každoročně o Vánocích zdarma dělal Santa Clause v obchodním domě Macy’s.

Vánoce byly prostě nejkouzelnější dobou v našem životě,“ svěřila se paní Quincyová. „Otec moc rád zprostředkovával obchody se stavebním dřívím, a snad proto, že vyrůstal v dřevařské oblasti kanadské Alberty, měli jsme v domě po celý rok vánoční stromky, velké jehličnany v květináčích ozdobené bílými světýlky a drobnými vyřezávanými figurkami. Tady někde asi bude i důvod, proč toužím mít Vánoce od jara do zimy.“

Její obchod nabízí udivující sbírku vánočních ozdob, hracích skříněk, Santa Clausů v nejrůznějším provedení, pohádkových zimních krajin a elektrických vláčků jezdících po miniaturních kolejích. Uličkami tohoto kouzelného, ale křehkého světa musíte procházet velmi opatrně. Snadno tu zapomenete, že venku praží slunce a jen kousek od vchodu rostou palmy a hučí oceán. Jak paní Quincyová říká, od okamžiku, kdy minulý měsíc otevřela, je ve Vánočním obchodě pořád rušno, ovšem zákazníci většinou nenakupují, spíš jenom přicházejí okukovat…

Lucy usrkává horkou kávu a občas očima sklouzne k luxusnímu dřevěnému tácu, kde ji láká bagel se smetanovým sýrem. Lucy má hlad, ale bojí se jíst. Neustále přemýšlí o jídle, je přímo posedlá svou váhou a ví, že dieta nepomůže. I kdyby Lucy sebevíc hladověla, nic by se nezměnilo na tom, jak vypadá a jak se cítí. Její tělo pro ni vždycky představovalo dokonale vyladěný stroj, a teď ji zradilo.

Lucy zadá svému vyhledávacímu systému další úkoly a pak telefonem zabudovaným v opěradle sedadla zkusí zavolat Marina. Zatímco probírá odpovědi na své otázky, Marino se ozve, ale je ho špatně slyšet.

„Sedím v letadle,“ řekne Lucy s očima upřenýma na obrazovku počítače.

„A kdy se naučíš ten krám pilotovat?“

„Nejspíš nikdy. Nemám čas na všechny ty zkoušky. Poslední dobou se skoro nedostanu ani k helikoptérám.“

Vlastně nechce mít čas. Čím častěji pilotuje helikoptéru, tím víc se jí létání líbí, jenže si už nepřeje, aby se jí líbilo. Užívané léky je třeba hlásit Federální letecké správě, samozřejmě s výjimkou neškodných přípravků, jaké se dají koupit bez předpisu. Až Lucy příště půjde požádat leteckého lékaře o prodloužení platnosti zdravotního osvědčení, bude muset uvést Dostinex. Vynoří se otázky. Vládní úředníci vtrhnou do jejího soukromí a určitě si najdou nějakou záminku k odebrání licence. Jedinou možností, jak vyklouznout, by bylo přestat lék brát – a Lucy to nějaký čas opravdu zkoušela. Druhá varianta by znamenala definitivně se vzdát létání.

„Já radši zůstanu u Harleyů,“ prohodí Marino.

„Právě jsem dostala tip. Netýká se našeho případu. Ale možná nějakého jiného.“

„Od koho?“ podezíravě se zeptá Marino.

„Od Bentona. Jistý pacient mu zřejmě vykládal o údajně nevyřešené vraždě v Las Olas.“

Lucy opatrně volí slova. Marino o výzkumné studii PREDÁTOR vůbec neví. Benton ho nechtěl přibrat, obával se, že Marino by nepochopil smysl projektu a nebyl by nijak užitečný. Marinův postoj k pachatelům násilných trestných činů se dá vyjádřit stručně: dopadnout, zavřít a co nejkrutěji popravit. Absolutně ho nezajímá, jestli nějaký vraždící psychopat je skutečně zločinec, nebo spíš duševně nemocný, jestli se ten či onen pedofil nedokáže ubránit svým úchylným sklonům o nic víc než psychotik svým halucinacím. Marino soudí, že psychologické rozbory stejně jako výzkumy struktury a funkcí mozku jsou jen hromada nesmyslů.

„Ten pacient prý tvrdí, že asi tak před dvěma a půl roky došlo k znásilnění a vraždě ženy v obchodě s vánočním zbožím,“ vysvětluje Lucy Marinovi. Stále má strach, aby se jednoho dne přece jen nepodřekla a neprozradila, že Benton pracuje na studii využívající vězně.

Marino ví, že McLeanova nemocnice propojená s lékařskou fakultou Harvardovy univerzity je vzorová psychiatrická klinika, jejíž některé pavilony slouží dobře platícím boháčům a celebritám, a rozhodně se nespecializuje na soudní psychiatrii. Kdyby se dozvěděl o vězních, které tam převážejí na vyšetření, domyslel by si, že se tam děje něco neobvyklého a přísně utajovaného.

„V jakým obchodě?“ zeptá se Marino.

Lucy mu všechno zopakuje a dodá: „Vlastnila ho Florrie Anna Quincyová, osmatřicetiletá běloška; její zesnulý manžel měl ve West Palm Beach spoustu školek…“

„Dětských, nebo se stromky?“

„Se stromky. Pěstoval hlavně citrusy. Vánoční obchod byl v provozu jenom dva roky. V létech 2000 až 2002.“

Lucy vyťuká na klávesnici další příkazy a převede datové soubory do textového souboru, který hodlá e-mailem odeslat Bentonovi.

„Slyšel jsi někdy o podniku s názvem Beach Bums?“

„Počkej, nějak tě ztrácím.“

„Haló? Už je to lepší? Marino?“

„Jo, v pořádku, pokračuj.“

„Beach Bums. Tak se to tam teď jmenuje. Paní Quincyová a její sedmnáctiletá dcera Helen v červenci 2002 zmizely. Tu informaci mám z novinového článku. Ale dál se o nich už moc nepsalo. Pár krátkých zmínek, za minulý rok vůbec žádná.“

„Třeba se ty ženský znovu objevily a noviny tomu nevěnovaly pozornost,“ podotkne Marino.

„Nenašla jsem nic, z čeho by se dalo usuzovat, že jsou živé a zdravé. Ovšem syn je na jaře neúspěšně zkoušel nechat úředně prohlásit za mrtvé. Snad by sis mohl promluvit s policií ve Fort Lauderdale a poptat se, jestli si někdo náhodou nevybavuje okolnosti zmizení paní Quincyové a její dcery. Já se během zítřka chystám zajít do Beach Bums.“

„Poldové z Fort Lauderdale museli mít zatraceně pádnej důvod, když tu věc nechali plavat.“

„Zjistíme, co za tím je,“ ukončí Lucy hovor.

U přepážky USAir se Scarpettová nepřestává dohadovat.

„To je vyloučené,“ opakuje s rostoucím údivem a pomalu už ztrácí trpělivost. „Tady je číslo mého sedadla. Na vytištěném potvrzení. Vidíte? První třída, odlet v 18.20. Jak jste mohli moji rezervaci zrušit?“

„Madam, mám to před sebou v počítači. Vaše rezervace byla ve 14.15 zrušená.“

„Dneska?“ Scarpettová tomu odmítá uvěřit.

Musí jít o nějaký omyl.

„Ano, dneska.“

„To není možné. Určitě jsem netelefonovala, abych rezervaci zrušila.“

„Ale někdo volal.“

„Tak mě zaregistrujte znovu,“ řekne Scarpettová a sáhne do tašky pro peněženku.

„Let je plně obsazený. Můžu vás připsat na seznam náhradníků, ale před vámi už je sedm dalších zájemců.“

Scarpettová tedy požádá o rezervaci pro zítřejší let a zatelefonuje své sekretářce Rose.

„Bohužel se budete muset vrátit a odvézt mě.“

„Ale ne! Copak se stalo? Kvůli počasí se nelítá?“

„Z nějakých záhadných důvodů mám zrušenou rezervaci. A letadlo je obsazené do posledního místa. Poslyšte, Rose, volala jste, abyste tu rezervaci potvrdila?“

„Samozřejmě. Dneska kolem oběda.“

„Netuším, co se mohlo stát,“ povzdechne si Scarpettová. Myslí na Bentona, na jejich společnou oslavu valentýnského svátku. „Do háje!“ ukončí hovor.

14

Žlutý měsíc připomínající přezrálé mango ztěžka visí nad zakrslými stromy, plevelem a temnými stíny. I v jeho kolísavém světle Hog vidí natolik dobře, aby rozeznal toho tvora.

Dokáže ho rozeznat, protože ví, kam se má dívat. Tvor se k němu blíží, jeho infračervenou energii Hog už před několika minutami zaznamenal přístrojem Heat Stalker, kterým ve tmě zvolna vodorovně pohybuje jako hůlkou, jako kouzelnou hůlkou. V zadním okénku lehké olivově zelené trubice z PVC mu jasně červené šrafování udává rozdíly povrchových teplot onoho teplokrevného tvora a země.

Hog je taky jenom tvor, ale může kdykoliv opustit své tělo a zneviditelnět. Neviditelný je právě teď, když uprostřed noci drží v ruce přístroj Heat Stalker, jenž zaznamenává teplo vyzařované živým organismem a informuje Hoga jasně červenými čárkami, které v řádkách stoupají a klesají na tmavém skle. Sledovaný tvor by mohl být mýval. Hloupé zvířátko. Hog s ním v duchu mluví, zatímco tu sedí se zkříženýma nohama na písčité půdě a pátrá. Znovu se podívá na jasně červené čárky míhající se po čočkách zadního konce trubice, jejíž přední konec míří směrem k tomu tvorovi. Obhlédne krajnici tonoucí ve stínech a přímo cítí polorozpadlý dům za svými zády, cítí jeho přitažlivost. Hlavu má Hog tlustší o sluchátka. Hlasitě dýchá, zní to, jako když se dýchá za pomoci šnorchlu, v hloubce a tichu, kde jsou slyšet jen vlastní zrychlené mělké nádechy a výdechy. Nemá sluchátka rád, ale musí je mít, jsou důležitá.

Víš, co se teď stane? hovoří v duchu ke zvířátku. Vsadil bych se, že to netušíš.

Pozoruje zavalitou tmavou siluetu, která se krade nízko u země. Pohybuje se jako vypasená huňatá kočka – a možná je to skutečně kočka. Pomalu se plíží mezi stvoly trávy a ostřice, střídavě mizí ve stínech rozeklaných borovic nebo trouchnivějících zbytků uschlých stromů a opět se vynořuje. Hog tvora sleduje, hlídá červené čárky na čočkách přístroje. Vítr nevane od Hoga, ale naopak, tvor nemůže zachytit Hogův pach, a proto se chová tak hloupě, tak sebevražedně.

Hog vypne Heat Stalker a odloží jej na klín. Zvedne speciálně upravenou pušku Mossberg 835 Ulti-Mag, opře si chladnou tvrdou pažbu pod bradou a tritiovým optickým zaměřovačem vyhledá tvora.

Kam si myslíš, že jdeš? v duchu se mu vysmívá.

Tvor neuteče. Je hloupý.

No tak. Utíkej. Nebo se ti stane něco moc ošklivého.

Tvor se dál blíží, dál se kolébá nízko při zemi.

Hog vnímá silný a pravidelný tlukot svého srdce, slyší svůj zrychlený dech a nepřestává tvora sledovat zářícím zeleným hledáčkem; pak stiskne spoušť, výstřel z brokovnice rozčísne noční ticho. Tvor sebou škubne a zůstane ležet na zemi. Hog si sundá sluchátka. Čeká, jestli se neozve křik nebo sténání, ale slyší jen vzdálený hluk z dálnice South 27 a skřípavý zvuk vlastních bot, když vstane a podupává, aby se zbavil křeče v nohou. Beze spěchu vyhodí z komory nábojnici, chytne ji, schová do kapsy a sejde z krajnice. Zmáčkne tlakovou západku na uzávěru brokovnice a speciální SureFireWeaponLight posvítí dolů na tvora.

Je to kočka, huňatá pruhovaná kočka s nadmutým břichem. Nohou ji zlehka převrátí. Čekala koťata. Hog zvažuje, jestli by ji neměl znovu střelit, a zároveň naslouchá. Nic, žádný pohyb, žádný náznak života. Tvor se pravděpodobně plížil k polorozpadlému domu kvůli jídlu. Ano, musel cítit vůni jídla. Vůně jídla by tedy prozrazovala, že v domě ještě nedávno někdo pobýval. Hog přemýšlí o takové možnosti, zatímco zajišťuje brokovnici, dává si ji na rameno a předloktím přidržuje pažbu jako dřevorubec nesoucí na rameni sekeru. Hog chvíli pozoruje mrtvého tvora a náhle si vzpomene na vyřezávaného dřevorubce ve Vánočním obchodě, na toho velkého hned vedle dveří.

„Pitomé zvíře,“ osloví Hog nahlas kočku – a nikdo ho nemůže slyšet, leží tu jenom ten mrtvý tvor.

„Ne, ty jsi pitomec,“ ozve se za Hogem hlas Boha.

Hog si sejme sluchátka a otočí se. Bůh tam stojí. Je celá v černém, zvlněná černá silueta ozářená měsíčním světlem.

„Říkala jsem ti, abys tohle nedělal,“ opět Bůh promluví.

„Tady nikdo nic nemůže slyšet,“ namítne Hog, přehodí si brokovnici na druhé rameno a znovu si vybaví vyřezávaného dřevorubce, jako by ho viděl přímo před sebou.

„Už ti to nebudu opakovat.“

„Nevěděl jsem, že jsi tady.“

„Víš o mně, jen když ti dovolím, abys o mně věděl.“

„Sehnal jsem ti Field & Streams. Dva výtisky. A taky papír, ten lesklý, laserový.“

„Poručila jsem ti, abys jich přinesl celkem šest, včetně dvou kusů Fly Fishing a dvou Angling Journals.“

„Ukradl jsem je. Vzít jich šest naráz nebylo možné.“

„Tak se tam vrať. Proč jsi tak pitomý?“

Mluví Bůh. Její IQ je 150.

„Uděláš, co říkám,“ přikazuje.

Bůh je žena, tahle žena – a žádný jiný Bůh neexistuje. Stala se Bohem potom, co Hog provedl tu špatnou věc, kvůli které ho poslali pryč, hodně daleko, kde byla zima a pořád jen sněžilo; potom se vrátil, z ní se najednou stal Bůh a řekla mu, že teď je její rukou. Jsi ruka Boží, řekla mu. Hand of God. Hog.

Sleduje, jak Bůh odchází, jak splývá s tmou. Slyší burácení motoru, to se Bůh řítí dálnicí. A Hog uvažuje, jestli s ní ještě někdy bude spát. Neustále na to myslí. Když se stala Bohem, už Hogovi žádné důvěrnosti nedovolila. Náš svazek je posvátný, vysvětluje. Spím s jinými lidmi, ale ne s tebou, protože ty jsi moje ruka. Přece nemůžu spát s vlastní rukou, směje se. Bylo by to, jako bych se milovala sama se sebou, vtipkuje. A směje se.

„Byla jsi pěkně hloupá, co?“ řekne Hog mrtvé březí kočce ležící na zemi.

Touží se pomilovat. Touží se pomilovat právě teď, zatímco pozoruje toho mrtvého tvora, znovu do něj strká botou a myslí na Boha, na to, jak vypadá nahá s dlaněmi po celém těle.

Vím, že to chceš, Hogu.

Chci to, odpovídá Hog. Moc to chci.

Rád bys někam položil ruce, nemám pravdu?

Ano, máš pravdu.

Chceš je položit tam, kam je s mým svolením pokládají jiní lidé, viď?

Přál bych si, abys to žádným jiným lidem nedovolovala. Ano, chci to.

Musel jí namalovat červené otisky dlaní na místa, kterých by se neměli dotýkat jiní lidé, na místa, kam sám položil ruce, když provedl tu špatnou věc, kvůli níž ho poslali daleko pryč, do studených krajů, kde pořád sněží a kde mu v jakémsi stroji přeskupili molekuly.

15

Příštího rána, v úterý, se od vzdáleného moře ženou mraky. Mrtvý březí tvor leží ztuhlý na zemi a už si ho našly mouchy.

„Jen se na sebe podívej. Vlastní hloupostí jsi zabila všechny svoje mláďata.“

Hog do kočky šťouchne botou. Mouchy se rozlétnou jako jiskry, ale vzápětí se s dychtivým bzukotem vrátí k hlavě, proměněné v hroudu sražené krve. Hog pozoruje nehybného mrtvého tvora, pozoruje mouchy lezoucí po mršině. Dívá se lhostejně, bez pocitu ošklivosti. V podřepu se skloní tak blízko, že opět vyplaší mouchy. A náhle už to cítí. Cítí závan smrti, nezaměnitelný pronikavý pach, který se během několika dní ve větru rozšíří o stovky metrů dál. Mouchy nakladou vajíčka do ran a tělních otvorů, tlejícími tkáněmi se brzy začnou živit larvy, ale to Hogovi nepřipadá nijak odpudivé. Rád sleduje, co všechno smrt dokáže.

Zvedne se a zamíří k polorozpadlému domu. Brokovnici nese v obou rukou. Z dálnice South 27 k němu doléhá tlumený hukot aut, ale sem nikdo nezajede. Není důvod. Jednou možná nějaký důvod bude. Zatím však není. Hog vyjde na zchátralou verandu, trouchnivějící prkna se pod jeho kroky prohýbají. Rozrazí dveře a vstoupí do tmavého zatuchlého prostoru plného prachu. Uvnitř domu bývá šero a dusno i za slunného počasí – a dnes ráno se navíc blíží bouřka. Je osm hodin, a tady všechno halí tma skoro jako v noci. Hog se začíná potit.

„Jste to vy?“ ozve se tmou hlas ze zadní části domu, z místa, kde by ten hlas měl být.

U zdi dva škvárobetonové bloky pokryté kusem překližky vytvářejí provizorní stůl, na kterém stojí nevelké skleněné terárium. Hog namíří k teráriu brokovnici a stiskne západku na závěru. Xenonové světlo jasně ozáří skleněné stěny nádoby, za nimiž je teď vidět černý obrys tarantule. Pavouk nehnutě spočívá na písčité hlíně a dřevěných odštěpcích; vedle mořské houby nasáklé vodou a svého oblíbeného kamene trochu připomíná sevřenou tmavou ruku. V rohu terária se pohnou malí cvrčci vyrušení světlem.

„Pojďte sem, mluvte se mnou,“ zavolá hlas naléhavě, jenom o něco slaběji než před necelým dnem.

Hog si není jistý, jestli je rád, že hlas dosud zůstává naživu, ale patrně rád je. Sejme z terária víko, aby tiše a konejšivě promluvil k pavoukovi, který má odřené bříško se zaschlým škraloupem lepidla a nažloutlé krve. Když Hog pomyslí na to, proč je tarantule olysalá a co způsobilo, že málem vykrvácela, zmocní se ho zuřivý vztek. Chloupky jí dorostou kdovíkdy – a třeba se už nikdy neuzdraví.

„Přece víš, čí je to vina, ne?“ říká Hog pavoukovi. „A já jsem s tím snad něco udělal, ne?“

„Pojďte sem,“ znovu se ozve volající hlas. „Slyšíte mě?“

Pavouk se nehýbe. Možná nepřežije. Zdá se to pravděpodobné.

„Promiň, že jsem pořád pryč,“ mluví Hog k tarantuli. „Určitě se ti stýskalo. Ale nemohl jsem tě vzít s sebou. Kvůli tomu, jak na tom jsi. Byla to hodně dlouhá jízda. A taky v hrozné zimě.“

Sáhne do terária a zlehka pavouka pohladí. Pavouk se téměř nepohne.

„Jste to vy?“ Hlas je slabší a chraptivější, ale stále zní naléhavě.

Hog si zkouší představit, jaké to bude, až hlas vzadu zmlkne, a myslí na toho mrtvého tvora, který leží tam venku v blátě, ztuhlý a obsypaný mouchami.

„Jste to vy?“

Hog stále tiskne prst na tlakovou západku a světlo svítí tam, kam míří puška, ozařuje zteřelou dřevěnou podlahu plnou prachu a prázdných vyschlých vajíček hmyzu. Těžké vysoké boty kráčejí za pohybujícím se světlem.

„Haló? Kdo je tam?“

16

V laboratoři zabývající se zkoumáním stop zanechaných střelnými zbraně a různými nástroji zatahuje Joe Amos zip černé kožené bundy Harley-Davidson, která obepíná šestatřicetikilový blok průmyslové želatiny. Menší blok nahoře uprostřed váží necelých deset kilogramů, má nasazené antireflexní sluneční brýle a popraskanou černou přílbu s kresbou lebky a hnátů.

Joe ustoupí o pár kroků, aby se pokochal svým dílem. Je spokojený, ale trochu unavený. Se svou nejnovější oblíbenkyní zůstal dlouho vzhůru. A vypil příliš mnoho vína.

„Legrační, co?“ prohodí k Jenny.

„Legrační, ovšem dost nechutné,“ odpoví studentka usazená na pultě. „Raději by se o tom neměl dozvědět. Jak jsem slyšela, není radno ho dráždit.“

„Ten, koho není radno dráždit, jsem já. Napadá mě, že bych do té várky mohl přimíchat červené potravinářské barvivo. Vznikla by dokonalejší iluze krve.“

„Paráda.“

„A s kapkou hnědého barviva by to třeba vypadalo jako rozkládající se maso. Snad by se dalo zařídit, aby i hnilobně páchlo.“

„Koukám, že si s těmi svými pokusnými scénkami opravdu vyhraješ.“

„Můj mozek nikdy nespí,“ opáčí Joe, zatímco dál obdivuje své dílo. „Ale bolí mě záda. Namohl jsem si záda a hodlám tu ženskou žalovat.“

Pracovat s želatinou, průhledným elastickým materiálem vyrobeným z denaturovaných zvířecích kostí a kolagenu obsaženého v pojivových tkáních, je dost obtížné, a když Joe přenášel bloky z chladicího boxu k zadní polstrované stěně střelecké zkušebny, aby je oblékl, byly zatraceně těžké. Dveře laboratoře jsou zamčené. Červené světlo na zdi vedle jejich vnější strany svítí a varuje, že uvnitř se střílí.

„Pěkně ses vystrojil, ale daleko nedojedeš,“ osloví Joe tu odpudivou masu.

Přesněji se jí říká želatinový hydrolyzát a používá se také do šamponů a kondicionérů, rtěnek, proteinových nápojů, potravinových doplňků zmírňujících potíže při artritidě a mnoha dalších výrobků, kterých by se Joe ani nedotkl. Dokonce už odmítá líbat svou snoubenku, pokud si namalovala rty. Když to naposledy udělal, zavřel oči, sotva přitiskla ústa na jeho ústa. A náhle si představil, jak se v obrovském kotli vaří nevábné zbytky krav, prasat nebo ryb. Teď si u všeho nejdřív pečlivě přečte složení. Jakmile mezi příměsmi objeví hydrolyzovanou zvířecí bílkovinu, skončí výrobek v odpadcích nebo zpátky na polici supermarketu.

Patřičně upravená průmyslová želatina napodobuje lidská těla. Jde o téměř stejně dobrou náhražku jako tkáň vepřů, které by Joe dal přednost. Slyšel o balistických laboratořích, kde se střelbou do mrtvého prasete zkoumá průnik a expanze střely v mnoha odlišných situacích. Sám by raději střílel do kance. Oblékl by zdechlinu statného kance, aby vypadala jako člověk, a studenti by potom do ní pálili z různých vzdáleností, různými zbraněmi a různou municí. Byla by to vynikající pokusná scénka. Samozřejmě ještě názorněji by působila střelba na živé prase, jenže nic takového by Scarpettová nepovolila. Ta by ani nesnesla, kdyby si studenti měli zastřílet do mrtvého prasete.

„Zkoušet ji žalovat by k ničemu nevedlo,“ poznamená Jenny. „Vystudovala i práva.“

„No a?“

„Jak jsi mi říkal, jednou jsi to zkusil, ale bez úspěchu. Každopádně ten, kdo tady má prachy, je Lucy. Prý si o sobě hrozně moc myslí. Já ji ale nikdy neviděla. Nikdo z nás ji nikdy neviděl.“

„O nic jsi nepřišla. Brzy ji někdo poučí, kde je její místo.“

„A ten někdo budeš ty?“

„Třeba už na tom pracuju,“ usměje se Joe. „Ujišťuju tě, že odsud nehodlám odejít s prázdnými kapsami. Za všechny ty křivárny, co mi tu způsobila, si menší odškodné zasloužím.“ Joe znovu myslí na Scarpettovou. „Jedná se mnou, jako bych byl úplná nula.“

„Možná se s Lucy seznámím, ještě než dostuduju,“ zamyšleně pronáší Jenny a dál z pultu zírá na Amose i na želatinovou postavu oblečenou jako Marino.

„Je to jen banda mizerů,“ pokračuje Joe ve své úvaze. „Ubožácká trojice. Ale mám pro ně hezké malé překvapení.“

„Jaké?“

„Uvidíš. Nech se překvapit.“

„O co jde?“

„Řeknu ti to takhle,“ ušklíbne se Joe. „Vycházím z toho, že ta ženská mě podceňuje, což je její obrovská chyba. Než skončí den, hodně se nasmějeme.“

V rámci své odborné stáže Amos také asistuje v márnici browardského okresu, kde se k němu Scarpettová chová jako k nádeníkovi, nutí ho po pitvách sešívat těla, počítat tablety v lahvičkách léků na předpis, které pohřební služba přivezla s mrtvým, a sepisovat osobní předměty, jako by nebyl doktor, ale obyčejný márniční zřízenec. Scarpettová mu dala za úkol vážit, měřit, fotografovat a svlékat mrtvoly, Joe se musí probírat i nechutnou břečkou, jaká někdy zůstane na dně vaku, zvlášť když jde o tělo v rozkladu, o louži po utopenci plnou larev hmyzu nebo o kosti a zetlelé tkáně z kosterních pozůstatků. A nejvíc ho uráží povinnost připravovat desetiprocentní směs průmyslové želatiny na bloky, které odborníci i studenti používají při výuce balistiky.

Proč? zeptal se Scarpettové, když mu v létě poprvé dávala takový příkaz. Uveďte mi jediný rozumný důvod.

Patří to ke specializaci, kterou tady chcete získat, odpověděla svým typickým autoritativním tónem.

Chci se stát soudním patologem, nikoliv laborantem nebo kuchařem, namítl.

Jsem zvyklá školit forenzní odborné asistenty od základu, prohlásila. Nesmí existovat nic, co byste nebyl schopný či ochotný udělat.

Aha. Jak předpokládám, chystáte se mi vykládat, že když jste začínala, taky jste musela vlastníma rukama míchat želatinu na bloky, řekl Joe.

Míchám ji dodnes a ráda se s vámi podělím o svůj osvědčený recept. Nejraději mám značku Vyse, ale celkem dobrá je i Kind & Knox 2-50-A. Vždycky začnu studenou vodou, má mít zhruba sedm až deset stupňů Celsia. Želatinu zásadně přidávám do vody, nikdy ne naopak. Neustále promíchávám, ale jen zvolna, jinak by se dovnitř dostal vzduch. Potom přidám přípravek Foam Eater – 2,5 mililitru na jeden devítikilogramový blok – a přesvědčím se, jestli je tvarovací nádoba dokonale čistá. Jako závěrečnou třešničku přidám půl mililitru skořicového oleje.

Opravdu roztomilé.

Skořicový olej zabraňuje růstu plísní, řekla Scarpettová.

Ten svůj vlastní recept mu napsala, připojila i seznam pomůcek zahrnující váhu na trojnožce, kalibrovanou odlivku, silnou měchačku, podkožní injekční stříkačku s obsahem 12 cm3, kyselinu propionovou, akvarijní hadičku, hliníkovou fólii, velkou lžíci a tak dále. Pak mu ještě věnovala Ukázky práce v laboratorní kuchyni od Marthy Stewartové, jako by se tím všechno měnilo v potěšení a zábavu. Pěkná zábava! Joe nejdřív z dvanáctikilových sudů nabírá jemný prášek vyrobený ze zvířecích kostí a šlach, potom odměřuje, váží a míchá, zvedá či vleče obrovské těžké tvarovací nádoby a ukládá je do chladicích boxů nebo přenosných mrazáků a nakonec musí zajistit, aby se studenti v balistické laboratoři, eventuálně venku na střelnici určené pro pušky shromáždili dřív, než se ta zatracená věc začne rozpouštět, protože dlouho nevydrží. Ano, želatinové bloky měknou jako ovocný rosol a dají se použít přibližně do dvaceti minut po vyjmutí z lednice, ovšem záleží na teplotě prostředí, kde se provádějí testy.

Teď Joe vyndá ze skříně okenní síť, volně ji opře o ty harleyovsky postrojené želatinové bloky, nasadí si chrániče na uši a ochranné brýle. Kývne na Jenny, aby udělala totéž. Sáhne po ocelové pistoli Baretta 92, špičkové zbrani s tritiovým světelným zaměřovačem, použitelné i za tmy. Naplní zásobník náboji Speer Gold Dot o hmotnosti 9,52 g, které mají kolem okraje špičky šest rýh, takže projektil se dokáže dál pohybovat či rozevřít i poté, co pronikl velmi důkladným oblečením, například čtyřmi vrstvami džínoviny nebo tlustou koženou bundou motocyklisty.

Při téhle testovací střelbě bude odlišný jenom obraz škod, které náboj napáchá, až pronikne okenní sítí, protrhne harleyovskou bundu a s účinností cirkulárky rozčísne hruď pana Želé, jak Joe říká svým zkušebním želatinovým panákům.

Natáhne pistoli a patnáctkrát vystřelí. Představuje si, že pan Želé je Marino.

17

Za okny konferenční místnosti se ve větru kymácejí palmy. Bude pršet, pomyslí si Scarpettová. Vypadá to, že se blíží ošklivá bouřka. Marino má zase zpoždění, navíc stále neodpovídá na telefonické vzkazy.

„Dobré ráno, rovnou se pustíme do práce,“ řekne Scarpettová svým podřízeným. „Máme toho dneska hodně a už je skoro čtvrt na devět.“

Nesnáší, když se začíná se zpožděním. Nesnáší zpoždění, ať je zaviní kdokoliv. Tentokrát je viníkem Marino. Opět Marino. Narušuje její zaběhnutý pořádek. Narušuje všechno.

„Doufám, že večer konečně odletím do Bostonu,“ pokračuje Scarpettová. „Pokud se moje rezervace sama od sebe znovu záhadně nezruší.“

„V leteckých společnostech vládne zmatek,“ poznamená Joe. „Žádný div, že jedna za druhou krachují.“

„Policie nás požádala, abychom se podívali na jeden hollywoodský případ,“ zahájí Scarpettová poradu. „Jde o údajnou sebevraždu, kterou provází pár nejasných okolností.“

„Rád bych nejdřív uvedl jednu věc,“ ozve se Vince, kontrolor střelných zbraní.

„Prosím, máte slovo.“ Scarpettová vyjme z obálky fotografie rozměru 8 x 10 a nechá je kolovat.

„Někdo asi tak před hodinou prováděl v laboratoři zkušební střelbu.“ Vince významně pohlédne na Joea. „Nebylo to na rozvrhu.“

„Včera večer jsem si chtěl laboratorní střelnici zamluvit, ale nějak jsem zapomněl,“ řekne Joe. „Nikdo jiný o ni stejně neměl zájem.“

„Každou plánovanou střelbu musíte předem nahlásit. Jedině tak můžeme mít přehled…“

„Zkoušel jsem novou zásilku balistické želatiny a místo studené vody jsem použil horkou, abych zjistil, jestli se změna projeví v kalibračním testu. Rozdíl činí jeden centimetr. Takže dobrá zpráva. Vyšlo to.“

„Kdykoliv tu zatracenou směs namícháte, pravděpodobně se objeví rozdíl plus minus jeden centimetr,“ podrážděně opáčí Vince.

„Neměli bychom používat bloky, jejichž vlastnosti nejsou přesně ověřené. Proto neustále kontroluju kalibraci a snažím se ji zdokonalovat, což vyžaduje, abych v balistické laboratoři trávil spoustu času. Ostatně já si to nevybral.“

Joe pohlédne na Scarpettovou.

„Práce s průmyslovou želatinou patří k mým úkolům.“

Znovu se vyčítavě podívá na svou šéfku.

„Jenom doufám, že než jste začal ostřelovat zadní stěnu, postavil jste před ni záchytné bloky,“ zabručí Vince. „Už jsem vám to párkrát připomínal.“

„Znáte předpisy, doktore Amosi,“ promluví Scarpettová.

Před kolegy pro ni není Joe, ale zásadně doktor Amos. Prokazuje mu víc úcty, než by si zasluhoval.

„Všechno je třeba zapisovat,“ pokračuje Scarpettová. „Každou zbraň odebranou z porovnávací kolekce, každý náboj, každý zkušební výstřel. Musíme se držet protokolu.“

„Ano, madam.“

„Existují tu právní důsledky,“ dodá Scarpettová. „Většina našich případů končí před soudem.“

„Ano, madam.“

„Takže jsme si to vyjasnili.“ Scarpettová spustí o Johnnym Swiftovi.

Vyloží podřízeným, že začátkem listopadu podstoupil Swift operaci zápěstí a brzy poté přijel do Hollywoodu ke svému bratrovi. Byli jednovaječná dvojčata. Den před Díkůvzdáním odjel bratr Laurel nakupovat a domů se vrátil kolem půl páté odpoledne. Uložil nákupy a pak našel doktora Swifta mrtvého – ležel na pohovce a v hrudi měl střelnou ránu z brokovnice.

„Matně si na ten případ vzpomínám,“ ozve se Vince. „Mluvili o něm ve zprávách.“

„Zato já si na doktora Swifta pamatuju moc dobře,“ vezme si slovo Joe. „Často obtěžoval doktorku Selfovou. Když jsem se jednou zúčastnil jejího rozhlasového pořadu, zavolal tam a hrozně jí vynadal kvůli Touretteovu syndromu. Musel jsem s ní souhlasit, navíc se Swift choval nemožně. Pořád mlel cosi o neurochemické dysfunkci a mozkových abnormalitách. Opravdu expert,“ dodá Joe sarkastickým tónem.

Joeova účast v rozhlasovém pořadu doktorky Selfové nikoho nezajímá. Nikoho nezajímá jeho účast v jakémkoliv pořadu.

„A co zbraň a vystřelená nábojnice?“ zeptá se Vince Scarpettové.

„Podle policejní zprávy Laurel Swift uviděl brokovnici na podlaze, asi tak metr za opěradlem pohovky. Žádné nábojnice si nevšiml.“

„To je dost neobvyklé,“ znovu promluví Joe. „Střelí se do hrudi a pak odhodí brokovnici za opěradlo pohovky? Ostatně na fotografiích z místa činu nikde brokovnici nevidím.“

„Bratr tvrdí, že tu brokovnici na podlaze za pohovkou viděl,“ řekne Scarpettová. „Opakuju, tvrdí to. K téhle části se dostaneme za chvíli.“

„Měl na sobě Laurel nějaké stopy po výstřelu?“

„Omlouvám se, bohužel tu není Marino, který u případu působí jako náš vyšetřovatel a úzce spolupracuje s hollywoodskou policií.“ Scarpettová nedá najevo, co si právě teď o Marinovi myslí. „Vím jenom, že Laurelovo oblečení nikdo na stopy střelného prachu netestoval.“

„A jeho ruce?“

„Pozitivní nález. Laurel vypověděl, že se bratra dotýkal, třásl jím, potřísnil se jeho krví. Teoreticky je možné takové vysvětlení přijmout. Ještě pár podrobností. Mrtvý měl zápěstí fixované dlahami. Obsah alkoholu v krvi 0,1. Podle policejní zprávy bylo v kuchyni několik prázdných lahví od vína.“

„Víme s určitostí, že tajně nepil?“

„S určitostí nevíme vůbec nic.“

„Vzhledem k tomu, že právě podstoupil tu operaci, asi pro něho nebylo snadné udržet v rukou těžkou brokovnici.“

„Souhlasím,“ kývne Scarpettová. „A když nemůžete použít ruce, co vám zbývá?“

„Nohy.“

„Jenže to nejde. Vyzkoušela jsem si to s vlastní remingtonkou dvanáctkou. Nenabitou,“ dodá a lehce se usměje.

Zkoušku prováděla sama, protože Marino se nenamáhal přijít. Ani nezavolal. Prostě se na to vykašlal.

„Nemám z té demonstrace fotografie,“ pokračuje Scarpettová. Taktně zamlčí, že důvodem, proč fotografie nemá, je Marinova nezodpovědnost. „Pro úplnost musím uvést, že výstřel mohl odhodit pušku dozadu. Nebo pušku odhodil záškub nohy. Brokovnice by pak přepadla přes opěradlo pohovky. Totiž pokud předpokládáme, že doktor Swift spáchal sebevraždu. Mimochodem, jeho palce na nohou nejsou ani trochu odřené.“

„Jedná se o kontaktní ránu?“ zeptá se Vince.

„Poměrně hustá vrstva sazí na košili mrtvého, odřené okraje, průměr a tvar vstřelu stejně jako nepřítomnost stop po plátkové ucpávce, která byla přímo v těle, by nasvědčovaly kontaktní ráně. Ale na druhé straně tu máme značné nesrovnalosti, které podle mého názoru souvisí s tím, že se soudní lékař při určování vzdálenosti zcela spolehl na úsudek radiologa.“

„Který soudní lékař?“

„Je to případ doktora Bronsona,“ odpoví Scarpettová a několik přítomných si povzdechne.

„Kristepane, ten je starý málem jako papež. Sakra, kdy už konečně odejde do penze?“

„Papež umřel,“ zavtipkuje Joe.

„Dík za přehled zpráv CNN.“

„Radiolog dospěl k závěru, že rána – cituji – není kontaktní,“ shrnuje Scarpettová. „Výstřel údajně padl nejméně z jednometrové vzdálenosti. Hm. Máme tu tedy vraždu, protože nikdo přece nedokáže držet hlaveň brokovnice metr od vlastní hrudi, nebo snad ano?“

Scarpettová párkrát klikne myší a na předváděcím panelu se objeví ostrý digitální rentgenový snímek hrudníku Johnnyho Swifta po smrtelném zásahu z brokovnice. Jednotlivé broky připomínají záplavu drobných bílých bublinek prodírajících se přízračnými tvary žeber.

„Jak vidíte, broky jsou rozptýlené,“ ukazuje Scarpettová. „Abychom byli k radiologovi spravedliví, rozptyl broků uvnitř hrudi by odpovídal výstřelu ze zhruba jednometrové či o málo větší vzdálenosti, ovšem já se domnívám, že před sebou máme přímo ukázkový příklad efektu biliárové koule.“

Scarpettová stáhne z panelu rentgenový snímek a podá si několik propisovacích per, každé v jiné barvě.

„Jakmile do těla pronikly první broky, logicky poněkud zpomalily, vzápětí je zasáhly další broky, změnily jejich směr a rozptýlily je různými směry, čímž vzniká dojem střelby z jisté vzdálenosti,“ vysvětluje Scarpettová a zároveň kreslí, jak rychleji letící červené broky jako kulečníkové koule narážejí do mírně zbrzděných modrých broků. „Výsledný rozptyl simuluje střelbu brokovnicí z jednometrové vzdálenosti, i když ve skutečnosti jde o kontaktní ránu.“

„Nikdo ze sousedů výstřel z brokovnice neslyšel?“

„Zřejmě ne.“

„Hodně lidí patrně bylo na pláži nebo odjelo strávit Den díkůvzdání někam mimo město.“

„Jistě, to je možné.“

„Známe typ brokovnice? A komu patřila?“

„Zatím víme jen, že jde o zbraň ráže dvanáct, s brokovými nábojnicemi,“ odpoví Scarpettová. „Puška totiž ještě před příchodem policie zmizela.“

18

Ev Christianová je vzhůru a sedí na matraci, která je celá zčernalá od čehosi, co je pravděpodobně dávno zaschlá krev.

Na špinavé podlaze uvnitř malé zchátralé místnosti s prohnutým stropem a tapetami plnými plesnivých skvrn jsou rozházené časopisy. Bez brýlí Ev moc nevidí a jen stěží podle obálek rozezná, že jde o pornografii. Stejně tak jen s námahou rozeznává lahve od limonády a obaly od jídel z bufetu povalující se všude kolem. Mezi matrací a dřevotřískovou stěnou leží růžová teniska velikosti pro školačku. Ev ji už nesčetněkrát zvedla a držela v rukou. Uvažovala, co asi teniska znamená. Komu patřila? A je to děvčátko mrtvé? Kdykoliv přijde ten člověk, Ev raději schová tenisku za sebe, bojí se o ni. Nic jiného nemá.

Nikdy souvisle nespí déle než hodinu a netuší, kolik času uplynulo. Čas jako by tu vůbec neexistoval. Rozbitým oknem na protější straně místnosti proniká dovnitř našedlé světlo, ale slunce Ev zahlédnout nemůže. Cítí vůni deště.

Neví, co ten člověk provedl s Kristin a chlapci. Neví, co jim udělal. Jen matně si vybavuje první hodiny, neskutečné hrozné hodiny, když jí přinesl vodu a jídlo, pak postával ve dveřích a zíral na ni ze tmy, sám temný jako tma, temný jako zlý duch.

Jaké to je? zeptal se jí chladným tichým hlasem. Jaké to je vědět, že umřeš?

V místnosti je neustále hluboké šero. A sotva sem vstoupí ten člověk, jako by se ještě víc setmělo.

Nebojím se. Mojí duše se zmocnit nemůžete.

Řekni, že lituješ.

Na pokání nikdy není pozdě. Bůh odpustí i ty nejtěžší viny, pokud se hříšník upřímně a s pokorou kaje.

Bůh je žena. A já jsem její ruka. Ruka Boží. Řekni, že lituješ.

To je rouhání. Styďte se. Neprovedla jsem nic, za co bych se měla omlouvat.

Já už tě přinutím. Řekneš, že lituješ, jako to řekla ona.

Kristin?

Potom odešel a z jiné části domu byly slyšet hlasy. Ev nedokázala rozpoznat, o čem hovoří, ale ten člověk mluvil s Kristin; určitě s Kristin. Mluvil s nějakou ženou. Ev jim nerozuměla, rozhodně je však slyšela hovořit. Ne, slovům porozumět nedokázala, vzpomíná si jenom na zvuky kroků a hlasy za stěnou. A náhle uslyšela Kristin, hned si byla jistá, že je to ona. Když o tom Ev teď přemýšlí, napadá ji, jestli všechno nebyl sen.

Kristin! Kristin! Jsem tady! Tady! Neopovažujte se jí ublížit!

V hlavě slyší svůj vlastní hlas, ale mohl to být sen.

Kristin? Kristin? Odpověz mi! Neopovažujte se jí ublížit!

Opět slyší hovor, možná se tedy nemýlila. Ale není si jistá. Mohlo se jí to zdát. Mohlo se jí zdát, že odkudsi z chodby slyší těžké kroky toho člověka. Že slyší bouchnutí zavíraných domovních dveří. Všechno se to mohlo odehrát během několika minut. Nebo hodin? Snad zaslechla i motor auta. Třeba to byl sen, třeba sluchový klam. Seděla ve tmě a s divoce bušícím srdcem se snažila zachytit zvuk hlasu Kristin a chlapce, a neslyšela nic. Volala, dokud ji nerozbolelo v krku; téměř neviděla a jen stěží popadala dech.

Rozednilo se a pak setmělo a temný obrys toho člověka se objevil s papírovými kelímky vody a něčím k jídlu; stál tam, pozoroval ji, jeho obličej však neviděla. Nikdy nespatřila jeho obličej, ani když do domu přišel poprvé. Muž nosí černou kápi s vystřiženými otvory pro oči, kápi jako černý povlak na polštář, dlouhou a volně rozprostřenou kolem ramenou. Ten temný zakuklenec do Ev rád šťouchá hlavní brokovnice. Jako by Ev byla nějaké zvíře v zoologické zahradě. Jako by zvědavě čekal, jak se Ev zachová, když do ní šťouchne. Záměrně ji šťouchá do intimních míst a sleduje její reakce.

Styďte se, řekne Ev, kdykoliv do ní šťouchne. Můžete ublížit mému tělu, ale mojí duše se nikdy nezmocníte. Moje duše patří Bohu.

Bůh je žena a teď tady není. Jsem její rukou. Řekni, že lituješ.

Můj Bůh je žárlivý Bůh. „Nebudeš míti jiných bohů kromě mne.“

Bůh je žena. Teď tady není. A znovu do Ev šťouchne hlavní brokovnice, někdy tak silně, že na kůži zůstanou zřetelné černomodré kroužky.

Řekni, že lituješ.

Ev sedí na plesnivé páchnoucí matraci, nepochybně použité už dřív, použité k čemusi děsivému, jak o tom svědčí zaschlé černé skvrny, sedí na ní uvnitř páchnoucí nevětrané místnosti plné odpadků, naslouchá a snaží se přemýšlet, naslouchá a modlí se, křičí o pomoc. Nikdo neodpovídá. Nikdo ji neslyší – a Ev uvažuje, kde by asi mohla být. Kde to jsem, když nikdo neslyší můj křik? ptá se v duchu.

Nemůže uniknout, protože ten člověk jí kolem zápěstí a kotníků důkladně ovinul a zkroutil drátěná ramínka na šaty a drátem pak provlékl provazy, které přehodil přes trám bortícího se stropu. Stala se z ní groteskní živá loutka. Nahé tělo pokousané hmyzem a pokryté strupy a modřinami ji pořád bolí a pálí. S obrovskou námahou se Ev dokáže vyškrábat na nohy. Z matrace se může vzdálit jen kousek, aby ulevila močovému měchýři a střevům. Bolest je přitom nesnesitelná, Ev skoro omdlévá.

Ten muž všechno dělá ve tmě. Je schopný ve tmě vidět. Ev slyší ve tmě jeho dech. Dech temné siluety. Dech satana.

„Bože, pomoz mi,“ obrací se Ev k šedavé obloze za rozbitým oknem, k Bohu, který sídlí kdesi v nekonečných dálkách na nebesích. „Prosím, Bože, pomoz mi.“

19

Scarpettová zaslechne vzdálený řev motocyklu s velmi hlučným výfukem.

Snaží se soustředit, zatímco motocykl se stále blíží a vzápětí s burácením projíždí kolem budovy na fakultní parkoviště. Scarpettová přemýšlí o Marinovi. Napadá jí, jestli ho nebude muset propustit. Ale není si jistá, jestli může.

Oba telefonní přístroje v domě Laurela Swifta byly odpojené, vysvětluje. Šňůry zmizely. Svůj mobilní telefon Laurel nechal v autě a tvrdí, že bratrův mobil nedokázal najít. Neměl tedy žádnou možnost přivolat pomoc, v panice utekl a venku si někoho stopnul. Do domu se vrátil až po příjezdu policie – a to už tam brokovnice nebyla.

„Tyhle informace mi poskytl doktor Bronson,“ dodá Scarpettová. „Hovořila jsem s ním několikrát. Omlouvám se, víc podrobností zatím nemám.“

„Co ty telefonní šňůry? Našly se?“

„Nevím,“ odpoví Scarpettová, neboť Marino se jí o nich nezmínil.

„Třeba je odstranil sám Johnny Swift, aby v případě, že hned nezemře, nemohl nikdo přivolat pomoc, totiž pokud šlo o sebevraždu,“ nabídne Joe další ze svých kreativních scénářů.

Scarpettová mlčí; o telefonních šňůrách ví jenom to, co jí mlhavě a poněkud nesouvisle sdělil doktor Bronson.

„Ztratilo se z domu ještě něco jiného? Cokoliv kromě těch telefonních šňůr, mobilu zemřelého a brokovnice? I když tohle by docela stačilo, ne?“

„Musíte se zeptat Marina,“ odpoví Scarpettová.

„Zdá se, že už dorazil. Ledaže by tu ještě někdo další měl motocykl hlučnější než raketoplán.“

„Jestli chcete znát můj názor, udivuje mě, že Laurela dosud neobvinili z vraždy,“ opět se ozve Joe.

„Nemůžete nikoho obvinit z vraždy, když jste přesně neurčil, jakým způsobem došlo k usmrcení,“ řekne Scarpettová. „O způsobu usmrcení se stále nerozhodlo a neexistuje dostatek důkazů, které by jednoznačně ukazovaly na sebevraždu, vraždu, nebo nehodu, ačkoliv já osobně pro variantu nehody nevidím sebemenší důvod. Pokud se tahle zásadní otázka uspokojivě nevyřeší, doktor Bronson patrně dospěje k závěru, že způsob usmrcení zůstává neobjasněný.“

Z chodby pokryté kobercem se ozvou těžké kroky.

„Kam se poděl prostý selský rozum?“ prohodí Joe.

„Způsob usmrcení se nedá určovat na základě prostého selského rozumu,“ opáčí Scarpettová. Byla by šťastná, kdyby si Joe nechal své rádobyvtipné poznámky pro sebe.

Dveře konferenční místnosti se otevřou. Dovnitř vejde Pete Marino, v ruce kufřík a v podpaží krabici koblih. Oblečený je jako jindy: černé džíny, vysoké černé kožené boty, černá kožená vesta s logem Harleye na zádech. Nevěnuje Scarpettové jediný pohled, rovnou se posadí na své obvyklé místo po její pravici a prudce odšoupne krabici s koblihami doprostřed stolu.

„Rozhodně by bylo dobré otestovat bratrovo oblečení na stopy po výstřelu, důkladně prohlédnout všechno, co měl na sobě v den střelby.“ Joe se na židli zaklání, jak to dělá pokaždé, když se chystá kázat, a sklony ke kázání mívá zejména v přítomnosti Marina. „Každý kus prozkoumat měkkým rentgenovým zářením, Faxitronem, spektrometrií SEM.“

Marino na Joea zírá, jako by ho s chutí praštil.

„Spousty stop je samozřejmě možné získat i z jiných zdrojů, než jaké nabízí výstřel,“ poučuje Joe, zatímco si bere koblihu, natolik pomačkanou, že se větší část čokoládové polevy přilepila k víku papírové krabice. „Jde o instalatérské materiály, monočlánky, automobilové oleje, barvy. Dokonale jsem se o tom přesvědčil minulý měsíc během svého laboratorního praktika. Takže co se s těmi věcmi stalo?“

Joe si olízne prsty a pohlédne přes stůl na Marina.

„To muselo bejt úžasný praktikum,“ zavrčí Marino. „Hned jsem si říkal, kde jste asi na ten nápad přišel.“

„Ptal jsem se, jestli víte, co se stalo s bratrovým oblečením,“ opáčí Joe.

„Mám dojem, že na svý obrovský plochý televizní obrazovce sledujete zbytečně moc pohádkovejch soudních pořadů.“ Marinův široký obličej upřeně sleduje Joea. „Příliš mnoho všelijakejch harrypotterovskejch policejních divočin. Myslíte si o sobě, že jste – nebo už skoro jste – forenzní patolog, právník, výzkumník, vyšetřovatel z oddělení vražd, polda, kapitán Kirk a velikonoční králíček, všechno dohromady v jedný osobě.“

„Mimochodem, moje včerejší cvičná rekonstrukce měla mimořádný úspěch,“ prohodí Joe. „Škoda, že jste ji všichni propásli.“

„Poslyš, Pete, jak je to vlastně s tím oblečením?“ zeptá se Vince Marina. „Víme vůbec, co měl Laurel na sobě, když našel bratrovu mrtvolu?“

„Podle toho, co tvrdí, na sobě neměl nic,“ odpoví Marino. „Údajně vešel do domu kuchyňskejma dveřma, odložil nákupy na linku a rovnou zamířil do koupelny vedle ložnice, aby se vymočil. Údajně. Potom se sprchoval, protože večer ho čekala práce v jeho restauraci. Když se cestou z koupelny náhodou ohlídnul, uviděl na koberci za pohovkou ležet brokovnici. V tý chvíli byl nahej. Takhle to alespoň vykládá.“

„Zní to krajně podezřele,“ s plnou pusou poznamená Joe.

„Můj osobní názor je, že šlo nejspíš o loupež, která se nějak zvrtla,“ řekne Marino. „Nebo se zvrtlo něco jinýho. Bohatej doktor se zaplete s nevhodným člověkem, znáte to. Neviděl nikdo z vás moji bundu Harley? Je černá, na jednom rameni má lebku a hnáty, na druhým americkou vlajku.“

„Kdy jste ji měl naposledy?“

„Svlíknul jsem si ji v hangáru, když jsme se nedávno byli s Lucy trochu proletět. Vrátím se – a bunda je pryč.“

„Já ji neviděla.“

„Já taky ne.“

„Do háje. Stála mě hotový jmění. A ty nášivky jsou dělaný na zakázku. Zatraceně. Jestli ji někdo šlohnul…“

„Tady se nekrade,“ ohradí se Joe.

„Vážně? Ani nápady se tu nekradou?“ Marino probodává Joea ostrým pohledem. „A když už mluvíme o těch cvičnejch rekonstrukcích,“ otočí se ke Scarpettové, „rád bych…“

„Nemluvíme o cvičných rekonstrukcích,“ řekne Scarpettová.

„Právě dneska jsem si o nich chtěl trochu popovídat.“

„Snad někdy příště.“

„Přinesl jsem pár výbornejch příkladů,“ klidně pokračuje Marino. „Na psacím stole jsem ti nechal složku, aspoň budeš mít během dovolený něco zajímavýho ke čtení. Zvlášť když tam asi uvázneš ve sněhu, takže tě nejspíš uvidíme až na jaře.“

Scarpettová usilovně ovládá své podráždění, snaží se je skrýt v tajném koutku srdce, kam nikdo nepronikne. Marino záměrně narušuje pracovní jednání a chová se k ní úplně stejně jako zhruba před patnácti léty, kdy se stala virginskou hlavní soudní lékařkou. Žena ve světě, do něhož ženy nepatří, usoudil už tehdy Marino, žena s vlastními názory a sebevědomím, získaným jen díky doktorátům z medicíny a práv.

„Myslím, že zatraceně dobrý námět pro cvičnou rekonstrukci by byl právě Swiftův případ,“ znovu promluví Joe. „Na základě zjištěných stop po výstřelu, výsledků rentgenové spektrometrie a dalších nálezů se nabízejí dvě rozdílné verze. Uvidíme, jak si s tím poradí studenti. Vsaďte se, že nikdy neslyšeli o efektu biliárové koule.“

„Já o žádnej lacinej úspěch nestojím,“ zvýší Marino hlas. „Slyšel někdy někdo, že bych toužil po laciným úspěchu?“

„Pokud jde o vaše kreativní schopnosti, můj názor znáte,“ řekne mu Joe. „Mezi námi, jsou poněkud nebezpečné.“

„Na váš názor kašlu.“

„Máme štěstí, že Akademie nezbankrotovala. To vyrovnání by bylo zatraceně drahé.“ Joe se tváří, jako by ho ani ve snu nenapadlo, že jednoho krásného dne by ho Marino mohl beze slova srazit ze židle. „Jo, po tom, co jste vyvedl, máme opravdu štěstí.“

Loni v létě Marinovy rekonstrukce zločinů silně traumatizovaly studentku, která pak odešla z Akademie a vyhrožovala soudní žalobou, ale naštěstí se už neozvala. Scarpettovou děsí představa, že by se Marino měl přímo podílet na výuce, ať už by šlo o rekonstrukce, pokusné scénky nebo dokonce přednášky.

„Kdykoliv vytvářím pokusné scénky, znovu a znovu si připomínám, co se tehdy stalo,“ dál provokuje Joe.

„Vy že něco vytváříte?“ vybuchne Marino. „Spíš jenom kradete moje nápady!“

„Chápu, jsou to pro vás kyselé hrozny. Já nepotřebuju krást ničí nápady – a už vůbec ne vaše.“

„Nežvaňte! Myslíte si, že nepoznám vlastní práci? Vy nemáte dost vědomostí, abyste na takový věci přišel sám, vážený pane Skoropatologu.“

„To by snad stačilo,“ zasáhne Scarpettová a zvýší hlas. „Okamžitě přestaňte!“

„Náhodou právě chystám vynikající ukázku,“ nedá si Joe pokoj. „Najde se mrtvola a okolnosti nasvědčují, že toho člověka někdo zastřelil z projíždějícího auta. Ovšem na povrchu vyjmuté kulky je částečně otisknutý jakýsi neobvyklý drobný vzorec. Ve skutečnosti totiž pachatel oběť zastřelil přes okenní síť, tělo pak odhodil na silnici…“

„To je můj případ!“ praští Marino pěstí do stolu.

20

Ten Seminol patří k otřískané bílé dodávce naložené palicemi kukuřice a zaparkované kousek od benzinové pumpy. Hog už ho chvíli pozoruje.

„Nějakej grázl mi sebral šrajtofli a mobil, nejspíš když jsem byl v tej zatracenej sprše,“ říká muž do telefonního automatu; zády stojí k čerpací stanici CITGO a silnici, po níž hřmotně projíždějí osmnáctikolové kamiony.

Hog nedává najevo, jak se baví, zatímco poslouchá muže, který se rozčiluje, že tu zase zůstane přes noc, stěžuje si a nadává, bude totiž muset přespat v kabině dodávky, nemá mobil, nemá peníze na motel. Nemá ani peníze na sprchu, a mimochodem, za tu sprchu chtějí pět babek, což je hodně, když jde jenom o sprchu bez ničeho dalšího, dokonce i bez mýdla. Někdy chlapi chodí po dvou a pak dostanou slevu. Zmizí za nenatřenou zídkou na západní straně obchodu s potravinami CITGO, oblečení a boty odloží na lavičku u zídky a vstoupí do maličké, slabě osvětlené betonové komory s jedinou sprchou na stropě a zrezavělou odtokovou mřížkou uprostřed podlahy.

Uvnitř komory je vždycky vlhko. Ze sprchy neustále kape, kohoutky skřípou. Muži si nosí vlastní mýdla, šampony, zubní kartáčky a pasty, obvykle v igelitových sáčcích. Mají i vlastní ručníky. Hog se tam nikdy nesprchoval, ale díval se na oblečení mužů a odhadoval, co by mohlo být v kapsách. Peníze. Mobilní telefony. Občas různé léky. Dámská sprcha na východní straně obchodu je zařízená stejně. Ovšem ženy tam – bez ohledu na slevu – nikdy nechodí ve dvojicích. Při sprchování nervózně spěchají, stydí se za svou nahotu. Děsí je představa, že do betonové komory náhle někdo vtrhne, nějaký chlap, mohutný silný chlap, který si s nimi bude dělat, co chce.

Hog vyťuká číslo 800, které má na obdélníkové zelené kartě, složené v zadní kapse kalhot. Karta je zhruba 20 centimetrů dlouhá a na jednom konci má proříznutý kulatý otvor, aby se dala připevnit ke klice dveří. Nabízí řadu informací a zdobí ji veselý obrázek citrusového plodu v tropické košili a se slunečními brýlemi. Hog vykonává Boží vůli. Je rukou Boží, plní Boží příkazy. Bůh je žena a má IQ 150.

„Děkujeme vám, že voláte Program vymýcení rakoviny citroníků,“ ozve se známý, předem nahraný hlas. „Hovor bude vyhodnocen podle důležitosti.“

Ženský hlas z pásky vysvětluje, že pokud jde o nahlášení postižených stromů v Palm Beach, okresech Dade, Broward nebo Monroe, má volající laskavě vyťukat následující číslo. Hog pozoruje Seminola šplhajícího do kabiny bílé dodávky. Jeho červená kostkovaná košile Hogovi připomene dřevorubce, toho vyřezávaného, co stál hned za vchodem Vánočního obchodu. Hog vyťuká číslo, které mu nabídl hlas z pásky.

„Zemědělské oddělení,“ ozve se jakási žena.

„Potřeboval bych mluvit s inspektorem přes citroníky.“ Hog pozoruje Seminola a přemýšlí o číhajícím aligátorovi.

„Co pro vás můžu udělat?“

„Vy jste inspektorka?“ zeptá se a dál myslí na aligátora, kterého asi před hodinou spatřil na břehu úzkého kanálu protékajícího podél dálnice South 27.

Viděl v něm dobré znamení. Ještěr byl nejméně jeden a půl metru dlouhý, velmi tmavý a suchý; vůbec se nezajímal o velká nákladní auta s dřívím, která rachotila kolem něho. Kdyby tam bylo místo, Hog by zastavil. Sledoval by aligátora, obdivoval by, jak nebojácně si žije, tichý a klidný, ale připravený bleskurychle se vrhnout do vody nebo popadnout nic netušící kořist a stáhnout ji ke dnu kanálu, kde ji utopí, nechá trochu shnít a nakonec pozře. Hog by aligátora sledoval co nejdéle, ale nikde tam nemohl sjet z dálnice – a navíc má poslání.

„Chcete něco ohlásit?“ ptá se ženský hlas v telefonu.

„Víte, pracuju u firmy, která se zabývá údržbou trávníků, a náhodou jsem si všiml rakoviny citroníků asi tak blok od domu, kde jsem včera sekal trávu.“

„Můžete mi říct, kde přesně to bylo?“

Hog ženě nadiktuje adresu v oblasti West Lake Park.

„A vaše jméno?“

„Raději bych oznámení podal anonymně. Nepřeju si žádné potíže se svým šéfem.“

„Dobrá. Teď vám položím pár otázek. Vešel jste do té zahrady, kde se podle vašeho názoru objevila rakovina?“

„Zahrada není oplocená, a tak jsem si ji trochu prošel, je tam hodně opravdu pěkných stromů a keřů a taky spousta trávy. Napadlo mě, že kdyby někoho potřebovali, mohl bych tam odvést pořádný kus práce. A najednou jsem si všiml těch podezřele vypadajících listů. Několik stromů mělo na listech výrazné drobné skvrny.“

„Skvrny s takovými jakoby vodnatými okraji?“

„Řekl bych, že stromy byly nakažené poměrně nedávno, což bude zřejmě důvod, proč je vaši lidé při běžné kontrole vynechali. Hlavně mi dělají starost sousední zahrady po obou stranách. Rostou v nich citroníky nějakých 500 metrů od těch nakažených, alespoň podle mého odhadu. To znamená, že jsou pravděpodobně taky nakažené. Vzdálenost citroníkových sadů za nimi bych odhadoval stejně: 500 metrů, možná i méně. A pokračují dál a dál po celém okolí. Jistě chápate mé obavy.“

„Proč se domníváte, že naše inspekce nekontrolovala pozemky, o kterých se zmiňujete?“

„Nic nenasvědčuje tomu, že byste tam byli. Pracuju s citroníky už hodně dlouho, skoro celý život dělám pro firmy pečující o trávníky. Viděl jsem to nejhorší z nejhoršího. Rozsáhlé sady, které majitel musel spálit. Lidé se ocitli na mizině.“

„Všiml jste si nějakých skvrn i na ovoci?“

„Jak už jsem říkal, vypadá to na rané stadium, velmi rané stadium. Viděl jsem celé sady, spálené kvůli rakovině. Ta nákaza lidem úplně zničila život.“

„Když jste tedy procházel zahradou, kde jste údajně objevil citroníkovou rakovinu, použil jste po odchodu dezinfekci?“ ptá se úřednice – a její tón se Hogovi nezamlouvá.

Ta žena se mu nezamlouvá. Je hloupá a tyranská.

„Samozřejmě jsem se dekontaminoval. Údržbě trávníků se věnuju dlouhá léta. Vždycky na sebe i na veškeré nářadí nastříkám GX-1027, přesně podle předpisů. Vím, co by se mohlo stát. Viděl jsem obrovské sady, zničené do posledního stromu, spálené a opuštěné. Lidem se zhroutil celý život.“

„Promiňte, ale…“

„Stávají se moc ošklivé věci.“

„Promiňte…“

„Rakovina stromů by se měla brát vážně,“ uzavře Hog.

„Jaké je registrační číslo vozidla, které používáte v práci? Předpokládám, že na levé straně předního skla máte povinnou žlutočernou nálepku. Potřebuju to číslo.“

„Moje číslo tady nehraje roli,“ odpoví Hog inspektorce, která si o sobě myslí, že je mnohem důležitější a mocnější než on. „Vozidlo patří šéfovi a já bych měl potíže, kdyby se dozvěděl, že jsem vám volal. Když lidé zjistí, že služba, která se jim stará o trávníky, oznámila výskyt citroníkové rakoviny, což bude mít patrně za následek vykácení a spálení citroníků široko daleko, jak podle vás asi naše firma skončí?“

„Chápu, pane. Ale pro naše záznamy opravdu potřebuju znát číslo vaší registrační nálepky. A taky mi laskavě prozraďte, jak bych vás v případě nutnosti mohla kontaktovat.“

„Ne,“ řekne Hog. „Dostal bych padáka.“

21

Kolem čerpací stanice CITGO začíná být rušno. Kamiony parkují za prodejnou potravin a vedle restaurace Chickee Hut, řadí se podél okraje lesa. Řidiči v nich přespávají a pravděpodobně i souloží.

Název restaurace Chickee Hut, kde řidiči jedí, je chybně napsaný; lidé, kteří do podniku chodí, jsou nevzdělaní, nevědí, že správně se píše chikee, a nejspíš stejně netuší, co to znamená. Chikee je seminolské slovo, ale správně napsat je neumějí ani Seminolové.

Nevzdělaní šoféři tráví život na silnicích. Tady se zastaví, aby utratili své peníze v prodejně, kde najdou bohatou nabídku nafty, piva, hotdogů, doutníků a ve skleněné vitríně výběr zavíracích nožů. Můžou si v herně Golden Tee zahrát kulečník, můžou využít služeb pneuservisu nebo opravářské dílny CB antenna. Čerpací stanice CITGO představuje dokonale vybavenou oázu uprostřed pustiny. Lidé přijíždějí a odjíždějí, každý se stará jenom sám o sebe. Hoga nikdo neobtěžuje. Skoro o něho nikdo nezavadí pohledem. Navíc se tu lidé pořád střídají a málokdo Hoga uvidí podruhé. Až na chlápka, co pracuje v restauraci Chickee Hut.

Podnik se nachází těsně za parkovištěm, od kterého je oddělený plotem z drátěného pletiva. Plot zdobí humorné nápisy upozorňující, že podomní obchodníci a psi nejsou vítaní a divoká zvířata smějí vstoupit pouze na vlastní nebezpečí. V noci se tu potuluje dost lesní zvěře, ale Hog se s ní zatím nesetkal, protože neutrácí peníze v hernách, při kulečníku, ani u hudebních automatů. Nepije. Nekouří. Netouží se pomilovat se žádnou z těch ženských v CITGO.

Připadají mu odporné v těch vyzývavých šortkách a těsných topech, obličeje sežehlé sluncem a opatlané tlustou vrstvou laciného mejkapu. Posedávají na zahrádce restaurace nebo u baru, který tvoří jen stříška z palmových listů a ošoupaný dřevěný pult s osmi židličkami. K večeři si dávají speciality jako žebírka na rožni, sekanou nebo přírodní řízky. A hodně pijí. Jídlo je dobré a připravuje se až po objednávce. Hogovi chutná šoférský hamburger, který nestojí víc než tři dolary a pětadevadesát centů. Grilovaný sýr stojí tři pětadvacet. Levné jsou i ty odporné ženské – a takovým se stávají ošklivé věci. Zaslouží si to.

Chtějí to.

Přímo si o to koledují.

„Dám si jeden grilovaný sýr – s sebou,“ řekne Hog muži za barovým pultem. „A tady si sním šoférský hamburger.“

Muž má mohutné břicho obepnuté špinavou bílou zástěrou a právě hbitě otvírá mokré láhve piva, které si podává z kbelíků s ledem. Břicháč obsluhoval Hoga už dřív, ale zřejmě si ho nepamatuje.

„Chcete ten grilovaný sýr současně s hamburgerem?“ zeptá se a posune dvě piva k řidiči a jeho společnici; oba už jsou zjevně podroušení.

„Hlavně mi ten grilovaný sýr zabalte.“

„Ptal jsem se, jestli chcete obě jídla současně.“ Muž nemluví rozmrzele, spíš lhostejně.

„Ano, můžete mi je dát současně.“

„Co budete pít?“ ptá se muž s mohutným břichem, zatímco otevírá další pivo.

„Čistou vodu.“

„Co je to sakra čistá voda?“ hlasitě prohodí opilý řidič; společnice se zahihňá a přitiskne ňadra k jeho potetované svalnaté paži. „Snad ne voda přímo z čističky?“

„Prostě jen obyčejnou čistou vodu,“ řekne Hog muži za barovým pultem.

„To já si na nic obyčejnýho nepotrpím, vid, mourku?“ zamumlá opilá přítelkyně opilého řidiče. Z úzkého topu se jí provokativně derou bujná ňadra, baculatýma nohama obepíná barovou židličku.

„A kam máš vlastně namířeno?“ pokračuje opilá dáma.

„Na sever,“ odpoví řidič kamionu. „Pořád na sever.“

„Ale když tady jezdíš samotnej, bez parťáka, měl bys bejt hodně opatrnej,“ mumlá žena ztěžklým jazykem. „Všude je tu spousta cvoků.“

22

„Máme tušení, kde by mohl být?“ zeptá se Scarpettová své sekretářky Rose.

„Není ve své kanceláři a nebere mobil,“ odpoví Rose. „Když jsem ho po té poradě upozorňovala, že s ním potřebujete mluvit, zmínil se o nějaké nutné záležitosti, kterou brzy vyřídí a hned se vrátí. To bylo před hodinou a půl.“

„Kdy jste říkala, že musíme odjet na letiště?“ Scarpettová se dívá z okna na palmy kymácející se pod poryvy prudkého větru a znovu uvažuje o Marinově propuštění. „Jak se zdá, blíží se ošklivá bouřka. „Rozhodně tady nehodlám sedět a čekat na něho. Pomalu abych vyrazila, ne?“

„Letíte až v půl sedmé večer.“ Rose podá Scarpettové několik telefonických vzkazů.

„Nevím, proč se kvůli němu obtěžuju. Proč bych s ním vůbec měla mluvit?“ Scarpettová se probírá vzkazy.

Rose na ni pohlédne, jak to umí jen ona. Stojí klidně a zamyšleně ve dveřích, bílé vlasy sčesané dozadu a sepnuté do uzlu, na sobě šedý plátěný kostým, který je sice nemoderní, ale stále elegantní a svěží. Její šedé lodičky z hadí kůže vypadají i po deseti letech jako nové.

„Chvíli s ním chcete mluvit a vzápětí zase ne,“ prohodí Rose. „Co se vlastně děje?“

„Asi bych už měla jet.“

„No tak, co se děje?“

„Prostě si s ním už nevím rady. Pořád uvažuju, že ho vyhodím, ale než bych to udělala, raději se sama vzdám své funkce.“

„Můžete postoupit na šéfovské místo,“ připomene jí Rose. „Pokud budete souhlasit, vyzvou doktora Bronsona k odchodu do penze. Měla byste o tom vážně přemýšlet.“

Rose dobře ví, co dělá. Zdánlivě upřímně navrhuje něco, čím by ji ve skutečnosti Scarpettová velmi zklamala, ale předem zná výsledek.

„Kdepak, děkuju pěkně,“ odmítne Scarpettová. „To už jsem si vyzkoušela. A jestli jste náhodou zapomněla, Marino patří k jejich vyšetřovatelům, takže se ho nezbavím, ani kdybych opustila Akademii a začala na plný úvazek pracovat v úřadu soudního lékaře. Mimochodem, kdo je paní Simisterová a o jakou církev se jedná?“ zeptá se, mírně udivená jedním z telefonických vzkazů.

„Nevím, ale ta dáma mluvila, jako by se s vámi znala.“

„V životě jsem o ní neslyšela.“

„Volala před pár minutami a říkala, že s vámi chce mluvit o nějaké rodině, pohřešované ve čtvrti West Lake Park. Nenechala své číslo, prý se ještě ozve.“

„O jaké pohřešované rodině? Tady v Hollywoodu?“

„Přesně tohle řekla. A vida, odlétáte z Miami. Bohužel. Je tam snad nejhorší letiště na planetě. Myslím, že bude stačit, když vyjedeme… no, znáte zdejší provoz. Asi bude lepší vyrazit už ve čtyři. Ale rozhodně si předtím ověřím platnost vaší letenky.“

„Ať vám potvrdí, že je to první třída. A že rezervaci nezrušili.“

„Mám ji pro vás vytištěnou. Ale musíte se tam ohlásit, protože jde o rezervaci na poslední chvíli.“

„Neuvěřitelné! Tak oni mi zruší rezervaci, a když požádám o novou, dají mi ji na poslední chvíli?“

„Žádný strach, všechno je zařízené.“

„Nechci se vás dotknout, Rose, ale tohle jste říkala i minulý měsíc. A vidíte, neměli mě v počítači a musela jsem sedět v turistické třídě. Celou cestu až do Los Angeles. A včera se snad nestalo nic?“

„Hned ráno jsem si vaši rezervaci nechala potvrdit. A ještě to zopakuju.“

„Nemyslíte, že Marinovo chování souvisí s těmi jeho cvičnými rekonstrukcemi? Možná proto je poslední dobou tak divný.“

„Podle mého názoru má pocit, že jste ho kvůli nim odepsala, už mu nedůvěřujete a nevážíte si ho.“

„Jak můžu ještě věřit jeho úsudku?“

„Pořád si nejsem jistá, co vlastně Marino provedl,“ odpoví Rose. „Přepsala jsem a upravila scénář poslední cvičné rekonstrukce, stejně jako jsem to dělala u všech předchozích. A jak už jsem vám říkala, Marinovy poznámky neobsahují ani zmínku o injekční stříkačce v kapse toho mrtvého tlustého starce.“

„Sám scénku organizoval. Měl při ní dohled.“

„Přísahá, že injekční stříkačku musel do té kapsy dát někdo jiný. Nejspíš ta studentka. Kvůli penězům, které naštěstí nedostala. Nedivím se, že se Marino cítí ukřivděně. Cvičné rekonstrukce byly jeho nápad, ale teď s nimi slaví úspěchy doktor Amos, je středem pozornosti studentů a hlavně studentek, zatímco s Marinem se zachází jako…“

„Nebyl ke studentům příliš vstřícný. Už od prvního dne.“

„Každopádně teď je všechno ještě mnohem horší. Vůbec ho neuznávají, vidí v něm jenom nerudného dinosaura, starou a zatrpklou odbytou veličinu. A já sama moc dobře vím, jaké to je, když s vámi někdo jedná jako se starým zatrpklým nepotřebným člověkem. Umím si představit, jak asi Marinovi musí být.“

„Rose, vy přece vůbec nejste zatrpklá – a už vůbec ne nepotřebná.“

„Alespoň připouštíte, že jsem stará,“ řekne Rose. Ve dveřích se ještě otočí a dodá: „Zkusím mu znovu zavolat.“

Motel Poslední zastávka rozhodně nenabízí žádný přehnaný luxus. Uvnitř místnosti 112 Joe Amos u velmi prostého psacího stolu naproti velmi prosté posteli zjišťuje v počítači rezervaci Scarpettové, zapisuje si číslo letu a další informace. Pak volá do aerolinií.

Po pěti minutách čekání a přepojování se mu konečně ozve živý člověk.

„Potřebuju změnit rezervaci,“ řekne Joe.

Odříká příslušné údaje, potom nechá vyměnit první třídu za turistickou a požádá, aby místo bylo až někde na zadním konci letadla a pokud možno uprostřed řady, protože šéfka nerada sedí u okénka nebo na kraji uličky. Přesně jak to s úspěchem zařídil, když před časem letěla do Los Angeles. Mohl by jí opět úplně zrušit rezervaci, ale takhle bude víc legrace.

„Ano, pane.“

„A co zlevněná letenka nižší kategorie?“

„Ne, pane, takovou změnu nemůžeme těsně před odletem provést. A cestující se bude muset hlásit u přepážky.“

Joe ukončí hovor. Rozjařeně si představuje, jak se všemocná Scarpettová celé tři hodiny tísní mezi dvěma cizími a snad i obtloustými a nechutně propocenými lidmi. Joe s úsměvem zapojí do svého superhybridního mikrotelefonu digitální záznamník. Klimatizace v okně rachotí, ovšem bez valného účinku. Joeovi začíná být nepříjemně horko a jakoby cítil slabý, ale nesmírně odporný zápach hnijícího masa z poslední pokusné scénky, v níž důležitou roli hrály hromady starých syrových vepřových žebírek, hovězích jater a kuřecí kůže, zabalené v koberci a ukryté pod podlahou šatny.

Těsně před praktikem Joe uspořádal speciální oběd, který naúčtoval Akademii. Mimo jiné se podávala grilovaná žebírka, což mělo za následek, že když byl posléze objeven ten páchnoucí mokvající balík poloshnilého masa plného larev hmyzu, několik studentů se pozvracelo. Zatímco členové týmu A chvatně vyprošťovali ony simulované lidské ostatky a uklízeli „místo činu“, nikdo z nich si v té odporné tlející louži pod podlahou nevšiml odlomeného kousku nehtu. A jak se ukázalo, právě tenhle drobný důkaz jako jediný mohl odhalit totožnost pachatele.

Joe si zapaluje doutník a s radostí vzpomíná na úspěch své cvičné rekonstrukce, úspěch hřejivější o bezmocný vztek Marina, který tvrdí, že Joe mu opět ukradl nápad. Ten hřmotný dýňovitý polda dosud netuší, jak dokonale je Lucyin systém sledování sdělovací techniky napojený na PBX Akademie; snadno překonává veškerá bezpečnostní opatření a uživatel pak může monitorovat prakticky kohokoliv – a všemi představitelnými způsoby.

Lucy byla velmi neopatrná. Tahle neprůstřelná superagentka zapomněla své Treo – ultramoderní miniaturní komunikační přístroj představující osobního digitálního sekretáře, mobil ní telefon, kameru a bůhvíco ještě dohromady – uvnitř jedné ze svých helikoptér. Stalo se to téměř před rokem. Joe právě na Akademii zahajoval odbornou asistenturu a hned na začátku ho potkalo takové neuvěřitelné štěstí. Ukazoval v hangáru jedné z obzvlášť půvabných studentek Lucyiny vrtulníky, když si náhle uvnitř Bell 407 všiml Trea. Lucyina Trea.

Aktivovaného. Joe nepotřeboval heslo, aby získal přístup k čemukoliv. Ponechal si Treo jenom tak dlouho, než si z něj stáhl všechny soubory, a pak přístroj vrátil do helikoptéry, kde jej Lucy téhož večera našla na podlaze, částečně zasunutý pod sedadlo. Vůbec netušila, co se stalo. A netuší to dodnes.

Joe má hesla, desítky hesel včetně toho nejdůležitějšího, které Lucy – a teď i Joeovi – umožňuje provádět změny v počítačích a telekomunikačních systémech místních štábů na jižní Floridě, ústředních štábů v Knoxvillu, poboček v New Yorku a Los Angeles; týká se to i Bentona Wesleyho s jeho přísně tajným výzkumným projektem PREDÁTOR a všeho dalšího, co si důvěrně sdělují Wesley a Scarpettová. Joe může přesměrovávat soubory a elektronickou poštu, může získávat tajná telefonní čísla kohokoliv, kdo měl kdy co do činění s Akademií. Může se pomstít nádhernou spouští. Jeho úvazek tady za měsíc skončí. Joe se přesune dál – a udělá to ve velkém stylu. Je schopný zařídit, aby se celá Akademie zhroutila a všichni, hlavně ten stupidní hulvát Marino a ta nesnesitelná Scarpettová, se začali vzájemně nenávidět.

Není těžké monitorovat telefon v kanceláři toho pitomce. Kdykoliv Joe tajně aktivuje příposlech, jako by do místnosti nainstaloval mikrofon. Marino všechno – tedy i náměty na cvičné rekonstrukce – diktuje sekretářce Rose, která texty musí upravit, protože sám neumí pořádně psát, neovládá gramatiku, skoro nečte a je prakticky negramotný.

Joe v euforické náladě odklepne popel z doutníku do plechovky od koly a prostřednictvím telekomunikační ústředny Akademie se připojí na linku v Marinově kanceláři. Zapne hlasitý poslech, aby zjistil, jestli tam Marino je a chystá nějaké nové akce.

23

Když Scarpettová přivolila, že se jako konzultantka v oblasti soudní patologie zúčastní výzkumného projektu PREDÁTOR, nebyla z toho zrovna dvakrát nadšená.

Varovala Bentona, snažila se mu celou věc rozmluvit, opakovaně mu připomínala, že zkoumaným osobám je lhostejné, jestli před nimi stojí lékař, psycholog nebo profesor z Harvardovy univerzity.

Klidně ti zlomí vaz, rozrazí ti hlavu o zeď stejně jako komukoliv jinému, upozorňovala ho. Žádný titul člověku nezaručuje bezpečnost.

Mezi takovými jedinci se pohybuju po většinu svého života, odpověděl. Je to moje práce, Kay.

Jenže nikdy jsi ji nevykonával v podobném prostředí, na psychiatrické klinice, která patří k prestižní univerzitě a nemá nejmenší zkušenost s odsouzenými vrahy. Ty se nejenom nakláníš nad propastí, Bentone, ale ještě v ní instaluješ světla a výtah.

Za stěnou své kanceláře slyší Scarpettová mluvit Rose.

„Kde jste proboha byl?“ ptá se sekretářka.

„Tak kdy si spolu vyjedeme?“ hlučně odpovídá Marino.

„Říkala jsem vám, že si na ten váš pekelný stroj v životě nesednu. Mimochodem, neporouchal se vám telefon?“

„Vždycky jsem si vás představoval v černý kůži.“

„Hledala jsem vás, ale ve své kanceláři jste nebyl. Nebo jste se neozýval. Marně jsem klepala na dveře.“

„Od rána jsem se tam neukázal.“

„Ale telefon vám svítí.“

„Nesvítí.“

„Před pár minutami určitě svítil.“

„Už zase hlídáte každej můj krok? Přiznejte se, Rose, že jste do mě zabouchnutá?“

Marino dál chvástavě halasí. Scarpettová pročítá e-mail, který právě dostala od Bentona. Jde o další náborový inzerát, objeví se v novinách The Boston Globe a také na internetu.

ZDRAVÍ DOSPĚLÍ PRO VÝZKUM MRI VĚDECKÉ PRACOVIŠTĚ PŘIDRUŽENÉ K LÉKAŘSKÉ FAKULTĚ HARVARDOVY UNIVERZITY STUDUJE STRUKTURU A FUNKCE MOZKU U ZDRAVÝCH DOSPĚLÝCH. McLEANOVA NEMOCNICE, STŘEDISKO MAGNETICKÉ REZONANCE, BELMONT, MASSACHUSETTS.

„Jděte dál, doktorka Scarpettová na vás čeká – a samozřejmě máte opět zpoždění,“ plísní Rose Marina nesmlouvavým, ale vlídným tónem. „Už byste se konečně měl přestat pořád ztrácet.“

VÝZKUMU SE MŮŽETE ZÚČASTNIT:

* POKUD JSTE MUŽ OD 17 DO 40 LET

* POKUD JSTE OCHOTEN PĚTKRÁT NAVŠTÍVIT McLEANOVU NEMOCNICI

* POKUD V ANAMNÉZE NEMÁTE ÚRAZ HLAVY NEBO UŽÍVÁNÍ DROG

* POKUD U VÁS NIKDY NEBYLA DIAGNOSTIKOVÁNA SCHIZOFRENIE ANI BIPOLÁRNÍ PORUCHA

Scarpettová přelétne zbytek inzerátu, až se dostane k lepší části, osobní doušce od Bentona.

P.S. DIVILA BY SES, KOLIK LIDÍ SE POKLÁDÁ ZA NORMÁLNÍ. DOUFÁM, ŽE TEN ZATRACENÝ SNÍH UŽ SI DÁ POKOJ. MILUJU TĚ.

Ve dveřích se objeví Marinova hřmotná postava.

„Co se děje?“ zeptá se.

„Buď tak hodný a zavři za sebou dveře.“ Scarpettová sáhne po telefonu.

Marino zavře a vezme si židli, nikoliv naproti Scarpettové, ale v rohu, aby se nemusel přímo dívat na šéfku sedící za obrovským psacím stolem v tom svém obrovském koženém křesle. Scarpettová zná Marinovy triky. Vyzná se v jeho nepříliš rafinovaných úhybných manévrech. Marino s ní nerad jedná z druhé strany velkého psacího stolu, nelíbí se mu, když je oddělují nějaké bariéry, prostě si chce připadat rovnocenný. A Scarpettová rozumí psychologii zaměstnaneckých vztahů, rozumí jí mnohem lépe než Marino.

„Omluv mě na minutku,“ kývne na něho.

BONG-BONG-BONG-BONG-BONG-BONG. Rychlé vysokofrekvenční pulzy nutí magnetické pole k vybuzení protonů.

V laboratoři magnetické rezonance se zkoumá struktura dalšího z tak zvaně normálních mozků.

„Máte tam hodně špatné počasí?“ ptá se Scarpettová do telefonu.

Doktorka Laneová stiskne tlačítko interkomu. „Cítíte se dobře?“ zeptá se nejnovější pokusné osoby z výzkumného projektu PREDÁTOR.

Muž o sobě tvrdí, že je normální. Ale zřejmě není. Netuší, že jeho mozek tu odborníci budou porovnávat s mozkem vraha.

„Ani nevím,“ nervózně odpoví ta normální pokusná osoba.

„Zatím to ujde,“ telefonicky uklidňuje Benton Scarpettovou. „Ale nesmíš se zase opozdit. Zítra večer se má totiž počasí výrazně zhoršit…“

BJUlí… BJUlí… BJUÍI… BJUÍÍ…

„Sakra, skoro tě neslyším,“ prohodí Benton otráveně.

Signál je tu opravdu špatný, občas mobil ani nezazvoní. Benton se nedokáže soustředit, cítí se frustrovaný a unavený. Práce se nedaří. Nic se dneska nedaří. Doktorka Laneová vypadá sklíčeně. Josh sedí před svou obrazovkou jako ztělesněná nuda.

„Nevidím to moc nadějně,“ otočí se doktorka Laneová k Bentonovi, ve tváři výraz rezignace. „Ani podle toho, jak mluví,“ ukáže na svá sluchátka.

Dvakrát už dneska normální pokusné osoby odmítly vyšetření a jako důvod uvedly klaustrofobii; když se hlásily k účasti na projektu, zapomněly se o té drobnosti zmínit. A tenhle muž si zase stěžuje na nesnesitelný hluk, který mu prý připomíná elektrické baskytary hrající v pekle. Alespoň má fantazii.

„Zavolám ti ještě před odletem,“ říká Scarpettová do telefonu. „Ten inzerát vypadá dobře. Stejně dobře jako všechny ostatní.“

„Díky za povzbuzení. Budeme potřebovat hodně zájemců. Stále přibývá těch, co odpadnou. Možná je tady atmosféra, která je nějak děsí. A navíc každá třetí normální pokusná osoba vůbec není normální.“

„Sama už si taky nejsem jistá, co to znamená být normální.“

Benton si zakrývá druhé ucho, přechází sem a tam; chtěl by lépe slyšet, snaží se najít kvalitnější signál. „Obávám se, Kay, že se tu rýsuje velký případ. Bude s ním spousta práce.“

„Tak jak vám tam je?“ zeptá se doktorka Laneová interkomem.

„Čím dál hůř,“ odpoví pokusná osoba.

„Takhle je to pokaždé, když se chystáme být spolu,“ pokouší se Scarpettová přehlušit zvuky znějící jako rychlé rány kladivem do dřeva. „Snad ti dokážu s něčím pomoct.“

„Vážně už pomalu začínám mít halucinace,“ dodá normální pokusná osoba.

„S tímhle to asi nevyjde.“ Benton si oknem z plexiskla ustaraně prohlíží toho údajně normálního člověka ležícího v tubusu s magnetem.

Muž právě pohnul hlavou, která je zajištěná lepicí páskou.

„Susan?“ osloví Benton kolegyni.

„Já vím,“ kývne doktorka Laneová. „Budu to muset znovu nastavit.“

„Hodně štěstí,“ prohodí Benton. „Zdá se, že už má dost.“

„Orientační bod je v háji,“ vzhlédne Josh od obrazovky.

„Dobrá, necháme toho,“ oznámí doktorka Laneová interkomem pokusné osobě. „Jdu pro vás.“

„Moc se omlouvám, prostě to nezvládnu,“ stísněným hlasem odpoví muž.

„Promiň, odpadl nám další,“ říká Benton do telefonu Scarpettové, zatímco sleduje, jak doktorka Laneová vchází do místnosti magnetické rezonance a vysvobozuje poslední ukázku jejich nezdaru. „Dvě hodiny tu vyhodnocuju pokusnou osobu, a úplně zbytečně. Chlapík skončil. Joshi?“ otočí se Benton. „Zařiďte, aby mu někdo objednal taxík.“

Černá kůže harleyovského oblečení vrže. Marino okázale předvádí, jak je uvolněný, pohodlně se na židli zaklání a nohy natahuje před sebe.

„Jakej inzerát?“ zeptá se, sotva Scarpettová zavěsí.

„Týká se dalšího výzkumného projektu, kterým se tam Benton zabývá.“

„Hm. Copak tentokrát zkoumá?“ Z Marinova hlasu se ozývá podezíravý tón.

„Je to neuropsychologická studie. Pokud vím, jejím cílem je zjistit, jak různé typy lidí zpracovávají různé typy informací, a tak podobně.“

„Hm. Úžasný vysvětlení. Věta, která absolutně nic neříká. Nejspíš ji použijou, kdykoliv jim zavolá nějakej reportér. O čem jsi se mnou chtěla mluvit?“

„Dostal jsi moje vzkazy? Od nedělního večera jsem ti nechala celkem čtyři.“

„Jo, dostal jsem je.“

„Bylo by milé, kdyby ses ozval.“

„Nezmínila ses, že by šlo o 9-1-1.“

To býval jejich kód před lety, kdy se kontaktovali prostřednictvím pagerů; tenkrát ještě k běžné výbavě nepatřily mobilní telefony, později zase hrozilo nebezpečí odposlechu. Teď jim Lucy svými supertechnickými zázraky dokonale zaručuje soukromí – a nechávat namluvené vzkazy je docela příjemné.

„V telefonických vzkazech nepoužívám kód 9-1-1,“ opáčí Scarpettová. „Ostatně jak bych to asi udělala? Po pípnutí bych řekla devět-jedna-jedna?“

„Nezmínila ses, že je to naléhavý, nic jinýho netvrdím. Co jsi chtěla?“

„Vykašlal ses na mě. Měli jsme spolu probrat ten Swiftův případ, vzpomínáš?“

Taky pro Marina připravila večeři, ale o tom raději pomlčí.

„Neměl jsem čas, cestoval jsem.“

„Mohl bys mi laskavě prozradit, co a kde jsi dělal?“

„Jezdil jsem na svý nový mašině.“

„Nepřetržitě celé dva dny? To ses nikde nezastavil pro benzin, ani jednou sis neodskočil na záchod? Nenašel jsi chvilku, abys mi zavolal?“

Scarpettová se ve svém obrovském křesle za obrovským psacím stolem zakloní, a když se podívá na Marina, náhle si připadá velmi malá. „Stává se z tebe protivný paličák, v tom je náš problém.“

„Proč bych ti měl hlásit, co právě dělám?“

„Protože tady řídím oddělení soudní vědy a lékařství, když už si nenajdeš jiný důvod.“

„A já tu zase šéfuju vyšetřování, který přece spadá pod výcvik a zvláštní operace. Takže ve skutečnosti mojí nadřízenou nejsi ty, ale Lucy.“

„Lucy není tvoje nadřízená.“

„Snad aby sis o tom promluvila přímo s ní, nemyslíš?“

„Mýlíš se, ve skutečnosti vyšetřování spadá pod soudní vědy a lékařství. A ty, Marino, ve skutečnosti nejsi žádný agent určený pro zvláštní operace. Platí tě moje oddělení. Taková je skutečnost.“ Scarpettová by po něm s chutí něčím praštila, ale ví, že nesmí.

Marino se na ni mlčky dívá se zarputilým výrazem v široké tváři, velkými tlustými prsty bubnuje do opěradla židle. Pak překříží nohy a špičkou vysoké harleyovské boty začne komíhat ze strany na stranu.

„Máš za úkol asistovat mi v jednotlivých kauzách,“ pokračuje Scarpettová. „Počítám s tím, neobejdu se bez tebe.“

„Lepší bude, když tu věc probereš s Lucy.“

Marino dál zvolna bubnuje prsty o opěradlo a komíhá špičkou boty, jeho nepřístupné oči hledí kamsi mimo Scarpettovou.

„Tak já bych ti měl vyklopit všechno, a ty mi neřekneš ani ň,“ spustí najednou. „Děláš si, co chceš a vůbec tě nenapadne nabídnout mi někdy nějaký vysvětlení. Sedím tu a ty mi lžeš do očí, jako bych byl úplnej pitomec, kterej to nepozná. Zeptáš se mě někdy na můj názor? Dozvím se od tebe někdy něco? Jo, ale jenom když se ti to hodí.“

„Já pro tebe nepracuju, Marino,“ nedokáže si odpustit Scarpettová. „Domnívám se, že je to naopak.“

„Vážně?“

Marino se celý brunátný nakloní směrem k jejímu obrovskému psacímu stolu.

„Zeptej se Lucy. Jí tenhle zatracenej barák patří. Lucy platí mzdu každýho z nás. Obrať se na ni.“

„Nemůžeš popřít, že ses prakticky nezúčastnil naší porady o Swiftově případu,“ změní Scarpettová tón ve snaze vyhnout se hrozící prudké hádce.

„A proč bych se namáhal? Veškerý informace mám přece jenom já.“

„Doufali jsme, že se o ně s námi podělíš. Koneckonců případy řešíme společně, ne?“

„Jo, zlatý slova, teď je tu všechno společný. Moje vlastnictví už dávno není soukromý. Probíhá tady výprodej mejch starejch případů, mejch cvičnejch rekonstrukcí. Ty klidně prozradíš, co chceš, a je ti lhostejný, jak mi je.“

„To není pravda. Měl by ses uklidnit. Nechci, abys dostal infarkt.“

„Slyšela jsi o včerejší cvičný scénce? Odkud myslíš, že ji ten mizera vzal? Z našich materiálů.“

„Vyloučeno. Spisy jsou zamčené. A k elektronickým kopiím absolutně nemůže mít přístup. Pokud jde o včerejší cvičnou rekonstrukci, připouštím, že je dost podobná…“

„Houby podobná! Je přesně stejná.“

„Marino, o tom případu se mluvilo v televizi a psalo v novinách. Texty si stále ještě můžeš stáhnout z internetu. Ověřila jsem si to.“

Brunátný Marino jen mlčky zírá. Tváří se tak nepřátelsky, až ho Scarpettová skoro nepoznává.

„Nepromluvíme si alespoň pár minut o Johnnym Swiftovi?“

„Klidně se ptej,“ rozmrzele odpoví Marino.

„Vrtá mi hlavou možnost loupežného motivu. Došlo k vloupání, nebo ne?“

„Žádný cennosti se z domu neztratily. Jenom nám pořád dělá starost ta věc s kreditní kartou.“

„Jaká věc s kreditní kartou?“

„Tejden po Johnnyho smrti z ní někdo vybral celkem dva a půl tisíce dolarů. Po pěti stovkách z pěti různejch bankomatů v hollywoodský oblasti.“

„Vypátrali jste je?“

Marino pokrčí rameny. „Jo. Samý automaty na parkovištích. Výběry v různejch dnech, v různejch hodinách. Všechno se liší, kromě částek. Pokaždý pětistovkovej limit. Když se banka pokusila upozornit Johnnyho Swifta, kterej už byl po smrti, na podezřelý jednání, naznačující, že možná někdo kartu zneužívá, výběry ustaly.“

„A co kamery? Třeba některá tu osobu zachytila.“

„Ani u jednoho z těch bankomatů kamera není. Někdo moc dobře věděl, co dělá, patrně s tím už měl zkušenosti.“

„Znal Laurel PIN Johnnyho karty?“

„Johnny s tou operovanou rukou nemohl řídit auto. Všechno – včetně výběru peněz – za něj musel obstarávat Laurel.“

„Znal PIN ještě někdo další?“

„Pokud víme, tak ne.“

„Rozhodně to pro Laurela vypadá dost špatně,“ konstatuje Scarpettová.

„Nemyslím, že by oddělal svý dvojče kvůli kreditce.“

„Vraždí se i z mnohem nicotnějších důvodů.“

„Podle mýho názoru šlo o někoho jinýho, možná o člověka, se kterým se Johnny pohádal. Třeba ho ta osoba zastřelila a vtom slyší, jak přijíždí Laurel. Tak se honem schovala, což by vysvětlovalo, proč brokovnice zůstala ležet na podlaze. Když potom Laurel utekl z baráku, pachatel ji sebral a zmizel.“

„Nejdřív bychom si měli vyjasnit, proč vlastně zbraň ležela na podlaze.“

„Možná chtěl vrah všechno narafičit jako sebevraždu, ale Laurel ho vyrušil.“

„Ty prostě vůbec nepochybuješ, že to byla vražda?“

„A ty snad ano?“

„Jenom se ptám.“

Marinův pohled bloudí po kanceláři, až přes desku psacího stolu zaplněnou stohy papírů a složek s případy doputuje ke Scarpettové. Ty nesmiřitelné oči by ji snad mohly i vyděsit, kdyby v nich ovšem tak často v minulosti nevídala nejistotu a bolest. Třeba se tváří nepřátelsky a cize jen proto, že si vyholuje proplešatělou hlavu a v uchu nosí diamantový cvoček, uvažuje Scarpettová. Navíc teď Marino přímo umanutě chodí do posilovny a vypadá čím dál hřmotněji.

„Ocenil bych, kdyby sis prošla moje cvičný rekonstrukce,“ řekne Marino. „Každá, kterou jsem kdy navrhoval, je tamhle na disku. Rád bych, abys jim vážně věnovala pozornost. Stejně v letadle nebudeš mít nic jinýho na práci.“

„Co když mě čeká lepší program?“ nadhodí Scarpettová škádlivě, se snahou trochu mu zvednout náladu.

Bez úspěchu.

„Rose je všechny uložila na disk, od tý první z minulýho roku, máš je ve složce. V zapečetěný obálce.“ Marino ukáže ke složkám na psacím stole. „Šoupni disk do svýho laptopu a mrkni se na to. Je tam i ta kulka s podivným vzorkem, co proletěla síťovejma dveřma. Ten prolhanej šmejd! Přísahám, první jsem s tím přišel já.“

„Zkus internet a zaručuju ti, že na stránkách věnovaných pronikání střel různými materiály najdeš i testovací střelby s náboji vypálenými přes síťové dveře,“ namítne Scarpettová. „Jak se obávám, v současnosti zůstalo už jen málo nápadů, které bys mohl považovat za nové a výhradně svoje.“

„Ten chlap není nic jinýho než obyčejná laboratorní krysa, ještě před rokem žil akorát mezi mikroskopy. Nemohl znát věci, jaký teď popisuje. To je vyloučený. Jenže ty mi nevěříš kvůli tomu, co se loni stalo v našem výcvikovým středisku Body Farm. Alespoň bys to mohla na rovinu přiznat.“

„Máš pravdu. Měla jsem ti říct, že jsem po té události přestala tvoje cvičné rekonstrukce sledovat. Stejně jako všichni ostatní. Ano, měli jsme si spolu sednout a vysvětlit si to, ale ty jsi byl tak vzteklý a bojovně naladěný, že s tebou nikdo z nás nechtěl jednat.“

„Kdyby tě někdo podrazil jako mě, možná bys reagovala ještě zuřivěji a útočněji.“

„Když k tomu došlo, Joe na Body Farm nebyl,“ připomene Scarpettová. „Vůbec nebyl v Knoxvillu. Tak mi laskavě vysvětli, jak by mohl do kapsy bundy toho mrtvého muže podstrčit subkutánní injekční stříkačku.“

„Moje cvičná rekonstrukce na Body Farm sledovala jedinej cíl: předvést studentům skutečnou rozkládající se mrtvolu a zjistit, jestli i v tom odporným smradu dokážou objevit několik připravenejch důkazních stop. Ta zatracená injekce k nim nepatřila. Joe ji tam podstrčil, aby mě dostal.“

„Nemůžeš v každém vidět lovce, který ti jde po krku.“

„Jestli mě nepodrazil, proč potom ta holka nepodala žalobu? Protože šlo o jasnej podvrh, chápeš? Ta mizerná jehla nebyla kontaminovaná virem AIDS, nikdo ji totiž nikdy nepoužil. Tuhle drobnost náš křiváckej šmejd prostě přehlídnul.“

Scarpettová vstane od psacího stolu.

„Vážnější problém pro mě představuješ ty,“ poznamená, zatímco zamyká svůj kufřík.

„Ale největší tajnůstkář tady rozhodně nejsem.“ Marino ji pozorně sleduje.

„Náhodou mi zatajuješ spousty věcí. Nikdy nevím, kde právě jsi. Většinou netuším, co děláš.“

Scarpettová si z háčku na dveřích vezme kabátek od kostýmu. Marino ji nepřestává sledovat, oči inkvizitorsky tvrdé. Už nebubnuje prsty o opěradlo. Pomalu se zvedá ze židle, kůže jeho černého oblečení vrže.

„Benton si musí připadat náramně důležitej, když teď pracuje se všema těma esama z Harvardu,“ prohodí – a není to první podobná narážka. „Holt naši špičkový vědci a jejich supertajný projekty.“

Scarpettová s rukou na klice jen zírá. Možná už taky začínám všechno vidět paranoidně, napadne ji.

„Jo. To, na čem tam dělá, musí bejt vzrušující. Ale kdyby tě zajímal můj názor, rád bych ti pověděl, že jenom zbytečně plejtváš časem.“

Přece není možné, aby mluvil o výzkumné studii PREDÁTOR, uvažuje Scarpettová.

„Navíc je to vyhazování peněz. Peněz, který by se určitě daly použít mnohem líp. Budu upřímnej – zvedá se mi žaludek, když si pomyslím, že se tolik prachů a pozornosti věnuje nějakejm mizernejm úchylákům.“

O studii PREDÁTOR by kromě odborného týmu, ředitele McLeanovy nemocnice, její revizní komise a několika vysokých vězeňských představitelů neměl nikdo nic vědět. Název a účel projektu neznají ani normální pokusné osoby. Marino takové informace nemohl získat, ledaže by se dostal k e-mailům Scarpettové nebo k jejím tištěným záznamům, uchovávaným v zamčené kovové registratuře. Scarpettovou poprvé napadne, že pokud by někdo dokázal překonat zabezpečovací opatření, pravděpodobně by to byl právě Marino.

„O čem vlastně mluvíš?“ zeptá se ho klidným tónem.

„Asi bys měla bejt opatrnější, když odesíláš soubory,“ odpoví Marino. „Nejdřív se přesvědč, že jsi k nim omylem nepřipojila nic dalšího.“

„Jaké soubory?“

„Poznámky z první schůzky s naším krasavcem Davem, víš, kvůli tomu kojenci, ze kterýho někdo vytřásl duši, zatímco Dave si přeje, aby to všichni pokládali za nehodu.“

„Žádné poznámky jsem ti neposílala.“

„Ale jo, na to můžeš vzít jed. Poslala jsi mi je v pátek, jenže já je otevřel až v neděli. K poznámkám byl náhodou připojenej e-mail, kterej jsi dostala od Bentona. Jsem si jistej, že ten e-mail bys mi ani za nic nechtěla ukázat.“

„To je všechno hloupost,“ trvá na svém Scarpettová, ale zmocňuje se jí čím dál větší znepokojení. „Vůbec nic jsem ti neposílala.“

„Třeba jsi to neměla v úmyslu. Zajímavý, jak vlastní lež dokáže člověku podrazit nohy.“

Ozve se lehké zaťukání na dveře.

„Proto ses u mě v neděli večer neukázal? Proto jsi včera ráno nepřišel na tu schůzku s Davem?“

Ve dveřích se objeví Rose. „Promiňte. Myslím, že jeden z vás by to měl vyřídit.“

„Mohl jsi něco naznačit, dát mi příležitost, abych se obhájila,“ pokračuje Scarpettová. „Snad ti vždycky neříkám úplně všechno, ale nelžu.“

„Zamlčovat pravdu je stejný jako lhát.“

„Promiňte,“ znovu to zkouší Rose.

„Tak třeba PREDÁTOR,“ útočí Marino na Scarpettovou. „O tom jsi mi nelhala ani trochu, co?“

„Paní Simisterová,“ zvýšeným hlasem je přeruší Rose. „Ta dáma z nějaké církve. Volala už před chvílí. Omlouvám se, ale zdá se, že je to opravdu naléhavé.“

Marino teď má k telefonu blíž, ale ani se nepohne. Jako by chtěl Scarpettové připomenout, že pro ni nepracuje, a má si tedy vzít hovor sama.

„Kristepane,“ zamumlá Scarpettová a vrátí se ke svému psacímu stolu. „Přepojte mi ji.“

24

Marino se opře o dveře a s rukama vraženýma do kapes černých džínsů sleduje, jak si Scarpettová poradí s jakousi paní Simisterovou.

Za starých časů rád u Scarpettové sedával celé hodiny, naslouchal jí, popíjel kávu a kouřil. Nerozpakoval se požádat ji o vysvětlení věcí, kterým nerozuměl, klidně počkal, kdykoliv ji někdo vyrušil, což se stávalo dost často. Nevadilo mu, když se opozdila.

Teď se všechno změnilo, samozřejmě její vinou. Už ji nehodlá poslouchat, už na ni nehodlá čekat. Nechce po ní žádná vysvětlení, raději zůstane neinformovaný; ani kdyby umíral, nepoloží jí jedinou otázku týkající se odborných lékařských problémů, ať už profesních nebo osobních, a to se jí kdysi ptával na kdeco. Jenže pak ho zradila. Záměrně ho ponížila a záměrně ho ponižuje dál – bez ohledu na to, co říká. Vždycky si uměla zdůvodnit své chování. Dělá jenom to, co jí vyhovuje. Ve jménu logiky a vědy dokáže lidem ubližovat. A pokládá Marina za příliš hloupého, aby její taktiku prohlédl.

Vlastně se ta situace neliší od toho, co se tenkrát stalo s Doris. Jednou přišla domů ubrečená a Marino si nebyl jistý, jestli jsou to slzy hněvu, nebo spíš smutku, ale rozhodně poznal, že je rozrušená, tak rozrušená, jak ji snad ještě nikdy neviděl.

Co se děje? ptal se Marino ze svého oblíbeného křesla, kde popíjel pivo a sledoval televizní zprávy. Bude ti ten zub muset vytrhnout?

Doris seděla na pohovce a vzlykala.

Zatraceně. Tak co je, zlato?

Zakryla si obličej a plakala, jako by někdo umíral, Marino si tedy sedl k ní a vzal ji kolem ramenou. Držel ji tak hezkých pár minut, a když se nedočkal žádného vysvětlení, znovu Doris důrazně vyzval, aby mu řekla, v čem je sakra problém.

Osahával mě, svěřila se v slzách. Uvědomovala jsem si, že to není správné, a pořád jsem se ho ptala proč, ale on mě jen vybízel, abych se uvolnila, protože je lékař, já jsem chápala, co to provádí, ale byla jsem vyděšená. Měla jsem se vzepřít, měla jsem mu říct ne, ale já prostě nevěděla, co dělat. A dál zmateně vysvětlovala, že ten dentista či odborník na kořenové kanálky, nebo jak si sám říká, vykládal cosi o možné infekci tělesného systému způsobené zlomeným kořenem, kvůli níž musí vyšetřit Dorisiny žlázy. Přesně toho výrazu podle Doris použil.

Žlázy.

„Okamžik,“ říká Scarpettová té záhadné paní Simisterové. „Přepnu telefon na hlasitý poslech. Právě tu u mě sedí náš vyšetřovatel.“

Pohledem Marinovi naznačí, že jde o zajímavý hovor, a Marino se pokusí vypudit Doris ze svých úvah. Dosud na ni často myslí a zdá se, že čím je starší, tím víc se rozpomíná, jak spolu žili, jak mu bylo, když ji tenkrát osahával ten zubař, a jak se cítil, když mu utekla k tomu prodejci aut, k tomu mizerovi a nýmandovi, co kšeftoval s auťáky. Všichni ho opouštějí. Všichni ho zrazují. Všichni se chtějí zmocnit toho, co mu patří. Všichni jsou přesvědčení, že je příliš hloupý a neprokoukne jejich intriky a manipulace. Posledních pár týdnů už to překročilo meze, které dokáže snést.

Teď se objevil nový důkaz. Scarpettová lže o tom výzkumném projektu. Kdeco před Marinem zatajuje. Nemá k němu respekt. Využívá Marina, jenom jak se jí to hodí, zachází s ním jako s úplnou nulou.

„Víc informací o nich bohužel nemám.“ Podle hlasu, který pronikl do místnosti, musí být paní Simisterová stará jako Metuzalém. „Upřímně doufám, že se jim nepřihodilo nic zlého, ale obávám se nejhoršího. Je tak hrozné, když policie neprojevuje zájem.“

Marino netuší, o čem paní Simisterová mluví, kdo to vůbec je a proč volá do Národní forenzní akademie. Stále se mu nedaří zaplašit myšlenky na Doris. Přál by si, aby tehdy nezůstal jen u výhrůžek. Měl tomu neřádovi, tomu šarlatánskému zubaři či specialistovi na kořenové kanálky, nebo kdo to vlastně byl, rozmlátit ksicht a možná i zpřelámat pár prstů.

„Vysvětlila byste vyšetřovateli Marinovi, co myslíte tím, že policie neprojevuje zájem?“ řekne Scarpettová do telefonu.

„Víte, naposledy jsem tam viděla nějaké známky života minulý čtvrtek večer, a když jsem si později uvědomila, že všichni beze stopy zmizeli, rovnou jsem to oznámila na 911. Poslali k domu policistu a ten potom přivolal detektiva. Ale tu ženu to zřejmě příliš nezajímalo.“

„Mluvíte o příslušnici hollywoodské policie, že?“ prohodí Scarpettová a podívá se na Marina.

„Ano. O detektivu Wagnerové.“

Marino zvedne oči ke stropu. Neuvěřitelné! Jako by jeho smůly pořád ještě nebylo dost.

„Máte na mysli Rebu Wagnerovou?“ zeptá se ode dveří.

„Co prosím?“ zaskřípe ten stařičký hlas.

Marino přejde blíž k telefonu na psacím stole a zopakuje svou otázku.

„Viděla jsem, že na vizitce má iniciály R. T. Tedy by to mohla být Reba.“

Marino znovu okázale zvedne oči ke stropu, navíc si poklepe na čelo, aby naznačil, že detektiv R. T. Wagnerová je pitomá jako špalek.

„Porozhlédla se na dvorku a kolem domu a prohlásila, že nikde nenachází nic, co by nasvědčovalo protizákonnému jednání. Podle jejího názoru ta rodina zřejmě odešla z vlastního rozhodnutí, což se policie netýká.“

„Znáte ty lidi?“ zeptá se Marino.

„Bydlím hned naproti nim, odděluje nás jen voda. A chodíme do stejného kostela. Vím, že se jim stalo něco zlého.“

„Dobrá,“ řekne Scarpettová. „A co vlastně chcete, abychom udělali, paní Simisterová?“

„Alespoň prohlédněte ten dům. Pochopte, církev si ho pronajímá, a od té doby, co zmizeli, je zamčený. Nájemní smlouva už za tři měsíce končí a majitel se vyjádřil, že ji církvi neprodlouží, prý získal lepšího zájemce. Některé dámy z církve se tam chystají zítra hned ráno zajít a připravit různé věci k odvozu. Ale tím by přece zničily veškeré stopy, ne?“

„Dobrá,“ opět řekne Scarpettová. „Povím vám, co uděláme. Promluvíme si s detektivem Wagnerovou. Bez policejního povolení nemůžeme vstoupit do domu. K tomu máme právo, jedině když nás požádají o pomoc.“

„Rozumím. A moc vám děkuju. Prosím, udělejte s tím něco.“

„Spolehněte se, paní Simisterová. Ozveme se vám. Jen potřebujeme vaše telefonní číslo.“

„Jo,“ pokývne Marino, jakmile Scarpettová zavěsí. „Nejspíš případ pro psychiatra.“

„Co kdybys brnknul detektivu Wagnerové?“ řekne Scarpettová. „Jak se zdá, dobře se s ní znáš.“

„Sloužila u motocyklový hlídky. Blbá jako štoudev, ale tu svou mašinu Road King řídila fantasticky. Nemůžu uvěřit, že z ní udělali detektiva.“

Marino vyndá z kapsy své Treo. Nijak se netěší na rozmluvu s Rebou a přál by si, aby se konečně přestal v myšlenkách vracet k Doris. Požádá ústřednu hollywoodské policie, aby mu okamžitě zavolala detektiv Wagnerová. Ukončí hovor a rozhlédne se po kanceláři. Dívá se všude, jenom ne na Scarpettovou, přemýšlí o Doris, o tom dentistovi, nebo co byl sakra zač, a taky o prodavači aut. Uvažuje, jak rozumnější by tenkrát bylo prostě toho zatraceného šarlatána spráskat; jenže se opil, vtrhl do jeho ordinace, hlučně zubaře vyzýval, aby vyšel ze dveří, a pak se ho v čekárně plné pacientů ptal, proč pokládal za nutné vyšetřovat jeho manželce kozy, a dožadoval se vysvětlení, jak vůbec kozy souvisejí s kořenovými kanálky.

„Marino?“

Je záhada, proč ho ten incident po všech těch letech znovu trápí. Nechápe, proč ho znovu začíná trápit spousta věcí. Posledních pár týdnů je to učiněné peklo.

„Marino?“

Vzpamatuje se a pohlédne na Scarpettovou. Současně si uvědomí, že mu bzučí mobilní telefon.

„Jo,“ ohlásí se.

„Tady detektiv Wagnerová.“

„Vyšetřovatel Pete Marino,“ řekne, skoro jako by se vůbec neznali.

„Co potřebujete, vyšetřovateli Pete Marino?“ I Wagnerová promluví, jako by Marina v životě neviděla.

„Pokud vím, poslali tě k případu zmizelý rodiny ve čtvrti West Lake. Minulej čtvrtek večer.“

„Jak se to k tobě doneslo?“

„Jsou tu jistý obavy, že mohlo dojít k něčemu nezákonnýmu. A údajně jsi tam neprojevila moc velkou snahu.“

„Vyšetřovali bychom tam třeba až do rána, ovšem kdyby bylo co. Od koho jsi získal tuhle informaci?“

„Od jedný dámy z jejich církve. Znáš jména těch údajně zmizelejch lidí?“

„Počkej vteřinku, snad si vzpomenu. Ano, jsou to poněkud zvláštní jména, Eva Christianová a Crystal nebo Christine Christianová. Tak nějak. Jména chlapců už se mi nevybavují.“

„Nemohlo to druhý jméno znít Christian Christianová?“

Scarpettová a Marino si vymění pohled.

„Ano, mohlo. Nemám před sebou své poznámky. Ale jestli se do nich chceš podívat, jsou ti plně k dispozici. Víš, naše oddělení nehodlá plýtvat časem, když tu nejsou absolutně žádné důkazy, že…“

„To je mi jasný,“ neomaleně ji přeruší Marino. „Ale církev zřejmě už zítra začne dům vyklízet. Pokud se tam chceme mrknout, máme nejvyšší čas.“

„Rodina není pryč ještě ani týden, a církev už vyklízí dům? Podle mého názoru musí vědět, že ti lidé prostě odjeli z města a už se nevrátí. Co o tom soudíš ty?“

„Lepší bude přesvědčit se na vlastní oči,“ řekne Marino.

Muž za pultem je starší a působí serióznějším dojmem, než jak si Lucy představovala. Očekávala by, že v obchodě s názvem Beach Bums najde spíš nějakého bývalého surfaře, chlápka samá šlacha a potetovaného od hlavy k patám.

Odloží brašnu s kamerou a prsty začne na stojanu posunovat velké křiklavě barevné košile hýřící žraloky, květinami, palmovými listy a dalšími tropickými motivy. Letmo probere hromady slamáků a přepravky plné čelenek a sandálů, přelétne očima sluneční brýle a opalovací krémy vystavené na policích. Nic z těch věcí si nehodlá koupit, ale moc by si přála, aby o ně mohla mít zájem. Chvíli jenom tak bloumá, čeká, až odejdou dva zákazníci. Uvažuje, jaké by to bylo, kdyby se cítila jako všichni ostatní, sháněla suvenýry a veselé nápadné oblečení, kdyby mohla proležet celé dny na slunci, dokonale spokojená se svou polonahou postavou v plavkách.

„Našel by se mezi těmi krémy některý s obsahem kysličníku zinečnatého?“ zeptá se jeden ze zákazníků Larryho sedícího za pultem.

Larry má husté bílé vlasy a úhledně zastřiženou bradku, je mu dvaašedesát, narodil se na Aljašce, jezdí džípem, nikdy nevlastnil dům, nestudoval vysokou školu, v roce 1957 ho zatkli kvůli opilosti a výtržnosti. Přibližně dva roky teď šéfuje Beach Bums.

„Takové už nikdo nechce,“ odpoví zákazníkovi.

„Já ano. Nedráždí mi kůži jako ostatní krémy. Myslím, že jsem alergický na aloe.“

„V těchhle opalovacích krémech žádná aloe není.“

„Máte Maui Jims?“

„Kdepak, vážený pane, ty jsou moc drahé. Prodáváme jenom sluneční brýle, co jsou tady vystavené.“

Ještě chvíli to trvá. Oba zákazníci nakoupí pár drobností a konečně odejdou. Lucy zvolna zamíří k pultu.

„Čím vám můžu posloužit?“ Larry si se zájmem prohlíží její oblečení. „Odkud jste k nám zavítala? Přímo z filmu Mission Impossible?“

„Přijela jsem na motorce.“

„Pak jste jedna z mála rozumných. Koukněte se ven. Kdekdo jezdí v šortkách a tričku, bez helmy. Někteří mají na hlavě jen čelenku.“

„Vy musíte být Larry.“

„Už jste tu někdy byla?“ Larry se tváří překvapeně. „Nevzpomínám si na vás. A přitom si obličeje dobře pamatuju.“

„Ráda bych si s vámi promluvila o Florrie a Helen Quincyových,“ řekne Lucy. „Ale nejdřív byste mohl zamknout.“

Motocykl Harley-Davidson Screamin’ Eagle Deuce s plameny namalovanými na modrém laku a chromu stojí zaparkovaný v zadním rohu fakultního parkoviště. Marino se k němu blíží a náhle přidává do kroku.

„Zatracenej křivák!“ Marino se rozběhne.

Chrlí ze sebe sprosté nadávky tak hlasitě, že Link z údržby, který právě pleje květinový záhon, přestane pracovat a vyskočí na nohy. „Děje se něco?“

„Mizernej podělanej neřád!“ ječí Marino.

Přední pneumatika jeho nové motorky je prázdná. Vypuštěná až k lesklému chromovanému ráfku. Marino se skloní. Je krajně rozčilený, přímo zuří, hledá hřebík nebo šroub, cokoliv ostrého, na co snad mohl najet při ranní jízdě do práce. Natáčí stroj zepředu dozadu, až objeví propíchnuté místo. Jde asi o centimentrový řez, podle všeho provedený silným a ostrým předmětem, patrně nožem.

A možná taky ocelovým skalpelem. Marinovy očí bloudí kolem, pátrají po Joeovi Amosovi.

„Jo, všiml jsem si toho.“ Link jde k Marinovi a cestou si otírá zamazané ruce o modrou pracovní kombinézu.

„Je hrozně milý, že jste mi dal vědět,“ sarkasticky procedí Marino, zatímco vztekle prohrabává sedlovou brašnu a snaží se najít nářadí, kterým se vyměňují pneumatiky. Nepřestává myslet na Joea Amose a s každou další myšlenkou víc a víc zuří.

„Nejspíš jste někde najel na hřebík,“ spekuluje Link a v podřepu si prohlíží trhlinu. „Nevypadá to dobře.“

„Neviděl jste, že by se někdo poflakoval kolem mý mašiny? Sakra, kde mám to páčidlo?“

„Jsem tady celý den a nikoho jsem poblíž vaší motorky neviděl. Je to ale pořádná síla. Co? Určitě takových čtrnáct set kubíků. Míval jsem Springera, ale jednou nějaký pitomec zabrzdil přímo přede mnou a já mu přeletěl přes kapotu. Na těch záhonech jsem začal dělat kolem desáté ráno. A vaše pneumatika už byla prázdná.“

Marino se zamyslí. Dorazil sem mezi čtvrt na deset a půl desátou.

„S takovou dírou by guma hodně rychle splaskla,“ řekne. „Nedojel bych ani na tohle zatracený parkoviště. A jsem si stoprocentně jistej, že když jsem se stavoval pro koblihy, prázdná nebyla. Takže ji někdo musel proříznout až potom, co jsem tady zaparkoval.“

„Ta představa se mi vůbec nelíbí,“ poznamená Link.

Marino se znovu rozhlédne. V hlavě má pořád Joea Amose. Zabiju ho, říká si. Jestli se dotknul mý mašiny, je mrtvej.

„Raději na to nechci ani pomyslet,“ pokračuje Link. „Byla by to pěkná drzost – klidně si sem přijít uprostřed dopoledne a provést takovou lumpárnu. Pokud se to nějak takhle stalo.“

„Sakra, kde ten krám je?“ Marino přehrabuje druhou sedlovou brašnu. „Nemáte náhodou něco, čím by se ta guma dala sundat? Do hajzlu! Svinská práce!“ Přestane hledat. „Stejně by to asi bylo zbytečný, ta díra je zatraceně velká.“

Bude muset vyměnit i pneumatiku. Rezervní jsou v hangáru.

„A co Joe Amos? Neviděl jste ho? Neviděl jste tu nikde poblíž toho křiváckýho parchanta?“

„Ne.“

„Ani žádnýho ze studentů?“

Studenti Marina nenávidí. Od prvního do posledního.

„Neviděl,“ odpoví Link. „Kdyby někdo přišel na parkoviště a začal se podezřele motat kolem vaší motorky nebo některého auta, určitě bych si toho všiml.“

„Neobjevil se tady vůbec nikdo?“ nedá se odbýt Marino. A vzápětí ho napadne, že by s tím mohl mít něco společného Link.

Snad nikomu z Akademie není Marino sympatický. A dobrá polovina světa mu závidí vyšperkovaného Harleye. Hodně lidí obdivně zírá, často za ním jedou k čerpací stanici nebo na odpočívadlo, aby si luxusní stroj mohli prohlédnout zblízka.

„Budete muset motorku odtlačit do garáže vedle hangáru,“ řekne Link. „Nebo ji naložíme na jeden z těch trajlerů, které Lucy používá pro své nové vrtulníky.“

Marino přemýšlí o branách u předního a zadního vchodu na pozemky Akademie. Kdo nezná kód, dovnitř se nedostane.

Takže to musela být práce někoho zdejšího. Marino znovu uvažuje o Joeovi Amosovi a náhle se mu vybaví důležitá skutečnost. Joe byl na poradě. Ano, když přišel Marino, Joe už tam seděl a právě si pouštěl na špacír tu svou nevymáchanou hubu.

25

Oranžově natřený dům s bílou střechou postavili v padesátých létech, tedy v době, kdy se Scarpettová narodila. Zatímco obchází zadní dvorek, představuje si obyvatele domu a vnímá jejich nepřítomnost.

Stále přemýšlí o člověku, který se představil jako Hog, o jeho tajemné narážce na Johnnyho Swifta a osobu, jejíž jméno podle Marina znělo Christian Christianová. Scarpettová si je téměř jistá, že ve skutečnosti Hog řekl Kristin Christianová. Johnny je mrtvý. Kristin se pohřešuje. Scarpettovou už častokrát napadlo, kolik je na jižní Floridě míst, kde se lze snadno zbavit mrtvoly; jsou tu spousty močálů, kanálů, jezer a hlubokých jehličnatých lesů. V subtropickém podnebí se těla rychle rozkládají, vrhne se na ně hmyz, zvěř okouše kosti a roztahá je po okolí jako větve a kamení. Ve vodě tkáně dlouho nevydrží, mořská sůl vylouží z koster minerály a postupně je zcela rozpustí.

Rameno kanálu za domem má barvu shnilé krve. V nahnědlé stojaté vodě plavou spadané listy připomínající tříšť zbylou po výbuchu. Zelené a hnědé kokosové ořechy se pohupují jako setnuté hlavy. Z hromadících se bouřkových mračen jen občas probleskne slunce. Vzduch je těžký a vlhký, zvedá se vítr.

Detektiv Wagnerová raději slyší na křestní jméno Reba. Je pohledná a svým způsobem přitažlivá, ačkoliv se – snad vlivem přemíry slunce – zdá poněkud přezrálá. Její rozcuchané vlasy jsou odbarvené na platinový odstín, oči jasně modré. Rozhodně nemá mozek menší než larva, není pitomá jako kráva, nepůsobí dojmem laciné šlapky, jak tvrdí Marino, který o ní také prohlásil, že po ptácích pase jako mlsná kočka, i když Scarpettová si není jistá, co tím přesně myslel. Každopádně Reba je v roli detektiva spíš jen nezkušená, ale zřejmě se snaží. Scarpettová se zatím nerozhodla, jestli jí má říct o tom anonymním telefonátu, kde padla zmínka o Kristin Christianové.

„Žily tu nějakou dobu, ale nejsou zdejší,“ sděluje jí Reba o dvou sestrách, které obývaly dům a v pěstounské péči měly dva chlapce. „Pocházejí z Jihoafrické republiky. Stejně jako ti hoši, a proto je sem patrně sestry přivezly. Pokud chcete znát můj názor, všichni čtyři se tam zase vrátili.“

„A z jakého důvodu podle vás ty ženy najednou zmizely, snad odletěly zpátky do Jižní Afriky?“ zeptá se Scarpettová. Dívá se přitom přes úzký tmavý kanál a vlhký vzduch se k ní tiskne jako lepkavá teplá dlaň.

„Jak vím, chtěly ty chlapce adoptovat. Ale nejspíš by se jim to nepodařilo.“

„Proč ne?“

„Zdá se, že o ty děti projevili zájem jejich příbuzní v Jižní Africe; hned si je k sobě nemohli vzít, nejdřív se potřebovali přestěhovat do většího domu. A ty sestry jsou náboženské fanatičky, což by asi při adopčním řízení posloužilo jako argument proti nim.“

Scarpettová pozoruje domy na druhé straně kanálu, všímá si jasně zelených trávníků a nevelkých světlemodrých bazénů. Neví, který z nich patří paní Simisterové, a uvažuje, jestli s ní už mluvil Marino.

„Kolik je těm chlapcům?“ zeptá se.

„Sedm a dvanáct.“

Scarpettová se podívá do svého zápisníku a otočí několik stránek dozadu. „Eva a Kristin Christianovy. Není mi zcela jasné, proč se o ty děti starají.“

Vždycky pečlivě dbá, aby o pohřešovaných osobách mluvila v přítomném čase.

„Ne, nejmenuje se Eva,“ upozorní Reba. „Není tam a.“

„Takže Ev nebo Eve?“

„Ev jako v Evelyn, ale bez dalších písmen. To jméno se píše jen Ev. Žádné e ani a. Prostě Ev.“

Scarpettová si do notesu s černými deskami zapíše Ev. Divné jméno, pomyslí si a znovu se zahledí na rameno kanálu. Ve slunečním světle teď voda barvou připomíná silný čaj. Ev a Kristin Christianovy. Jména přímo stvořená pro pobožné ženy, které zmizely jako duchové. Slunce opět vklouzne za mraky a voda potemní.

„Ev a Kristin Christianovy jsou jejich pravá jména?“ zeptá se Scarpettová. „Nejsou přijatá? Víme určitě, že si z nějakého důvodu jména nezměnily, třeba aby zdůraznily své náboženské zanícení?“ Zatímco klade otázky, dál upírá pohled na domy za kanálem, které vypadají jako nakreslené pastelovými křídami.

Sleduje člověka ve tmavých kalhotách a bílé košili, který právě vchází na čísi zahradu, možná na zahradu paní Simisterové.

„Pokud víme, jsou to jejich skutečná jména,“ odpoví Reba a pohlédne tam, kam se dívá Scarpettová. „Zatracení rakovinoví inspektoři! Už jsou úplně všude. Politika. Je tu prostě snaha zabránit lidem, aby si pěstovali vlastní citrusové plody a museli je kupovat.“

„To snad ne. Rakovina citroníků je hrozná pohroma. Kdyby se výskyt choroby nehlídal, brzy by si už nikdo nemohl vlastní citrusy pěstovat.“

„Jde o spiknutí. Pravidelně sleduju, jak tu věc komentují v rádiu. Posloucháte někdy rozhlasové pořady doktorky Selfové? Měla byste slyšet, co si o tom myslí.“

Pořadům doktorky Selfové se Scarpettová snaží vyhýbat. Dál pozoruje postavu na druhé straně kanálu. Muž se shýbá do podřepu, drží jakousi tmavou tašku a něco z ní vytahuje.

„Ev Christianová je reverendka či kněžka, nebo jak by se jí mělo říkat, v jedné výstřední sektě… Okamžik, musím vám ten název přečíst, na zapamatování je moc dlouhý.“ Reba zalistuje ve svém notesu. „Pravé dcery Boží pečetě.“

„O takové církvi jsem v životě neslyšela,“ poznamená Scarpettová mírně ironickým tónem a název si zapíše. „A Kristin? Čím se zabývá?“

Inspektor se zvedá a sešroubovává dohromady nástroj, který vypadá jako naběrák na ovoce. Zvedne jej vysoko do koruny stromu a utrhne grapefruit. Plod spadne do trávy.

„Kristin taky pracuje pro církev. Jako asistentka. Během bohoslužeb předčítá a medituje. Rodiče těch dětí se zhruba před rokem zabili na skútru. Vždyť víte, tyhle Vespy.“

„A kde?“

„V Jižní Africe.“

„Kdo policii dal tu informaci?“ zeptá se Scarpettová. „Někdo z jejich církve.“

„Máte protokol o nehodě?“

„Jak říkám, stalo se to v Jižní Africe,“ odpoví detektiv Wagnerová. „Snažíme se získat podrobnosti.“

Scarpettová nepřestává zvažovat, jestli jí má povědět o znepokojivém telefonátu od Hoga.

„Jak se ti dva chlapci jmenují?“ položí další otázku.

„David a Tony Luckovi. Tedy vlastně Šťastní. Dost smutné, když pomyslíte na jejich osud.“

„Jihoafrické úřady vám nevycházejí vstříc? A kde v Jižní Africe se ta nehoda stala?“

„V Kapském Městě.“

„Sestry Christianovy jsou také odtamtud?“

„Ano, alespoň tak jsem to slyšela. Když rodiče dětí zahynuli, Ev a Kristin vzaly chlapce k sobě. Jejich kostel je asi dvacet minut odtud na Davie Boulevardu, hned vedle jednoho z těch obchodů pro cvoky, co chovají všelijaké exotické domácí mazlíčky.“

„Zkusili jste kontaktovat úřad soudního lékaře v Kapském Městě?“

„Ještě ne.“

„Mohla bych vám s tím pomoct.“

„To by bylo skvělé,“ pokývne Reba. „Pěkná cvokařina, nemyslíte? Pavouci, škorpioni, jedovaté žáby, bílé myšky, které si koupíte jako krmení pro své hady. Ten krám úplně připomíná nějakou kultovní svatyni.“

„Zásadně ve svém obchodě nedovoluju fotografovat ani natáčet, ledaže by šlo o policejní záležitost,“ vykládá Larry usazený na stoličce za pultem. „Už jednou mě vykradli. Ale to se stalo dost dávno.“

Výlohou je vidět čilý dopravní ruch na dálnici A 1 A, v pozadí se vlní oceán. Spustil se drobný déšť, blíží se bouřka mířící jižním směrem. Lucy v duchu probírá to, co jí Marino před pár minutami říkal o jakémsi domě a pohřešovaných lidech – a samozřejmě taky o proříznuté pneumatice, což ho nesmírně rozzuřilo. Lucy si představuje, co asi právě teď dělá její teta, myslí i na blížící se bouřku.

„Pochopitelně jsem o tom hodně slyšel.“ Larry se po delší odbočce, v níž vylíčil, jak moc se jižní Florida změnila a jak často uvažoval, že se odstěhuje zpátky na Aljašku, vrací k tématu Florrie a Helen Quincyových. „Je to jako se vším. Časem výrazněji vystupují spíš detaily. Ale rozhodně si nepřeju, abyste tu natáčela videokamerou,“ připomene.

„Tohle je policejní záležitost,“ poněkolikáté zopakuje Lucy. „Dostala jsem za úkol soukromě případ přešetřit.“

„Jak můžu vědět, že nejste od novin nebo z televize?“

„Dřív jsem pracovala u FBI, zaměstnával mě i Úřad pro alkohol, tabák a střelné zbraně. Slyšel jste někdy o Národní forenzní akademii?“

„To je ten obrovský výcvikový tábor v Everglades?“

„Není přesně v Everglades. Máme vlastní laboratoře a odborníky, máme smlouvy s většinou policejních oddělení na Floridě. Pokud je třeba, vypomůžeme jim.“

„Taková věc musí být pořádně drahá. Nechte mě hádat – živí vás daňoví poplatníci, jako jsem já.“

„Nepřímo. Dostáváme granty, ovšem podle pravidla něco za něco, služby za služby. Stát nám pomáhá, my mu zase cvičíme specialisty. V nejrůznějších oborech.“

Lucy sáhne do zadní kapsy, vyloví černou peněženku a podá mu ji. Larry si pozorně prohlédne doklady, falešnou průkazku a vyšetřovatelský odznak, který nemá ani cenu mosazi, z níž byl vyrobený, neboť je také falešný.

„Nevidím tu vaši fotografii,“ poznamená.

„Není to řidičský průkaz.“

Larry nahlas přečte její smyšlené jméno a zařazení: zvláštní operace.

„Správně.“

„No, když to tvrdíte,“ vrátí jí peněženku. „Povězte mi, co jste slyšel,“ vyzve ho Lucy a umístí na pult videokameru.

Ohlédne se k zamčenému vchodu, který se právě marně snaží otevřít mladá dvojice v miniaturních plavkách.

Zákazníci nakukují dveřním sklem dovnitř a Larry vrtí hlavou: kdepak, mám zavřeno.

„Kazíte mi kšefty,“ prohodí na adresu Lucy, ale nezdá se, že by mu to příliš vadilo. „Když se naskytla příležitost získat tuhle práci, donesly se ke mně spousty řečí o zmizení Quincyových. Prý sem den co den přicházela o půl osmé ráno, aby stačila včas nastartovat elektrické vláčky, rozsvítit světla na vánočních stromcích, pustit koledy a připravit všechno ostatní. A toho dne zřejmě vůbec neotevřela. Alespoň když si její syn začal dělat starosti a rozjel se za matkou a sestrou podívat, na dveřích obchodu dosud visela cedule s nápisem ZAVŘENO.“

Lucy sáhne do kapsy svých polovojenských kalhot a od pouzdra obsahujícího skrytý magnetofon odepne černé kuličkové pero. Z další kapsy vyloví malý notýsek.

„Nebude vám vadit, když si zapíšu pár poznámek?“ zeptá se.

„Nesmíte všechno, co povídám, brát jako zjevenou pravdu. Tenkrát jsem tady nebyl, znám tu historii jenom z doslechu.“

„Pokud vím, paní Quincyová si telefonicky objednala nějaké hotové jídlo,“ řekne Lucy. „Zmiňovaly se o tom noviny.“

„Jo, v té staré restauraci Floridian na druhé straně zdvihacího mostu. Skutečně vynikající podnik, jestli jste tam ještě nejedla. Ale mám dojem, že nebylo nutné, aby jim volala. Vždycky pro ni měli připravené totéž. Obloženého tuňáka.“

„A objednávala něco i pro dceru? Pro Helen?“

„Už si nevzpomínám.“

„Paní Quincyová si jídlo odnášela osobně?“

„Pokud nebyl nablízku její syn. Právě díky němu znám většinu podrobností o té události.“

„Ráda bych s ním mluvila.“

„Dávno jsem ho neviděl. Ze začátku jsme se vídali, to ano. Častokrát sem zašel, porozhlédl se tu, chvíli jsme si povídali. Řekl bych, že celý první rok potom, co obě ženy zmizely, měl té věci pořád plnou hlavu. A pak, mám dojem, prostě ty myšlenky už nesnesl. Bydlí v moc pěkném domě v Hollywoodu.“

Lucy bloudí očima po obchodě.

„Jestli náhodou hledáte vánoční zboží, žádné tu už není,“ dodá Larry.

Na Freda, syna paní Quincyové, se Lucy dál neptá. Z databáze HIT ví, že šestadvacetiletý Fred Anderson Quincy je samostatně výdělečně činný v oblasti počítačové grafiky a úpravy webových stránek, zná i jeho adresu. Larry líčí, jak toho dne, kdy paní Quincyová a Helen zmizely, jim Fred opakovaně zkoušel volat, nakonec se rozjel do obchodu a našel ho zavřený. Matčino audi stálo zaparkované vzadu za krámem.

„Víme s jistotou, že toho rána vůbec odemkly obchod?“ zeptá se Lucy. „Co když se jim něco stalo, sotva vystoupily z auta?“

„Řekl bych, že možné je všechno.“

„A co peněženka a klíče od auta? Byly v obchodě? Uvařila si paní Quincyová kávu, použila telefon, udělala cokoliv, z čeho by se dalo soudit, že matka s dcerou vstoupily dovnitř? Zářily vánoční stromky? Jezdily elektrické vláčky? Zněly tam koledy? Svítila v obchodě světla?“

„Jak jsem slyšel, peněženka paní Quincyové a její klíčky od auta se nikdy nenašly. Taky jsem slyšel všelijaké historky, podle některých lidí byly různé věci v obchodě zapnuté, jiní to zase popírali.“

Lucy přemýšlí o zadním vchodu do krámu. Vzpomíná, co všechno Basil Jenrette vykládal Bentonovi. Neumí si představit, že by Basil dokázal někoho znásilnit a zavraždit vzadu ve skladovém prostoru, potom všechno uklidit, odtáhnout mrtvolu z obchodu, naložit ji do auta a odjet, aniž by ho někdo viděl. Bylo to za bílého dne. I v červenci, mimo hlavní sezonu, kolem procházejí spousty lidí. Navíc takový scénář nijak nevysvětluje, co se stalo s dcerou, ledaže by ji Basil unesl a zabil někde jinde, jak to provedl svým ostatním obětem. Děsivé pomyšlení. Sedmnáctileté děvče.

„Co se tady dělo po jejich zmizení?“ zeptá se Lucy. „Znovu se v obchodě prodávalo?“

„Kdepak. Vánoční zboží stejně nešlo příliš na odbyt. Podle mého názoru to byl spíš výstřední koníček paní Quincyové, nic jiného. Obchod už zůstal zavřený a měsíc či dva potom, co ženy zmizely, Fred odvezl zboží pryč. V září to tady převzala firma Beach Bums a já dostal práci.“

„Ráda bych se ještě podívala dozadu,“ řekne Lucy. „Pak už vás přestanu trápit.“

Hog utrhne další dva pomeranče, potom se dlouhým naběrákem, na jehož konci je jakýsi košíček opatřený čelistmi, natáhne pro grapefruity. Zahledí se přes rameno kanálu a chvíli sleduje, jak Scarpettová a detektiv Wagnerová přecházejí kolem nevelkého bazénu.

Wagnerová neustále gestikuluje. Scarpettová si všechno důkladně prohlíží a píše si poznámky. Hogovi to divadlo působí nesmírnou rozkoš. Hlupáci. Nikdo z nich není tak chytrý, jak si o sobě myslí. Dokážu je hezky vodit za nos, říká si Hog a mimoděk se usměje, když si představí, jak se Marino přižene pozdě, protože ho nečekaně zdržela prázdná pneumatika, což by nemuselo znamenat žádnou potíž, kdyby si místo nepojízdné motorky vzal v Akademii auto. Ale to by nebyl Marino. Určitě zuřil a rozhodl se svého milovaného Harleye okamžitě opravit. Pitomný buranský hromotluk. Hog v podřepu rozšroubuje jednotlivé díly hliníkového naběráku a uloží je zpátky do objemné černé nylonové tašky. Taška je těžká, hodí si ji přes rameno jako dřevorubec sekeru, jako ten vyřezávaný dřevorubec ve Vánočním obchodě.

Hog beze spěchu kráčí zahradou směrem k sousednímu malému, bíle omítnutému domku. Vidí ženu, která se na zasklené verandě pohupuje v křesle a dalekohledem pozoruje světle oranžový dům za ramenem kanálu. Žena sleduje dům celé dny. Jak zábavné! Hog byl v tom světle oranžovém domě zatím celkem třikrát – a nikdy si ho nikdo nevšiml. Navštěvuje dům, aby si připomenul, co se tam stalo, aby si oživil ty chvíle. Tráví uvnitř dost času, pokaždé zůstane, jak dlouho chce. Nikdo ho nespatří. Hog umí zneviditelnět.

Vstoupí na zahradu paní Simisterové a začne prohlížet jeden z jejích citroníků. Žena k Hogovi namíří svůj dalekohled, vzápětí pootevře odsuvné skleněné dveře, ale ven nevyjde. Hog ji na zahradě nikdy neviděl. Zahradník přichází a odchází, paní Simisterová s ním však nehovoří a zásadně neopouští dům. Nákupy jí obstarává stále tentýž muž. Snad nějaký příbuzný, možná syn. Pouze přináší plné tašky. Nikdy se nezdrží. Paní Simisterová nikoho nezajímá. Měla by být Hogovi vděčná. Velmi brzy se jí dostane značné pozornosti. Až skončí v rozhlasovém pořadu doktorky Selfové, uslyší o ní spousta lidí.

„Nechte mé stromy na pokoji,“ pronese paní Simisterová hlasitě a s výrazným cizím přízvukem. „Lidé od vás tady byli tenhle týden dvakrát. To je vyloženě obtěžování.“

„Promiňte, madam,“ řekne Hog zdvořile. „Už jen minutku.“ Utrhne list citroníku a pozorně si jej prohlédne.

„Koukejte zmizet z mého pozemku, nebo zavolám policii.“ Tón jejího hlasu nabývá na ostrosti.

Je vyděšená. Zlobí se, neboť má strach, že přijde o své vzácné stromy. A taky o ně přijde, ale tou dobou už ji stejně nic nebude bolet. Její stromy jsou nakažené. Jsou nejméně dvacet let staré – a teď podlehnou zkáze. Bylo to snadné. Kdykoliv přijíždějí velké oranžové stroje, aby pokácely a rozdrtily stromy zasažené rakovinou citroníků, na silnici po nich zůstanou nějaké listy. Hog je sbírá, trhá na kousky, dává do vody a sleduje, jak množící se bakterie v drobných bublinkách stoupají vzhůru. Pak naplní injekční stříkačku, kterou mu dala žena Bůh.

Hog rozepne zip své černé tašky, vyndá z ní plechovku červené barvy ve spreji a nastříká dokola kmene citroníku červený pruh. Anděl smrti, který krví poznamenává dveře domů. Ale tentokrát nikdo nebude ušetřen. Odkudsi z temných hlubin Hogovy mysli se ozve modlitba, jako by se rozezněl hrací strojek, nevypátratelně skrytý uvnitř mozku.

Křivé svědectví nezůstane bez trestu.

Nic neprozradím.

Lháře je třeba potrestat.

Nic jsem neřekl. Opravdu ne.

Má trestající ruka nezná únavu.

Neřekl jsem vůbec nic. Neřekl!

„Co to tam provádíte? Nechte mé stromy být, slyšíte?“

„Madam, rád vám všechno vysvětlím,“ zdvořile a s porozuměním odpoví Hog.

Paní Simisterová zavrtí hlavou. Zlostně zavře posuvné skleněné dveře a zamkne.

26

V posledních dnech často prší a bývá horko, zcela netypické pro tuhle roční dobu. Tráva se pod podrážkami zdá nepoddajná, houbovitě nasáklá, a když se z tmavých mračen opět vynoří slunce, jeho ploché paprsky se nepříjemně opírají přímo do zátylku a ramenou Scarpettové, která zvolna prochází zahradou.

Pozoruje palmy a růžovočervené keře ibišku, všimne si i několika citroníků, jejichž kmeny jsou označené červenými pruhy. Pak se zahledí na druhou stranu kanálu, kde rakovinový inspektor právě dostal vynadáno od staré dámy a teď zdrhovadlem zavírá svou černou tašku. Je ta stařena paní Simisterová? přemítá Scarpettová. Marino zřejmě do jejího domu ještě nedorazil. Věčně má zpoždění, a pokud se vůbec namáhá splnit nějaké mé příkazy, rozhodně se nepřetrhne. Scarpettová přejde blíž k betonové boční stěně kanálu, která se příkře svažuje dolů. Ve vodě sice pravděpodobně nežijí aligátoři, nicméně tu není žádný plot, dítě nebo třeba pes by snadno mohli přepadnout přes okraj a utopit se.

Ev a Kristin si vzaly do opatrování dvě děti – a nenechaly kolem zadní části zahrady postavit plot. Scarpettová si představí, jak to na pozemku vypadá po setmění. Velmi snadno lze zapomenout, kde končí tmavá zahrada a začíná tmavá voda. Rameno kanálu směřuje z východu na západ, za domem je celkem úzké, ale potom se rozšiřuje. V dálce jsou vidět plachetnice a motorové čluny. Kotví u mnohem honosnějších domů, než je ten, ve kterém bydleli Ev, Kristin, David a Tony.

Podle Reby obě sestry a chlapce naposledy někdo viděl večer ve čtvrtek 10. února. A časně ráno příštího dne Marinovi telefonoval muž, který se představil jako Hog. Mezitím se ti lidé ztratili.

„Objevilo se o jejich zmizení něco ve zprávách?“ zeptá se Scarpettová. Právě ji napadlo, jestli se záhadný volající nemohl dozvědět Kristinino jméno tímhle způsobem.

„Pokud vím, tak ne,“ odpoví Reba.

„Napsala jste policejní hlášení, že?“

„Jistě, ale nebylo tam nic, po čem by reportéři skočili. Tady se totiž pořád ztrácejí lidé, doktorko Scarpettová. Vítejte na jižní Floridě.“

„Povězte mi, co ještě víte o tom večeru minulý čtvrtek, kdy je někdo údajně naposledy viděl.“

Ev jako obvykle v jejich kostele kázala, Kristin přečetla několik pasáží z bible, odpoví Reba. Když se následujícího dne sestry nedostavily na pravidelnou společnou modlitbu, jedna příslušnice církve jim zkoušela volat. Ale neozývaly se, a tak se k nim rozhodla zajet. Měla klíč a vešla dovnitř. V domě jí všechno připadalo úplně normální, až na to, že Ev, Kristin a oba chlapci byli pryč, na sporáku stála prázdná pánev a pod ní hořel plamen stažený na minimum. Detail týkající se sporáku je důležitý a Scarpettová mu později uvnitř domu hodlá věnovat pozornost. Ale dosud není připravená. Na místě činu se vždycky pohybuje podobně jako pachatel. Od vnějšího okraje se pomalu blíží ke středu, to nejhorší si nechává na závěr.

Lucy se zeptá, jestli se sklad nějak změnil od té doby, kdy sem Larry zhruba před dvěma roky nastoupil.

„Nic jsem tady neupravoval,“ odpoví Larry.

Na stropě svítí jediná holá žárovka. Lucy přelétne pohledem velké kartonové krabice a police plné triček, plážových osušek a slunečních brýlí, úklidové potřeby a další inventář.

„Je důležité, jak to vypadá tady vzadu?“ prohodí Larry. „Co vás konkrétně zajímá?“

Lucy přejde do umývárny, stísněného prostoru s umyvadlem a záchodem, ale bez okna. Stěny ze škvárobetonových tvárnic jsou lehce natřené světlezelenou barvou, podlahu pokrývají hnědé živičné dlaždice. Na stropě září další holá žárovka.

„Nemalovali jste tady nebo nevyměňovali dlaždice?“

„Přesně v tomhle stavu všechno bylo, když jsem to přebíral. Snad si nemyslíte, že tu k něčemu došlo?“

„Ráda bych se sem vrátila a někoho s sebou přivedla,“ řekne Lucy.

Z druhé strany kanálu paní Simisterová nepřestává sledovat, co se kolem děje.

Sedí uprostřed své zasklené verandy, chodidly tlačí na trnož houpacího křesla a pohupuje se zepředu dozadu, špičkami trepek se téměř nedotýká dlaždicové podlahy, zvuky klouzavého pohybu jsou sotva slyšitelné. Pátrá po blondýně ve tmavém kostýmku, která procházela zahradou oranžově omítnutého domu. A pátrá také po inspektorovi, který drze pronikl na soukromý pozemek, dovolil si znovu osahávat stromy paní Simisterové a dokonce některé postříkal červenou barvou. Už zmizel. Zmizela i blondýna.

Paní Simisterová nejdřív blondýnu pokládala za jednu z těch náboženských fanatiček. Oranžově natřený dům navštěvovaly spousty podobných žen. Pak se podívala dalekohledem a už si nebyla tak jistá. Blondýna si psala poznámky a přes rameno jí visela černá brašna. Paní Simisterová už skoro dospěla k závěru, že půjde o bankovní úřednici nebo advokátku, když se objevila další žena, tentokrát hodně opálená a s bílými vlasy, na sobě khaki kalhoty, v podpažním pouzdru zbraň. Možná je to ta, co tam byla nedávno. V pátek. Také opálená a s bílými vlasy. Paní Simisterová si opravdu není jistá.

Obě ženy spolu rozmlouvaly, pak po straně domu zamířily k přednímu vchodu a zmizely z dohledu. Třeba se vrátí. Paní Simisterová dál pátrá po inspektorovi. Když přišel poprvé, choval se velmi zdvořile, vyptával se jí na všechny stromy, zajímalo ho, kdy byly zasazené a co pro ni znamenají. A teď sem vnikne znovu a klidně je označí sprejem! Paní Simisterová prvně po mnoha létech pomyslí na svou zbraň, dárek od syna. Nakonec se té věci ještě zmocní nějaký lotr a použije ji proti mně, řekla tehdy synovi. Revolver má schovaný pod postelí, ani na něj není vidět.

Ne, inspektora by nezastřelila. Ale s chutí by ho trochu vystrašila. Celá tahle inspekce citroníků je placená, aby ničila stromy, které lidé pěstovali polovinu svého života. Paní Simisterová o tom slýchá z rádia. A teď pravděpodobně přišly na řadu její stromy. Miluje své stromy. Zahradník o ně dobře pečuje, trhá ovoce a nechává je na schůdcích. Jake pro ni osázel zahradu citroníky, když hned po svatbě koupil dům. Paní Simisterová v myšlenkách bloudí minulostí… Náhle na stolku vedle houpacího křesla zazvoní telefon.

„Haló?“

„Paní Simisterová?“

„Kdo volá?“

„Vyšetřovatel Pete Marino. Už jsme spolu mluvili.“

„Opravdu? Kdože jste?“

„Před pár hodinama jste volala do Národní forenzní Akademie.“

„Kdepak, rozhodně jsem nikam nevolala. Prodáváte něco?“

„Ne, madam. Jen bych se u vás rád zastavil a promluvil si s váma, jestli dovolíte.“

„Nedovolím,“ řekne paní Simisterová a zavěsí.

Sevře chladná kovová opěradla tak pevně, až jí pod volnou, sluncem vysušenou kůží slabých starých rukou zbělejí klouby. Pořád volají různí lidé, a přitom ji vůbec neznají. Občas ani nevolají lidé, ale stroje. Paní Simisterová nechápe, jak může někdo sedět a poslouchat magnetofonové nahrávky obchodních agentů, kteří jdou jenom po penězích. Telefon opět zazvoní, ale paní Simisterová už mu nevěnuje pozornost. Zvedne k očím dalekohled, aby se podívala na světleoranžový dům, kde bydlí dvě ženy se dvěma malými darebáky.

Letmo dalekohledem překontroluje rameno kanálu a potom sklouzne k pozemku za druhým břehem. Zahrada a bazén jsou najednou velké, jasně zelené a modré. Mají teď dostatečně ostré tvary, ale blondýnu ve tmavém kostýmu ani opálenou dámu se zbraní paní Simisterová nikde nevidí. Co tam vlastně hledají? A kam se poděly ty dvě ženy, které v domě bydlí? Kam se poděli ti malí darebáci? Dneska jsou všechny děti darebáci.

Ozve se zvonek u dveří. Paní Simisterová se přestane houpat, rozbuší se jí srdce. Čím je starší, tím snadněji ji vylekají náhlé pohyby a zvuky, tím víc se bojí smrti a toho, co smrt znamená, ať už je to cokoliv. Uběhne několik minut. Zvonek opět zazvoní. Stará žena nehnutě sedí, vyčkává. Znovu zadrnčí zvonek a kdosi hlučně zabouchá na dveře. Paní Simisterová se konečně zvedne z houpacího křesla.

„Počkejte, už jdu,“ mumlá celá rozrušená a s úzkostí. „Chraň vás pánbůh, jestli něco prodáváte.“

Pomalu vejde do obývacího pokoje. Šoupá trepkami po koberci, nedokáže zvedat nohy jako dřív, stěží chodí.

„Jen se nezblázněte, rychleji jít nemůžu,“ řekne netrpělivě, když se zvonek znovu rozdrnčí.

Třeba je to dodávková služba. Syn občas pro matku objednává různé věci na internetu. Stařena se podívá kukátkem. Ale muž za dveřmi na sobě nemá hnědou či modrou uniformu, neroznáší dopisy ani balíky. Je to zase inspektor.

„Co chcete tentokrát?“ zeptá se žena hněvivě, oko u kukátka.

„Paní Simisterová? Potřebuju, abyste mi podepsala nějaké formuláře.“

27

Branka vede na předzahrádku, kde Scarpettová věnuje pozornost ibiškovému houští oddělujícímu pozemek od úzké pěšiny, která slepě končí na břehu kanálu.

Nevidí žádné polámané výhonky ani větve. Nic nenasvědčuje, že by se sem někdo prodíral živým plotem. Scarpettová sáhne do černé nylonové tašky, kterou si vždycky bere na místo činu, a vytáhne bílé bavlněné pracovní rukavice. Zároveň si prohlíží auto na příjezdové cestě z popraskaného betonu, starý šedý stejšn zaparkovaný velmi podivně; jedno kolo částečně vjelo do trávníku, kde vytrhlo kus drnu. Scarpettová si natahuje rukavice a uvažuje, proč Ev nebo Kristin takhle zaparkovaly, samozřejmě za předpokladu, že řídila jedna z nich.

Nahlíží okny dovnitř. Vidí sedadla potažená šedým vinylem, k vnitřní straně předního skla je úhledně připevněná palubní jednotka SunPass. Scarpettová si píše další poznámky. Už se jí ledacos začíná rýsovat. Zahrada, bazén, kryté patio a zahradní nábytek jsou v bezvadném stavu. Uvnitř auta není žádné smetí, žádný nepořádek, nic se tam nepovaluje – kromě černého deštníku na podlážce vzadu. Přesto je auto zaparkované šikmo, překvapivě ledabyle, jako by někdo špatně viděl nebo velmi spěchal. Scarpettová se skloní, aby si zblízka prohlédla bláto a kousky uschlých rostlin, které uvázly ve vzorku pneumatiky. Dívá se na silnou vrstvu prachu, který proměnil barvu podvozku v našedlou hněď starých kostí.

„Zdá se, že to auto jezdilo někde mimo silnice,“ řekne Scarpettová. Narovná se, ale dál zkoumá zablácené pneumatiky. Od první přechází k dalším.

Reba ji následuje kolem auta, v opálené svraštělé tváři zvědavý výraz.

„Podle bláta na kolech se dá usoudit, že půda, po které jelo, byla promáčená nebo alespoň navlhlá,“ pokračuje Scarpettová. „Je parkoviště u kostela jejich církve vyasfaltované?“

„Tady pneumatika vyrvala trávu,“ podotkne Reba s pohledem upřeným na poničený trávník pod zadním kolem.

„Tím se nic nevysvětluje. Blátem jsou obalené všechny čtyři pneumatiky.“

„V ulici, kde má ta jejich církev kostel, je u nákupního střediska velké parkoviště. Nevšimla jsem si, že by tam někde chyběla dlažba.“

„Bylo auto tady, když sem přijela paní, která sháněla Kristin a Ev?“

Reba znovu obchází auto, prohlíží si zablácené pneumatiky. „Dámy z církve to tvrdí. A já přinejmenším můžu s jistotou říct, že tu stálo odpoledne, když jsem dorazila k domu.“

„Stálo by za to zkontrolovat SunPass a zjistit, kterými mýtnými branami projelo a kdy. Otvírala jste dveře auta?“

„Ano. Nebyly zamčené. Nenašla jsem nic neobvyklého.“

„Takže technici ho nezkoumali.“

„Nemůžu si dovolit tahat sem techniky, když nemám jediný důkaz, že jde o zločin.“

„Jistě, chápu vás.“

Rebin do bronzova opálený obličej sleduje, jak Scarpettová znovu nahlíží okny dovnitř. Po chvíli Scarpettová ustoupí a začne stejšn obcházet. Pozoruje auto centimetr po centimetru.

„Komu patří?“ zeptá se.

„Církvi,“ odpoví Reba.

„A komu patří dům?“

„Taky církvi.“

„Bylo mi řečeno, že církev má dům v pronájmu.“

„Ne, určitě ho vlastní.“

„Znáte nějakou paní Simisterovou?“ Scarpettové se zmocňuje podivný pocit. Jako by vycházel odněkud ze žaludku a stoupal do hrdla. Stejný pocit měla, když Reba v telefonickém rozhovoru s Marinem zmínila jméno Christian Christianová.

„Koho?“ nakrčí Reba čelo. Vtom se z druhé strany kanálu ozve tlumená rána.

Scarpettová a Reba přestanou mluvit. Přejdou blíž k brance a zahledí se na dům za vodou. Nikde nikoho není vidět.

„Výfuk,“ usoudí Reba. „Lidé tady jezdí v pěkných rachotinách. A většinou by už ani neměli řídit. Jsou málem století staří a slepí jako netopýři.“

Scarpettová jí zopakuje jméno Simisterová.

„V životě jsem o ní neslyšela,“ konstatuje Reba.

„Tvrdila, že s vámi několikrát mluvila. Abych byla přesná, říkala třikrát.“

„Nikdy jsem o ní neslyšela a nikdy jsme spolu nemluvily. To ona o mně nejspíš rozhlašuje, že jsem se tomu případu dostatečně nevěnovala.“

„Promiňte,“ řekne Scarpettová a zkusí zavolat na Marinův mobilní telefon. Ale ozve se jenom hlasová schránka.

Vzkáže Marinovi, aby se jí okamžitě ohlásil.

„Až zjistíte, kdo tahle paní Simisterová je,“ pokračuje Reba, „ráda bych o tom věděla. Celá ta věc mi připadá nějaká divná. Možná by bylo dobré sejmout otisky z vnitřku auta. Kdyby nic jiného, alespoň vyloučíme, že tam seděl někdo cizí.“

„Bohužel otisky chlapců z auta pravděpodobně nezískáte,“ řekne Scarpettová. „Ne po čtyřech dnech. Stejně tak je asi nenajdete nikde uvnitř domu. Určitě ne otisky toho mladšího, sedmiletého chlapce.“

„Nezlobte se, ale uniká mi smysl vaší poznámky.“

„Otisky prepubescentních dětí dlouho nevydrží. Nanejvýš několik hodin, snad i pár dní. Důvod přesně neznáme, patrně to nějak souvisí s olejovými substancemi, které lidé vylučují až po dosažení puberty. Davidovi je dvanáct? Jeho otisky prstů možná získáte. Zdůrazňuju možná.“

„Tohle je pro mě opravdu novinka.“

„Doporučovala bych, abyste ten stejšn nechala poslat do laboratoře. Ať technici hledají jakékoliv důkazní stopy a co nejdřív sejmou otisky prstů. Jestli chcete, můžeme to provést v Akademii. Máme speciální rampu, kde se zkoumají vozidla, a použijeme nejmodernějších prostředků.“

„Ano, to je docela dobrý nápad,“ kývne Reba.

„Uvnitř domu najdeme otisky Ev a Kristin. A taky vzorky DNA, včetně DNA obou chlapců. Využijeme zubních kartáčků, hřebenů, bot, oblečení.“ Scarpettová pak Rebě konečně řekne o anonymním telefonátu, v němž padlo jméno Kristin Christianové.

Paní Simisterová žije sama v přízemním, bíle omítnutém domku, podle jihofloridských měřítek dost zchátralém.

Má tam i hliníkový přístřešek pro auto, který je prázdný, což ovšem neznamená, že by paní Simisterová nebyla doma; už dávno totiž nevlastní auto ani platný řidičský průkaz. Jak si Marino také všimne, okno vpravo od předních dveří má zatažené záclony a na cestičce neleží žádné noviny. Paní Simisterová si předplácí The Miami Herald, zřejmě tedy dosud vidí natolik dobře, aby s pomocí brýlí mohla číst.

Její telefon je poslední půlhodinu obsazený. Marino vypne motor a sestoupí ze svého motocyklu. Kolem projede bílý Chevy Blazer s tónovanými skly. Je to tichá ulice. Mnozí lidé, kteří tady bydlí, patří ke starší generaci, strávili ve svých domech podstatnou část života a teď už si nemůžou dovolit platit daně z nemovitostí. Marina zlobí pomyšlení, že někdo po dvaceti nebo třiceti létech konečně umoří hypotéku a najednou kvůli boháčům toužícím po příbytku u vody nemá na stále stoupající daně. Svůj zchátralý dům, jehož cena se odhaduje na téměř tři čtvrtě milionu dolarů, bude muset paní Simisterová asi hodně brzy prodat, pokud dřív neskončí v domově s pečovatelskou službou. Uspořila si jen tři tisíce dolarů.

O Dagmaře Schudrichové Simisterové se Marino dozvěděl spoustu věcí. Jakmile v kanceláři Scarpettové ukončil telefonický hovor s osobou, kterou teď podezřívá, že se jen vydávala za někoho jiného, podíval se do databáze HIT. Paní Simisterová tam figuruje pod křestním jménem Daggie a zatím se dožila 87 let. Je Židovka, přísluší k místní synagoze, ale dávno už ji nenavštěvuje. Nikdy neměla nic společného s onou podivnou církví, jejímiž členkami jsou pohřešované ženy z domu na druhé straně kanálu. Jestliže tedy skutečně volala Daggie Simisterová (tomu ovšem Marino nevěří), pak by do telefonu lhala.

Narodila se v polském Lublinu a přežila holokaust. V Polsku zůstala skoro až do třiceti. To vysvětlovalo silný cizí přízvuk, který Marino zaznamenal, když se s ní před několika minutami pokoušel telefonicky domluvit návštěvu. Žena, s níž prostřednictvím příposlechu hovořil z kanceláře Scarpettové, žádný rozpoznatelný cizí přízvuk neměla. Její hlas zněl jenom staře. Jediné dítě paní Simisterové, syn, žije ve Fort Lauderdale. Během posledních deseti let ho dvakrát obvinili z řízení pod vlivem návykových látek a třikrát z dopravních přestupků. Ironií osudu se živí jako projektant a stavební podnikatel, patří k lidem, kteří nesou vinu za to, že jeho matce horentně roste daň z nemovitosti.

O paní Simisterovou pečují čtyři lékaři, trápí ji artritida, srdce, problémy s chůzí a zrak. Nikam necestuje, alespoň ne s leteckými společnostmi. Zdá se, že většinu času tráví doma. Patrně dobře ví, co se kde děje. V podobných čtvrtích se často najde hodně lidí vysedávajících doma a zvědavě sledujících okolí. Marino doufá, že k nim patří i paní Simisterová. Doufá, že si všimla něčeho, co se odehrálo ve světleoranžovém domě na druhé straně kanálu. Doufá, že by mohla tušit, kdo se za ni vydával a volal do kanceláře Scarpettové, pokud to skutečně bylo takhle.

Zazvoní, v ruce peněženku, připravený předvést odznak, což není právě nejpoctivější, protože u policie už neslouží, nikdy jako policista nepůsobil na Floridě, a když odcházel z posledního okrsku, kde pracoval, měl odevzdat průkazku a pistoli. Bylo to nevelké policejní oddělení ve virginském Richmondu a Marino se tam vždycky cítil cizí, nevítaný a podceňovaný. Znovu zazvoní a pak se ještě jednou zkusí k paní Simisterové dovolat.

Její telefon je stále obsazený.

„Policie!“ křikne Marino co nejhlasitěji a zaklepe na dveře. „Je někdo doma?“

28

Scarpettové je ve tmavém kostýmu horko, ale rozhodla se nic s tím nedělat. Kdyby si svlékla kabátek, musela by jej někam položit nebo pověsit, ale nemá ve zvyku chovat se podomácku na místě činu, dokonce ani na takovém, které policie za místo činu nepovažuje.

Tady uvnitř domu pomalu dospívá k závěru, že alespoň jedna ze sester snad trpí obsedantně kompulzivní poruchou. Okna a dlaždicová podlaha jsou bez poskvrnky stejně jako nábytek, rozmístěný s puntičkářskou pečlivostí. Koberec leží přesně uprostřed místnosti, třásně podél jeho okrajů vypadají jako učesané. Scarpettová zkontroluje termostat na stěně a zapíše si do notesu, že klimatizace je zapnutá a teplota v obývacím pokoji činí 22 stupňů.

„Upravoval někdo termostat?“ zeptá se. „Byl takhle nastavený už předtím?“

„Všechno zůstalo, jak bylo,“ odpoví Reba. Jsou teď v kuchyni s Lex, vyšetřovatelkou místa činu z Akademie. „Kromě sporáku. Je vypnutý. Vypnula ho ta dáma, co se tu zastavila, když Ev a Kristin nepřišly do kostela.“

Scarpettová si zapíše, že dům nemá poplašný systém.

Reba otevře ledničku. „Zkuste poprášit dvířka kuchyňských skříněk,“ řekne vyšetřovatelce. „A když už se do toho dáte, můžete poprášit úplně všechno. Není tu moc potravin pro dva rostoucí chlapce,“ otočí se ke Scarpettové. „Vůbec tu není skoro nic k jídlu. Mám dojem, že sestry jsou vegetariánky.“

Zavře ledničku.

„Prášek na snímání otisků poničí dřevo,“ poznamená Lex. „Poraďte si, jak umíte.“

„Víme, v kolik se rodina tehdy ve čtvrtek večer vrátila domů?“ zeptá se Scarpettová. „Respektive v kolik se mohla či měla vrátit domů?“

„Bohoslužba skončila v sedm, Ev a Kristin se ještě chvíli zdržely a hovořily s lidmi. Potom se vrátily do Eviny kanceláře na poradu. Je to jen malá kancelář. I kostel je malý. Řekla bych, že do místnosti, kde se konají obřady se nevejde víc než nějakých padesát lidí.“

Reba přejde z kuchyně do obývacího pokoje.

„S kým měly tu poradu?“ zajímá se Scarpettová, zatímco z květované pohovky zvedá polštářek. „A kde byli chlapci?“

„Sešlo se několik žen. Netuším, jak si říkají. Prostě jsou to ženy, které řídí chod církve. Pokud vím, chlapci se porady nezúčastnili, zřejmě si někde hráli nebo běhali venku. Kolem osmé večer odjeli s Ev a Kristin domů.“

„Konají se ty porady každý čtvrtek po večerní bohoslužbě?“

„Myslím, že ano. Hlavní obřad mívají v pátek večer, proto den předtím proberou přípravy. Podle jejich víry to nějak souvisí s Velkým pátkem, kdy Bůh zemřel za naše hříchy. Nikdy nezmiňují Ježíše, mluví jen o Bohu, takže se dopouštějí smrtelného hříchu a určitě skončí v pekle. Je to hodně divná církev, podle mého názoru spíš kult. Třeba provádějí i různé kejkle s hady a podobnou havětí.“

Lex odsype na arch papíru trochu lesklého černého prášku. Bílá deska kuchyňské linky je odřená, ale čistá a zcela prázdná. Lex do prášku zlehka ponoří štěteček s vlákny ze skelné vaty a začne jím jemnými krouživými pohyby přejíždět po plastovém povrchu. Kdekoliv prášek přilne ke skrytým stopám olejovitých látek, objeví se nepravidelné sytě černé skvrny.

„Nenašla jsem žádnou peněženku ani kabelku, nic takového,“ řekne Reba Scarpettové. „Což mě jen utvrzuje v přesvědčení, že rodina se prostě rozhodla zmizet.“

„Když vás někdo unese, můžete s sebou mít kabelku,“ namítne Scarpettová. „Lidé jsou unášeni se svými peněženkami, klíči, auty, dětmi. Před několika lety jsem pracovala na případu únosu a vraždy, při kterém si oběť směla zabalit cestovní kufřík.“

„A já zase znám případy, kdy lidé všechno naaranžují, aby to vypadalo jako zločin, ale ve skutečnosti utečou. Možná i ten záhadný telefonát, o kterém jste se zmínila, zařídil někdo z té jejich pošahané církve.“

Scarpettová odejde do kuchyně, aby si prohlédla sporák. Na zadním hořáku stojí měděná pánev s pokličkou, kov je zašedlý a jakoby pruhovaný.

„Tenhle hořák byl zapnutý?“ zeptá se, zatímco snímá pokličku.

Vnitřek pánve vyrobený z nerezové oceli také změnil barvu na tmavošedou.

Lex s hlasitým prasknutím odlepí kousek snímací pásky.

„Když sem přišla ta dáma z církve, zadní hořák byl zapnutý na úsporný stupeň, pánev byla pekelně rozpálená, ale prázdná,“ odpoví Reba. „Takhle jsem to od nich slyšela.“

Scarpettová si všimne nepatrných stop jemného bělavě šedého popela na dně pánve.

„Možná tam přece jen něco bylo. Třeba olej na smažení. Jídlo určitě ne. Neleželo nějaké na kuchyňské lince?“

„Všechno je ve stejném stavu, jak jsem to viděla já, když jsem se sem dostala. A ta dáma z církve říkala, že žádné vyndané potraviny nenašla.“

„Detail papilární rýhy, jinak většinou šmouhy,“ poznamená Lex, zatímco odtrhává pásku z několika centimetrů kuchyňské linky. „Se skříňkami se ani nebudu zdržovat. Dřevo není nejlepší povrch. Nemá smysl bezdůvodně ho poničit.“

Scarpettová otevře dveře ledničky a začne probírat poličku za poličkou. Zbytek krůtích prsou napovídá, že alespoň jeden člen rodiny není vegetarián. Lednice dál obsahuje hlávkový salát, čerstvou brokolici, špenát, celer a mrkev, spoustu mrkve, celkem devatenáct balíčků drobných oloupaných mrkviček, které jsou vhodné jako lehká a nízkokalorická svačina.

Zasunovací dveře zasklené verandy paní Simisterové jsou odemčené. Marino před nimi stojí v trávě, čeká, rozhlíží se kolem sebe.

Dívá se přes rameno kanálu na světleoranžový dům a uvažuje, jestli Scarpettová něco objevila. Třeba mezitím už místo činu opustila. Hodně se opozdil. Musel naložit svůj motocykl na trajler, zajet do hangáru a vyměnit pneumatiku. To všechno zabralo dost času. Ještě déle trvalo, než vyzpovídal další zaměstance, několik studentů, které zahlédl poblíž, a také přednášející, jejichž auta stála ve stejné části parkoviště. Doufal, že někdo si všiml něčeho podezřelého. Ale žádný z nich nic neviděl. Alespoň to prohlašovali.

Pootevře zasunovací dveře a zavolá: „Paní Simisterová?“

Nikdo neodpoví. Marino hlasitě zaklepe na sklo.

„Jste doma?“ křikne. „Haló!“

Opět zkusí vyťukat její telefonní číslo, ale ozve se jen obsazovací tón. Marino zjistí, že před malou chvílí s ním chtěla mluvit Scarpettová, nejspíš právě seděl na motocyklu a uháněl sem. Zavolá jí.

„Co se tam děje?“ zeptá se bez okolků.

„Reba tvrdí, že o paní Simisterové v životě neslyšela.“

„Někdo si s náma zatraceně hraje,“ odpoví Marino. „Paní Simisterová vůbec nepatří k tý církvi. K církvi těch pohřešovanejch lidí. Zvoním tu a klepám jako blázen, ale neozývá se. Jdu dovnitř.“

Marino se ohlédne k světleoranžovému domu za kanálem. Pak odsune dveře a vstoupí na zasklenou verandu.

„Paní Simisterová?“ zavolá co nejhlasitěji. „Jste doma? Tady policie!“

Ani druhé zasunovací dveře nejsou zamčené. Vedou do jídelny. Marino se zastaví uprostřed místnosti a znovu zavolá. Odkudsi ze zadní části domu se ozývá velmi hlasitě puštěný televizor. Marino míří za zvukem a dál hlučně ohlašuje svou přítomnost, teď už se zbraní v ruce. Kráčí chodbou a jasně rozpoznává, že televize právě vysílá besedu provázenou spoustou smíchu.

„Paní Simisterová? Jste tady?“

Televizor hraje v zadním pokoji, patrně ložnici. Její dveře jsou zavřené. Marino zaváhá, znovu zavolá. Zaklepe, pak na dveře silně zabuší a konečně vejde dovnitř. Spatří krev, drobné tělo ležící na posteli – a to, co zbylo z hlavy paní Simisterové.

29

V zásuvce psacího stolu jsou tužky, kuličková pera a značkovače. Dvě tužky a jedno pero vypadají okousané. Scarpettová si prohlíží stopy po zubech na dřevě a plastu, uvažuje, který z chlapců nervózně ohryzává předměty.

Uloží tužky, pera i fixy jednotlivě do důkazních sáčků, zavře zásuvku a rozhlédne se po místnosti. Jaký život tady asi ti dva jihoafričtí sirotci vedli? říká si. V pokoji nevidí žádné hračky, žádné plakáty na stěnách. Nevidí jediný náznak, že by se bratři zajímali o děvčata, auta, filmy, hudbu nebo sport, že by měli nějaké idoly nebo se vůbec něčím bavili.

Hned za dalšími dveřmi na chodbě je koupelna chlapců – zastaralá, s nevábnými zelenými dlaždicemi, bílou toaletou a vanou. V zrcadle lékárničky Scarpettová zahlédne svůj obličej. Otevře ji a přelétne očima úzké kovové přihrádky zaplněné zubní nití, aspirinem a malými kousky baleného mýdla, jaké bývají v koupelnách motelů. Za bílý uzávěr opatrně zvedne oranžovou plastovou lahvičku s lékem na předpis a prozkoumá štítek. Překvapí ji jméno: Marilyn Selfová, MD.

Slavná psychiatryně doktorka Selfová předepsala Davidu Luckovi Ritalin hydrochlorid. Chlapec má třikrát denně užívat deset miligramů. Minulý měsíc, přesně před třemi týdny, kdy lékárna lék vydala, lahvička obsahovala stovku tablet. Scarpettová odšroubuje uzávěr a začne si zelené tablety pomalu odsypávat do dlaně. Napočítá jich čtyřicet devět. Po třítýdenním užívání předepsané dávky by jich mělo zbývat třicet sedm, uvažuje. Za předpokladu, že se David ztratil ve čtvrtek večer, tedy před pěti dny, by tu mělo být o patnáct tablet víc. Třicet sedm a patnáct je padesát dva, což skoro odpovídá. Ale pokud chlapec zmizel dobrovolně, proč tady zůstal jeho Ritalin? A proč zůstal zapálený hořák na sporáku?

Nasype tablety zpátky, uzavře lékovku a vloží ji do důkazního sáčku. Pak jde dál chodbou. Na jejím konci je další pokoj, nepochybně ložnice obou sester. Scarpettová vidí dvě postele přikryté smaragdově zelenými přehozy, zelené tapety, zelený koberec, zeleně nalakovaný nábytek. Zataženými zelenými závěsy dovnitř nepronikne ani paprsek denního světla. Lampička na nočním stolku svítí a její matná záře společně se světlem z chodby představují jediné osvětlení pokoje.

Není tu žádné zrcadlo, žádný obrázek, pouze na prádelníku stojí dvě zarámované fotografie. První zachycuje pláž se dvěma usmívajícími se plavovlasými chlapci oblečenými do plavek, v pozadí právě slunce zapadá za oceán. Chlapci vypadají jako bratři, jeden je starší. Druhý snímek představuje dvě ženy s vycházkovými holemi a očima přimhouřenýma před sluncem zářícím z nekonečné modré oblohy. Kdesi za ženami zakrývá obzor podivně tvarovaná hora, jejíž vrchol halí nezvyklá vrstva mračen, které stoupají ze skal a připomínají hustou bílou páru. Zatímco jedna z žen je malá a baculatá, se středně dlouhými prošedivělými vlasy sčesanými dozadu, druhá má vyšší hubenější postavu a velmi dlouhé vlnité černé vlasy, které si ve větru shrnuje z obličeje.

Scarpettová vyloví ze své brašny lupu a začne si fotografie pozorně prohlížet. Dívá se na pokožku obou chlapců, na jejich obličeje. Studuje tváře a pleť žen. Pátrá po jizvách, tetování, jakýchkoliv anomáliích, špercích. Posune lupu k hubenější ženě s dlouhými černými vlasy a všimne se jejího nezdravého vzhledu. Mohlo by to být světlem nebo opalovacím krémem, který pleti dodává lehce nažloutlý odstín, nicméně žena skoro vypadá, jako by měla žloutenku.

Scarpettová otevře skříň. Uvnitř spatří běžné levné oblečení a spíš praktickou než drahou obuv, ale také lepší kostýmy, všechno ve velikostech 8 a 12. Vytahuje bílé a bělavé kusy, hledá na látce zažloutlé skvrny od potu. Objeví je v podpaží několika blůzek velikosti 8. Znovu obrátí pozornost k fotografii ženy s dlouhými tmavými vlasy a žloutenkovitě vyhlížející pletí, vzpomene si na syrovou zeleninu v lednici, na tu spoustu mrkve. Přemýšlí o doktorce Marilyn Selfové.

V ložnici nejsou žádné knihy kromě velmi staré bible vázané v hnědé kůži a položené na nočním stolku. Je rozevřená u Apokryfů. Světlo lampičky dopadá na křehké stránky, po mnoha létech vyschlé a zahnědlé. Scarpettová si vezme brýle na čtení, skloní se blíž a zapíše si, že bible je rozevřená u Moudrosti Šalomounovy a 25. verš 12. kapitoly někdo tužkou označil třemi hvězdičkami.

Proto jsi na ně jako na děti nerozumné seslal svůj soud, abys je odhalil a vydal posměchu.

Zkusí se dovolat na Marinův mobilní telefon, ale rovnou se jí ozve hlasová schránka. Zatímco to zkouší znovu a pak nechává Marinovi další naléhavý vzkaz, rozhrnuje závěsy, aby se přesvědčila, jestli skleněné posuvné dveře za nimi jsou zamčené. Rozpršelo se. Dešťové kapky dolíčkují bazén a hladinu kanálu, shlukující se bouřkové mraky se zdají těžší než kovadliny. Palmy se kymácejí, nízké ibiškové keře po obou stranách dveří, osypané růžovými a červenými květy, se ohýbají pod nápory větru. Scarpettová si všimne dvou šmouh na skle. Mají typické tvary, které okamžitě pozná. Zajde do prádelny, kde se právě Reba a Lex dívají, co je uvnitř pračky a sušičky.

„V ložnici sester leží bible,“ řekne Scarpettová. „Je rozevřená u Apokryfů. A lampa vedle postele svítí.“

Reba se zatváří nechápavě.

„Zajímá mě, jestli ložnice vypadala přesně takhle, když do domu přišla ta dáma z církve. A vypadala ložnice přesně takhle, když jste ji poprvé uviděla vy?“

„Když jsem vstoupila do ložnice, zdála se zcela netknutá,“ odpoví Reba. „Jak si vybavuju, závěsy byly zatažené. Žádnou bibli jsem tam neviděla, nic takového. A nevzpomínám si, že by svítila noční lampička.“

„Je tam fotografie dvou žen. Jsou na ní Ev a Kristin?“

„Podle té dámy z církve ano.“

„Na tom druhém snímku jsou Tony a David?“

„Myslím, že ano.“

„Trpí jedna ze sester nějakými zažívacími potížemi? Není nemocná? Víme, jestli jedna nebo obě vyžadují pravidelnou lékařskou péči? A víme, která z žen na fotografii je Ev a která Kristin?“

Reba nedokáže odpovědět. Do téhle chvíle jí odpovědi nepřipadaly příliš důležité. Nikoho nenapadlo, že by se mohly vynořit otázky, jaké teď klade Scarpettová.

„Otvírala jste posuvné skleněné dveře v ložnici, v té zelené? Otvíral je někdo jiný?“

„Ne.“

„Nejsou zamčené a já si všimla šmouh na vnější straně skla. Jsou to otisky ucha. Zajímalo by mě, jestli tam byly už minulý pátek, když jste obhlížela pozemek a dům.“

„Otisky ucha?“

„Ano, dva otisky něčího pravého ucha,“ řekne Scarpettová. Vtom zazvoní její telefon.

30

Když Scarpettová dorazí k domu paní Simisterové, hustě prší. Před domem už parkují tři policejní hlídkové vozy a sanitka.

Scarpettová vystoupí z auta. Ani se nenamáhá rozevřít deštník, ostatně ji zaměstnává telefonický hovor s úřadem soudního lékaře browardského okresu, jehož pravomoc se vztahuje na veškerá náhlá, neočekávaná a násilná úmrtí, ke kterým dojde mezi Palm Beach a Miami. Jistě, prohlédnu mrtvolu přímo na místě činu, když už jsem tady, říká. Ale potřebuju, aby převozová služba co nejdřív dopravila tělo do márnice. Doporučuju provést pitvu ihned.

„Do rána by to podle vás nepočkalo?“ nadhodí administrátor. „Jak jsem slyšel, mohla to být sebevražda, ta žena prý má v anamnéze deprese.“ Mluví opatrně, nepřeje si vzbudit dojem, že snad zpochybňuje úsudek Scarpettové.

Nechce se vyjádřit přímo, nechce namítnout, že si není jistý, jestli je případ opravdu tak naléhavý. Obezřetně volí slova, ale Scarpettová dobře ví, co si administrátor myslí.

„Marino říká, že na místě činu nenašel žádnou zbraň,“ vysvětluje a celá promoklá spěchá po schůdcích na krytou přední verandu.

„Aha, to jsem nevěděl.“

„Taky mi není známo, že by někdo uvažoval o sebevraždě.“ Scarpettová myslí na údajné prásknutí výfuku, které s Rebou předtím slyšely, a snaží se rozpomenout, kdy přesně to bylo. „Takže přijedete?“

„Samozřejmě,“ odpoví Scarpettová. „Požádejte doktora Amose, aby se dostavil a připravil všechno potřebné.“

Otevře dveře, vejde dovnitř a shrne si z obličeje mokré vlasy. Marino už na ni čeká.

„Kde je Wagnerová?“ zeptá se. „Předpokládal jsem, že se tu taky objeví. Bohužel. Do háje, nemůžeme potřebovat, aby se nám do toho pletlo takový nemehlo.“

„Odjížděla chvilku po mně. Netuším, kde teď je.“

„Určitě zabloudila. Má snad nejhorší orientační smysl, jakej si umím představit.“

Scarpettová mu poví o bibli v ložnici Ev a Kristin a o verši označeném třemi hvězdičkami.

„Něco takovýho mi do telefonu řekl i ten záhadnej Hog,“ podiví se Marino. „Kristepane. Co se to tady sakra děje? Nána jedna pitomá!“ zvolá, opět na adresu Reby. „Postarám se, aby ji vykopli a poslali sem skutečnýho detektiva, nebo se z toho v životě nevymotáme.“

Scarpettovou jeho urážlivé poznámky už přestávají bavit. „Udělej mi laskavost, pomáhej jí, jak nejlépe můžeš, a nech těch věčných výhrad. Teď bych ráda slyšela, co jsi zjistil.“

Podívá se za Marina do pootevřených dveří. Dva záchranáři právě odnášejí brašny s pohotovostním vybavením; ukončili svou práci, která stejně znamenala jen ztrátu času.

„Výstřel z brokovnice přímo do úst, vršek hlavy je pryč,“ referuje Marino a zároveň uhýbá záchranářům, kteří vycházejí ze dveří a míří k sanitce. „Oběť leží vzadu na posteli, je zcela oblečená, hraje tam televize. Nic nenasvědčuje násilnýmu vniknutí, loupeži ani sexuálnímu napadení. V umyvadle v koupelně jsme našli gumový rukavice. Jedna z nich je od krve.“

„Ve které koupelně?“

„V tý u ložnice oběti.“

„Nějaké další známky, že by vrah po sobě uklízel?“

„Ne. Jenom ty rukavice v umyvadle. Žádný zakrvácený ručníky, žádná voda zbarvená krví.“

„Musím se podívat sama. Známe s jistotou totožnost oběti?“

„Víme, čí je dům. Daggie Simisterový. Ale kdo vlastně tam vzadu leží na posteli, to odpřísáhnout nemůžu.“

Scarpettová vyloví ze své brašny rukavice a vkročí do předsíně. Zastaví se a rozhlédne se s myšlenkou na nezamčené posuvné dveře v ložnici obou sester v domě za ramenem kanálu. Přelétne očima kameninovou podlahu, světlemodré stěny a pak nevelký obývací pokoj přecpaný nábytkem, fotografiemi, porcelánovými ptáčky a dalšími kdysi dávno módními soškami. Nezdá se, že by se tu s něčím hýbalo. Marino ji přes obývací pokoj vede kolem kuchyně do zadní části domu, kde v ložnici s výhledem na vodu leží mrtvola.

Je oblečená do růžové teplákové soupravy a obutá do růžových trepek. Leží na posteli v poloze na zádech. Ústa má široce otevřená, kalné oči zírají pod obrovskou ránou. Výstřel odtrhl celý vršek hlavy, lebka připomíná kalíšek na vejce. Chuchvalce mozkové hmoty a úlomky lebeční kosti se zachytily na polštáři nasáklém krví, která je tmavorudá, neboť se začíná srážet. Kousky mozku a kůže potřísnily i čelo postele a zeď.

Scarpettová zajede prsty pod teplákovou bundu a prohmatá hrudník a břicho. Pak se dotkne ženiných dlaní. Tělo je teplé a dosud není zjevný rigor mortis. Scarpettová stáhne zip bundy a pod pravou paži oběti vsune chemický teploměr. Zatímco čeká, až se dozví tělesnou teplotu, pátrá po jiných zraněních, než je devastující zranění hlavy.

„Jak dlouho je podle tebe mrtvá?“ zeptá se Marino.

„Ještě nevychladla. Ani nenastal rigor mortis.“

Scarpettová dál myslí na to, co s Rebou považovaly za ránu způsobenou vadným výfukem, a dospívá k závěru, že ji zaslechly zhruba před hodinou. Přejde k termostatu na stěně. Klimatizace je zapnutá a udržuje v ložnici teplotu pouhých 20 stupňů. Scarpettová si údaj zapíše a rozhlédne se kolem. Nespěchá, všechno pečlivě pozoruje. Nevelký pokoj má kameninovou podlahu a téměř celou její polovinu – od nohou postele s měkkou modrou dekou až k oknu s výhledem na rameno kanálu – pokrývá tmavomodrý kobereček. Žaluzie jsou zatažené. Na nočním stolku stojí sklenice, patrně s vodou, vedle jsou položené brýle a román Dana Browna vytištěný větším písmem. Nikde nejsou vidět žádné známky zápasu.

„Třeba ji vrah oddělal těsně předtím, než jsem dorazil,“ spustí Marino. Marně se snaží nedávat najevo, jak je rozčilený. „Jo, mohlo se to stát pár minut předtím, než jsem sem přijel na svý mašině. Opozdil jsem se. Někdo mi proříznul přední pneumatiku.“

„Záměrně?“ zeptá se Scarpettová a zamyslí se nad tou podivnou náhodou.

Kdyby se sem Marino dostal dřív, tahle dáma by nemusela zemřít. Scarpettová se zmíní, že s Rebou pravděpodobně slyšely výstřel z brokovnice, ale mylně jej považovaly za prásknutí výfuku. Mezitím z koupelny vyjde uniformovaný policista. Nese spousty léků, které odloží na prádelník.

„Jo, určitě to někdo udělal schválně,“ řekne Marino.

„Je zřejmé, že oběť není mrtvá příliš dlouho. V kolik jsi ji našel?“

„Když jsem ti volal, byl jsem tady asi tak patnáct minut. Než jsem něco podniknul, chtěl jsem se přesvědčit, jestli je barák čistej. Ujistit se, že se vrah třeba neschovává ve skříni nebo jinde.“

„Sousedé nic neslyšeli?“

„V domech po obou stranách kanálu nikdo není doma, jeden z uniformovanejch policistů už je obešel,“ odpoví Marino. Hodně se potí, tvář má brunátnou, oči široce otevřené, skoro nepříčetné.

„Vůbec nechápu, co se děje,“ opakuje znovu, zatímco do střechy bubnuje déšť. „Připadá mi, jako by nám to někdo přímo naaranžoval. Ty a Wagnerová jste byly na druhým břehu kousek odtud, já se opozdil kvůli píchnutý gumě.“

„Viděla jsem inspektora, kontroloval tady citroníky.“ Scarpettová popíše i naběrák na ovoce, který muž rozšrouboval a uložil do velké černé tašky. „Měla jsem si to hned ověřit.“

Vyjme z podpaží mrtvé ženy teploměr a zapíše si teplotu: 36,5. Pak vejde do koupelny vyložené dlaždičkami a podívá se pod sprchu. Podívá se i do záchodové mísy a do odpadkového koše. Umyvadlo je suché, nikde žádná krev, ani nejmenší stopa po krvi, což nedává smysl. Scarpettová pohlédne na Marina.

„Rukavice byly v umyvadle?“ zeptá se.

„Přesně tak.“

„Jestli si je pachatel nebo pachatelka po vraždě stáhli a odhodili do umyvadla, musel by tu zůstat zbytek krve. Ta zakrvácená rukavice by určitě nějakou stopu zanechala.“

„Třeba krev na rukavici mezitím zaschla.“

„To sotva.“ Scarpettová otvírá lékárničku nad umyvadlem.

Jsou v ní obvyklé přípravky užívané při různých bolestech a zažívacích potížích. „Ledaže by je měl vrah na rukou dostatečně dlouho, aby krev stačila zaschnout.“

„Moc dlouho by to přece netrvalo.“

„Možná ne. Máš je tady někde?“

Oba opustí koupelnu a Marino vytáhne z kufříku s potřebami pro vyšetřování na místě činu velkou hnědou obálku. Otevře ji tak, aby se Scarpettová mohla podívat, aniž na rukavice sáhne. Jedna z nich je čistá, druhá je částečně naruby a potřísněná tmavě hnědou zaschlou krví. Na rukavicích není talek a ta čistá vypadá jako zcela nepoužitá.

„Zkusíme získat DNA i z vnitřku,“ řekne Scarpettová. „A taky otisky.“

„Třeba pachatel netuší, že může nechat otisky uvnitř gumový rukavice,“ podotkne Marino.

„To by nesměl koukat na televizi,“ namítne jeden z policistů.

„Ani mi ty televizní blbosti nepřipomínej,“ ozve se jeho kolega, který napůl leží pod postelí. „Ničí mi život.“ A vzápětí se podiví: „Ale, ale.“

Zvedne se, v rukou baterku a malý ocelový revolver s pažbou vykládanou tropickým dřevem. Otočí bubínkem a snaží se přitom co nejméně dotýkat kovu.

„Není nabitý,“ konstatuje. „Ten by jí tedy pomohl! Nezdá se, že by se z něj střílelo od posledního čištění. Pokud se z něj vůbec někdy střílelo.“

„Stejně se mrkneme, jestli na něm nejsou otisky,“ řekne Marino. „Divný místo pro úkryt zbraně. Jak daleko pod tou postelí revolver byl?“

„Sami jste viděli, že jsem si musel lehnout na podlahu a pořádně se natáhnout, jinak bych na něj nedosáhl. Dvaadvacítka. Sakra, byla snad ta ženská nějaká Černá vdova, nebo co?“

„Děláte si legraci.“ Marino se podívá zblízka. „Firma North American Arms, jednotlivý výstřely. Dost pitomá zbraň pro starou ženskou, co má ruce pokřivený artritidou.“

„Někdo jí revolver musel dát, aby se mohla bránit lupičům, jenže ji nic takového ani nenapadlo.“

„Viděl jste někde krabičku s náboji?“

„Zatím ne.“

Policista uschová zbraň do důkazního sáčku, který položí na prádelník, u něhož právě jiný policista začíná s inventurou všech těch léků na předpis.

„Accuretic, Diurese a Enduron,“ čte nahlas názvy ze štítků. „Netuším, o co jde.“

„Velmi účinný útlumový prostředek a diuretika,“ vysvětlí Scarpettová. „Užívají se při vysokém tlaku.“

„Verapamil, ten je starší. Z července.“

„Vysoký tlak, angina pectoris, arytmie.“

„Apresoline a Loniten. Člověk by si zlomil jazyk. Oba přes rok staré.“

„Rozšiřují cévy. Opět se týkají hypertenze.“

„Takže ji možná zabila mrtvice. Vicodin. Ten znám i já. A Ultram. Tyhle jí doktor předepsal poměrně nedávno.“

„Léky utišující bolest. Zřejmě kvůli artritidě.“

„Ještě Zithromax. To je antibiotikum, že? Datum má z prosince.“

„Nic dalšího?“ zeptá se Scarpettová.

„Ne, madam.“

„Kdo informoval úřad soudního lékaře o depresích v její anamnéze?“ Scarpettová pohlédne na Marina. Nikdo neodpoví.

Po několika vteřinách se ozve Marino. „Já to rozhodně nebyl.“

„Kdo vlastně do úřadu soudního lékaře volal?“

Oba uniformovaní policisté a Marino na sebe mlčky zírají.

„A sakra,“ řekne Marino.

„Okamžik, zjistíme to.“ Scarpettová vyťuká číslo úřadu soudního lékaře a vyžádá si k telefonu administrátora. „Kdo vás upozornil na tu smrt způsobenou výstřelem z brokovnice?“

„Hollywoodská policie.“

„Ale kdo konkrétně?“

„Detektiv Wagnerová.“

„Detektiv Wagnerová?“ podiví se Scarpettová. „V kolik hodin je hovor zaznamenaný?“

„Moment, musím se podívat. Ve 14.11.“

Scarpettová se znovu otočí k Marinovi. „Víš přesně, kdy jsi mi volal?“

Marino zkontroluje svůj mobil a odpoví: „Ve 14.21.“

Scarpettová sklouzne očima k hodinkám. Je skoro půl čtvrté. Svůj let v 18.30 nestihne.

„Nějaký problém?“ zeptá se v telefonu administrátor.

„Neměl jste žádné pochybnosti o totožnosti volající, tedy údajně detektiva Wagnerové?“

„Údajně?“

„Určitě to byl ženský hlas?“

„Ano.“

„Nezněl nijak neobvykle?“

„Vůbec ne.“ Administrátor se na okamžik odmlčí. „Zněl normálně a důvěryhodně.“

„Bez cizího přízvuku?“

„Co se děje, Kay?“

„Nic dobrého.“

„Ještě jednou se na to mrknu. Ano, 14.11. Volající byla mimo dosah.“

„Pochopitelně,“ povzdechne si Scarpettová. „Uvidíme se asi za hodinu.“

Skloní se k lůžku a začne pečlivě prohlížet ruce oběti. Obrací je velmi jemně. Vždycky jedná takhle ohleduplně – bez ohledu na to, že její pacienti už nemohou nic cítit. Nezaznamená žádné odřeniny, řezné rány ani zhmožděniny, které by svědčily o spoutání nebo zápasu. Znovu ruce prozkoumá s pomocí lupy a na obou dlaních objeví přilepená textilní vlákna a prach.

„Možná v jisté chvíli ležela na podlaze,“ řekne. Vtom do pokoje vejde Reba. Je bledá, promoklá a zjevně otřesená.

„Ty ulice tady jsou hotové bludiště,“ postěžuje si Reba.

„Poslyš,“ vypálí Marino, „v kolik jsi volala na ÚSL?“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli ceně vajíček v Číně.“

„Cože?“ Reba upřeně zírá na zkrvavenou hlavu mrtvé ženy.

„Přece kvůli tomuhle případu,“ nerudně odpoví Marino. „O čem jiným asi podle tebe mluvím? A jak to, že jsi nebyla napojená na GPS?“

„Žádnému úřadu soudního lékaře jsem nevolala. Proč bych to dělala, když soudní lékařka stála přímo vedle mě?“ Reba pohlédne na Scarpettovou.

„Ruce a chodidla musíte ovinout plastovými sáčky,“ udílí Scarpettová pokyny. „Pak ji zabalte do té deky, na které leží, a přikryjte čistou plastovou fólií. Odvezte i lůžkoviny.“

Přejde k oknu s výhledem na zahradu a rameno kanálu. Pozoruje citroníky bičované deštěm a přemýšlí o rakovinovém inspektorovi, kterého tam viděla. Ano, byl na téhle zahradě, tím si je stoprocentně jistá, jen se snaží přesně určit čas. Zahlédla toho muže nedlouho předtím, než zaslechla ránu – jak už teď nepochybuje, výstřel z brokovnice. Znovu přelétne očima pokoj a náhle její pozornost upoutají dvě tmavé skvrny na koberci poblíž okna, z něhož jsou vidět citroníky a kanál.

Skvrny téměř splývají s tmavomodrým podkladem. Scarpettová vyjme ze své brašny krabičku s pomůckami pro zjišťování krevních stop, připraví si kapátka a chemikálie. Jsou tu dvě skvrny, vzdálené od sebe několik centimetrů. Každá je veliká zhruba jako čtvrťák a má oválný tvar. Scarpettová jednu z nich setře smotkem, na který kápne izopropyl, pak fenolftalein a konečně peroxid vodíku. Smotek zrůžoví. Sice to ještě neznamená, že skvrny obsahují lidskou krev, ale je to pravděpodobné.

„Pokud jde o její krev, co dělá tady?“ přemýšlí nahlas Scarpettová.

„Třeba je to zpětný výstřik,“ nadhodí Reba.

„Vyloučeno.“

„Kapky, ale nejsou úplně kulatý,“ podotkne Marino. „Zdá se, že ať už tu krvácel kdokoliv, stál skoro vzpřímeně.“

Marino se rozhlíží, hledá další skvrny.

„Dost zvláštní, že nikde jinde nejsou,“ řekne Scarpettové, jako by Reba v místnosti vůbec nebyla. „Jestli někdo silně krvácel, čekal bych těch kapek trochu víc.“

„Na tom tmavém textilním podkladu se skoro ztrácejí,“ odpoví Scarpettová. „Každopádně já žádné další nevidím.“

„Možná by bylo dobrý vrátit se sem s luminolem.“ Marino dál nebere na vědomí Rebu, které hněvem začíná škubat ve tváři.

„Až dorazí technici, ať odeberou vzorek těchhle kobercových vláken.“ Scarpettová svou poznámku adresuje všem.

„Takže vysát koberec, shromáždit veškerý stopy,“ dodá Marino. Nepřestává se úzkostlivě vyhýbat pohledu Reby.

„Než odtud odejdeš, budu od tebe potřebovat výpověď – už vzhledem k tomu, že jsi oběť našel právě ty,“ řekne mu Reba. „Není mi jasné, co jsi tady dělal a proč jsi vůbec vstoupil do jejího domu.“

Marino neodpoví. Reba pro něho neexistuje.

„Můžeme spolu na pár minut vyjít ven a já si poslechnu, co mi k tomu povíš,“ pokračuje Reba. „Marku?“ osloví jednoho z policistů. „Provedl bys u vyšetřovatele Marina zkoušku na stopy po střelném prachu?“

„Trhni si nohou,“ procedí Marino mezi zuby.

Scarpettová v jeho hlase rozpoznává temný podtón, který obvykle předchází mohutnému výbuchu.

„Je to jen formalita,“ trvá na svém Reba. „Určitě by sis nepřál, aby tě někdo z čehokoliv obvinil.“

„Promiň, Rebo,“ ozve se policista jménem Mark, „ale pomůcky pro snímání stop po střelném prachu s sebou nenosíme. To je věc techniků.“

„A kde sakra jsou?“ podrážděně se zeptá Reba. Svými rozpaky dokazuje, jak je pro ni tahle práce stále ještě příliš nová.

„Marino,“ zkusí zasáhnout Scarpettová. „Nechtěl by ses poptat, co je s odvozovou službou? Zjisti, kdy sem dorazí.“

„Moc by mě zajímalo,“ řekne Marino a přiblíží se tak těsně k Rebě, že ji přinutí o krok ustoupit, „kolikrát už jsi byla jako jedinej detektiv na místě činu, kde ležela mrtvola.“

„Budu potřebovat, abyste odešli,“ opáčí Reba. „Oba, vy i doktorka Scarpettová. Musíme se pustit do práce.“

„Odpověď zní ne. Ani náhodou, rozumíš?“ Marino zvýší hlas. „Spíš si zaskoč domů a mrkni se do svý Učebnice pro detektivní nemehla. Třeba tam objevíš, že mrtvola jednoznačně spadá pod pravomoc soudního lékaře, což znamená, že tady nevelíš ty, ale doktorka. A protože já mám náhodou – kromě dalších úžasnejch titulů – i odbornost vyšetřovatele úmrtí a podle potřeby asistuju doktorce, nemůžeš tady rozkazovat ani mýmu zadku.“

Uniformovaní policisté jen stěží zadržují smích.

„Z toho všeho vyplývá jeden důležitej závěr,“ pokračuje Marino. „V týhle chvíli tu velíme já a doktorka. Ty umíš jenom zmatkovat a překážet.“

„Takhle se mnou nemůžeš mluvit!“ vykřikne Reba, slzy na krajíčku.

„Nedokázal by někdo z vás sehnat opravdovýho detektiva?“ otočí se Marino k uniformovaným policistům. „Jinak odtud totiž neodejdu.“

31

Benton sedí ve své kanceláři v přízemí Výzkumné neurozobrazovací laboratoře, jedné z mála moderních budov na šestadevadesátihektarovém území kampusu, který se pyšní staletými cihlovými stavbami, břidlicovými střechami, ovocnými stromy a několika jezírky. Na rozdíl od většiny pracoven v McLeanově nemocnici nemá ta Bentonova okouzlující výhled; přímo pod oknem je parkoviště pro tělesně postižené, za ním se vine silnice, pak následuje už jen louka známá jako oblíbené shromaždiště kanadských husí.

Malá pracovna přeplněná papíry a knihami se nachází uprostřed laboratoře vybudované ve tvaru H. V každém rohu „písmene“ je skener magnetické rezonance. Jejich elektromagnetická pole jsou natolik silná, že by společně dokázala vykolejit vlak. Benton je jediný forenzní psycholog s pracovnou umístěnou tady v laboratoři. Kvůli studii PREDÁTOR musí být snadno dosažitelný pro neurology a další odborníky.

Zavolá koordinátorce projektu.

„Ozvala se už znovu naše poslední pokusná osoba?“ Benton oknem pozoruje dvě husy kolébající se po silnici. „Ten Kenny Jumper?“

„Okamžik, to by mohl být on.“ A za pár vteřin: „Doktore Wesley? Mám ho na drátě.“

„Haló?“ řekne Benton. „Dobré odpoledne, Kenny. Tady doktor Wesley. Jak se vám dneska daří?“

„Ujde to.“

„Mluvíte, jako byste byl trochu nastydlý.“

„Nejspíš alergie. Pohladil jsem kočku.“

„Kenny, rád bych vám položil ještě několik otázek.“ Benton sleduje monitor s křivkou zaznamenávající hovor.

„Už jste se mě ptal na všechno možné.“

„Tohle jsou jiné otázky. Rutinní. Pokládáme je každému, kdo se účasní naší výzkumné studie.“

„Dobrá, ptejte se.“

„Tak především: odkud voláte?“

„Z telefonního automatu. Vy mi volat nemůžete. Musím volat já vám.“

„Tam, kde bydlíte, nemáte telefon?“

„Jak jsem vám už říkal, jsem v domě svého známého tady ve Walthamu a on telefon nemá.“

„Rozumím, Kenny. Chci si jen ověřit pár věcí, které jste mi říkal včera. Jste svobodný.“

„Jo.“

„Je vám čtyřiadvacet.“

„Jo.“

„Běloch.“

„Jo.“

„Kenny, jste pravák, nebo levák?“

„Pravák. A nemám řidičák, pokud vám jde o nějaký průkaz.“

„Nevadí,“ řekne Benton. „Řidičský průkaz nevyžadujeme.“

Nejen to, ale chtít od pokusných osob, aby prokázaly svou totožnost, fotografovat je nebo se jakýmkoliv jiným způsobem pokoušet zjistit, kdo vlastně jsou, by znamenalo porušit nařízení HIPPA, přísně chránící informace o zdravotním stavu. Benton prochází jednotlivé otázky z formuláře, ptá se Kennyho na zubní náhrady a rovnátka, chirurgické implantáty, kovové destičky či hřeby. Ptá se ho, čím se živí. Ptá se, jestli Kenny trpí dalšími alergiemi kromě alergie na kočky, jestli má dýchací nebo jiné potíže, jestli užívá nějaké léky, jestli někdy uvažoval, že by ublížil sobě nebo druhým lidem, jestli se v současnosti léčí, jestli není v soudní podmínce. Odpovědi vesměs znějí záporně. Více než třetinu lidí, hlásících se jako normální pokusné osoby, je nutné z projektu vyřadit, neboť k normalitě mají daleko. Nicméně Kenny se zatím zdá slibný.

„Jak to u vás poslední měsíc vypadá s pitím?“ pokračuje Benton podle formuláře. Tohle vyptávání se mu protiví.

Křivka na obrazovce je nezajímavá, nudně jednotvárná. Ale kdyby ověřování neprovedl sám, stejně by skončil u telefonu. Benton nedůvěřuje informacím získaným asistenty výzkumu a neškolenými zaměstnanci. Jaký smysl má přivést odněkud z ulice potenciální pokusnou osobu a po nesčetných hodinách, které cenní odborníci promarní sledováním obrazovek, diagnostickými pohovory, propočty ukazatelů, neurokognitivními testy, zobrazováním mozku pomocí magnetické rezonance a laboratorními pracemi dospět k závěru, že dotyčný je nevhodný, nevyrovnaný a snad i nebezpečný?

„No, tu a tam si dám jedno dvě piva,“ odpoví Kenny. „Víte, já moc nepiju. A nekouřím. Kdy s těmi pokusy začneme? V inzerátu píšete, že dostanu osm set dolarů a že platíte taxíky. Nemám auto, jinak tedy jet nemůžu. A ty peníze by se mi hodily.“

„Co třeba v pátek? Ve dvě odpoledne. Vyhovuje vám to?“

„Na tu věc s magnetem?“

„Správně. Na skenování.“

„Ne. Ve čtvrtek v pět. Měl bych čas ve čtvrtek v pět.“

„Tak dobře. Platí. Čtvrtek, pět hodin odpoledne.“ Benton si dohodnutou dobu zapíše. „A pošlete pro mě taxík.“

Benton slíbí poslat taxík a požádá o adresu. Odpověď ho udiví. Kenny si přeje, aby auto přijelo k pohřebnímu ústavu Alpha & Omega v Everettu. O žádném takovém pohřebním ústavu na nepříliš vábném předměstí Bostonu Benton nikdy neslyšel.

„Proč k pohřebnímu ústavu?“ ptá se a poťukává tužkou na formulář.

„Mám to blízko z domu, kde bydlím. A je tam telefonní budka.“

„Kenny, rád bych, abyste mi zítra ještě zavolal a potvrdil, že příští den – ve čtvrtek v pět – přijdete. Platí?“

„Tak jo. Zavolám vám zase z téhle budky.“

Wesley zavěsí a podívá se do telefonního seznamu, jestli něco takového jako pohřební ústav Alpha & Omega v Everettu vůbec existuje. Ano, existuje. Zavolá tam. Musí čekat, zatímco do ucha mu zní hudba, Hoobastank: Důvod.

Důvod k čemu, uvažuje netrpělivě. Ke smrti?

„Bentone?“

Ve dveřích stojí doktorka Susan Laneová se složkou v ruce. „Ahoj,“ pozdraví Benton a zavěsí.

„Mám tu pár novinek o vašem příteli Basilu Jenretteovi,“ řekne doktorka Laneová a pozorně se na Bentona zahledí. „Vypadáte dost přetaženě.“

„Jako obvykle. Analýza už je hotová?“

„Asi byste měl jít domů. Musíte být úplně vyčerpaný.“

„Mám spoustu práce. Chodím pozdě spát. Tak mi povězte, jak pracuje mozek našeho chlapce Basila. Jsem jako na jehlách.“

Doktorka Laneová mu předá jeho kopii analýzy zobrazení struktury a funkcí mozku a začne vysvětlovat. „Zvýšená aktivita amygdaly následkem afektivní stimulace. Zejména se jednalo o reakce na obličeje, ať už odkryté či zamaskované, které působily děsivě nebo vyjadřovaly cokoliv negativního.“

„Opravdu zajímavý prvek,“ poznamená Benton. „Třeba nám trochu objasní, jak si vybírají své oběti. Možná výraz v něčí tváři, který se dá interpretovat jako překvapení či zvědavost, považují za hněv nebo strach. A představuje pro ně spouštěcí mechanismus.“

„Člověka až mrazí, když na to pomyslí.“

„V klinických pohovorech se téhle věci budu muset víc věnovat. A začnu právě u Basila.“

Benton otevře zásuvku a vyndá z ní lahvičku s aspirinem.

„Poslouchejte, co tu máme dál,“ nahlíží doktorka Laneová do zprávy. „Během Stroopova testu měl sníženou aktivitu předního cingula v dorzální a subgenuální oblasti provázenou zvýšenou dorzolaterální prefrontální aktivitou.“

„Susan, stačily by mi závěry. Bolí mě hlava.“

Benton si do dlaně vysype tři aspiriny a rovnou je bez doušku vody spolkne.

„Proboha, jak tohle dokážete?“

„Praxe, nic víc.“

„Takže.“ Doktorka Laneová se vrací k analýze Basilova mozku. „Výsledky nepochybně odrážejí anomální propojení čelních limbických struktur, čemuž nasvědčují anomální útlumové reakce, které jsou patrně důsledkem výpadků v řadě frontálně zpracovávaných procesů.“

„Včetně jeho schopnosti kontrolovat a utlumovat chování,“ podotkne Benton. „U našich milých hostů z Butleru to vídáme poměrně často. Může tu být souvislost s bipolární poruchou?“

„Určitě ano. A ještě s dalšími psychickými poruchami.“

„Omluvte mě na okamžik.“ Benton zvedne telefon a vyťuká číslo koordinátorky výzkumné studie.

„Podívala byste se prosím do záznamu a řekla mi, odkud volal Kenny Jumper?“ požádá.

„Žádné identifikační údaje tu nejsou.“

„Hm,“ zamyslí se Benton. „Není mi známo, že by existovaly telefonní budky bez vlastního čísla.“

„Mimochodem, právě jsem měla hovor s Butlerem,“ informuje koordinátorka. „Basil se zřejmě necítí nejlépe. Byl by rád, kdybyste za ním mohl přijít.“

Je půl šesté odpoledne a parkoviště u laboratoří a úřadu soudního lékaře okresu Broward téměř zeje prázdnotou. Zejména pomocný personál se jen málokdy zdržuje po pracovní době v márnici.

Tahle je na Jihozápadní 31. avenue, uprostřed poměrně málo zastavěné oblasti se spoustou palem, dubů a borovic, kde tu a tam parkují obytné přívěsy. Jednopatrová štukovaná budova z narůžovělého kamene představuje typický jihofloridský sloh. Za domem protéká úzký kanál s poloslanou vodou, u něhož můžete narazit na moskyty i na aligátory, kteří se občas procházejí tam, kde by je nikdy nečekal. V sousedství márnice stojí okresní hasičská a záchranná služba; lékaři a zdravotníci tak mají neustále před očima připomínku, kde končí jejich méně šťastní pacienti.

Už téměř přestalo pršet, ale kaluže jsou všude, kam Scarpettová a Joe vkročí cestou ke stříbrnému Hummeru H2. Není to sice zrovna auto podle jejího vkusu, celkem se však hodí při vyšetřování v terénu a je v něm dost místa pro potřebné vybavení. Lucy si hummery oblíbila. Scarpettové vždycky dělá starost, kde takové vozidlo zaparkovat.

„Prostě nechápu, jak se někomu za bílého dne podařilo vejít dovnitř s brokovnicí.“ Tenhle názor Joe opakuje celé hodiny. „Snad se dá zjistit, jestli byla upilovaná, ne?“

„Jestli pachatel hlaveň po odříznutí pečlivě neobrousil, mohly by se na ucpávce najít stopy po nástrojích,“ odpoví Scarpettová.

„Ovšem nepřítomnost stop po nástrojích ještě neznamená, že část hlavně neodřízl.“

„Správně.“

„Protože mohl okraje té zkrácené hlavně uhladit. Pokud okraje uhladil, neexistuje způsob, jak prokázat skutečnost, dokud neobjevíme zbraň. Dvanáctku. Nic víc o ní nevíme.“

Tenhle detail zjistili podle čtyřplátkové plastové ucpávky Remington Power Piston, kterou Scarpettová vyjmula z prostřelené hlavy Daggie Simisterové. Jinak toho s jistotou může prohlásit dost málo. Pitva například odhalila, že útok na paní Simisterovou probíhal trochu jinak, než se všichni domnívali. Oběť by patrně zemřela, i kdyby na ni pachatel nevystřelil. Musela být v bezvědomí, když jí vrah vsunul hlaveň brokovnice do úst a stiskl spoušť. Scarpettová o tom nepochybuje, ale dospět k takovému závěru nebylo snadné.

Pokud by zkoumala pouze masivní otevřená zranění lebky, nedozvěděla by se o jiných ranách, eventuálně způsobených ještě před oním závěrečným devastujícím poškozením. Forenzní patologové občas využívají metod plastické chirurgie – a Scarpettová se v pitevně ze všech sil snažila znovu sestavit hlavu paní Simisterové, skládala dohromady úlomky lebeční kosti a kousky kůže, nakonec oholila vlasy. Na zadní straně hlavy objevila tržnou ránu a zlomeninu lebky. Místo úderu odpovídalo subdurálnímu krevnímu výronu ve spodní části mozku, která po výstřelu z brokovnice zůstala poměrně nedotčená.

Jestli skvrny na koberci u okna v ložnici obsahují krev paní Simisterové, pak se zdá pravděpodobné, že k prvnímu útoku došlo právě tady, což by také vysvětlovalo přítomnost prachu a modravých textilních vláken na dlaních oběti. Vrah ji zezadu prudce udeřil nějakým tupým předmětem, až klesla k zemi. Potom stařenku vážící necelých čtyřicet kilogramů zvedl a položil na postel.

„Jde mi o to, že brokovnice s upilovanou hlavní se vejde třeba do batohu,“ říká Joe.

Scarpettová dálkovým ovladačem odemkne dveře hummeru a poznamená dost otráveně: „Ne vždycky.“

Joe ji unavuje. Den za dnem jí čím dál víc leze na nervy.

„I kdybyste odřízl třicet nebo pětačtyřicet centimetrů z hlavně a patnáct centimetrů z pažby,“ pokračuje Scarpettová, „pořád vám ještě zůstane nejméně pětačtyřicet centimetrů dlouhá zbraň. Pokud mluvíme o pušce s automatickým nabíjením.“

Scarpettová myslí na velkou černou tašku, kterou nesl ten citroníkový inspektor.

„Ovšem pokud by šlo o klasickou dvouhlavňovku, zřejmě by byla ještě delší,“ dodá. „Ani jedna varianta nevyhovuje představě batohu, leda opravdu hodně velkého.“

„A co nákupní taška?“ nadhodí Joe.

Scarpettová myslí na citrusového inspektora a na dlouhý naběrák, který muž rozšrouboval a uložil do černé tašky. Citrusové inspektory viděla už dřív, ale nikdy si nevšimla, že by používali naběráky. Obvykle prohlížejí jen ovocné plody rostoucí na dosah ruky.

„Vsadil bych se, že brokovnici schovával v nákupní tašce,“ drží se Joe svého nápadu.

„Nemám tušení.“ Nejraději by mu zlostně odsekla.

Během pitvy neustále žvanil, předváděl se a zdůrazňoval vlastní důležitost; Scarpettová skoro nedokázala přemýšlet. Považoval za nutné oznamovat všechno, co právě dělal, všechno, co právě zapisoval do formuláře připevněného ke kovové podložce. Považoval za nezbytné sdělovat Scarpettové váhu každého vyjmutého orgánu a z napůl strávených kousků masa a zeleniny v žaludku vyvozovat, kdy paní Simisterová naposledy jedla. Když skalpelem otvíral částečně uzavřené věnčité tepny, vynasnažil se, aby Scarpettová slyšela křupavý zvuk vápenatých usazenin, a zavtipkoval, že paní Simisterovou možná zavraždila arterioskleróza.

Ha, ha.

Jistě, paní Simisterová stejně neměla příliš dobré vyhlídky. Slabé srdce. Srůsty v plicích, patrně následek dávné pneumonie. Do jisté míry atrofovaný mozek, pravděpodobně tedy trpěla Alzheimerovou chorobou.

Když už mají člověka zavraždit, mudroval Joe u pitevního stolu, skoro je lepší nebýt moc zdravý.

„Myslím, že ji pažbou pušky praštil do zadní části hlavy,“ vykládá teď. „Víte, asi takhle.“

Naznačí úder imaginární pažbou do imaginární hlavy.

„Měřila sotva sto padesát centimetrů,“ pokračuje ve svých představách. „Takže aby ji vrah mohl praštit do hlavy pažbou pušky vážící kolem tří kilogramů – za předpokladu, že nebyla zkrácená –, musel být patřičně silný a vyšší než ta stařena.“

„Takové závěry jsou předčasné.“ Scarpettová vyjíždí z parkoviště. „Hodně záleží na tom, v jaké poloze vzhledem k oběti pachatel stál. Mnoho věcí tu závisí na různých okolnostech. Nevíme, jestli vůbec šlo o úder pažbou pušky. Nevíme ani, jestli pachatelem byl muž. Měl byste si víc dávat pozor, Joe.“

„Na co?“

„Při té své nesmírné chuti přesně zrekonstruovat, jak a proč paní Simisterová zemřela, riskujete, že pomícháte teorii s pravdou a fakta proměníte ve fikci. Tohle není cvičná rekonstrukce. Tady máme skutečnou lidskou bytost, která je skutečně mrtvá.“

„Na tvůrčí fantazii přece není nic špatného.“ Joe zírá přímo před sebe, tenké rty semknuté a špičatou bradu vystrčenou jako vždycky, když se cítí dotčeně.

„Ano, kreativita je užitečná,“ odpoví mu Scarpettová. „Může nám napovědět, kam se zaměřit a co hledat, ale není nezbytně nutné inscenovat ten typ rekonstrukcí, jaké jsou k vidění ve filmech a v televizi.“

32

Nevelký domek pro hosty stojí za plaveckým bazénem vyloženým španělskými dlaždicemi a obklopují ho ovocné stromy a rozkvetlé keře. Není to právě běžné a patrně ani příliš vhodné místo pro terapeutické rozhovory s pacienty, ale prostředí je poetické a prosycené symbolikou. Kdykoliv prší, doktorka Marilyn Selfová se cítí tvořivě asi jako čerstvě zavlažená zem.

Má sklony vidět v počasí předzvěst toho, co se stane, až pacient vejde do dveří. V bezpečí její svérázné ordinace jsou odhalovány potlačené emoce, některé z nich přímo bouřlivé. Počasí neustále kolem doktorky Selfové hýří svými rozmary, jedinečnými a určenými výhradně pro ni. Ty povětrnostní proměny jsou nabité významy a pokyny.

Vítejte do mé bouře. A hned si promluvíme o vašich bouřích.

Je to dobrá metoda a doktorka Selfová ji používá ve své praxi, ve svém rozhlasovém pořadu a teď také ve svém novém televizním pořadu. Lidské emoce představují systém vnitřního počasí, vysvětluje pacientům i tisícům diváků a posluchačů. Každá bouřková fronta má konkrétní příčinu. Nic se neděje samo od sebe. Řeči o počasí nejsou jalové ani povrchní.

„Vidím ten váš zvláštní výraz,“ pronese ze svého koženého křesla v útulně zařízeném obývacím pokoji. „Znovu se objevil, sotva přestalo pršet.“

„Pořád vám opakuju, že žádnej divnej výraz nemám.“

„Je zajímavé, že se ve vašem obličeji objeví, kdykoliv je po dešti. Není tam, když začne krápat, ani když se prudce rozprší. Pokaždé ho naladíte, až když náhle přestane pršet jako právě teď.“

„Žádnej zvláštní výraz nemám.“

„Ale ano, právě přestalo pršet a vám se ve tváři objevil ten zvláštní výraz,“ trvá na svém doktorka Selfová. „Úplně stejný výraz máte, když naše sezení končí.“

„Nesmysl, tak to není.“

„Ujišťuju vás, že to tak je.“

„Neplatím vám tři stovky dolarů za jedinou mizernou hodinu, abyste mi tu vykládala o bouřkách. Žádnej divnej výraz nemám.“

„Pete, říkám vám, co vidím.“

„Nemám zvláštní výraz a hotovo,“ zavrčí Pete Marino, usazený ve sklápěcím křesílku naproti doktorce Selfové. „To jsou samý žvásty. Proč bych se měl vzrušovat kvůli pitomý bouřce? Bouřky znám odmalička. Nevyrostl jsem na poušti.“

Doktorka Selfová upřeně Marina pozoruje. Je celkem pohledný, ovšem velmi drsným chlapským způsobem. Tmavošedé oči za brýlemi s drátěnými obroučkami se zdají neproniknutelné. Masitá, kulatá a proplešatělá hlava připomíná v měkkém světle lampy nahý a bledý zadeček novorozeněte. Něžné hýždě čekající, až jim někdo naplácá.

„Myslím, že se dostáváme k zásadní otázce,“ řekne doktorka Selfová.

Marino se na ni ze svého křesílka ještě víc zamračí.

„Pete, nechtěl byste mi povědět o svých problémech s dešťovými bouřkami, respektive s okamžikem, kdy ustanou? Jsem totiž přesvědčená, že ve vás opravdu něco vyvolávají. A máte ten zvláštní výraz, i teď, zatímco spolu hovoříme. Věřte mi, pořád máte ten výraz.“

Marino se dotkne tváře, jako by to byla jen maska, která k němu nepatří.

„Mám úplně normální obličej. Není na něm nic neobvyklýho. Absolutně nic.“

Poklepe si na silnou čelist. Poklepe si na mohutné čelo. „Kdybych se nějak divně tvářil, poznal bych to. Ne, žádnej zvláštní výraz nemám.“

Posledních pár minut jedou mlčky. Míří zpátky na parkoviště hollywoodského policejního oddělení, kde si Joe může vyzvednout svou červenou Corvettu a pro dnešek Scarpettové zmizet z očí.

A náhle Joe promluví. „Zmínil jsem se vám, že jsem absolvoval kurz hloubkového potápění?“

„Blahopřeju.“ Scarpettová se ani nesnaží předstírat zájem.

„Kupuju si byt na Kajmanských ostrovech. Totiž, abych byl přesný, kupujeme si ho společně s přítelkyní. Vydělává víc než já.“ Joe si povzdechne. „To jsou věci. Já mám doktorát a ona je pouhá koncipientka, ještě není skutečná advokátka, a přitom bere vyšší plat než já.“

„Nikdy mě nenapadlo, že jste si dráhu soudního patologa zvolil kvůli penězům.“

„No, rozhodně jsem se na to nedal, abych byl chudý.“

„Pak byste možná měl uvažovat o jiném zaměstnání, Joe.“

„Nezdá se mi, že vás osobně by trápily finanční problémy.“

Auto zastaví před semaforem a Joe se k ní otočí. Scarpettová přímo cítí jeho upřený pohled.

„Samozřejmě taky není k zahození mít neteř, která je bohatá jako Bill Gates,“ dodá Joe. „A přítele z nějaké zazobané novoanglické rodiny.“

„Co tím vlastně chcete naznačit?“ zeptá se Scarpettová, ale myslí na Marina.

Myslí na jeho cvičné rekonstrukce.

„Je snadné nestarat se o peníze, když jich máte až až. A když jste si je třeba ani nemusela sama vydřít.“

„Do mých peněz vám sice vůbec nic není, ale když působíte v oboru tolik let jako já a nejste úplně neschopný, můžete se dopracovat ke slušným příjmům.“

„Můžu se dopracovat? Záleží na tom, co si pod těmi slovy představujete.“

Scarpettová přemýšlí o tom, jak dobrým dojmem Joe působil v písemných materiálech, když se ucházel o místo v Akademii. Připadalo jí, že z něho snad bude ten nejnadějnější kolega, jakého kdy měla. Teď nechápe, že se mohla tak mýlit.

„Jak sleduju, nikdo z vašich lidí se zrovna nepřetrhne,“ pokračuje Joe a v jeho hlasu se ozývá potměšilý tón. „Přitom dokonce i Marino bere víc než já.“

„Odkud víte, kolik bere?“

Hollywoodské policejní oddělení je vlevo těsně před nimi. Třípatrová budova z betonových panelů stojí tak blízko veřejného golfového hřiště, že špatně odpálené míčky často přeletí plot a přistanou na policejních vozidlech. Scarpettová zahlédne Joeovu hýčkanou červenou Corvettu parkující až na opačném konci, dokonale skrytou před podobným nebezpečím.

„Každý přece zhruba ví, kolik tady kdo vydělává,“ odpoví Joe. „Je to veřejné tajemství.“

„Určitě ne.“

„V malé instituci se nedá nic utajit.“

„Akademie zase tak malá není. A spousty informací jsou důvěrné. Například výše platů.“

„Rozhodně bych měl brát víc. Je snad Marino doktor? Stěží dokončil střední školu, a vydělává víc než já. A Lucy? Ta si s těmi svými ferrari, helikoptérami, tryskáči a motorkami jenom hraje na tajnou agentku. Zatraceně, rád bych věděl, čím si všechno tohle zasloužila. Velké zvíře, superžena. Ta její arogance, ten její pohrdavý přístup! Žádný div, že ji studenti tak nesnášejí.“

Scarpettová zastaví za jeho Corvettou a otočí se k němu, ve tváři vážná, jak ji zřejmě dosud nezažil.

„Joe,“ řekne. „Zbývá vám tu ještě měsíc. Zkusíme to nějak vydržet.“

Podle profesionálních zkušeností doktorky Selfové je příčinou největších Marinových životních potíží ten zvláštní výraz, který má právě teď v obličeji.

Vlastně jde jenom o drobný negativní rys v celkovém výrazu, který je jinak normální. Ale tahle subtilní odchylka mu všechno ztěžuje, jako by vůbec potřeboval, aby mu něco ještě víc ztěžovalo život. Jen kdyby se Marino nesnažil tak úzkostlivě skrývat své obavy, animozity, zášti, pocity osamocenosti, sexuální nejistoty, marné slepé oddanosti a další potlačované negativismy! Zatímco doktorka Selfová dokáže to vnitřní napětí rozpoznat z Marinových očí a rtů, ostatní lidé patrně nikoliv, totiž nikoliv vědomě. Ale podvědomě si toho zvláštního výrazu všimnou a reagují na něj.

Marino se často stává obětí slovního útoku, hrubého chování, urážek, zavržení a zrady. Má na kontě řadu potyček a rvaček. Jak tvrdí, během své náročné a nebezpečné služební kariéry zabil několik lidí. Je zjevné, že pokud je někdo natolik nerozumný, aby se proti němu přímo postavil, dopadne mnohem hůř, než očekával, ale Marino se na to takhle nedívá. Lidé ho zcela bezdůvodně napadají, alespoň podle jeho názoru. Jistá míra nepřátelství souvisí už s jeho prací – opět podle jeho názoru. Většina problémů, na které naráží, pramení v předsudcích, neboť vyrůstal v chudé newjerseyské rodině. Nechápu, proč se do mě celý život všichni navážejí, opakuje velmi často.

Posledních pár týdnů je na tom opravdu špatně. A dnes odpoledne ještě hůř.

„Zbývá nám už jen pár minut, promluvme si o New Jersey.“ Doktorka Selfová mu záměrně připomíná, že sezení se blíží ke konci. „Minulý týden jste se o New Jersey několikrát zmínil. Proč myslíte, že New Jersey ve vašem životě pořád hraje roli?“

„Kdybyste v New Jersey vyrostla, nemusela byste se ptát.“ Zvláštní výraz v Marinově tváři se zdá ještě nápadnější.

„Pete, to není odpověď.“

„Táta chlastal. Nepatřili jsme do slušný společnosti. Lidi na mě dál koukají jako na pobudu z New Jersey a tím to pokaždý začne.“

„Možná ani tak nejde o jejich výraz, Pete, jako spíš o ten váš,“ drží se doktorka Selfová své myšlenky. „Třeba konflikty vyvoláváte vy sám.“

Na stolku vedle jejího koženého křesla cvakne záznamník a zvláštní výraz v Marinově obličeji se opět zdá zřetelnější. Marino nemá rád, když sezení přerušují telefonáty, byť doktorka Selfová nezvedá sluchátko. Přál by si, aby začala používat novější techniku, tedy hlasovou schránku, která je tichá, necvakne, kdykoliv přijme vzkaz, neruší a nedotírá. Marino to opakovaně připomíná. Doktorka Selfová teď diskrétně sklouzne pohledem k hodinkám, zlatým a s velkými římskými číslicemi, na jaké vidí i bez brýlí na čtení.

Za dvanáct minut sezení skončí. Pete Marino má potíže s konci a závěry, se vším, co právě uplývá, pomíjí, definitivně zaniká. Není náhoda, že doktorka Selfová ho většinou přijímá až pozdě odpoledne, nejraději kolem páté, kdy se začíná stmívat nebo ustávají odpolední bouřkové lijáky. Marino představuje složitý případ. Kdyby nešlo o složitý a zároveň zajímavý případ, nevěnovala by se mu. Je jen otázka času, než Marina přemluví, aby jako pacient vystoupil v jejím celostátně vysílaném rozhlasovém pořadu a snad i v jejím novém televizním pořadu. Před kamerou by byl působivý, rozhodně mnohem lepší než ten neatraktivní a hloupý doktor Amos.

Žádného policistu tam dosud neuvedla. Když ji pozvali, aby jako host přednášela během letního kurzu Národní forenzní akademie, jednou večer seděla při večeři pořádané na její počest vedle Marina. Hned ji tenkrát napadlo, že by se skvěle vyjímal v jejím pořadu, a snad by se v něm mohl objevit i častěji. Nepochybně potřeboval terapii. Příliš pil. Doktorka Selfová to viděla na vlastní oči: měl čtyři bourbony. Kouřil. Cítila to z jeho dechu. A nezřízeně jedl, dal si celkem tři moučníky. Ano, když se s ním seznámila, přímo překypoval sebenenávistí a sklony k sebezničení.

Dokázala bych vám pomoct, řekla mu toho večera.

A s čím? Zatvářil se, jako by po něm pod stolem chňapla.

S vašimi bouřemi, Pete. S vašimi vnitřními bouřemi. Povězte mi o nich. Řeknu vám totéž, co vykládám všem těm bystrým mladým studentům a studentkám. Člověk může své vnitřní počasí ovládat. Může ho usměrňovat podle svého přání. Může zažívat bouřky, nebo se naopak hřát v paprscích slunce. Může se krčit a schovávat, nebo chodit bestarostně se vzpřímenou hlavou.

Při mý práci by bylo dost neopatrný chodit bezstarostně se vzpřímenou hlavou, prohodil Marino.

Nechci, abyste zemřel, Pete. Jste statný, chytrý a pohledný chlap. Přála bych vám dlouhý život.

Vždyť mě vůbec neznáte.

Znám vás lépe, než tušíte.

Začal k ní docházet. Během měsíce skoncoval s nezřízeným pitím i cigaretami a shodil skoro pět kilogramů.

„Právě teď žádnej zvláštní výraz nemám,“ říká Marino a bříšky prstů si osahává obličej jako slepec. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Ale máte,“ důrazně odpovídá doktorka Selfová. „Objevil se vám ve tváři, sotva přestalo pršet. Tak mě napadá, Pete, jestli nás ten zvláštní výraz nepřivádí zpátky až někam do New Jersey. Co si o tom myslíte?“

„Že jsou to samý žvásty. Původně jsem k vám přišel, protože jsem nedokázal nechat kouření, a taky jsem to kapku přeháněl s jídlem a pitím. Rozhodně ne kvůli nějakýmu pitomýmu výrazu v obličeji. Na žádnej pitomej výraz v mým ksichtu si nikdy nikdo nestěžoval. Tak třeba Doris, moje žena, mi předhazovala, že jsem tlustej a že zbytečně moc hulím a chlastám. Ale v životě jí nevadilo, jak se tvářím. Neodešla ode mě kvůli zvláštnímu výrazu. A žádná jiná ženská taky ne.“

„A co doktorka Scarpettová?“

Marino celý ztuhne. Kdykoliv se mluví o Scarpettové, cosi v něm začne opatrně couvat. Není náhoda, že doktorka Selfová čekala s tématem Scarpettové téměř až na konec sezení.

„Už jsem měl bejt v márnici,“ řekne Marino.

„Hlavně, že tam neležíte,“ pousměje se doktorka Selfová.

„Dneska nemám náladu vtipkovat. Dělám na případu a najednou mě od něj odstavili. Takhle teď vypadá můj život.“

„Odstavila vás Scarpettová?“

„Ne, k tomu jsem jí nedal příležitost. Nebyl jsem u pitvy, abych neriskoval střet zájmů. Pro případ, že by mě někdo chtěl z něčeho obvinit. Kromě toho je jasný, co tu dámu zabilo.“

„Z čeho by vás někdo chtěl obvinit?“

„Lidi mě pořád obviňujou.“

„Příští týden si pohovoříme o vaší vztahovačnosti. Všechno určitě vede zpátky k tomu zvláštnímu výrazu ve vaší tváři. Myslíte si snad, že Scarpettová si ho nikdy nevšimla? Já bych se vsadila, že ano. Měl byste se jí zeptat.“

„Vykládáte zatracený kraviny.“

„Nezapomínejte, co jsme si říkali o vulgaritě. A na čem jsme se dohodli. Vulgarita je jenom póza. Zajímají mě vaše pocity, nechci, abyste se tu předváděl.“

„Ale já mám pocit, že jsou to zatracený kraviny.“

Doktorka Selfová se na něho usměje jako na zlobivého chlapečka, který si koleduje o pohlavek.

„Nechodím k vám kvůli zvláštnímu výrazu, kterej pořád vidíte v mý tváři, i když tam žádnej není.“

„Proč se nezeptáte Scarpettové?“

„Přímo cítím, jak se mi při tý představě obrací žaludek.“

„Vypovídejte se. Nic nepotlačujte a nic nehrajte.“

Ráda tu výzvu vyslovuje. Koneckonců jde o slogan ohlašující její rozhlasový pořad: Vypovídejte se s doktorkou Selfovou.

„Co se vlastně dneska tak hrozného stalo?“ zeptá se Marina.

„Děláte si ze mě legraci? Našel jsem starou dámu s ustřelenou hlavou. A hádejte, komu případ přidělili?“

„Předpokládala bych, že vám, Pete.“

„Já už nejsem detektiv,“ nevrle odsekne Marino. „Jo, dřív bych to samozřejmě všechno měl na povel. Přece jsem vám tu věc vysvětloval. Můžu působit jako vyšetřovatel podezřelejch úmrtí a pomáhat doktorce. Ale nemůžu zodpovídat za celej případ, ledaže by ho příslušná jurisdikce svěřila mně, a ne tý pitomý Wagnerový. Reba ničemu nerozumí, jen se přede mnou naparuje.“

„Jak si vybavuju, naparoval jste se vy před ní, dokud vás nepřestala respektovat a nepokoušela se vás shazovat, alespoň takhle jste mi to líčil.“

„Sakra, ta ženská nemůže dělat detektiva!“ vykřikne Marino, v obličeji skoro fialový.

„Povězte mi o tom.“

„O svý práci nemůžu mluvit. Ani s váma.“

„Neptám se na podrobnosti z jednotlivých případů nebo vyšetřování, i když mi můžete říct cokoliv. Z téhle místnosti absolutně nic nepronikne na veřejnost.“

„Ale veřejně ledacos vykládáte do rádia a v těch svejch televizních pořadech, ne?“

„Tady nejsme v rozhlase ani v televizi.“ Doktorka Selfová se opět usměje. „Ovšem pokud byste chtěl v některém z mých pořadů vystoupit, ráda to zařídím. Byl byste nesrovnatelně zajímavější než doktor Amos.“

„To hovado blbý! Ten křiváckej kretén!“

„Pete?“ Doktorka Selfová volí vlídně káravý tón. „Dobře vím, že je vám nesympatický, dokonce bych řekla, že o něm máte poněkud paranoidní představy. Ale v téhle místnosti právě teď není žádný mikrofon, nejsou tu žádné kamery, jsme tu jenom my dva.“

Marino se rozhlédne kolem sebe, jako by si nebyl jistý, jestli jí může věřit. „Nelíbilo se mi, že se s ním vybavovala přímo přede mnou.“

„Aha, máte na mysli Scarpettovou a Bentona.“

„Pozve si mě na pracovní jednání, a zatímco tam sedím, klidně začne telefonovat.“

„Podobně se asi cítíte, když cvakne můj záznamník.“

„Přece mu mohla brnknout, než jsem přišel. Udělala to schválně.“

„Má to ve zvyku, že?“ prohodí doktorka Selfová. „Volá přímo před vámi svému milenci, i když musí vědět, jak vám přitom je. Jak mu závidíte.“

„Závidím? Sakra, co bych mu měl závidět? Je to jen prachatej bejvalej šarlatánskej profilér z FBI.“

„Jenže tohle není pravda, viďte? Benton přednáší forenzní psychologii na Harvardově univerzitě a pochází z význačné novoanglické rodiny. Mně připadá jako pozoruhodná osobnost.“

S Bentonem se doktorka Selfová dosud nesetkala. Ale ráda by, moc by se jí zamlouval v jejím pořadu.

„Je odepsanej. Lidi, co jsou odepsaný, učí.“

„Jsem přesvědčená, že dělá mnohem víc.“

„Je v háji, odepsanej.“

„Zdá se, že za odepsané považujete řadu lidí, které znáte. Včetně Scarpettové. O ní už jste to taky řekl.“

„Protože si to myslím.“

„Uvažuju, jestli se náhodou odepsaný necítíte sám.“

„Já? Blázníte? V posilovně vzepřu dvojnásobek svý tělesný váhy a tuhle jsem běhal na stepperu. Prvně po dvaceti létech!“

„Náš čas skoro vypršel,“ znovu připomene doktorka Selfová. „Promluvme si o vašem vzteku na Scarpettovou. Jde tu o důvěru, nemám pravdu?“

„Spíš o respekt. O to, že se mnou jedná jako s nulou a sprostě mi lže.“

„Máte pocit, že vám přestala důvěřovat kvůli tomu, co se minulý rok stalo v Knoxvillu, kde provádějí výzkum mrtvých těl? Jak tomu říkají? Výzkum rozkladu tkání nebo tak nějak.“

„Jo, na Body Farm. Na výcvikový farmě.“

„Ano, ovšem.“

Jak úžasné téma k diskusi v jejích pořadech: Body Farm rozhodně není lázeňské zařízení. Co je vlastně Smrt? Vypovídejte se s doktorkou Selfovou.

V duchu už stylizuje upoutávku.

Marino se dívá na hodinky. Zvolna a teatrálně zvedá silné zápěstí, aby zjistil, kolik je. Jako by mu vůbec nevadilo, že sezení se chýlí k závěru. Jako by se na tu chvíli přímo těšil.

Doktorku Selfovou neoklame.

„Obavy,“ začne shrnovat. „Existenciální obavy, že se s člověkem už nepočítá, že dohrál svou roli, že zůstane zcela opuštěný. Když končí den, když končí bouřka. Když cokoliv končí. Propadáte panice, zmocňuje se vás strach, že končí absolutně všechno. Výdělky. Zdraví. Mládí. Láska. Snad i váš vztah ke Scarpettové. Třeba vás definitivně odmítne.“

„Nic z toho, co by podle vás mělo končit, se mě netejká. Kromě práce, ale ta bude pořád, protože lidi jsou šmejdi a budou se dál vzájemně vraždit, až já budu dávno mezi andělíčky. K vám už v životě nepřijdu. Proč bych měl poslouchat takový kraviny? Neumíte nic jinýho než vykládat o doktorce. Přitom je víc než jasný, že ona můj problém není.“

„Čas opravdu vypršel.“

Doktorka Selfová se s úsměvem zvedne z koženého křesla.

„Ten lék, co jste mi předepsala, jsem přestal brát. Už před pár tejdny, zapomněl jsem se o tom zmínit.“

Marino se také vztyčí, jeho mohutná postava náhle jako by zaplnila celou místnost.

„Nijak neúčinkuje, tak proč bych se s ním otravoval,“ dodá.

Kdykoliv vstane, doktorku Selfovou znovu udiví, jaký je to hromotluk. Jeho ruce připomínají baseballové lapačky, pečené šunky. Umí si představit Marinovu pěst rozmačkávající něčí lebku nebo krk, drtící kosti jako křehké bramborové hranolky.

„O Effexoru si ještě promluvíme za týden. Můžete přijít…“ Doktorka Selfová zvedne z psacího stolu svůj pracovní diář. „Příští úterý v pět.“

Marino otevřenými dveřmi hledí na nevelkou prosklenou verandu, přelétá očima po jediném stolku se dvěma křesílky, po různých rostlinách v objemných květináčích, k nimž patří i palmy sahající skoro ke stropu. Další pacienti tam nečekají. V tuhle denní dobu tam nikdy žádní nejsou.

„No, je dobře, že jsme si pospíšili a skončili včas,“ prohodí. „Bylo by mrzutý, kdybyste kvůli mně musela někoho nechat čekat.“

„Zaplatit můžete až po příští návštěvě.“

Tahle nenápadně mu doktorka Selfová připomíná, že jí dluží tři sta dolarů.

„No jo, promiňte,“ odpoví Marino. „Zapomněl jsem si vzít šekovou knížku.“

Zapomněl? Nevzal si ji záměrně. Ale nehodlá zůstat doktorce Selfové dlužný. Vrátí se.

33

Benton zaparkuje porsche na místě určeném návštěvníkům, které je poblíž vysokého kovového plotu, nahoře zakřiveného jako lámající se přílivová vlna a doplněného kotouči ostnatého drátu. Ze všech rohů areálu se proti zatažené chladné obloze ostře tyčí strážní věže. Na postranním parkovišti stojí neoznačené bílé dodávky s ocelovými kabinkami bez oken a bez možnosti zevnitř zamknout. Jsou to mobilní cely používané pro přepravu vězňů, k jakým patří Basil.

Butlerova státní nemocnice, zkráceně Butler, to je sedm pater betonu a zamřížovaných oken na osmihektarovém pozemku uprostřed lesů a jezírek necelou hodinu jízdy jihozápadně od Bostonu. Do Butleru se odsuzují pachatelé prohlášení za duševně nemocné a zařízení slouží jako vzor osvíceného a civilizovaného přístupu. Butler má i zvláštní oddělení zvaná domky, kde jsou umístěni pacienti na základě vyžadovaného stupně ostrahy a sledování. Domek D stojí osamoceně nedaleko administrativní budovy. Nachází se v něm kolem stovky velmi nebezpečných agresivních chovanců.

Jsou izolovaní od ostatních částí nemocnice a v souvislosti se svým statusem každý z nich tráví většinu času ve vlastní cele vybavené sprchou, kterou lze používat deset minut denně. Záchody se dají spláchnout dvakrát za hodinu. V domku D pracuje tým soudních psychiatrů, další odborníci z oblasti práva a duševního zdraví, mezi nimi i Benton, sem pravidelně docházejí. Butler je všeobecně považovaný za humánně a tvořivě orientovanou nemocnici, usilující o zlepšení stavu pacientů. Pro Bentona je to nanejvýš luxusní vězení s maximální ostrahou určené pro zcela nenapravitelné pachatele. Nedělá si iluze. Lidé jako Basil nemají a nikdy neměli žádný život. Pouze ničí jiné životy, a kdyby dostali příležitost, ničili by je dál.

Uvnitř béžově vymalované vstupní haly přejde Benton k okénku z neprůstřelného skla a promluví do interkomu.

„Jak se vede, Georgi?“

„Rozhodně ne líp, než když jste se ptal minule.“

„To je mi líto,“ řekne Benton, zatímco se s hlasitým kovovým cvaknutím otvírá první sada dveří zajištěných tlakem vzduchu. „Takže jste se ještě nedostal k lékaři?“

Dveře se za ním opět zavřou. Benton položí na kovový stolek svůj kufřík. Georgeovi je přes šedesát a nikdy se necítí dobře. Nesnáší svou práci. Nesnáší manželku. Nesnáší počasí. Nesnáší politiky a kdykoliv může, sundá ze zdi v hale zarámovanou fotografii guvernéra. Poslední rok se potýká se silnou únavou, žaludečními potížemi a bolestmi. Ovšem také nesnáší lékaře.

„Žádný léky stejně brát nebudu, tak co bych k němu chodil? Doktoři neumějí nic jinýho než cpát do vás prášky.“ George prohlédne kufřík a vrátí jej Bentonovi. „Váš kámoš je na obvyklým místě. Hezkou zábavu.“

Opět se ozve cvaknutí a Benton projde druhými ocelovými dveřmi. Geoff, strážný ve žlutohnědé uniformě, ho naleštěnou chodbou a přes další sadu dveří zamykaných tlakem vzduchu odvede do přísně střežené části, kde se v nevelkých škvárobetonových místnostech bez oken právníci, psychologové a psychiatři setkávají s chovanci.

„Basil si stěžuje, že nedostává poštu,“ poznamená Benton.

„Ten toho navykládá,“ bez úsměvu odpoví Geoff. „Nic jinýho nedělá, jenom žvaní a žvaní.“

Odemkne šedé ocelové dveře a přidrží je otevřené.

„Díky,“ řekne Benton.

„Budu tady venku.“ Geoff vrhne nevlídný pohled na Basila a pak zaklapne dveře.

Basil nevstane, zůstává sedět u malého dřevěného stolu. Není spoutaný a má na sobě obvyklý vězeňský komplet – modré kalhoty, bílé tričko, sandály a ponožky. Páchne, jeho zarudlé oči nepřítomně těkají.

„Jak se vám daří, Basile?“ zeptá se Benton a posadí se naproti němu.

„Měl jsem špatný den.“

„Ano, slyšel jsem o tom. Povídejte.“

„Cítím úzkost.“

„Jak spíte?“

„Většinu noci jsem byl vzhůru. Pořád jsem myslel na náš rozhovor.“

„Zdáte se neklidný,“ podotkne Benton.

„Nedokážu chvilku normálně sedět. Kvůli tomu, co jsem vám říkal. Potřebuju nějaký lék, doktore Wesley. Potřebuju Ativan nebo něco podobného. Už jste se díval na ty obrázky?“

„Na jaké obrázky?“

„Na ty z mého mozku. Určitě jste se na ně díval. Vím, že jste zvědavý. Všichni tam jsou zvědaví, ne?“ dodá Basil s nervózním úsměvem.

„Proto jste se mnou chtěl mluvit?“

„Hlavně proto. A taky chci svou poštu. Nedávají mi ji a já pak nemůžu spát ani jíst, jsem rozčilený a vystresovaný. Snad by pomohl Ativan. Doufám, že jste o tom přemýšlel.“

„O čem?“

„O tom, co jsem vám vyprávěl. O ženě, kterou jsem zabil.“

„Myslíte tu dámu z Vánočního obchodu?“

„Deset čtyři.“

„Ano, Basile, hodně jsem přemýšlel o tom, co jste mi vyprávěl,“ řekne Benton vážně, jako by Basilovu historku pokládal za zcela pravdivou.

Nikdy nesmí dát najevo pochybnosti, když se domnívá, že pacient lže. V téhle chvíli si není jistý, jestli mu Basil Jenrette lže. Vůbec si není jistý.

„Vraťme se k tomu červencovému dni před dvěma a půl roky,“ navrhne Benton.

Marina mrzí, že doktorka Selfová za ním zavřela dveře a vzápětí nasadila i bezpečnostní řetízek, jako by se musela zamykat právě kvůli němu.

Takové gesto i jeho smysl ho urážejí. Pokaždé. Má pocit, že jí na něm vůbec nezáleží. Představuje pro ni jenom jednoho z klientů. Je ráda, když jí zmizí z očí a na další týden ji ušetří své společnosti. A pak to zase bude padesát minut, pouhých padesát minut, ani o vteřinu víc, přestože přestal užívat svůj lék.

To svinstvo mu stejně nijak nepomohlo. Nebyl po něm schopný souložit. K čemu je antidepresivum, když z vás udělá impotenta? Jestli chcete propadnout skutečné depresi, vezměte si antidepresivum, které vám zničí sexuální život.

Stojí za zamčenými dveřmi na zasklené verandě doktorky Selfové, poněkud otupěle pozoruje dvě světlezelená čalouněná křesílka a zelený skleněný stolek s kupou časopisů. Všechny už je stačil přečíst, protože na sezení vždycky přichází hodně brzy. To mu taky vadí. Raději by chodil pozdě. Nakráčel by dovnitř, jako by měl na práci spoustu důležitějších věcí, než jsou návštěvy u cvokařky, jenže kdyby se opozdil, připravil by se o minuty. A může si snad dovolit ztratit jedinou minutu, když každá se počítá a je zatraceně drahá?

Marino platí šest dolarů za minutu. A doktorka Selfová mu věnuje přesně padesát minut, ani o vteřinku víc. Nikdy nepřidá minutu nebo dvě, ať už z rozmaru, z dobré vůle či z jiných důvodů. Marino by mohl vyhrožovat, že se zabije, a doktorka Selfová by jen mrkla na hodinky a prohlásila: Budeme končit. Může jí líčit, jak někoho zastřelil, ale uprostřed vyprávění, právě když se chystá stisknout kohoutek, psychiatryně klidně řekne: Budeme končit.

Copak nejste zvědavá? zeptal se jí jednou. Jak mě dokážete přerušit těsně předtím, než jsem se dostal k tomu nejlepšímu?

Zbytek mi dopovíte příště, Pete. A pokaždé se usměje.

Třeba nedopovím. Měla byste bejt vděčná, že vám něco takovýho vyprávím, tečka. Spousta lidí by si ráda zaplatila, jen aby si mohla poslechnout celou historku, pravdivej příběh ze života.

Příště.

Na to zapomeňte. Žádný příště nebude.

Nedohaduje se s ním, když je čas skončit. Byť by se sebevíc snažil urvat další minutu nebo dvě, doktorka Selfová vstane, otevře dveře a počká, až Marino vyjde, aby za ním mohla zamknout. Jakmile čas vyprší, neexistuje žádné smlouvání. Šest dolarů ho stojí každá minuta – a za co? Za neustálé urážky? Marino nechápe, proč se sem vrací.

Zírá na bazén ve tvaru ledviny a s okrajem zdobeným barevnými španělskými dlaždicemi. Zírá na stromy obtěžkané pomeranči a grepy, zírá na červené pruhy obtáčející kmeny.

Dvanáct set dolarů měsíčně. Proč to vůbec dělám? ptá se v duchu. Mohl bych si koupit Dodge s motorem Viper V-10. Za dvanáct set babek měsíčně bych si mohl pořídit spoustu věcí.

Náhle se za zavřenými dveřmi ozve její hlas. Doktorka Selfová telefonuje. Marino předstírá, že si prohlíží časopisy, a poslouchá.

„Promiňte, kdo volá?“ říká doktorka Selfová.

Má úžasný hlas, vyloženě rozhlasový. Hlas, který vzbuzuje respekt asi jako pistole nebo policejní odznak. Ten hlas na Marina neuvěřitelně působí. Marino má její hlas rád, doslova mu podléhá. Doktorka Selfová vypadá dobře, opravdu moc dobře, dokonce natolik dobře, že je těžké sedět naproti ní a představovat si, jak v tomtéž sklápěcím křesílku sedí jiní muži a pozorují to, co pozoruje Marino. Její tmavé vlasy a jemné rysy, její zářivé oči a dokonale bílé zuby. Marina netěší, že nedávno začala vystupovat ve vlastním televizním pořadu, nechce, aby jiní muži zjistili, jak je půvabná a nesmírně vzrušující.

„Kdo je tam a odkud máte tohle číslo?“ ozývá se za zamčenými dveřmi. „Ne, není. A podobné hovory sama zásadně nepřijímá. Kdo volá?“

Marino stojí před zamčenými dveřmi na zasklené verandě, poslouchá a náhle se ho zmocňuje úzkost. Je mu čím dál víc horko. V mlhavém podvečeru kape ze stromů sražená pára a třpytí se na stéblech trávy. Hlas doktorky Selfové nezní příliš spokojeně. Jak se zdá, hovoří s někým, koho nezná.

„Ano, chápu, chráníte své soukromí, ovšem vy snad zase chápete, že není možné potvrdit pravdivost vašeho tvrzení, pokud neprozradíte, kdo jste. Takovéhle věci je nezbytné důkladně prozkoumat a ověřit, jinak s nimi doktorka Selfová nehodlá mít nic společného. Jistě, to není pravé jméno, ale pseudonym. Aha, rozumím. A nic nenamítám.“

Marino si uvědomí, že se doktorka Selfová vydává za někoho jiného. Nezná volajícího, což ji přivádí do nepříjemné situace.

„Ano, souhlasím,“ říká osoba, za kterou se doktorka Selfová vydává. „Udělejte to. Určitě si promluvte s produkcí. Připouštím, že pokud je vaše informace pravdivá, působila by zajímavě, ale nejdřív musíte zavolat produkci. Raději hned teď, protože čtvrteční pořad se bude věnovat právě tomuhle tématu. Ne, nemám na mysli rozhlas. Jde o můj nový televizní pořad.“ Hlas zůstává stejně výrazný a pevný, snadno přes dřevěné dveře proniká na zasklenou verandu.

Do telefonu mluví doktorka Selfová mnohem hlasitěji než při terapeutickém sezení. A to je dobře. Nebylo by příjemné, kdyby na zasklené verandě čekal nějaký další pacient a slyšel každé slovo, které doktorka Selfová Marinovi říká během jejich krátkých, ale drahých padesáti minut. Takhle nahlas nemluví, když jsou spolu za těmi zavřenými dveřmi. Jistě, kdykoliv přijde na sezení, na verandě nikdy žádný jiný pacient není. Marino je vždycky poslední. Tím spíš by mohla projevit trochu velkorysosti a přidat pár minut navíc. Musela by snad kvůli tomu nechat někoho čekat? Rozhodně ne, po Marinově návštěvě už nikdo nepřichází. Jednoho dne jí Marino bude vyprávět něco tak dojemného a napínavého, že mu těch několik minut navíc sama nabídne. Třeba to udělá vůbec poprvé – a právě s ním. Bude mu ty minuty navíc přímo vnucovat. A třeba pro změnu nebude mít čas on.

Představuje si celou situaci. Bohužel už musím běžet.

Prosím, dokončete ten příběh. Chci slyšet, jak to dopadlo.

Nemůžu. Mám domluvenou schůzku. Zvedne se ze sklápěcího křesílka. Příště. Slibuju, že vám tu historku dopovím, až se… moment… Jo, kdykoliv příští týden. Jen mi to připomeňte, ano?

Marino si uvědomí, že doktorka Selfová už přestala telefonovat, a tak se tiše jako stín přesune na druhý konec verandy a vyjde ze skleněných dveří. Nehlučně je za sebou zavře a pokračuje po pěšině vedoucí kolem bazénu přes zahradu s ovocnými stromy, jejichž kmeny jsou označené červenými pruhy, a kolem boční zdi nevelkého bíle omítnutého domu, kde doktorka Selfová bydlí, ačkoliv by neměla. Prostě se to v jejím postavení nehodí. Kdokoliv může přijít přímo k domovním dveřím. Kdokoliv může přijít přímo k ordinaci vzadu u bazénu obklopeného palmami. Takové bydlení není bezpečné. Týden co týden ji sledují miliony posluchačů, a ona žije takhle riskantně. Nebezpečně. Měl bych se vrátit a říct jí to, pomyslí si Marino.

Nablýskaný Screamin’ Eagle Deuce je zaparkovaný na ulici. Marino motorku pozorně obejde, aby se ujistil, že s ní za jeho nepřítomnosti nikdo nic neprováděl. Vzpomene si na proříznutou pneumatiku. Moc rád by dostal do rukou mizeru, který to udělal. Plameny namalované na chromu a modrém laku pokrývá vrstvička prachu, což Marina nemálo dráždí. Ráno svůj motocykl pečlivě vyčistil, dlouho leštil každý centimetr povrchu, a pak objeví prázdnou pneumatiku. A teď zase prach. Doktorka Selfová by si měla pořídit alespoň parkovací přístřešek. A vůbec, mohla by mít garáž, ne? Její luxusní bílý kabriolet mercedes stojí na příjezdové cestě, kam se žádné další auto nevejde, takže pacienti musí parkovat na ulici. Není to bezpečné.

Odemkne přední vidlici a zapalování, přehodí nohu přes válečnické sedlo. Uvažuje, jak je příjemné, že už nemusí vést život chudého městského policisty, kterým byl po většinu svého života. Akademie mu dává k dispozici černý Hummer H2 s turbodieselovým motorem V8 o 250 koňských silách, převodem na všechna čtyři kola, rámovým nosičem, navíjecím bubnem a veškerým vybavením pro práci v terénu. Koupil si Deuce a vyšperkoval si ho podle vlastních představ. Dokonce si může dovolit sezení u psychiatryně. Kdo by si to pomyslel!

Zařadí neutrál a stiskne tlačítko startéru. Současně však nespouští oči z hezkého bílého domu, kde bydlí doktorka Selfová, ačkoliv by tam bydlet neměla. Marino podrží spojku a trochu přidá plyn. Výfuky ThunderHead zaburácejí. V dálce se blýská, temný val odplouvajících mraků ještě vybíjí svou energii nad mořem.

34

Basil se opět usměje.

„Nemůžu najít nic, co by nasvědčovalo vraždě,“ říká mu Benton. „Ale před dvěma a půl roky z jisté prodejny s názvem Vánoční obchod zmizely dvě ženy, matka s dcerou.“

„Nepovídal jsem to?“ dál se usmívá Basil.

„Nezmínil jste se o žádných zmizelých lidech, o žádné dceři.“

„Nedostávám svou poštu.“

„Přeptám se na to, Basile.“

„Už před týdnem jste slíbil, že to zařídíte. Chci svou poštu. Hned, ještě dneska. Přestali mi ji dávat po té hádce.“

„Když jste Geoffa rozzlobil přezdívkou strýček Remus.“

„A kvůli tomu mi odmítá dát mou poštu. Myslím, že mi taky plive do jídla. Já tu poštu chci. Chci všechny dopisy, co mi už měsíc zatajují. A pak mě nechte přestěhovat do jiné cely.“

„Nemůžu, Basile. Je to jen pro vaše dobro.“

„Hádám, že se to asi nechcete dozvědět,“ prohodí Basil.

„A co kdybych vám slíbil, že ještě dnes dostanete veškerou svou poštu?“

„Buď ji dostanu, nebo naše přátelské rozhovory o Vánočním obchodě skončí. Ostatně ten váš malý výzkumný projekt už mě pomalu začíná nudit.“

„Jediný Vánoční obchod, který jsem dokázal objevit, byl u pláže v Las Olas,“ konstatuje Benton. „Tehdy čtrnáctého července zmizely Florrie Quincyová a její sedmnáctiletá dcera Helen. Říká vám to něco, Basile?“

„Nemám zrovna paměť na jména.“

„Basile, zkuste mi popsat, co se vám z toho Vánočního obchodu vybavuje.“

„Stromky se světýlky, vláčky na kolejích, všude spousty ozdob,“ vykládá Basil, teď už bez úsměvu. „Ale o tom jsem s vámi mluvil. Zajímá mě, co jste našel v mém mozku. Viděl jste jejich obrázky?“ Ukáže na svou hlavu. „Měl byste tam uvidět všechno, co chcete zjistit. Takhle jen plýtváte mým časem. Chci tu zatracenou poštu!“

„Slíbil jsem vám ji, ne?“

„Vzadu měla truhlu, takový obrovský vojenský kufr. Něco neskutečného. Donutil jsem ji, aby to otevřela. Uvnitř byly lakované dřevěné krabičky a v nich staré vzácné ozdoby vyrobené v Německu a ceněné mezi sběrateli. Samé pohádkové motivy, Jeníček a Mařenka, Snoopy, Červená Karkulka. Schovávala ty ozdoby pod zámkem, protože jsou úžasně drahé, a já jí povídám: K čemu, sakra? Přece se dá ukrást celý kufr. Vážně si myslíte, že když ho zamknete, odradíte zloděje?“

Basil se odmlčí. Upřeně zírá na škvárobetonovou zeď.

„O čem jste spolu ještě mluvili, než jste ji zabil?“

„Jen jsem jí řekl: Máš to spočítané, čubko.“

„A kdy přesně jste s ní mluvil o té truhle vzadu ve skladu?“

„O truhle jsem s ní nemluvil.“

„Myslel jsem, že jste říkal…“

„Nikdy jsem neřekl, že jsem s ní mluvil o truhle.“ Basil se tváří netrpělivě. „Potřebuju nějaký lék. Proč mi žádný nechcete dát? Nemůžu spát. Nemůžu klidně sedět. Nejradši bych všechno kolem sebe roztřískal, pak mám deprese a nedokážu ani vstát z postele. Chci svou poštu.“

„Kolikrát denně masturbujete?“ zeptá se Benton.

„Šestkrát, sedmkrát. Možná desetkrát.“

„Častěji než obvykle.“

„Potom jsme si my dva včera večer povídali – a to je všechno, co jsem za celý den dělal. Z postele jsem se zvedl, jen abych se vymočil, skoro jsem nejedl, ani jsem se nevysprchoval. Vím, kde ta ženská je,“ dodá náhle Basil. „Dejte mi mou poštu.“

„Paní Quincyová?“

„Jen se podívejte, jsem tady.“ Basil se na židli zakloní. „Co můžu ztratit? Čím mě chcete motivovat, abych udělal správnou věc? Nějakými výhodami, lepším zacházením, snad spoluprací. Chci tu svou mizernou poštu.“

Benton vstane a otevře dveře. Požádá Geoffa, aby zašel do třídírny pošty a podíval se po Basilových dopisech. Z jeho reakce Benton pozná, že dozorce o problému dobře ví a nijak ho netěší, že by měl Basilovi jakkoliv zpříjemňovat život. Takže je to zřejmě pravda, Basil svou poštu nedostává.

„Udělejte to prosím.“ Benton pohlédne Geoffovi do očí. „Je to velmi důležité.“

Geoff kývne a odejde. Benton zavře dveře a posadí se zpátky ke stolu.

O patnáct minut později Benton a Basil končí rozhovor, který představoval spíš jenom podivnou směs dezinformací a úhybných manévrů. Benton je rozmrzelý. Nedává to najevo, nicméně pocítí úlevu, když se objeví Geoff.

„Poštu jsem ti položil na postel,“ řekne dozorce mezi dveřmi Basilovi, v očích lhostejnost a chlad.

„Doufám, že jste mi neukradl časopisy.“

„Ty tvoje podělaný rybářský časopisy nikoho nezajímají. Promiňte, doktore Wesley.“ A opět k Basilovi: „Máš je na posteli. Všechny čtyři.“

Basil rozmáchlým gestem nahodí pomyslnou udici. „Ta, co unikne, je vždycky největší,“ poznamená. „Když jsem byl malý, otec mě brával na ryby. Pokud zrovna nemlátil matku.“

„Opakuju ti, Jenrette,“ znovu se ozve Geoff. „Opakuju ti přímo tady před doktorem Wesleym. Ještě jednou se do mě začneš navážet, a čekají tě horší problémy než pošta a rybářský časopisy.“

„Právě tohle mám na mysli,“ řekne Basil Bentonovi. „Sám vidíte, jak tu se mnou zacházejí.“

35

Ve skladu Scarpettová otevře kufřík s vybavením pro pátrání na místě činu, který přinesla z hummeru. Vyndá lahvičky perboritanu sodného, uhličitanu sodného a luminolu, v uzavřené nádobce smíchá jejich obsah s destilovanou vodou, protřepe roztok a pak jej přelije do černé rozprašovací lahve.

„Takhle sis asi svou týdenní dovolenou nepředstavovala,“ prohodí Lucy, zatímco na stativ připevňuje fotoaparát s pětatřicetimilimetrovým filmem.

„Není nad hodnotně strávený čas,“ opáčí Scarpettová. „Alespoň jsme zase spolu.“

Obě na sobě mají bílé kombinézy pro jednorázové použití, obličejové masky, ochranné brýle, čapky, návleky na botách. Dveře skladu jsou zavřené. Je skoro osm večer a obchod Beach Bums musel dnes opět předčasně ukončit prodej.

„Dej mi ještě minutu, než si všechno připravím,“ řekne Lucy a připojí ke spoušti fotoaparátu kabelový ovladač. „Pamatuješ si ještě, jak jsi kdysi musela používat černou ponožku?“

Je důležité, aby se rozprašovací láhev neobjevila na snímku, čehož se dá dosáhnout jedině tak, že láhev a rozstřikovač jsou černé nebo něčím černým přikryté. V krajním případě může posloužit i černá ponožka.

„Je příjemné mít větší rozpočet, co?“ dodá Lucy. Stiskne tlačítko kabelového ovladače a tím otevře závěr. „Pěkně dávno jsme spolu nic podobného nedělaly. Každopádně finanční problémy nejsou žádná legrace.“

Lucy fotoaparátem fixovaným na stativu zachycuje prostor s policemi a betonovou podlahu.

Scarpettová pokrčí rameny. „Já nevím. Vždycky jsme si nějak poradili. A v mnoha směrech byla situace lepší, protože obhájci nemohli donekonečna klást ty svoje záludné otázky. Použila jste lampu Mini-Crime? Použila jste snímací pásku se zvýšenou přilnavostí? Použila jste laserovou trajektorii? Použila jste ampulky sterilované vody? Cože? Vy jste použila láhev destilované vody? Kde jste ji koupila? V 7-Eleven? Tak vy jste pomůcku k shromažďování důkazů zakoupila v obyčejném obchodě se spotřebním zbožím?“

Lucy pořídí další snímek.

„Testovali jste DNA stromů, ptáků a veverek v zahradě?“ pokračuje Scarpettová, zatímco si přes bavlněnou vyšetřovací rukavici na levé ruce navléká černou gumovou rukavici. „A vyluxovali jste celé okolí kvůli důkazním stopám?“

„Zdá se, že nemáš zrovna nejlepší náladu.“

„Už mě unavuje, jak se mi pořád vyhýbáš. Zavoláš, jenom když potřebuješ něco takovéhleho.“

„Neznám lepšího odborníka.“

„To je všechno, co ve mně vidíš? Členku svého personálu?“

„Nechce se mi věřit, že se vůbec tak nesmyslně ptáš. Jsi připravená? Můžu zhasnout?“

„Klidně.“

Lucy zatáhne za šňůrku a zhasne žárovku u stropu. Ocitnou se v neproniknutelné tmě. Scarpettová luminolem postříká kontrolní vzorek krve, jedinou zaschlou kapku na čtverečku lepenky. Kapka zelenomodře zazáří a pak opět ztmavne. Scarpettová teď širokými rozmachy rozstřikuje přípravek po částech podlahy, které začínají výrazně zářit, jako by celá podlaha hořela neonově zelenomodrým plamenem.

„Panebože,“ podiví se Lucy, zatímco spoušť fotoaparátu opakovaně cvaká a Scarpettová dál rozstřikuje luminol. „Nic takového jsem v životě neviděla.“

Jasná zelenomodrá luminiscence září a opět bledne v pomalém přízračném rytmu střiků, a když ustanou, světélkování se rozplyne v černé tmě. Lucy rozsvítí. Společně se Scarpettovou upřeně hledí na betonovou podlahu.

„Vidím jen usazený prach,“ znepokojeně poznamená Lucy.

„Smeteme ho, než tu všechno ještě víc zašlapeme.“

„Do háje!“ řekne Lucy. „Asi jsme nejdřív měly zkusit Mini-Crime.“

„Teď ještě ne, ale později to zkusíme,“ opáčí Scarpettová.

Lucy čistým malířským štětcem smete prach z podlahy do plastového důkazního sáčku a pak přesune stativ s fotoaparátem na jiné místo. Pořídí několik kontrolních snímků dřevěných polic a zhasne. Tentokrát roztok vyvolává odlišnou reakci. Postříkané plochy září elektrickou modří, z níž jako by vzlétaly jiskry. Spoušť cvaká a cvaká, Scarpettová rozstřikuje luminol, modř zběsile pulzuje, ztrácí se a znovu sílí mnohem rychleji, než je typické pro krev a většinu dalších látek reagujících na chemiluminiscenci.

„Bělicí prostředek,“ konstatuje Lucy. Řada látek se projevuje klamně pozitivní reakcí, přičemž bělicí prostředky jsou často používané a dají se snadno rozpoznat.

„Cosi s odlišným spektrem, které nesporně připomíná bělicí prostředky,“ souhlasí Scarpettová. „Mohl by to být kterýkoliv čistič obsahující bělicí substanci na bázi chlornanů. Clorox, Drano, Fantastic, The Works, Babo Cleanser, abych jich jmenovala alespoň pár. Nepřekvapí mě, jestli tady vzadu něco takového najdeme.“

„Skončily jsme?“

„Zatím ano.“

Rozsvítí se a obě ženy v ostré záři stropní žárovky zamžikají.

„Basil Bentonovi tvrdil, že tady uklízel a použil bělicí přípravek,“ poznamená Lucy. „Ale luminol by přece po více než dvou létech na bělicí prostředek nereagoval.“

„Možná kdyby se ten přípravek vsákl do dřeva a zůstal tam netknutý. Říkám možná, protože si absolutně nejsem jistá. A taky nevím o nikom, kdo by někdy prováděl podobné testy.“ Scarpettová sáhne do své brašny pro světelnou lupu.

Chvíli lupou přejíždí podél okrajů překližkových polic zaplněných šnorchly a tričky.

„Když se podíváš hodně zblízka,“ dodá, „tu a tam rozeznáš místa, kde se dřevo zdá trochu světlejší. Nejspíš to budou stopy po omytí čisticím přípravkem.“

Lucy si stoupne vedle Scarpettové a vezmi si od ní lupu. „Jo, myslím, že to vidím,“ řekne.

Dneska přicházel a odcházel, ale ignoroval ji, pouze jí přinesl grilovaný sýrový sendvič a další vodu. Určitě tady nebydlí. Nikdy tu nezůstává přes noc. A jestli snad ano, pak musí být tichý jako mrtvola.

Je pozdě, ale žena netuší, kolik hodin může být. Měsíc na druhé straně rozbitého okna se schoval za mraky. Žena slyší, jak muž chodí po domě. Zrychlí se jí tep, sotva kroky zamíří k ní. Chvatně schová za zády malou růžovou tenisku; kdyby muž zjistil, že je pro ni důležitá, botku by jí sebral. A náhle tu stojí, temný stín s dlouhým kuželem světla. Má s sebou svého pavouka, drží ho na dlani. Je to největší pavouk, jakého žena kdy viděla.

Marně se pokouší zaslechnout Kristin a chlapce. Světelný kužel zatím přejíždí po jejích odřených a opuchlých kotnících a zápěstích. Muž prozkoumává špinavou matraci a potřísněný jasně zelený župan ovinutý kolem ženina pasu. Žena zvedá kolena a paže, snaží se zakrýt, když se světlo dotýká intimních částí jejího těla. Co nejvíc se krčí a choulí, neboť cítí, že muž na ni upřeně zírá. Nevidí mu do obličeje. Vůbec netuší, jak asi vypadá. Vždycky je celý v černém. Za denního světla schovává tvář pod černou kapuci a černé je i jeho oblečení, do posledního kousku černé. Večer žena zahlédne nanejvýš temný obrys postavy. Muž jí sebral brýle.

Byla to první věc, kterou udělal poté, co násilím vnikl do jejich domu.

Dej mi svoje brýle, vyštěkl. Okamžitě.

Stála v kuchyni, neschopná jediného pohybu. Překvapení a děs ji úplně ochromily. Nedokázala se soustředit, zmocnil se jí pocit, jako by jí z těla vytekla veškerá krev. Vtom se začal pálit olej v pánvi na sporáku. Chlapci se rozplakali a muž na ně začal mířit brokovnicí. Mířil i na Kristin. Černou kapuci a černé oblečení na sobě měl už ve chvíli, kdy Tony otevřel zadní dveře. Vzápětí byl muž vevnitř. Seběhlo se to velmi rychle.

Dej mi svoje brýle.

Dej mu je, vybídla ji Kristin. Prosím, neubližujte nám. Vezměte si, co chcete.

Sklapni, nebo vás tady rovnou všechny zabiju.

Nařídil chlapcům, aby si lehli tváří k zemi na podlahu v obývacím pokoji, a pak je zezadu praštil do hlavy, uhodil je hodně silně pažbou pušky, zřejmě jim chtěl zabránit v pokusu o útěk. Všude zhasl a Kristin a Ev potom musely na jeho příkaz nést a táhnout bezvládná těla chlapců chodbou, přes svou ložnici a posunovacími dveřmi ven. Dětem kapala krev, na podlaze po ní zůstávaly šmouhy a Ev teď neustále víří hlavou, že někdo si té krve určitě všiml. Ano, někdo už zašel do domu, snažil se zjistit, co se s nimi stalo, a zpozoroval ty krvavé stopy. Jak to, že tu ještě není policie?

Oba chlapci bezvládně leželi na trávě vedle bazénu. Muž je svázal telefonními šňůrami a ústa jim zacpal utěrkami, přestože se nehýbali a dokonce ani nesténali, pak přinutil Kristin a Ev, aby s ním ve tmě přešly ke stejšnu.

Řídila Ev.

Kristin seděla na předním sedadle, muž se posadil dozadu a hlaveň pušky jí přiložil ke krku.

Chladným tichým hlasem Ev přikazoval, kudy má jet.

Někam vás vezmu a pak se pro ně vrátím, říkal ten chladný tichý hlas, zatímco Ev řídila.

Zavolejte někoho, žadonila Kristin. Chlapci se musí dostat do nemocnice. Prosím, nenechte je tam umřít. Jsou to děti.

Řekl jsem, že se pro ně vrátím.

Potřebují pomoc. Jsou to ještě malí chlapci. Sirotci. Oba jejich rodiče zahynuli.

Výborně. Aspoň kluky nebude nikdo postrádat.

Jeho hlas zněl chladně, lhostejně, nelidsky. Byl to hlas člověka, který nic necítí, člověka bez osobnosti.

Ev si vybavuje ukazatele s nápisem NAPLES. Mířili na západ směrem k Everglades.

Nemůžu řídit bez brýlí, řekla Ev. Srdce jí bušilo, až myslela, že se jí snad rozskočí hruď. S námahou lapala po dechu. Zastavila na krajnici a muž jí brýle vrátil. Ale opět jí je sebral, jakmile dorazili na tohle pekelné temné místo, kde ji od té doby vězní.

Scarpettová postřikuje luminolem škvárobetonové zdi uvnitř umývárny. Na zasažených místech září nepravidelné půlkruhové vzory, které ve světle nejsou viditelné.

„Někdo tu uklízel,“ ozve se ze tmy Lucy.

„Raději už toho nechám, nechci riskovat, že ty stopy krve zničím, pokud jde skutečně o krev. Stačila jsi všechno vyfotografovat?“

„Jistě.“ Lucy rozsvítí.

Scarpettová si podá soupravu na zjišťování přítomnosti krve a provede stěry z míst, kde předtím viděla reagovat luminol. Vtlačí konec bavlněného smotku do porézního betonu, v němž by krevní stopy pravděpodobně zůstaly i po omytí. Lékařským kapátkem ukápne na smotek trochu své chemické směsi. Bílá bavlna zrůžoví a potvrdí tak, že světélkování na zdi by mohlo znamenat krev, snad lidskou krev. Bude třeba ověřit to v laboratoři.

Pokud jsou tu opravdu stopy lidské krve, Scarpettovou by nijak nepřekvapilo, kdyby byly staré, zhruba dva a půl roku staré. Luminol reaguje na hemoglobin v červených krvinkách. Čím je krev starší, tím víc oxiduje a tím silnější je reakce. Scarpettová provádí další stěry s pomocí smotků navlhčených sterilní vodou, vzorky ukládá do důkazních krabiček, každou pak přelepí páskou a jako pečetí označí štítkem se svými iniciálami.

Práce pokračuje ještě další hodinu a Scarpettovou i Lucy v ochranných oděvech trápí horko. Za dveřmi je slyšet, jak Larry přechází po obchodě. Několikrát zazvoní jeho telefon.

Konečně se obě vrátí do skladového prostoru. Lucy otevře objemný černý kufřík a vyndá z něj forenzní světelný zdroj Mini-Crime, přenosnou hranatou kovovou jednotku s bočními přípojkami, silnou halogenovou lampou a pružným ramenem, které připomíná lesklou ocelovou hadici a je vybavené měničem světla umožňujícím střídat vlnové délky. Lucy zapojí jednotku do sítě a potom přístroj zapne. Uvnitř se rozvrčí větrák. Regulátorem intenzity Lucy nastaví vlnovou délku na 455 nanometrů. Obě ženy si nasadí oranžově zbarvené brýle, které zvyšují kontrastnost a zároveň jim chrání oči.

Lucy zhasne. Scarpettová nese přístroj za držadlo a zvolna krouží modrým světlem po stěnách, policích a podlaze. Krev a další substance reagující na luminol nemusí vždycky reagovat na alternativní světelný zdroj; místa, která předtím světélkovala, nyní zůstávají temná. Ale několik malých šmouh na podlaze zazáří jasnou žhavou červení. Lucy rozsvítí, přemístí stativ a před objektiv fotoaparátu vsune oranžový filtr. Zhasne a pořídí snímky těch červeně světélkujících skvrn. Když opět rozsvítí, šmouhy téměř není vidět. Na špinavé a zaprášené podlaze se tahle zaprášená a jen trochu jinak špinavá místa ztrácejí. Ale pod lupou Scarpettová rozpozná velmi slabý červený odstín. Ať už jde o jakoukoliv látku, ve sterilní vodě se nerozpouští. Scarpettová nehodlá použít žádné rozpouštědlo. Riskovala by, že skvrny zničí a nezjistí, co obsahují.

„Potřebovala bych získat vzorek.“ Scarpettová si pozorně prohlíží beton.

„Hned jsem zpátky.“

Lucy otevře dveře a zavolá na Larryho, který právě stojí za pultem a opět s kýmsi telefonuje. Když vzhlédne a spatří ji oblečenou od hlavy až k patám v bílém papíru potaženém plastem, překvapeně sebou škubne.

„Nevystřelili mě náhodou na vesmírnou stanici Mir?“ poznamená.

„Máte tu po ruce nějaké nářadí, abych nemusela do auta?“

„Vzadu je bedýnka s nářadím. Na horní polici u zdi.“ Ukáže, o které zdi mluví. „Malá červená bedýnka.“

„Možná vám trochu poničím podlahu. Ani to nepoznáte.“

Larry se chystá něco podotknout, ale rozmyslí si to a jenom pokrčí rameny. Lucy zavře dveře, z bedničky na polici si vezme kladivo a šroubovák, několika údery odštípne ze zaprášených červených skvrn pár drobných vzorků a uloží je do přesně označených důkazních sáčků.

Venku ze sebe Scarpettová a Lucy svléknou ochranné bílé kombinézy, nahážou je do popelnice, pak si sbalí všechny své pomůcky a odjedou.

„Proč to děláte?“ Tutéž otázku mu Ev položí, kdykoliv muž přijde. Chraptivě se zeptá, jakmile na ni namíří světlo, které jí projede očima jako ostré nože. „Prosím, přestaňte mi svítit do očí.“

„Jsi ta nejšerednější tlustá svině, jakou jsem kdy viděl,“ řekne muž. „Žádný div, že tě nikdo nemá rád.“

„Slova mě nemůžou urazit. Ani vy mě tedy nemůžete urazit. Patřím Bohu.“

„Jen se na sebe podívej. Kdo by tě chtěl? Jsi vděčná, že ti vůbec věnuju pozornost, přiznej si to.“

„Kde jsou ostatní?“

„Řekni, že lituješ. Dobře víš, co jsi spáchala. Hříšníky čeká trest.“

„Co jste s nimi provedl?“ Od začátku se ptá stále na totéž. „Pusťte mě. Bůh vám odpustí.“

„Řekni, že lituješ.“

Šťouchne ji botou do kotníků a ta bolest je děsivá. „Milosrdný Bože, odpusť mu,“ modlí se Ev nahlas. „Přece nechcete skončit v pekle,“ dodá. „Ještě není pozdě.“

36

Je hluboká tma, měsíc skrytý za mraky připomíná jakýsi sedavý obrys na rentgenovém snímku. Kolem pouličních lamp se rojí mouchy a můry.

Na dálnici A 1 A provoz nikdy nepolevuje, silný hluk neutichá ani v noci.

„Co tě trápí?“ zeptá se Scarpettová Lucy, která řídí. „Prvně po bůhvíjak dlouhé době jsme spolu samy. Bud tak hodná a mluv se mnou.“

„Mohla jsem zavolat Lex. Nechtěla jsem tě sem vláčet.“

„A já ti mohla odříct. Nemusela jsem dnes večer působit jako tvůj komplic.“

Obě jsou unavené a vtipkování se jim příliš nedaří.

„Takhle jsme to tedy dopracovaly,“ prohodí Lucy. „Co když jsem využila příležitosti, právě abych se s tebou setkala? Mohla jsem přece zavolat Lex,“ zopakuje. Plně se věnuje řízení a hledí na silnici před sebou.

„Nejsem si jistá, jestli si ze mě neděláš legraci.“

„Určitě ne.“ Lucy k ní bez úsměvu otočí hlavu. „Spousty věcí je mi líto.“

„Ano, člověk by měl občas něčeho zalitovat.“

„Nemusíš s tím souhlasem tak pospíchat. Možná netušíš, jak vlastně můj život vypadá.“

„Problém je, že bych to chtěla vědět. Ale soustavně se mi vyhýbáš.“

„Teto Kay, ty o mně ve skutečnosti nechceš vědět tolik, kolik si myslíš. Napadlo tě někdy, že ti možná prokazuju laskavost? Že bys mě prostě měla brát takovou, jakou mě znáš, a všechno ostatní nechat být?“

„Všechno ostatní?“

„Nejsem jako ty.“

„V podstatných věcech jsi jako já, Lucy. Obě jsme slušné, inteligentní a tvrdě pracující ženy. Snažíme se rozlišovat, co je správné, a co je nesprávné. Neváháme riskovat. Jsme čestné. Snažíme se, opravdu se snažíme.“

„Nejsem tak slušná, jak si myslíš. Jenom lidem ubližuju. V tom jsem dobrá a pořád se zlepšuju. A kdykoliv znovu někomu ublížím, o něco méně mi to vadí. Třeba se ze mě stává druhý Basil Jenrette. Benton by mě možná měl zahrnout do toho svého výzkumného projektu. Vsadila bych se, že můj mozek se podobá Basilovu mozku stejně jako mozkům těch dalších ubožáckých psychopatů.“

„Nechápu, co se s tebou děje,“ řekne tiše Scarpettová.

„Určitě to bude krev.“ Lucy opět předvádí jeden ze svých prudkých obratů, mění téma hovoru tak nečekaně, až to člověkem škubne. „Podle mého názoru Basil nelže. Zřejmě tu ženu zavraždil. Vzadu za krámem. Ano, mám pocit, že to, co jsme tam objevily, je lidská krev.“

„Uvidíme, co nám prozradí laboratorní testy.“

„Celá podlaha světélkovala. Připadá mi to hodně divné.“

„Ale proč by se o tom Basil vůbec zmiňoval?“ opáčí Scarpettová. „Proč právě teď? A proč Bentonovi? Tohle mě znepokojuje. Vážně mi to dělá starost.“

„Takoví lidé mají vždycky nějaký důvod. Manipulaci.“

„Dělá mi to starost.“

„Mluví, aby něco získal. Aby ze sebe odvalil balvany. Jak by si něco takového dokázal vymyslet?“

„O pohřešovaných ženách z Vánočního obchodu mohl vědět,“ odpoví Scarpettová. „Bylo to v novinách, navíc pracoval jako miamský policista. Třeba něco slyšel od svých kolegů.“

Čím déle o tom spolu hovoří, tím víc ji zneklidňuje, že Basil skutečně mohl mít něco společného se záhadným zmizením Florrie a Helen Quincyových. Ale neumí si představit, jak by matku dokázal znásilnit a zavraždit vzadu ve skladu. Jak odtud potom dostal zakrvácenou mrtvolu, či dokonce dvě mrtvoly, jestli zabil i Helen?

„Jistě, ani já tomu nerozumím,“ poznamená Lucy. „Pokud je opravdu zabil, proč tam těla jednoduše nenechal? Ovšem možná si nepřál, aby se vědělo, že byly zavražděné. Možná chtěl, aby všechno vypadalo, jako by prostě jenom zmizely. Z vlastní vůle.“

„Což podle mě naznačuje motiv,“ řekne Scarpettová. „Nešlo o kompulzivní sexuální vraždu.“

„Zapomněla jsem se zeptat,“ prohodí Lucy. „Mám tě zavézt domů?“

„Ano, už je hodně pozdě.“

„Co tvoje cesta do Bostonu?“

„Musíme dokončit ohledání místa činu v případu Simisterové, ale teď bych to nezvládla. Pro dnešek mám všeho po krk. A Reba nejspíš taky.“

„Předpokládám, že souhlasila s naší účastí.“

„Pokud nebudeme nic dělat bez ní. Ráno se do toho dáme. Uvažovala jsem, že do Bostonu vůbec nepoletím, ale vůči Bentonovi to není spravedlivé. Není to spravedlivé vůči nám oběma.“ Tón jejího hlasu prozrazuje zklamání. „Jde o stále stejnou situaci. Najednou mám naléhavý případ. Najednou má naléhavý případ Benton. Pomalu už neznáme nic jiného než práci.“

„Jaký případ teď dostal?“

„Poblíž Waldenského jezera se našla nahá mrtvá žena s podivným falešným tetováním. Jak se domnívám, vzniklo až po vraždě. Červené otisky dlaní.“

Lucy pevněji sevře volant.

„Co myslíš tím falešným tetováním?“

„Je namalované. Body art, říká Benton. Přes hlavu kapuce, do konečníku zasunutá brokovnicová nábojnice, tělo naaranžované v ponižující poloze a tak dále. Moc podrobností zatím neznám, ale určitě brzy budu vědět víc.“

„Zjistila policie totožnost té ženy?“

„Ještě ne. Pátrání se teprve rozbíhá.“

„Stalo se v té oblasti někdy něco podobného? Podobné vraždy? S červenými otisky dlaní na těle oběti?“

„Lucy, můžeš se sebevíc snažit odvádět řeč jinam, ale máš to marné. Nejsi ve své kůži. Přibrala jsi, což se mohlo stát jen proto, že něco skřípe. Jistě, nevypadáš špatně, vůbec ne, ale já tě přece znám. Jsi pořád unavená a zdáš se nespokojená. Ledacos se mi doneslo. Nic jsem neříkala, ale je mi jasné, že nejsi v pořádku. A trvá to už delší dobu. Nechceš se mi svěřit?“

„Potřebovala bych se dozvědět víc o těch otiscích dlaní.“

„Proč? Řekla jsem ti všechno, nic dalšího nevím.“ Scarpettová nespouští oči z Lucyina napjatého obličeje. „Co je to s tebou?“

Lucy zírá přímo před sebe a zdá se, že usilovně formuluje přesvědčivou odpověď. Tohle jí odjakživa šlo skvěle, umí chytře a pohotově přeskupovat fakta, dokud její výmysl nepůsobí věrohodněji než pravda. Jen málokdo pak zapochybuje nebo se dál vyptává. Zachraňuje ji, že sama svým klamným a zmanipulovaným informacím nevěří, ani na okamžik si nepřestává uvědomovat skutečnost a nechytí se tedy do vlastní pasti. Pro to, co dělá, si Lucy vždycky najde racionální důvod. A občas je i správný.

„Musíš mít hlad,“ prohodí po chvíli Scarpettová. Vysloví tu větu tiše a vlídným tónem jako v dobách, kdy Lucy bývala nezvladatelné dítě a pořád vyváděla, protože se tolik trápila.

„Kdykoliv si se mnou nevíš rady, snažíš se mě nakrmit,“ řekne Lucy smířlivě.

„Kdysi to zabíralo. Jako malá holka bys kvůli mé pizze udělala všechno na světě.“

Lucy mlčí, její tvář je v červeném světle semaforu zasmušilá a jaksi cizí.

„Lucy? Copak se na mě dneska večer neusměješ nebo alespoň nepodíváš?“

„Provádím hlouposti. Vyhledávám dobrodružství na jedinou noc. Ubližuju lidem. Zase jsem to udělala nedávno v Ptownu. Netoužím se s nikým sbližovat. Chci být sama. Jak se zdá, jinak to už neumím. Tentokrát ta hloupost byla asi opravdu velká. Protože si vůbec nedávám pozor. Protože mi zřejmě na ničem nezáleží.“

„Ani jsem nevěděla, že jsi byla v Ptownu,“ poznamená Scarpettová bez nejmenšího náznaku odsudku.

To, co ji znepokojuje, není Lucyina sexuální orientace.

„Bývala jsi opatrná,“ dodá Scarpettová. „Opatrnějšího člověka jsem v životě nepoznala.“

„Teto Kay, je mi zle.“

37

Černý obrys pavouka mu zakrývá hřbet ruky, která se začne zvolna sunout k Ev, projde paprskem světla a zastaví se jenom několik centimetrů od jejího obličeje. Tak blízko jí pavouka ještě nikdy nedal. Předtím na matraci položil nůžky a krátce na ně posvítil.

„Řekni, že lituješ,“ vyzve ji. „To všechno je tvoje vina.“

„Odvrhněte své špatnosti, dokud není pozdě,“ odpoví Ev, nůžky na dosah.

Možná ji pokouší a jenom čeká, až po nich hmátne. Ale Ev je ani ve světle skoro nevidí. Poslouchá, jestli nezachytí hlas Kristin a chlapců; pavouk je pouze rozmazaná skvrna před jejíma očima.

„Nic takovéhleho by se nestalo. Sama sis to na sebe přivolala. Teď přichází trest.“

„Ještě své pochybení můžete napravit,“ naléhá Ev.

„Je čas trestat. Řekni, že lituješ.“

Srdce divoce buší, strachem se jí skoro chce zvracet. Ne, nehodlá se omlouvat. Žádné hříchy nespáchala. Kdyby řekla, že lituje, zabil by ji. Ev to cítí, vůbec o tom nepochybuje.

„Řekni, že lituješ,“ opakuje muž.

Stále to odmítá říct.

Přikazuje jí, aby řekla, že lituje, ale je zatvrzelá. Káže mu. Nabízí mu ubohé a nesmyslné žvásty o svém nanicovatém bohu. Kdyby její bůh byl tak mocný, netřásla by se tady na špinavé matraci.

„Můžeme se tvářit, že se nic takového nestalo,“ navrhuje mu naléhavým chraptivým hlasem.

Cítí její strach. Znovu a znovu ji žádá, aby řekla, že lituje. Bez ohledu na ta svá věčná kázání je vyděšená. V přítomnosti pavouka se celá chvěje, její nohy sebou na matraci poškubávají.

„Dostane se vám odpuštění. Dostane se vám odpuštění, pokud se budete kát a propustíte nás. Policii nic neprozradím.“

„Jistěže ne. Už nikdy nebudeš žalovat. Lidi, co žalují, čeká trest. Jsou potrestáni způsobem, jaký si ani nedovedeš představit. Jeho tesáky ti prokousnou prst i s nehtem,“ zmíní se o pavoukovi. „Některé tarantule hryznou opakovaně.“

Pavouk se téměř dotýká jejího obličeje. Ev ucukne a zalapá po dechu.

„Hryžou a hryžou. Nepřestanou, dokud je neodtrhneš. Když tě kousnou do tepny, zemřeš. Dokážou ti svými chlupy propíchat oči, až oslepneš. Je to velmi bolestivé. Řekni, že lituješ.“

Hog jí přikázal, aby to řekla, aby řekla, že lituje, a vzápětí vidí, jak se zavírají dveře, staré dřevěné dveře s odlupujícím se lakem, vidí matraci na špinavé staré podlaze. Následují skřípavé zvuky rýče, protože Hog ji žádal, aby nic neprozradila, když provedl tu špatnou věc, a upozornil ji, že lidi, kteří žalují, Bůh trestá, trestá je nepředstavitelným způsobem, aby si uvědomili, co spáchali.

„Proste o odpuštění. Bůh vám odpustí.“

„Řekni, že lituješ!“ Posvítí jí do očí, Ev prudce semkne víčka a odvrátí tvář, ale Hogovo světlo si ji opět najde.

Ne, nebude plakat.

Když tehdy provedl tu špatnou věc, plakala. Jistě, varoval ji, že bude plakat, jestli někdy něco prozradí. A ona to nakonec udělala. Všechno prozradila a Hogovi nezbývalo než se přiznat, protože to byla pravda, skutečně provedl tu špatnou věc, ale matka mu nevěřila ani slovo, pořád tvrdila, že Hog nic neprovedl, že by toho nebyl schopen, že je určitě nemocný a trpí halucinacemi.

Bylo chladno a padal sníh. Hog takové počasí nikdy nezažil, něco podobného znal jenom z televize a filmů, ale nikoliv z vlastní zkušenosti. Pamatuje si staré cihlové budovy; když ho tam odváželi, viděl je oknem auta. Vybavuje si také malý předpokoj, jasně osvětlenou místnost, kde s matkou čekali, dokud nepřišel doktor. Nedaleko na židli seděl jakýsi muž, pohyboval rty a zvedal oči ke stropu, rozmlouval s někým, kdo tam nebyl.

Pak šla matka do ordinace a hovořila s lékařem, Hoga nechala samotného v předpokoji. Pověděla doktorovi, že to, co Hog vypráví, není pravda, že tu špatnou věc neprovedl, jenom těžce onemocněl, že je třeba chránit soukromí a že jí záleží jedině na tom, aby se uzdravil, nevykládal všude ty nesmysly a neničil svými lžemi dobrou pověst rodiny.

Nevěřila, že tu špatnou věc provedl.

Nijak před Hogem netajila, jak hodlá s lékařem mluvit. Jsi nemocný, řekla Hogovi. Snadno tě ovlivňují vlastní představy a výmysly, nedokážeš se jim bránit. Budu se za tebe modlit. Sám by ses měl za sebe taky modlit, prosit Boha, aby ti odpustil, projevit lítost nad tím, že ubližuješ lidem, kteří se k tobě vždycky chovali laskavě. Já vím, jsi nemocný, ale styď se.

„Položím na tebe pavouka.“ Hog po ní zblízka přejede světlem. „Jestli mu ublížíš, jak to udělala ona,“ rýpne ji do čela hlavní brokovnice, „poznáš, co znamená opravdový trest.“

„Styďte se.“

„Takhle nesmíš mluvit, varoval jsem tě.“

Rýpne ji silněji, hlaveň brokovnice zasáhne lebeční kost a Ev vykřikne. Hog stiskne tlačítko a kužel světla ozáří její ošklivou napuchlou tvář plnou skvrn. Žena krvácí, krev jí zvolna stéká po obličeji. Když tehdy ta druhá smetla pavouka na podlahu, poranil se a z jeho prasklého bříška se začala řinout žlutá krev. Hog musel trhlinu slepit.

„Řekni, že lituješ. Ona řekla, že lituje. Víš vůbec, kolikrát to opakovala?“

Představuje si, jaké pro ni je, když se jejího obnaženého pravého ramene dotýkají chlupaté pavoučí nohy, představuje si, co asi pociťuje, když jí pavouk pomalu leze po kůži, pak se zastaví a zlehka přichytí. Ev sedí u zdi, škube sebou a kradmo pozoruje nůžky položené na matraci.

„Celou cestu do Bostonu. Jízda trvala dlouho a vzadu bylo chladno, ležela nahá a svázaná na studené kovové podlaze. Vzadu totiž nejsou sedadla. Klepala se zimou. Rozhodně tam teď mají o čem přemýšlet.“

Hog si znovu vybaví staré cihlové budovy s šedomodrými břidlicovými střechami. Vzpomene si, jak ho tam matka odvážela potom, co provedl tu špatnou věc. Po létech se z vlastní vůle vrátil, aby žil mezi těmi starými cihlami a břidlicí, ale dlouho to nevydržel. Kvůli té špatné věci to dlouho nevydržel.

„Co jste udělal s chlapci?“ Ev se snaží mluvit odhodlaně. Jako by se ani trochu nebála. „Pusťte je.“

Šťouchne ji puškou do intimních míst a Ev nadskočí. Hog se rozesměje a začne ji urážet. Jsi tlustá a hloupá, říká jí, v životě by tě nikdo nechtěl. Totéž říkal, když provedl tu špatnou věc.

„A proč by tě taky někdo měl chtít?“ pokračuje, zatímco si prohlíží její povislá prsa a neforemné ochablé tělo. „Můžeš mi poděkovat, nikdo jiný by ti takovou pozornost nevěnoval. Jsi nechutná a pitomá.“

„Nikomu nic neprozradím. Jen mě pusťte. Co je s Kristin a chlapci?“

„Vrátil jsem se pro ně, pro ty ubohé sirotky. Přesně jak jsem slíbil. Dokonce jsem odvezl zpátky i tvoje auto. Mám ryzí srdce, nejsem hříšník jako ty. Nemusíš mít starost. Dopravil jsem je sem, přesně jak jsem slíbil.“

„Neslyším je.“

„Řekni, že lituješ.“

„Taky jste je odvezl do Bostonu?“

„Ne.“

„A Kristin? Tu jste snad…“

„Mají tam teď o čem přemýšlet. Vsadil bych se, že to na něho zapůsobilo. Jen doufám, že se dovtípí. A hodně brzy. Už nezbývá moc času.“

„Kdo? Mně to můžete říct. Necítím k vám žádnou nenávist.“ Ev se snaží o vstřícný tón.

Hog ví, čeho by ráda dosáhla. Chtěla by se s ním spřátelit. Když do něho bude pořád hučet, předstírat, že nemá strach a dokonce se chovat, jako by jí byl sympatický, vznikne mezi nimi přátelský vztah a Hog ji nepotrestá.

„Kdepak, tohle nezabírá,“ řekne jí. „Všechny to zkoušely, ale marně. Ta zásilka měla velmi speciální určení. Jistě by na něho zapůsobila, kdyby to věděl. Ty lidi se tam díky mně ani na chvilku nezastaví. Už nezbývá moc času. Měla bys ho co nejlépe využít. Řekni, že lituješ.“

„Netuším, o čem mluvíte,“ volí Ev stále týž pokrytecký tón.

Pavouk na jejím rameni se pohne, Hog ve tmě natáhne paži a pavouk přeleze zpátky na hřbet jeho ruky. Hog přejde ke dveřím, nůžky nechá ležet na matraci.

„Ostříhej si ty svoje špinavé vlasy,“ přikáže. „Všechny si je ostříhej. Jestli s tím nebudeš hotová, až se vrátím, ošklivě na to doplatíš. A nepokoušej se přestřihnout provazy. Tady nemáš kam utéct.“

38

Za oknem Bentonovy pracovny se v měsíčním světle třpytí sníh, uvnitř je zhasnuto. Benton sedí u počítače a na obrazovce si předvádí další a další fotografie, až konečně najde ty, po kterých pátral.

Hledat mezi 197 znepokojujícími a odporně groteskními snímky bylo utrpení, protože Bentona případ nezvykle vyvádí z míry. Znervózňuje ho. Benton cítí, že se stalo a dál děje cosi nepochopitelného, a ztrácí jistotu, což ho ještě víc rozčiluje. Podle jeho nemalých zkušeností je v téhle chvíli těžké cokoliv předvídat. Bohužel si vinou roztěkanosti nepoznamenal čísla sekvencí, takže mu trvalo skoro půl hodiny, než patřičné fotografie – s čísly 62 a 74 – objevil. Poctivě odvedená práce detektiva Thrushe z massachusettské státní policie na něho udělala dojem. Když jde o vraždu, zejména o vraždu tak hrůznou, materiálů nikdy není dost.

Při řešení případů násilných úmrtí hraje zásadní roli čas. Místo činu může zmizet, může být nevratně kontaminované. Tělo se po smrti změní, zvlášť po pitvě – a opět jde o změny zcela nevratné. Vyšetřovatelé státní policie byli proto v plné pohotovosti, neúnavně fotografovali a natáčeli. Benton teď má k dispozici spoustu snímků a videozáznamů, které studuje od okamžiku, kdy se vrátil domů po rozhovoru s Basilem Jenrettem. Vždycky se domníval, že během své více než dvacetileté práce pro FBI viděl všechno. Usuzoval, že jako forenzní psycholog už se stačil seznámit s veškerými formami bizarnosti. Ale tahle vražda ho dokonale zaskočila.

Fotografie 62 a 74 na rozdíl od většiny ostatních nepůsobí tak odpudivě a hrůzně, neboť nepředvádějí, co zbylo z poničené hlavy té neidentifikované ženy. Nezachycují děsivou podobu člověka bez obličeje. Neukazují cosi jako velkou lžíci nebo vyprázdněnou misku připevněnou ke krku a částečně pokrytou nakrátko a zubatě ostříhanými vlasy, slepenými zaschlou krví, kousky mozku a tkání. Fotografie 62 a 74 jsou detailní záběry těla od krku ke kolenům. V Bentonovi vzbuzují pocity, jaké neumí přesně popsat. Pocity, které zažívá, když si nedokáže vybavit, co zneklidňujícího mu nějaká věc nebo situace připomíná. Ty snímky se mu snaží prozradit něco, o čem už ví, jenom to stále nemůže vylovit z paměti. Co je to? Co?

Snímek 62 zachycuje trup ležící v poloze na zádech na pitevním stole. Snímek 74 ukazuje totéž tělo obličejem dolů. Benton znovu a znovu kliká z jedné fotografie na druhou, upřeně pozoruje nahý trup, snaží se pochopit smysl a najít vysvětlení těch jasně červených otisků dlaní a také zanícené sedřené kůže mezi lopatkami, je to oblast přibližně 15 x 20 centimetrů do krve poraněné tkáně, znečištěné čímsi, co by podle pitevní zprávy měly být „dřevité štěpinky a smetí“.

Zvažoval možnost, že červené otisky dlaní vznikly ještě před smrtí té ženy a s vraždou nijak nesouvisejí. Třeba si je z nějakého důvodu nechala namalovat, ještě než potkala svého vraha. Benton musel takovou variantu vzít v úvahu, ale nezdá se mu pravděpodobná. Spíš to byl vrah, kdo proměnil tělo oběti v rádobyumělecké dílo, ponižující a symbolizující sexuální násilí, vyvolávající představu rukou, které osahávají ženina ňadra a drsně rozvírají její stehna; patrně jí ty otisky namaloval, když ji držel v zajetí, snad byla spoutaná nebo už mrtvá. Tohle Benton neví, může jen spekulovat. Přál by si, aby na případu pracovala Scarpettová, aby obhlédla místo činu a provedla pitvu. Přál by si, aby tu byla. Ale jako obvykle jí cestu překazily jiné povinnosti.

Benton prohlíží další fotografie a zprávy. Podle odhadu mohlo oběti být kolem čtyřiceti let a posmrtné nálezy jen potvrzují to, co doktor Lonsdale konstatoval v márnici: žena rozhodně nebyla dlouho po smrti, když ve středostavovském městě Lincoln objevili její tělo nedaleko Waldenského jezera, na pěšině vedoucí přes Waldenský les. Stěry provedené s pomocí soupravy pro shromažďování fyzických důkazů neobsahují semennou tekutinu a Benton předběžně usuzuje, že toho, kdo ženu zabil a pak mrtvolu odpudivě naaranžoval na lesní cestě, motivují sadistické fantazie, úchylné sexuální představy, které prostřednictvím oběti uskutečňuje.

Bez ohledu na to, kdo ta žena byla, pro pachatele nic neznamenala. Nepředstavovala konkrétní osobu, ale symbol, pouhou věc, s níž mohl nakládat, jak ho těšilo. A těšilo ho zbavit ji lidské důstojnosti, zastrašovat ji a trestat, nechat ji trpět, donutit ji, aby sledovala neodvratně se blížící krutou a ponižující smrt, aby v ústech cítila chuť hlavně brokovnice a na vlastní oči viděla, jak vrah mačká spoušť. Možná ji znal, možná pro něho byla úplně cizí. Třeba si ji vyčíhal a vrhl se na ni. Podle hlášení massachusettské státní policie se v Nové Anglii nepohřešuje žádná žena odpovídající popisu oběti. A žádná žena odpovídající popisu se nepohřešuje ani nikde jinde.

Za bazénem je ochranná pobřežní zeď, dostatečně pevná, aby se k ní dala připoutat osmnáctimetrová loď. Ovšem Scarpettová takovou loď nemá a nikdy si nepřála vlastnit plavidlo jakýchkoliv rozměrů.

Občas lodě pozoruje, zejména pozdě večer, kdy se příďová a zádová světla pohybují na temné hladině kanálu jako letadla, tiše, jenom s tlumeným hukotem motorů. Pokud se svítí v kabinách, sleduje, jak lidé přecházejí sem a tam či posedávají a zdvíhají sklenky, smějí se, vážně rozmlouvají nebo prostě nedělají nic, ale netouží být na jejich místě, netouží být jako oni, netouží se plavit společně s nimi.

Nikdy se jim nepodobala. Nikdy s nimi nechtěla mít nic společného. Když vyrůstala v chudobě a izolaci, nemohla k nim patřit, neboť by ji mezi sebe nepřijali. Teď je výběr na ní. Ví své a z odstupu nahlíží do životů, které jsou bezvýznamné, skličující, prázdné a děsivé. Vždycky se bála, že se její neteři přihodí něco tragického. U Scarpettové je normální trápit se poněkud morbidními myšlenkami o všech, které miluje, nicméně tenhle sklon se odjakživa nejvýrazněji projevoval ve vztahu k Lucy. Scarpettovou dávno pronásledují obavy, že neteř zemře násilnou smrtí. Nikdy ji nenapadlo, že by Lucy mohla onemocnět, že by se proti ní mohla postavit příroda. Nešlo o přání či osobní názor, prostě to pokládala za vyloučené.

„Najednou se u mě objevily příznaky, které nedávaly smysl,“ pronese Lucy ze tmy, na místě ohraničeném dvěma řadami dřevěných kůlů, kde se Scarpettovou sedí v týkových křeslech.

Je tu stůl, na něm láhev se sklenkami, sýr a sušenky. Sýra a sušenek se dosud nedotkly, zato popíjejí už druhou rundu.

„Někdy si přeju, abych kouřila,“ dodá Lucy a sáhne po své tequile.

„Dost divné přání.“

„Nepřipadalo ti divné, když jsi sama celá ta léta kouřila. A pořád tě cigarety lákají.“

„Nezáleží na tom, co mě láká.“

„Říkáš to, jako by ses dokázala zbavit pocitů, které mají ostatní lidé,“ prohodí Lucy s pohledem upřeným na temnou vodní hladinu. „Ale samozřejmě na tom záleží. Záleží na všem, po čem člověk touží. Zejména když to nemůže získat.“

„Toužíš po ní?“ zeptá se Scarpettová.

„Koho máš na mysli?“

„Přece tu, se kterou jsi byla naposledy,“ připomene jí Scarpettová. „Tvoji nejnovější trofej. Z Ptownu.“

„Nevidím v nich trofeje. Spíš jenom krátké úniky. Asi jako když si zapálím trávu. Myslím, že právě tahle skutečnost je nejsmutnější. Nic pro mě neznamenají. Jenže tentokrát to možná něco znamená. Něco, čemu nerozumím. Asi jsem mimoděk na něco narazila. Byla jsem úplně slepá a hloupá.“

Lucy začne Scarpettové vyprávět o Stevie, o jejím tetování v podobě červených otisků dlaní. Hovoří se jí nesnadno, ale snaží se, aby její věty zněly objektivně. Jako by líčila, co provedl někdo jiný. Jako by rozebírala nějaký případ.

Scarpettová mlčí. Zvedne ze stolu svou sklenku a pokusí se soustředit na to, co jí Lucy právě prozradila.

„Ale třeba za tím vůbec nic není,“ pokračuje Lucy. „Třeba jde prostě o náhodu. Spousty lidí teď pobláznil body art, nechávají si akrylovými a latexovými barvami nastříkat na tělo nejrůznější pitomosti.“

„Všechny ty náhody už mě unavují,“ opáčí Scarpettová. „V poslední době je jich nějak moc.“

„Tahle tequila je vynikající. S chutí bych si k ní dala jointa.“

„Chceš mě šokovat?“

„Tráva člověku zdaleka neškodí tak, jak si myslíš.“

„Stala se z tebe lékařka?“

„Vážně. Je to pravda.“

„Lucy, proč se ve mně snažíš vyvolat dojem, že sama sebe nenávidíš?“

„Poslyš, teto Kay.“ Lucy se k ní otočí, její tvář je v matném světle lamp, které sem dopadá od pobřežní zdi, ostře řezaná a odhodlaná. „Vůbec nemáš ponětí, co provádím nebo co jsem provedla. Tak nepředstírej, že se ve mně vyznáš.“

„To zní trochu jako obvinění. Většina toho, co mi dneska večer říkáš, připomíná obvinění. Je mi líto, jestli jsem tě něčím zklamala. Víc líto, než si umíš představit.“

„My dvě nejsme stejné.“

„Jistěže ne. A taky to neustále zdůrazňuješ.“

„Já nehledám trvalý vztah, nehledám člověka, na kterém by mi opravdu záleželo, bez kterého bych nemohla žít. Netoužím po žádném Bentonovi. Vyhovují mi lidé, na jaké dokážu rychle zapomenout. Jedno představení – a dost. Chceš snad vědět, kolik jich už bylo? Protože já to vědět nechci.“

„Prakticky celý rok ses mi vyhýbala. Tohle je důvod?“

„Přinejmenším nám to oběma ulehčuje situaci.“

„Bojíš se, že bych tě odsuzovala?“

„Možná ano.“

„Lucy, mě netrápí, s kým spíš. Trápí mě to ostatní. V Akademii se držíš stranou, studentům se vůbec nevěnuješ, skoro se tam neukážeš, a pokud se přece jen objevíš, mučíš se v tělocvičně, lítáš helikoptérou, střílíš na střelnici nebo něco testuješ, nejraději nějaký nebezpečný stroj.“

„Třeba si s nikým jiným než se stroji nerozumím.“

„Všechno, co zanedbáváme, časem chřadne a chátrá. To přece víš, Lucy.“

„Včetně mého těla.“

„A co srdce a duše? Nezačneme právě tady?“

„Pěkně nudné téma. Tolik k mému zdraví.“

„Mně takové téma rozhodně nudné nepřipadá. Tvoje zdraví pro mě znamená víc než moje vlastní zdraví.“

„Myslím, že to se mnou chytře sehrála. Věděla, že budu v tom baru. Musela sledovat určitý záměr.“

Lucy se opět vrací k ženě s červenými otisky dlaní, podobnými těm v Bentonově případu.

„Každopádně si o Stevie promluv s Bentonem,“ vyzve ji Scarpettová. „Jak zní její příjmení? Co o ní vůbec víš?“

„Vím o ní jen velmi málo. Jsem si jistá, že s ničím nemá nic společného, ale stejně je to zvláštní, ne? Byla tam právě v době, kdy tu ženu někdo zavraždil a položil na lesní cestu. Zhruba v téže oblasti.“

Scarpettová mlčí.

„Možná se tam rozšířil nějaký podivný kult,“ pokračuje Lucy. „Třeba si spousta lidí nechává po celém těle namalovat červené otisky dlaní. Neodsuzuj mě. Nemusíš mi připomínat, jak jsem neopatrná a hloupá.“

Scarpettová na ni zamyšleně pohlédne.

Lucy si otírá oči.

„Já tě neodsuzuju. Jenom se snažím pochopit, proč ses obrátila zády ke všemu, na čem ti dřív záleželo. Akademie ti patří. Představuje tvůj dávný sen. Nesnášela jsi organizované bezpečnostní síly, obzvlášť federály. A tak sis vybudovala svou vlastní ozbrojenou složku, vlastní organizaci. Jenže teď tvůj kůň bez jezdce bloudí po přehlídkové pláni. Kam ses to ztratila? A my všichni, lidé, které jsi dala dohromady v zájmu svého cíle, si připadáme absolutně opuštění. Většina současných studentů tě nikdy neviděla, někteří přednášející tě osobně vůbec neznají, a kdyby tě náhodou potkali, tak by vůbec netušili, kdo jsi.“

Lucy pozoruje plachetnici, která se svinutými plachtami tiše proplouvá tmou, a znovu si otře oči.

„Mám nádor,“ řekne. „Na mozku.“

39

Benton zvětší další fotografii. Tahle je z místa činu.

Oběť tu připomíná odpudivé dílo sadistického pornografa. Leží na zádech, nohy a paže rozhozené, zakrvácené volné bílé kalhoty omotané kolem boků jako plena. Napůl ustřelenou hlavu zakrývají bílé kalhotky potřísněné stolicí, slabě zakrvácené a tvořící jakousi masku se dvěma vystřiženými otvory místo očí. Benton se v křesle zakloní. Přemýšlí. Bylo by příliš jednoduché usoudit, že ten, kdo mrtvolu ve Waldenském lese takhle naaranžoval, chtěl pouze šokovat. Patrně měl další důvody.

Případ Bentonovi cosi připomíná.

Uvažuje o kalhotách použitých jako plena. Jsou naruby, což nabízí různá vysvětlení. V určité chvíli si je možná pod nátlakem svlékla a pak znovu oblékla. Nebo jí je vrah sundal, když už byla mrtvá. Jsou plátěné. V téhle roční době lidé v Nové Anglii bílé plátěné oblečení většinou nenosí. Na jiném snímku, zachycujícím kalhoty položené na pitevním stole pokrytém papírem, ledacos vypovídá rozmístění krvavých skvrn. Kalhoty jsou ztuhlé nahnědlou krví vepředu a od kolen výš. Od kolen dolů je na nich jenom pár šmouh, nic víc. Bentona napadá, že když vrah tiskl spoušť, oběť klečela. V duchu ji vidí na kolenou. Zkusí zavolat Scarpettové, ale bez úspěchu.

Ponižování. Ovládání. Úplná degradace osobnosti, kdy je oběť zcela bezmocná, bezmocnější než novorozeně. Možná měla zakrytou hlavu jako odsouzenec před popravou. Jako válečný zajatec, kterého zastrašují a mučí. Vrah si patrně přehrává nějaké scény z vlastního života, nejspíš z dětství. Mohly by se týkat sexuálního zneužívání, pravděpodobně sadistického typu. Stává se to velmi často. Učiň jinému, čím jsi kdysi trpěl sám. Benton opět vyťuká číslo Scarpettové – a opět marně.

Jeho myšlenky se zatoulají k Basilovi. Ano, také Jenrette mrtvoly některých svých obětí aranžoval, rád je o něco opíral, v jednom případě o stěnu na dámských toaletách v motelu.

Benton si vybaví místo činu a pitevní snímky těch Basilových obětí, o kterých se ví, a znovu před sebou vidí zohavené mrtvé obličeje bez očí. Možná právě tady je podobnost. Otvory vystřižené v kalhotkách vyvolávají představu Basilových obětí bez očí.

Pak se znovu vynoří otázka týkající se zahaleného obličeje. Zřejmě to hrálo důležitou roli. Zakrýt někomu tvář – tedy především oči – znamená zcela ho ovládnout, vyloučit jakoukoliv možnost, že by se bránil nebo pokoušel o útěk; jde o velmi krutou formu trýznění, zastrašování, trestu. Basil žádné ze svých obětí hlavu nazahaloval, alespoň pokud je známo, ovšem z toho, co se skutečně odehrává během sadistické vraždy, vždycky zůstane spousta podrobností, které se nikdo nedozví. Oběť už nepromluví.

Benton uvažuje, jestli se až příliš dlouho nezabýval Basilovým mozkem.

Ještě jednou zkusí vyťukat číslo Scarpettové.

„To jsem já,“ řekne, když ji konečně zastihne.

„Chystala jsem se ti volat,“ opáčí Scarpettová stroze, chladně a poněkud rozechvělým hlasem.

„Jsi nějak rozrušená.“

„Nejdřív povídej ty, Bentone.“ Stále týž hlas, který jako by ani nebyl její.

„Neplakala jsi?“ Neví, jak si má její chování vyložit. „Rád bych s tebou trochu probral ten zdejší případ.“

Jedině Scarpettová Bentona dokáže přimět, aby se cítil úplně vyděšeně.

„Doufal jsem, že si o tom případu promluvíme,“ pokračuje Benton. „Právě nad ním sedím.“

„Jsem opravdu šťastná, že se mnou hodláš vůbec o něčem mluvit.“

„Kay, stalo se něco?“

„Lucy,“ odpoví Scarpettová. „Nic jiného. Víš o tom už rok. Jak jsi mi něco takového mohl udělat?“

„Takže ti všechno řekla,“ povzdechne si Benton a začne si mnout bradu.

„Vyšetřovali ji tomografem v té tvojí zatracené nemocnici, a ty ses mi o tom nezmínil ani slůvkem. Uvědomuješ si, že Lucy není tvoje neteř, ale moje? Nemáš právo…“

„Musel jsem jí to slíbit.“

„Neměla právo žádat takový slib.“

„Ovšemže měla, Kay. A bez jejího souhlasu ti nikdo nesměl nic prozradit. Ani její lékaři.“

„Jenže tobě se svěřila.“

„Z velmi dobrých důvodů…“

„Tohle je moc vážná věc. Budeme ji muset nějak řešit. Nejsem si jistá, jestli ti ještě můžu důvěřovat.“

Benton si opět povzdechne, žaludek se mu bolestivě svírá. Hádky mezi nimi jsou vzácné, ale vždycky hrozné.

„Budeme tu věc muset nějak řešit,“ zopakuje Scarpettová. „Teď ukončím hovor.“

Bez rozloučení zavěsí. Benton chvíli jen sedí, neschopný jediného pohybu. Nepřítomně pozoruje odpudivou fotografii na obrazovce počítače a pak začne skoro automaticky klikat. Znovu prochází celý případ, čte všechna hlášení, pátrá v obsáhlé zprávě, kterou pro něho sepsal Thrush; snaží se odpoutat své myšlenky od toho, co se právě přihodilo.

Ve sněhu byly patrné stopy po vlečení. Vedly od parkovacího prostoru až na místo, kde se našla mrtvola. Nejsou tam žádné otisky bot, které by mohly patřit oběti. Ve sněhu zůstaly pouze ty vrahovy. Velikost přibližně 9, možná 10, silné podrážky, zřejmě nějaká turistická obuv.

Bentonovi připadá nespravedlivé, že ho Scarpettová obviňuje. Neměl na vybranou. Lucy ho přísahou zavázala mlčet. Nikdy ti neodpustím, řekla mu tehdy, jestli něco komukoliv – zejména tetě nebo Marinovi – prozradíš.

Vrah cestou nezanechal žádné krvavé kapky ani šmouhy, z čehož vyplývá, že tělo oběti do něčeho zabalil a teprve pak je táhl po sněhu. Ve stopách po vlečení policie objevila jakási textilní vlákna.

Scarpettová si prostě vybrala náhradní cíl. Útočí na Bentona, protože nemůže napadat Lucy. Nemůže napadat Lucyin mozkový nádor. Nemůže se vztekat na nemocného člověka.

Důkazní materiály nalezené na těle oběti zahrnují textilní vlákna a různé mikroskopické částečky zachycené pod nehty a přilepené ke krvi, vlasům a rozedřené kůži. Předběžný laboratorní rozbor naznačuje, že jde převážně o vlákna z koberce, bavlněná vlákna, dále minerály, kousky hmyzu, rostlin a pylu, jaké běžně obsahuje hlína; soudní lékař je výstižně nazval smetím.

Když na psacím stole zazvoní telefon a číslo volajícího není uvedeno, usoudí Benton, že je to Scarpettová, a chvatně zvedne sluchátko.

„Haló?“

„Tady ústředna McLeanovy nemocnice.“

Benton zaváhá. Cítí se hluboce zklamaný a dotčený. Přece Scarpettová mohla vzápětí zavolat, ne? Ani si nevzpomíná, kdy mu naposledy položila telefon.

„Sháním doktora Wesleyho,“ řekne operátorka.

Dosud mu zní divně, když ho lidé takhle oslovují. Doktorát z filozofie získal před mnoha léty, ještě během svého působení u FBI, ale nikdy si nepřál – a už vůbec nevyžadoval –, aby se mu říkalo doktore.

„U telefonu,“ odpoví.

Lucy sedí v posteli v tetině pokoji pro hosty. Lampy jsou zhasnuté. Vypila příliš mnoho tequily, aby mohla řídit. Pozoruje telefonní číslo na svítícím displeji svého Trea, to s předčíslím 617. Je trochu omámená, mírně opilá.

Přemýšlí o Stevie. Vzpomíná, jak byla rozrušená a nejistá, když tak náhle opustila domek. Přemýšlí o Stevie, která ji sledovala na parkoviště k jejímu hummeru, a náhle se chovala stejně svůdně, tajemně a sebejistě jako v baru U Lorraine, kde se spolu seznámily. A zatímco si vybavuje to první setkání U Lorraine, cítí totéž, co cítila tehdy. Netouží pociťovat vůbec nic, ale nedokáže se tomu ubránit, a to ji zneklidňuje.

Zneklidňuje ji Stevie. Ano, Stevie možná něco ví. Byla v Nové Anglii přibližně ve stejné době, kdy policie na lesní cestě nedaleko Waldenského jezera objevila tu zavražděnou ženu. Obě měly na těle červené otisky dlaní. Stevie tvrdí, že si je sama nenamalovala, že to udělal někdo jiný.

Kdo?

Lucy poněkud váhavě a skoro vystrašeně stiskne patřičnou klávesu. Asi jsem číslo, které mi Stevie dala, měla nejdřív zkontrolovat, uvažuje. Měla jsem zjistit, komu vlastně patří, ověřit si, jestli je skutečně její – a jestli se Stevie vůbec jmenuje Stevie.

„Haló?“

„Stevie?“ Takže je to její číslo. „Pamatuješ si na mě?“

„Jak bych mohla zapomenout? Na tebe nikdo nezapomene.“

Mluví svůdně. Její hlas zní konejšivě a melodicky. Lucy pociťuje totéž, co cítila U Lorraine. Pak si uvědomí, proč se rozhodla zavolat.

Otisky dlaní. Kde k nim Stevie přišla? Kdo jí je namaloval? „Byla jsem si jistá, že se mi nikdy neozveš,“ pokračuje Stevie svůdným tónem.

„Vidíš, ozývám se,“ hlesne Lucy. „Proč mluvíš tak tiše?“

„Nejsem ve svém bytě.“

„Asi bych se neměla ptát, co to znamená. Ale dělám spousty věcí, které bych neměla. S kým jsi?“

„S nikým,“ řekne Lucy. „Zůstala jsi v Ptownu?“

„Ne. Odjela jsem hned po tobě. A nikde jsem se nezdržovala. Jsem zpátky doma.“

„V Gainesvillu?“

„A kde jsi ty?“

„Nikdy jsi mi neprozradila svoje příjmení,“ připomene jí Lucy.

„Kde tedy jsi, když ne ve svém domě? Alespoň předpokládám, že máš vlastní dům. Ale nevím to jistě.“

„Jezdíš někdy na jih?“

„Zajedu si, kamkoliv mě napadne. Které město na jihu myslíš? Jsi v Bostonu?“

„Jsem na Floridě,“ odpoví Lucy. „Ráda bych tě viděla. Musíme si popovídat. Co kdybys mi prozradila svoje příjmení, víš, takhle mám dojem, že si pořád zůstáváme cizí.“

„O čem by sis chtěla popovídat?“

Stevie nehodlá prozradit své příjmení. Je zbytečné znovu se jí ptát. Zřejmě teď neprozradí nic, rozhodně ne po telefonu. „Ráda bych si promluvila mezi čtyřma očima.“

„Ano, to je vždycky lepší.“

Lucy navrhne setkání v South Beach. Příštího dne kolem desáté večer.

„Slyšela jsi o podniku, který se jmenuje Deuce?“ dodá. „Je dost slavný,“ řekne Stevie svým svůdným hlasem. „Znám ho velmi dobře.“

40

Kulatý mosazný konec nábojnice září z obrazovky jako měsíc.

Tom, odborník na střelné zbraně, sedí uvnitř balistické laboratoře massachusettské státní policie mezi počítači a porovnávacími mikroskopy ve spoře osvětlené místnosti, kde mu celostátní integrovaná balistická informační síť známá pod zkratkou NIBIN právě poskytla dlouho očekávanou odpověď.

Tom zkoumá zvětšená zobrazení jemných rýh a žlábků, které se z kovových součástí brokovnice přenesly na mosazné konce dvou nábojnic. Oba snímky jsou částečně položené přes sebe, aby se jejich poloviny uprostřed spojovaly. Mikroskopické podpisy, jak jim Tom říká, dokonale souhlasí.

„Samozřejmě prozatím, dokud si věc neověřím porovnávacím mikroskopem, můžu mluvit jenom o pravděpodobné shodě,“ vysvětluje Tom do telefonu doktoru Wesleymu, tomu legendárnímu Bentonu Wesleymu.

Fantastické, úžasné! víří Tomovi hlavou.

„Znamená to, že vyšetřovatel z browardského okresu mi bude muset poslat své důkazy, což naštěstí není žádný problém,“ pokračuje Tom. „Předběžně bych si dovolil říct, že podle mého názoru nelze shodu v počítači zpochybnit. Jsem přesvědčený – opět předběžně –, že obě nábojnice vystřelila tatáž brokovnice.“

Čeká na reakci, vzrušený a zjitřený, v povznesené náladě, jako by vypil dva koktejly whisky sour. Mluvit o shodném počítačovém výsledku je jako říct vyšetřovateli, že vyhrál hlavní cenu v loterii.

„Co víte o tom hollywoodském případu?“ zeptá se doktor Wesley bez nejmenšího náznaku vděčnosti.

„Například že je vyřešený.“ Tom se cítí dotčeně.

„Nejsem si jistý, jestli vám dobře rozumím,“ opáčí doktor Wesley stále týmž lhostejným tónem.

Předvádí svou arogantnost a přezíravost. Tom se s ním nikdy nesetkal, nikdy s ním nehovořil, neměl tedy představu, co může očekávat. Ale slyšel o něm, slyšel o jeho někdejší kariéře u FBI, a každý přece ví, že FBI má obrovské pravomoci a vliv, klidně využívá místní vyšetřovatele, ovšem jedná s nimi jako s podřízenými a pak si připíše veškeré eventuální úspěchy. Ano, federálové jsou nafoukanci a hulváti. Přesně tak. Není divu, že Thrush velmi rád Tomovi přenechal telefonický rozhovor s legendárním doktorem Bentonem Wesleym. Thrush se netouží bavit s nikým, kdo patří nebo patřil k FBI. S nikým, kdo má třeba jen u FBI známé.

„Jsou to už dva roky,“ referuje Tom. Po jeho vstřícnosti nezůstala ani stopa.

Mluví jaksi tupě, mdle. Tohle mu říkává manželka, kdykoliv Tom reaguje na nějakou urážku. Jistě, má právo reagovat, ale nechce, aby jeho obrana působila tupě a mdle, jako by právě dostal klackem do hlavy, což také říkává manželka.

„Hollywood, loupež v obchodě se spotřebním zbožím,“ pokračuje Tom a snaží se, aby jeho slova nezněla tupě a mdle. „Večer dovnitř vejde chlápek s gumovou maskou na obličeji a namířenou brokovnicí v rukou. Střelí kluka, který zametá podlahu. Vzápětí noční vedoucí střelí lupiče do hlavy pistolí, kterou měl pod pultem.“

„Brokovnicovou nábojnici prověřovali v databázi NIBIN?“

„Samozřejmě, aby se zjistilo, jestli ten maskovaný chlápek nesouvisí s dalšími, zatím nevyřešenými případy.“

„Nerozumím tomu,“ netrpělivě opakuje doktor Wesley. „Co se stalo se zbraní toho zabitého maskovaného lupiče? Snad ji policie uschovala, ne? Jak to, že ji najednou někdo použil při vraždě tady v Massachusetts?“

„Na totéž jsem se ptal vyšetřovatele browardského okresu,“ odpoví Tom – a opět se ze všech sil snaží, aby nepůsobil tupým a mdlým dojmem. „Tvrdí, že po balistických testech vrátil zbraň hollywoodskému policejnímu oddělení.“

„No, můžu vás ujistit, že teď tam není,“ poznamená doktor Wesley, jako by Tom byl nějaký prosťáček.

Tom si až do krve ohryzává záděru; tímhle starým zlozvykem přivádí manželku k šílenství.

„Díky,“ stručně s ním skončí doktor Wesly a položí telefon.

Tom přenese pozornost k mikroskopu NIBIN, kde je upevněný dotyčný předmět, červená plastová nábojnice ráže 12 s mosazným koncem, na němž zápalná jehlice při výstřelu zanechala velmi nezvyklou rýhu. Pro Toma případ představoval jasnou prioritu. Obětavě se mu věnoval celý den, použil kruhové i boční osvětlení, patřičně nastavil osy souřadnic na tři a šest hodin, každý snímek pečlivě založil, operaci několikrát opakoval u každé rýhy, každého otisku zápalné jehlice, každé stopy, kterou způsobil vyhazovač nábojnic. Teprve potom svěřil úkol databázi NIBIN.

Na výsledky musel čekat čtyři hodiny. Mezitím nastal večer. Rodina odešla bez Toma do biografu. Thrush večeřel v restauraci a požádal Toma, aby doktoru Wesleymu zavolal sám, ale zapomněl mu dát telefonní číslo, takže Tomovi nezbylo než obrátit se na informační službu McLeanovy nemocnice, kde s ním jednali jako s pacientem. Trochu uznání by tu bylo na místě, pomyslí si. Doktoru Wesleymu by neupadla pusa, kdyby řekl „upřímně vám děkuju, vedl jste si skvěle“ nebo „ani se mi nechce věřit, že jste získal výsledky – a navíc tak rychle“. Tuší vůbec, jak obtížné je prověřovat v databázi NIBIN brokovnicovou nábojnici? Vyšetřovatelé se o to většinou ani nepokoušejí.

Tom pozoruje nábojnici. Ještě nikdy před sebou neměl takovou, která se našla v zadku mrtvoly.

Sklouzne očima k hodinkám a rozhodne se zavolat do Thrushova bytu.

„Rád bych slyšel jen jedno,“ vychrlí ze sebe, jakmile se Thrush ozve. „Proč jsi mě uvrtal do toho rozhovoru s doktorem Fuj-B-I. A neuškodilo by, kdybys mi poděkoval.“

„To mluvíš o Bentonovi?“

„Ne, mluvím o Bondovi. O Jamesi Bondovi.“

„Je to fajn chlap. Nevím, co ti na něm vadí, ledaže bys měl něco proti federálům, tak všeobecně. Třeba je prostě nesnášíš. A ještě maličkost, Tome.“ Thrush se rozpovídal a zdá se, že je mírně opilý. „Dovol, abych ti nabídl menší vysvětlení. NIBIN patří federálům, což znamená, že ty jim patříš taky. Sakra, kdo asi pořídil všechny ty supermoderní přístroje, se kterými pracuješ? Kdo tě asi speciálně vyškolil, abys tam mohl sedět a denně dělat to, co děláš? No, hádej kdo? Federálové.“

„Na tohle teď nejsem zvědavý.“ Tom si ramenem přidržuje telefon pod bradou a zároveň ťuká do klávesnice a zavírá soubory. Chystá se na cestu domů, kde ho přivítá jen prázdný dům, protože rodina se baví v kině.

„Kromě toho, jak nepochybně víš, Benton z FBI už před léty odešel, dávno s nimi nemá nic společného.“

„Budiž, ale snad mohl projevit alespoň trochu vděčnosti. Nic víc. Koneckonců nám databáze NIBIN vůbec poprvé potvrdila shodu u brokovnicových nábojnic.“

„Trochu vděčnosti? Sakra děláš si srandu? Měl by skákat radostí do stropu kvůli tomu, že nábojnice ze zadku tý zabitý ženský odpovídá zbrani nějakýho mrtvýho lupiče, která měla zůstat v úschově zatracený hollywoodský policie nebo bejt prodaná do šrotu?“ Kdykoliv Thrush popíjí, má sklon mluvit hlasitěji a poněkud lidověji. „Můžu tě ujistit, že v týhle chvíli není vůbec vděčnej. Stejně jako já má právě teď nejspíš chuť pořádně se ožrat.“

41

V polozbořeném domě je horko, těžký vzduch se ani nepohne. Všude je cítit odporný pach hniloby a plísně, zkažených potravin, výkalů.

Hog ve tmě s jistotou přechází z místnosti do místnosti, dokonale se orientuje podle hmatu a čichu. Dokáže se rychle dostat od jednoho rohu ke druhému, a když měsíc září jasně jako dnes večer, Hogovy oči dokonale využívají měsíčního svitu a noc se mění v bílý den. Hog vidí daleko za stíny, tak daleko, že pro něho ani neexistují. Vidí rudé zhmožděniny na krku a obličeji té ženy, vidí pot lesknoucí se na její špinavé bílé kůži, vidí strach v jejích očích, vidí chomáče jejích ostříhaných vlasů, roztroušené po celé matraci a po podlaze. Ale žena ho nevidí.

Hog se blíží k páchnoucí potřísněné matraci na zetlelé dřevěné podlaze, kde žena sedí opřená o zeď, nohy přikryté třpytivě zelenou látkou a natažené rovně před sebou. Kratičké zbytky vlasů, jsou naježené, jako by strčila prst do elektrické zásuvky. Jako by spatřila ducha. Měla dost rozumu, aby nechala nůžky na matraci. Hog je zvedne a špičkou boty urovná ty jasně zelené šaty. Slyší ji dýchat, cítí na sobě lepkavé vlhké skvrny jejích očí.

Sebral ty krásné zelené společenské šaty, které byly přehozené přes pohovku. Právě je do domu přinesla z auta po návratu z kostela, kde je před pár hodinami měla na sobě. Vzal ty šaty, protože se mu líbily. Teď jsou zplihlé a pomačkané, připomínají mu zabitého draka, zhrouceného v beztvarou hromádku. Hog draka polapil. Drak mu patří, ale ošklivě se změnil, což Hoga zklamalo. Rozčiluje ho to a dráždí. Drak ho podvedl. Zradil ho. Dokud se třpytivě zelený drak pohyboval na svobodě, nádherně se vznášel ve vzduchu a lidé mu naslouchali a nemohli od něho odtrhnout oči, Hog po něm horoucně toužil. Chtěl ho. Téměř ho miloval. A takhle to dopadlo.

Hog se k ženě přiblíží ještě o krok a kopne ji do kotníků svázaných drátem a zakrytých zelenou látkou. Žena se skoro nepohne. Předtím byla čilejší, ale pavouk jí zřejmě dodal. Dokonce Hoga ušetřila té své kazatelské tirády. Mlčí. Naposledy tu byl před necelou hodinou – a žena se mezitím vymočila. Hog cítí ostrý čpavkovitý pach.

„Proč jsi tak nechutná?“ prohodí Hog a skloní k ní pohled.

„Chlapci spí? Neslyším je.“ Žena mluví jako v horečce.

„Sklapni, vůbec se o nich nezmiňuj.“

„Vím, že jim nechcete ublížit. Vím, že jste hodný člověk.“

„Tohle ti nepomůže, radši přestaň žvanit,“ utrhne se na ni Hog. „Nic nechápeš a nikdy nic nepochopíš. Jsi strašně hloupá a ohyzdná. Nechutná. Nikdo by ti neuvěřil. Řekni, že lituješ. Všechno sis zavinila sama.“

Znovu ji kopne do kotníků, tentokrát prudčeji. Žena vykřikne bolestí.

„Jaká ironie osudu! Jen se na sebe podívej. Kampak se poděla naše princeznička? Jsi zkažená. Jsi rozmazlený fracek. Nevděčná prohnaná malá mrcha. Ale já tě naučím pokoře. Tak už řekni, že lituješ.“

Ještě jednou ji tvrdě kopne do kotníků. Žena zasténá, oči má zalité slzami, které se v měsíčním svitu lesknou jako střípky skla.

„Teď nejsi moc vznešená a mocná, co? Myslela sis, že jsi mnohem lepší a chytřejší než všichni ostatní – a podívej se na sebe. Rozhodně budu muset najít nějaký účinnější způsob, jak tě potrestat. Obuj si boty.“

Žena se zatváří zmateně.

„Vyrazíme si ven. To je asi jediné, co dokážeš pochopit. Řekni, že lituješ.“

Žena na něho jen zírá široce rozevřenýma skelnýma očima.

„Chceš zase šnorchl? Řekni, že lituješ.“

Šťouchne ji brokovnicí. Ženiny nohy sebou škubnou.

„Však ty mi povíš, jak moc si to přeješ, viď? Poděkuješ mi, jsi totiž tak odporná, že by se tě nikdo jiný nedotkl. Vlastně ti prokazuju velkou čest.“ Ztiší hlas, aby zněl děsivěji.

Opět ji šťouchne. Do prsou.

„Jsi pitomá a ohyzdná. Obuj si boty. Nedáváš mi jinou možnost.“

Žena mlčí. Hog ji co nejtvrději kopne do kotníků. Slzy jí stékají po zakrvácené tváři, patrně má zlomený nos.

Tehdy Hogovi zlomila nos, praštila ho, až mu několik hodin z nosu tekla krev. Ano, byl zlomený a Hog si snadno může nahmatat drobný hrbolek na horní části nosního hřbetu. Praštila ho, když se zpočátku bránila, když nechtěla, aby provedl tu špatnou věc. Tu špatnou věc, která se stala v místnosti za dveřmi s odlupující se barvou. Matka ho potom vzala na to místo, kde jsou samé staré budovy a kde pořád sněží. Nikdy předtím sníh neviděl, nikdy předtím mu nebyla taková zima. Matka ho tam odvezla, protože lhal.

„Bolí, co?“ prohodí Hog. „Jo, pekelně bolí, když se ti dráty z ramínek na šaty zařezávají do kotníků a někdo tě tam ještě kopne. To máš za svou neposlušnost. Za své lhaní. Asi se podíváme po šnorchlu.“

Znovu ji prudce kopne. Žena sténá, její nohy se třesou pod zplihlými zelenými šaty, pod mrtvým zeleným drakem, kterým se přikrývá.

„Neslyším chlapce,“ ozve se ochabujícím hlasem. Její odhodlání se zvolna vytrácí.

„Řekni, že lituješ.“

„Odpouštím vám.“ Široce rozevřené oči se jí nepřestávají lesknout.

Hog zvedne brokovnici a namíří ženě doprostřed čela. Žena upřeně zírá do ústí hlavně. Zírá, jako by jí už vůbec na ničem nezáleželo. V Hogovi kypí vztek.

„Můžeš si žvanit o odpuštění, jak dlouho chceš, jenže Bůh je na mé straně,“ chrlí ze sebe. „Zato tebe stihne trest Boží. Proto jsi tady. Rozumíš? Všechno je tvoje vina. Sama sis na hlavu navršila to žhavé uhlí. Udělej, co ti přikazuju. Řekni mi, že lituješ.“

Hog vykročí hustým horkým vzduchem. Jeho vysoké boty téměř nezaskřípou. Zastaví se ve dveřích a pohlédne zpátky do místnosti. Skolený zelený drak se sotva znatelně vlní, rozbitým oknem dovnitř proudí další teplý vzduch. Místnost je situovaná západním směrem, za pozdních odpolední tím dávno vytlučeným oknem pronikají paprsky zapadajícího slunce a kloužou po zeleném drakovi, který se pak chvějivě třpytí a září smaragdově zelenými plamínky. Ale jinak se neprojevuje. Už nic neznamená. Je poražený a šeredný. A je to její vina.

Hog pozoruje ženinu bledou pleť, těstovité zkyslé tělo pokryté vyrážkou a hmyzími štípanci. Její zápach vždy ucítí už v polovině chodby. Kdykoliv se žena pohne, pohne se i mrtvý zelený drak. A Hog si s hněvem připomene, jak draka polapil a jak potom odhalil, co se pod ním skrývá. Skrývala se tam ona. Sprostě Hoga oklamala. Zavinila tohle všechno. Chtěla, aby k tomu došlo, přelstila ho. Je to její vina.

„Řekni, že lituješ.“

„Odpouštím vám.“ Její široce rozevřené lesknoucí se oči na něho upřeně zírají.

„Asi víš, co bude následovat,“ řekne Hog.

Ženiny rty se lehce zvlní, ale nevyjde z nich žádný zvuk.

„Ale možná to nevíš.“

Pozoruje ji, zničenou a nechutnou v té špíně na potřísněné matraci, a uvnitř hrudi pociťuje chlad, klidný lhostejný chlad podobný mrtvolnému chladu, jako by všechno, co kdy Hog cítil, bylo mrtvější než ten zelený drak.

„Hádám, že to opravdu nevíš.“

Hog natáhne spoušť brokovnice, prázdným domem zazní hlasité cvaknutí.

„Tak poběž,“ přikáže.

„Odpouštím vám,“ hlesne žena skoro neslyšně a dál z něho nespouští široce rozevřené oči zalité slzami.

Hog vyjde na chodbu, náhle překvapený zvukem zavíraných domovních dveří.

„Jsi tady?“ zavolá.

Skloní pušku a s bušícím srdcem se vydá do přední části domu. Nečekal ji. Ještě ne.

„Říkala jsem ti, abys to nedělal,“ osloví ho Boží hlas, ale Hog ji nevidí, zatím ještě ne.

Konečně se Bůh ve tmě zhmotní, černá rozevlátá bytost připlouvá tmou k Hogovi. Bůh je krásná a nesmírně mocná. Hog ji miluje, nedokázal by bez ní žít.

„Co si myslíš, že právě děláš?“ zeptá se ho Bůh.

„Pořád nechce litovat,“ pokusí se Hog o vysvětlení. „Pořád to odmítá říct.“

„Na tohle teď není vhodná chvíle. Nezapomněl jsi přinést barvu, než ses nechal tak unést?“

„Barva tu není. Je v dodávce, kde jsem ji použil na tu poslední.“

„Přines ji. Nejdřív musíš všechno připravit. Vždycky musíš nejdřív všechno připravit. Najednou se přestaneš ovládat – a co potom? Přece víš, co máš dělat. Nesmíš mě zklamat.“

Bůh tmou připluje blíž. Je krásná a má IQ 150.

„Už nám nezbývá moc času,“ upozorní Hog.

„Beze mě nejsi nic,“ řekne Bůh. „Nesmíš mě zklamat.“

42

Doktorka Selfová sedí za psacím stolem, hledí na bazén a začíná se znepokojovat kvůli času. Každou středu musí být kolem desáté dopoledne ve studiu, aby se stačila připravit na svůj živě vysílaný rozhlasový pořad. „Tohle rozhodně nemůžu potvrdit,“ říká do telefonu, a kdyby neměla tak naspěch, škodolibě by si rozhovor vychutnávala.

„Je mimo jakoukoliv pochybnost, že jste Davidu Luckovi předepsala Ritalin hydrochlorid,“ opáčí doktorka Kay Scarpettová.

Doktorka Selfová se nedokáže ubránit myšlenkám na Marina a na všechno, co jí vykládal o Scarpettové. Ne, doktorka Selfová se nedá zastrašit. Momentálně má před ženou, s níž se setkala pouze jednou, ale pravidelně týden co týden o ní slyší, jasnou výhodu.

„Třikrát denně deset miligramů,“ upřesňuje silný hlas doktorky Scarpettové na druhém konci linky.

Působí unaveným, snad i depresivním dojmem. Doktorka Selfová by jí mohla pomoct. Ostatně nabízela jí pomoc už během onoho jediného setkání při slavnostní večeři, kterou v červnu Akademie pořádala na počest doktorky Selfové.

Vysoce motivované úspěšné profesionálky, jako jsme my dvě, si musí dávat pozor, aby nezanedbávaly své citové zázemí, prohodila ke Scarpettové, když náhodou obě současně zašly na dámské toalety.

Ráda bych vám poděkovala za vaše přednášky, odpověděla Scarpettová. Jak vím, studenti si je pochvalují. Doktorka Selfová ji okamžitě prokoukla.

Scarpettové tohoto světa se přímo mistrovsky umějí vyhýbat pátravým pohledům do svého soukromí a všemu, co by mohlo odhalit jejich skrytou zranitelnost.

Jsem přesvědčená, že pro studenty znamenají velký přínos, pokračovala Scarpettová, zatímco si umývala ruce, doslova si je drhla jako před operací. Každý tady oceňuje, že jste si na nás ve svém nabitém programu našla čas.

Podle mého názoru to nemyslíte vážně, bez nejmenších zábran opáčila doktorka Selfová. Většina mých kolegů z lékařské profese pohlíží s despektem na každého, kdo se odhodlá rozšířit svou praxi za dveře ordinace a vstoupit do veřejné arény rozhlasu a televize. Samozřejmě pravým důvodem je obvykle závist. Polovinu z těch, co mě tak kritizují, podezřívám, že by zaprodali vlastní duši, jen aby se mohli objevit v médiích.

Nejspíš máte pravdu, odpověděla Scarpettová a začala si osušovat ruce.

Poznámka nabízela několik velmi rozdílných výkladů: doktorka Selfová má pravdu, většina jejích kolegů z lékařské profese na ni pohlíží s despektem; nebo jí polovina jejích kritiků závidí; nebo je pravda, že polovinu těch, kdo ji kritizují, ze závisti jen podezírá, a že jí tedy dotyční kolegové možná vůbec nezávidí. Rozhovor na dámských toaletách si doktorka Selfová už nesčetněkrát v duchu přehrávala, znovu a znovu rozebírala tuhle poznámku, ale přesto se stále nedokáže rozhodnout, co ta slova znamenala, jestli nešlo spíš o rafinovanou urážku.

„Mám z vás dojem, jako by vás něco trápilo,“ řekne do telefonu Scarpettové.

„Nemýlíte se, chci vědět, jaké onemocnění postihlo vašeho pacienta Davida.“ Osobní narážky si Scarpettová nevšímá. „Zhruba před třemi týdny dostal dalších sto tablet.“

„To nemůžu potvrdit.“

„Nepotřebuju, abyste mi něco potvrzovala. Z domu té rodiny jsem si přinesla lahvičku s lékem. Vím tedy, že jste chlapci předepsala Ritalin hydrochlorid. A taky přesně vím, kdy a kde lék vydali. Lékárna je na hlavní třídě stejně jako sídlo církve Ev a Kristin Christianových.“

Údaje jsou pravdivé, nicméně doktorka Selfová se k nim nevyjádří.

Naopak upozorní: „Nepochybně byste právě vy měla chápat smysl lékařského tajemství.“

„Doufám, že vy zase chápete naše obavy o zdraví a bezpečí Davida, jeho bratra i obou žen, u kterých děti žily.“

„Zvažoval někdo možnost, že chlapci třeba trpěli steskem po Jižní Africe? Netvrdím, že to tak bylo,“ dodá doktorka Selfová. „Prostě jen uvádím jednu z hypotéz.“

„Jejich rodiče minulý rok zahynuli,“ řekne Scarpettová. „V Kapském Městě. Mluvila jsem se soudním lékařem, který…“

„Jistě,“ přeruší ji doktorka Selfová. „Je to hrozná tragédie.“

„Byli vašimi pacienty oba chlapci?“

„Umíte si představit tu traumatizující situaci? Jak jsem vyrozuměla z poznámek, které jsem od jednoho či druhého zaslechla – ovšem nikoliv během terapeutického sezení –, pěstounská péče byla jen dočasná. Pokud vím, stále platí domluva, že se po určité době oba vrátí do Kapského Města a budou žít u příbuzných, kteří se kvůli tomu nejdřív museli přestěhovat do většího domu nebo co.“

Zřejmě nehodlá nabídnout žádné další podrobnosti, ale rozhovor ji příliš baví, aby jej rázně ukončila.

„Jak se k vám chlapci dostali?“ zeptá se Scarpettová.

„Kontaktovala mě Ev Christianová, znala mě – samozřejmě díky mým pořadům.“

„Něco podobného se určitě stává dost často. Lidé si vás poslechnou a rádi by patřili k vašim pacientům.“

„Ano, stává se to.“

„Ale pak jich asi většinu musíte odmítat.“

„Nic jiného mi nezbývá.“

„Proč jste se tedy rozhodla přijmout právě Davida a snad i jeho bratra?“

Doktorka Selfová si všimne dvou lidí venku u bazénu. Dva muži v bílých košilích, s černými baseballovými čapkami a tmavými brýlemi si pozorně prohlížejí její ovocné stromy a červené pruhy na jejich kmenech.

„Jak se zdá, někdo neoprávněně vnikl na můj pozemek,“ řekne podrážděně.

„Co prosím?“

„Zatracení inspektoři! Chystám na tohle téma zítřejší pořad, svůj nový pořad v televizi. No, alespoň mi dodali správnou bojovnou náladu, rozhodně si nebudu brát servítky. Jen si představte, ti chlapi si tu klidně dupají po mé zahradě. Vážně už musím běžet.“

„Doktorko Selfová, jedná se o krajně důležitou záležitost. Nevolala bych vám, kdyby nebyl důvod k obavám, že…“

„Opravdu hrozně spěchám – a teď taková nepříjemnost! Ti idioti se vrátili, patrně chtějí vykácet všechny mé krásné stromy. No, ještě uvidíme. Ať se propadnu, jestli se tu vzápětí neobjeví s partou pitomců, sekerami a drtiči pařezů. Ale uvidíme,“ dodá výhrůžně. „Pokud ode mě budete chtít další informace, musíte si opatřit soudní příkaz nebo souhlas pacienta.“

„Je dost těžké získat souhlas od pohřešované osoby.“

Doktorka Selfová zavěsí, vyjde do horkého jasného rána a odhodlaně zamíří k mužům v bílých košilích, na jejichž přední části při bližším pohledu spatří jakési logo; totéž logo je i na čapkách. Na zádech košil mají oba vytištěno výraznými černými písmeny: FLORIDSKÉ MINISTERSTVO ZEMĚDĚLSTVÍ A SPOTŘEBNÍCH SLUŽEB. Jeden z inspektorů drží v rukou kapesní počítač PDA a pracuje s ním, zatímco jeho kolega právě někomu volá mobilním telefonem.

„Promiňte,“ agresivně vypálí doktorka Selfová. „Čím vám můžu posloužit?“

„Dobrý den,“ pozdraví muž s kapesním počítačem. „Jsme inspektoři z Ministerstva zemědělství, máme na starosti citroníky.“

„Vidím, kdo jste,“ bez úsměvu opáčí doktorka Selfová.

Oba jí ukážou průkazku s fotografií, ale doktorka Selfová nemá brýle a nedokáže přečíst jejich jména.

„Zvonili jsme. Připadalo nám, že nikdo není doma.“

„Proto jste klidně vnikli na můj pozemek a děláte si tu, co chcete?“ útočí doktorka Selfová.

„Smíme vstupovat do neoplocených zahrad. A jak už jsem říkal, nezdálo se nám, že by někdo byl doma. Zvonili jsme dokonce několikrát.“

„V ordinaci domovní zvonek neslyším,“ opáčí doktorka Selfová, jako by to byla jejich vina.

„Omlouváme se. Ale musíme zkontrolovat vaše stromy a nevěděli jsme, že inspektoři tady už byli…“

„Aha, vy jste tady už byli. Přiznáváte tedy, že jste na můj pozemek bez dovolení vnikli opakovaně.“

„Nikoliv,“ zavrtí hlavou inspektor s kapesním počítačem. „Totiž my dva jsme vaši zahradu předtím neprohlíželi, ale někdo jiný ano.“

„Madam, to vy jste kolem kmenů namalovala ty pruhy?“

Doktorka Selfová se nechápavě dívá na červené pruhy označující její stromy.

„Proč bych to dělala? Domnívala jsem se, že jste je tam nastříkali vy.“

„Ne, madam. Už tam byly. Chcete říct, že jste si jich předtím nevšimla?“

„Samozřejmě jsem si jich všimla.“

„Můžu se zeptat kdy?“

„Před pár dny. Nejsem si úplně jistá.“

„Ty pruhy znamenají, že vaše stromy jsou nakažené citroníkovou rakovinou a budou se muset odstranit. Že jsou nakažené už celá léta.“

„Celá léta?“

„Ano, měly se vykácet dávno,“ vysvětluje druhý inspektor. „O čem to proboha mluvíte?“

„Červené pruhy jsme přestali na kmeny malovat před několika roky. Teď používáme oranžovou lepicí pásku. Někdo tedy vaše stromy označil jako nakažené a pak je nějakým nedopatřením zapomněli vykácet. Nerozumím tomu. Ale tyhle stromy skutečně vykazují známky citroníkové rakoviny.“

„Ovšem nejde o starší onemocnění. Nechápu to.“

„Madam, nedostala jste oznámení, zelené oznámení, které upozorňuje, že jsme objevili příznaky, a žádá vás, abyste zavolala na číslo jedna osm sto? Nikdo vám neukazoval žádnou odbornou zprávu?“

„Vůbec netuším, o čem mluvíte,“ odpoví doktorka Selfová a náhle si vzpomene na člověka, který jí volal včera večer hned po Marinově odchodu a odmítl uvést své jméno. „Opravdu to vypadá, že jsou moje stromy nakažené?“

Přistoupí k jednomu z citrusů. Je obtěžkaný grapefruity a připadá jí zcela zdravý. Nakloní se blíž k větvi, na jejíchž několik listů ukazuje inspektorův prst v gumové rukavici. Mají světlé, stěží viditelné léze vějířovitého tvaru.

„Tahle místa naznačují nedávnou infekci,“ vysvětluje muž. „Starou nanejvýš pár týdnů. Ale jsou velmi zvláštní.“

„Nechápu to,“ opakuje druhý inspektor. „Pokud máme věřit těm červeným pruhům, muselo by tu být vidět usychání stromů a opadávání plodů, podle počtu prstenců by se dalo zjistit, jak dlouho nemoc trvá. Víte, čtyřikrát až pětkrát do roka dochází k zarudnutí, a když spočítáte prstence…“

„To svoje počítání prstenců a opadávání plodů si strčte za klobouk!“ rozčileně zvýší hlas doktorka Selfová. „Co mi tím vlastně chcete říct?“

„Jenom jsem trochu uvažoval. Pokud by ty pruhy někdo namaloval už před pár léty…“

„Člověče, já jsem z toho jelen.“

„Bavíte se dobře?“ zaječí doktorka Selfová. „Protože mně vaše chování rozhodně zábavné nepřipadá.“ Pozoruje světlé vějířkovité léze a nepřestává myslet na včerejší anonymní telefonát. „Proč jste sem dneska přišli?“

„No, tohle je na celé věci taky dost divné,“ odpoví inspektor držící PDA. „Nedostali jsme žádnou zprávu, že by vaše stromy už někdo prohlédl, dal je do karantény a rozhodl o jejich vykácení. Nerozumím tomu. Všechno by mělo být zaznamenané v počítači. A ty léze na listech jsou opravdu zvláštní. Vidíte?“

Přitáhne jeden list blíž a doktorka Selfová znovu spatří podivnou ranku vějířovitého tvaru.

„Obvykle takhle nevypadají. Musíme přizvat patologa.“

„Sakra, proč jste si dneska vybrali moji zahradu?“ dožaduje se doktorka Selfová odpovědi.

„Dostali jsme telefonický tip, že by vaše stromy mohly být nakažené, ale…“

„Telefonický tip? Od koho?“

„Od nějakého místního zahradníka.“

„Co je to za pitomost? Mám vlastního zahradníka. Nikdy mi ani slůvkem nenaznačil, že by snad s mými stromy bylo něco v nepořádku. Celá ta věc vůbec nedává smysl. Žádný div, že veřejnost zuří. Sakra, vy inspektoři se chováte jako pomatení, prostě vtrhnete na soukromý pozemek a dokonce ani nedokážete pořádně zdůvodnit, proč ty zatracené stromy necháte vykácet.“

„Madam, chápu, jak vám je. Ale citroníková rakovina představuje vážné nebezpečí. Jestli si s ní neporadíme, brzy tady nezůstane jediný citroník a…“

„Chci vědět, kdo vám telefonoval.“

„Jméno volajícího neznáme, ale ujišťuju vás, madam, rychle tu věc vyjasníme. Každopádně se vám omlouváme se veškeré nepříjemnosti. A rádi vám vysvětlíme vaše práva. Kdy se tady můžeme znovu zastavit? Hodilo by se vám to dneska odpoledne? Mezitím seženeme patologa, aby se podíval na ty léze.“

„Klidně svému zatracenému patologovi a třeba i všem svým šéfům vyřiďte, že jsme spolu rozhodně neskončili. Víte vůbec, s kým mluvíte?“

„Ne, madam.“

„Tak si sakra v poledne pusťte rádio. Vypovídejte se s doktorkou Selfovou.“

„Páni, to jste vy?“ podiví se inspektor s kapesním počítačem PDA, ohromený, přesně jak by měl být. „Pravidelně vás poslouchám.“

„Mám teď nový pořad i v televizi. Kanál ABC, zítra o půl druhé. Každý čtvrtek.“ Doktorka Selfová se náhle cítí potěšená a tváří se na ispektory mnohem vlídněji.

Škrábavé zvuky za rozbitým oknem znějí, jako by tam někdo kopal jámu. Ev dýchá mělce a rychle, ruce zdvižené nad hlavou. Dýchá rychlými mělkými nádechy a výdechy, napjatě naslouchá.

Připadá jí, že tytéž zvuky zaslechla před pár dny. Ale nevzpomíná si, kdy přesně to bylo. Snad v noci. Slyší skřípot lopaty. Lopaty, která se za domem boří do hlíny. Ev se na matraci trochu posune, v kotnících a zápěstích jí bolestivě škubne, jako by do nich dostala ránu kladivem. Ramena přímo hoří. Je jí horko a trpí žízní. Téměř není schopná přemýšlet a patrně má horečku. Infekce jsou ošklivé a každé zanícené místo nesnesitelně pálí. Kdyby chtěla ulehčit pažím nataženým vzhůru, musela by se postavit.

Zemřu, říká si. Pokud mě sám dřív nezabije, stejně zemřu. V domě je ticho a Ev ví, že ostatní jsou po smrti.

Ať s nimi provedl cokoliv, nikdo z nich nežije.

Teď už o tom Ev nepochybuje.

„Vodu,“ zkusí zavolat.

Slova z ní zvolna prýští a ve vzduchu se rozplývají jako bubliny. Její slova nejsou víc než bubliny. Vzlétnou z úst a vzápětí nehlučně zmizí v páchnoucím horkém vzduchu.

„Prosím. Prosím vás.“ Slova míří do prázdna. Nikam. Ev se rozpláče.

Vzlyká, slzy padají na poničené zelené šaty, jimiž má přikrytý klín. Vzlyká, jako by se teprve teď něco stalo, něco definitivního, podobného osudu, jaký si nikdy nedokázala představit. Strnule pozoruje tmavá místa zůstávající po jejích slzách na zelených šatech, svátečních šatech, v nichž při pobožnostech kázala. Pod šaty je růžová botka, teniska. Ev na stehně cítí dotek té růžové tenisky, která jistě patřila nějaké malé holčičce, ale paže má provazem zvednuté vzhůru a nemůže vzít botku do dlaní, ani ji lépe schovat. O to hlubší žal Ev prožívá.

Naslouchá skřípavým zvukům za oknem – a náhle k ní začne doléhat zápach.

Čím déle kopání pokračuje, tím odpornější zápach do místnosti proniká. Ale je to jiný zápach. Děsivý. Čpavý a hnilobný. Mrtvolný.

Vezmi mě domů, modlí se Ev k Bohu. Prosím, vezmi mě domů. Ukaž mi cestu.

S námahou se přesune na kolena, do pokleku. Zvuky kopání zmlknou, po chvíli se ozvou znovu a pak opět ustanou. Ev se snaží vztyčit, kymácí se, padá, vzlyká, ale neúnavně pokusy opakuje. Konečně se jí podaří vstát. Bolest je tak prudká, až se Ev tmí před očima. Zhluboka se nadechne a čerň se rozplyne.

Ukaž mi cestu, modlí se Ev.

Provazy jsou z tenkého bílého nylonu. Jeden je uvázaný k drátěnému ramínku na šaty, ohnutému a obtočenému kolem jejích zanícených oteklých zápěstí. Pokud Ev stojí, provaz visí volněji. Když se posadí, provaz se napne a zdvihne jí ruce nad hlavu. Ev teď už vůbec nemůže ležet. Naposledy ten muž projevil svou krutost tím, že zkrátil provaz a donutil tak Ev, aby co nejdéle stála, opřená o dřevěnou stěnu; v okamžiku, kdy to už nemůže vydržet a posadí se, paže jí prudce vylétnou vzhůru. Takhle naposledy předvedl, jak je krutý. Nejdřív si musela ostříhat vlasy a potom jí zkrátil provaz.

Ev vzhlédne ke stropnímu trámu, přes nějž jsou přehozené oba provazy, jeden uvázaný k drátěnému ramínku, které jí poutá zápěstí, druhý k dalšímu drátěnému ramínku, ovinutému kolem jejích kotníků.

Bože, úpěnlivě prosím. Ukaž mi cestu.

Kopání ustane. Odporný zápach štípe v očích a jako by z místnosti vysál světlo. Ev už ví, co ten puch znamená.

Jsou mrtví, říká si. Zbývám jenom já.

Opět se zahledí na provaz přivázaný k drátěnému ramínku, kterým jí muž spoutal zápěstí. Pokud Ev stojí, provaz visí natolik volně, že si jej může ovinout kolem krku jako smyčku. Cítí ten zápach a ví, co znamená. S modlitbou na rtech si omotá provaz kolem krku a nohy jí podklesnou.

43

Vzduch je hustý, vlní se jako voda a tvrdě útočí, ale motocykl V-Rod se nekymácí a nezdá se, že by měl sebemenší potíže. Lucy svírá stehny kožené sedlo a zvyšuje rychlost až na 193 kilometrů za hodinu. Hlavu nechává skloněnou a lokty má prohnuté jako žokej. Testuje na cvičném okruhu svůj nejnovější objev.

Ráno je horké a vzhledem k roční době nezvykle horké, po včerejší bouřce nezůstala ani stopa. Lucy přidá plyn, zvýší počet obrátek na 139 tisíc za minutu. Těší ji, že Harley se svými většími vačkami a písty, zadním převodem a vylepšeným motorem Control Module dokáže v případě nutnosti rozžhavit dráhu, ale nerada by zbytečně pokoušela štěstí. Už při rychlosti blížící se 180 kilometrům za hodinu před sebou skoro nic nevidí, což rozhodně není dobré. Její testovací okruh je úzkostlivě udržovaný, ale totéž neplatí o veřejných silnicích. A při tak vysokých rychlostech by i drobná nerovnost povrchu vozovky nebo odhozený předmět mohly mít fatální následky.

„Jak si vede?“ ozve se uvnitř přílby, která Lucy zakrývá celý obličej, Marinův hlas.

„Skvěle,“ odpoví Lucy, zpomalí na 130, zlehka pohne řídítky a projede kolem jasně oranžových větrných rukávů.

„Zatraceně tichá mašina,“ řekne Marino z kontrolní věže. „Skoro ji tady neslyším.“

Taky má být tichá, pomyslí si Lucy. V-Rod je nehlučný typ Harleye, závodní motocykl, který vypadá jako běžný silniční motocykl a nebudí pozornost. Lucy se v sedle zakloní a sníží rychlost pod stovku. Palec tiskne na otočný regulátor, aby převod udržovala ve volné verzi vhodné pro jízdu po okruhu. Nahne se ke straně a z pouzdra všitého na stehně do pravé nohavice černých kalhot určených pro zkušební střelby vytáhne pistoli Glock ráže 40.

„Nikdo na dostřel,“ informuje mikrofonem Marina.

„Okolí je taky čistý,“ odpoví Marino.

„Fajn, můžeš to spustit.“

Z kontrolní věže Marino sleduje, jak se Lucy řítí ostrou zatáčkou na severním konci testovacího okruhu dlouhého jeden a půl kilometru.

Pak Marino začne obhlížet vysoké hliněné náspy, modrou oblohu, travnaté střelnice, silnici, která uprostřed protíná pozemek. Nakonec zkontroluje hangár a ranvej, vzdálené necelý kilometr. Musí se přesvědčit, že v areálu nejsou žádní zaměstnanci, žádná vozidla ani letadla. Když se na okruhu testuje, všichni a všechno se od něj musí držet nejméně kilometr a půl dál. Uzavřený je i letový prostor.

Kdykoliv Marino takhle Lucy pozoruje, zažívá protichůdné pocity. Její neohroženost a nejrůznější dovednosti na něho dělají velký dojem. Miluje ji a zároveň ji nesnáší, občas by byl raději, kdyby mu na ní vůbec nezáleželo. V jistém důležitém směru se Lucy podobá své tetě, Marino si vedle ní připadá zcela nepřijatelný pro ženy, jaké tajně obdivuje, ale netroufá si je oslovit. Teď Lucy uhání po okruhu, ovládá svůj nový zdokonalený motocykl, jako by byl částí jejího těla. Marino ji sleduje a přemýšlí o Scarpettové, která je právě na cestě k letišti, na cestě za Bentonem.

„Pět vteřin – a začínáme,“ řekne Marino do mikrofonu.

Za sklem se Lucyina černá postava na lesklém černém motocyklu řítí ladně a téměř nehlučně vpřed. Lucy zvedá pravou ruku, v níž svírá pistoli, a loket tiskne k pasu, aby jí vítr nevyrval zbraň z dlaně. Marino počítá vteřiny odtikávající na digitálních hodinách zabudovaných do ovládacího panelu, a když dospěje k páté, zmáčkne tlačítko pro Zónu 2. Na východní straně okruhu vyskakují malé kulaté kovové terče a vzápětí se s hlasitým třeskem kácejí zpátky, zasažené náboji ráže 40. Lucy ani jednou nemine. Při pohledu na ni se to nezdá nijak obtížné.

„Dalekonosnými, hlavní zatáčka,“ ozve se Marinovi ve sluchátkách Lucyin hlas.

„Po větru?“

„Jo.“

Hog chvátá chodbou, kroky znějí hlučně a vzrušeně. Ve způsobu, jakým se nohy obuté do těžkých vysokých bot pohybují po ztrouchnivělých starých prknech, se dokonale odrážejí jeho pocity. Nese brokovnici. A nese také krabici od bot, ve které má rozprašovač, červenou barvu a malířskou šablonu. Je připravený.

„Teď už řekneš, že lituješ,“ prohodí k otevřeným dveřím na konci chodby. „Teď dostaneš, co si zasloužíš.“ Nedočkavě kráčí dál, rychle a hlučně.

Vejde do zápachu. Ten zápach je za dveřmi jako zeď, zdá se horší než tam venku u jámy. Uvnitř místnosti se vzduch ani nepohne, mrtvolný puch nemá kam uniknout. Hog ohromeně zírá.

Tohle se nemělo stát.

Jak Bůh mohla něco takového připustit?

Hog slyší, že Bůh slétla na chodbu. A vzápětí je Bůh uvnitř a kroutí nad Hogem hlavou. „Připravil jsem se!“ ječí Hog.

Bůh se dívá na oběšenou ženu, která unikla nepotrestaná, a dál káravě kroutí hlavou. Zavinil to Hog, je hlupák, nepočítal s tím. Měl se postarat, aby se taková věc nemohla stát.

Žena neřekla, že lituje, jak to nakonec udělají všechny, když mají hlaveň brokovnice v ústech a přesto se pokoušejí mluvit. Lituju. Prosím. Moc lituju.

Krásná Bůh zmizí, odlétne dveřmi a nechá tu Hoga s jeho pochybením i s malou růžovou teniskou ležící na potřísněné matraci. Hog se v nitru začíná třást, třást vztekem tak silným, že neví, jak se s ním vypořádat.

Křičí, zatímco rázně kráčí po špinavé a odporně lepkavé podlaze plné moči a výkalů té ženy, křičí, zatímco prudce kope do jejího nechutného mrtvého nahého těla. Při každém kopnutí sebou mrtvola škubne. Kymácí se na provaze obtočeném kolem krku a nad levým uchem směřujícím vzhůru. Jazyk jí visí z úst, jako by jej na Hoga vyplazovala, její obličej je rudofialový, jako by Hogovi zuřivě spílala. Žena klečí, kolena celou vahou těla tiskne na matraci a hlavu sklání, jako by se modlila ke svému Bohu, spoutané paže má zvednuté vzhůru a dlaně sepnuté jako v gestu oslavujícím vítězství.

Ano! Ano! Žena se na provaze vítězně pohupuje, vedle sebe malou růžovou tenisku.

„Drž hubu!“ křičí Hog.

Znovu a znovu do ní kope těžkými vysokými botami, dokud se jeho nohy tak neunaví, že už dál kopat nemůže.

Znovu a znovu do ní mlátí pažbou brokovnice, dokud se jeho ruce tak neunaví, že už dál mlátit nemůže.

44

Marino se chystá aktivovat sérii terčů v podobě lidských postav, které se začnou vynořovat zpoza křoví, plotu a stromu v hlavní zatáčce, jíž Lucy občas říká Zatáčka mrtvého muže.

Zkontroluje oblast s oranžovými větrnými rukávy a ověří si, že vítr stále ještě vane od východu a jeho rychlost zůstává pod deseti kilometry za hodinu. Pak už sleduje, jak Lucy ukládá do pouzdra pistoli Glock a sahá za sebe do velké kožené sedlové brašny, přitom stálou, téměř stokilometrovou rychlostí projíždí zatáčku s protivětrem, aby pokračovala po rovném úseku s větrem v zádech.

Lucy vytáhne z brašny Barettu Cx4 Storm, karabinu ráže 9 milimetrů.

„Pět vteřin – a začínáme,“ opět informuje Marino.

Karabina Storm s povrchem z neodrazivého černého polymeru a stejným výsuvným závěrem, jaké se užívají u samopalů Uzi, je Lucyinou vášní. Neváží ani tři kilogramy, má pažbu jako pistole, takže se snadno drží jednou rukou, automatické vyhazování prázdných nábojnic se dá nastavit bud doleva, nebo doprava. Je to moc šikovná věcička, a když Marino zaktivuje Zónu 3, Lucy se přežene jako smršť. Za ní se na slunci lesknou odletující mosazné nábojnice. Všechno v Zatáčce mrtvého muže Lucy postřílí – důkladně, spolehlivě. Marino napočítá patnáct vypálených salv. Terče leží na zemi a Lucy zbývá ještě jedna dávka.

Marino přemýšlí o ženě jménem Stevie. A přemýšlí o tom, že Lucy se s ní má dnes večer sejít v restauraci Deuce. Telefonní číslo, které Stevie dala Lucy, číslo s předčíslím 617, patří jistému Dougovi, chlápkovi z Concordu v Massachusetts. Doug tvrdí, že před několika dny navštívil nějaký bar v Ptownu a ztratil tam svůj mobil. Číslo prý zatím nezablokoval z jediného důvodu: telefon zřejmě našla jistá dáma, zavolala na jedno z uložených čísel, ozval se jí Dougův známý a nadiktoval jí Dougovo číslo domů. Zatelefonovala tedy Dougovi, řekla mu, že našla jeho mobil a slíbila mu ho poslat poštou.

Zatím to neudělala.

Mazaný trik, pomyslí si Marino. Když najdete nebo ukradnete mobilní telefon a slíbíte ho majiteli poslat, patrně hned nenechá zablokovat své elektronické bezpečnostní identifikační číslo a vy můžete po nějakou dobu, než dotyčný pochopí, co se děje, jeho telefon používat. Marinovi ovšem není zcela jasné, proč by Stevie, ať už je to ve skutečnosti kdokoliv, volila tak složitý způsob. Jestli jenom nechce mít účet u Verizonu, Sprintu nebo jiných mobilních operátorů, může přece volat z telefonních budek.

Každopádně tahle Stevie představuje problém. Lucy se už téměř rok pohybuje blízko okraje propasti. Změnila se. Je nevšímavá, lhostejná. Marina už párkrát napadlo, jestli se nesnaží sama sobě ublížit, hodně ošklivě ublížit.

„Právě se za tebou objevil cizí auťák,“ ohlásí jí vysílačkou. „Jsi mrtvá.“

„Mám znovu nabito.“

„To není možný,“ zapochybuje Marino.

Vůbec nic nepostřehl, ale nějak se jí podařilo bleskově odhodit prázdný zásobník a nasadit nový.

Lucy zpomalí a vzápětí zastaví pod kontrolní věží. Marino odloží sluchátka na ovládací panel. Než sejde po dřevěných schůdcích dolů, Lucy už u motocyklu stojí bez přílby a rukavic a stahuje si zip černé bundy.

„Jak jsi to provedla?“

„Podváděla jsem.“

„To mi bylo jasný.“

Marino přimhouří oči před ostrými paprsky a uvažuje, kde asi nechal své sluneční brýle. V posledních dnech pořád někde něco zapomíná.

„Tady jsem měla rezervní zásobník,“ poplácá si Lucy kapsu.

„Aha. V reálný situaci bys tam nejspíš žádnej neměla. Takže jo, podváděla jsi.“

„Pravidla určuje ten, kdo přežije.“

„Co myslíš, nepředěláme všechny mašiny na Z-Rody?“ zeptá se Marino. Sice dobře ví, co si o tom Lucy myslí, ale stejně se ptá; doufá, že změnila názor.

Nemá smysl zvyšovat obsah motoru o nějakých 13 procent, ze současných 1150 cm3 na 1318 cm3, a už tak obrovský výkon ze 120 na 170 koňských sil, jen aby motocykl dokázal během 9,4 vteřiny raketově zrychlit z nuly na 225 kilometrů za hodinu. Jistě, čím bude stroj lehčí, tím lépe pojede, ovšem znamenalo by to nahradit kožené sedadlo a zadní blatník vytvarovanou skelnou vatou a připravit se o sedlové brašny, bez kterých by se těžko obešli. Marino doufá, že u jejich nové sady motocyklů Special Op si Lucy takovou řezničinu odpustí. Doufá, že pro tentokrát už má dost.

Lucy ho svou odpovědí příjemně překvapí. „Nepraktické a zbytečné. Motor Z-Rod vydrží jenom šestnáct tisíc kilometrů, tak si představ to trápení s údržbou. A jestli tyhle stroje očešeme, budou přitahovat pozornost. Kromě toho by kvůli zvýšenému nasávání vzduchu byly mnohem hlučnější.“

„Co je zase?“ zamračí se Marino, když náhle zazvoní jeho mobil. „Jo,“ ohlásí se rozmrzele.

Chvíli poslouchá, pak ukončí hovor, zakleje a otočí se k Lucy. „Chystají se pustit do prohlídky toho stejšnu. Mohla bys v domě tý Simisterový začít beze mě?“

„Nedělej si starosti. Řeknu Lex, aby tam na mě čekala.“

Lucy si vezme vysílačku. „Nula-nula-jedna volá stáj.“

„Co si přeješ, nula-nula-jedničko?“

„Nech napumpovat moji kobylku. Vyrazím s ní do ulic.“

„Nepotřebuje vyztužit sedlo?“

„Ne, takhle to úplně stačí.“

„To rád slyším. Bude připravená.“

„Kolem deváté zamířím do South Beach,“ řekne Lucy Marinovi. „Uvidíme se tam.“

„Možná by bylo lepší jet spolu.“ Marino se na ni dívá a marně se snaží poznat, co se odehrává v její hlavě.

Nikdy to nedokáže, je na něho příliš složitá. Kdyby byla jen o málo složitější, asi by se neobešel bez tlumočníka.

„Nechci riskovat, že by nás zahlédla oba v jednom autě.“ Lucy si svlékne balistickou bundu a postěžuje si na rukávy, které jí připadají jako čínská pouta.

„Třeba tu jde o kultovní záležitost,“ prohodí Marino. „O nějakej kult, při kterým si parta čarodějnic maluje po celým těle červený otisky dlaní. Koneckonců ve stejným kraji je Salem. Vyskytujou se tam nejrůznější druhy čarodějnic.“

„Čarodějnice se nesdružují v partách, ale při sabatech.“ Lucy ho šťouchne do ramene.

„Třeba je jednou z nich,“ řekne Marino. „Třeba tvoje nová přítelkyně patří k čarodějnicím, co kradou mobilní telefony.“

„A třeba bych se jí na to rovnou mohla zeptat.“

„Rozhodně by sis měla dávat pozor na cizí lidi. To je tvoje slabá stránka, Lucy. Když se s někým dáš dohromady, selhává ti úsudek. Vážně bych si přál, abys byla opatrnější.“

„Jak se zdá, oba trpíme stejnou poruchou. Tvůj úsudek v téhle oblasti je skoro stejně vynikající jako ten můj. A mimochodem, teta Kay se zmínila, že na místě činu v domě paní Simisterové ses k Rebě choval hnusně, ačkoliv je to opravdu dobrá policistka.“

„Tohle doktorka neměla říkat. Neměla říkat vůbec nic.“

„Nezůstala jen u toho. Vyjádřila se, že Reba je šikovná, sice bez zkušeností v nové práci, ale chytrá. Ne tupá jako pytel kladiv – a neplatí o ní ani další a horší obraty, ve kterých si tak libuješ.“

„Kecy.“

„Určitě je to ta, co jsi za ní jeden čas pálil,“ dodá Lucy.

„Kdo ti to prozradil?“ vyhrkne Marino.

„Ty sám. Právě teď.“

45

Lucy má makroadenom, nádor na podvěsku mozkovém, který je tenkou stopkou připojený k hypotalamu tvořícímu spodní část 3. mozkové komory. Normální hypofýza není větší než hrášek. Mluví se o ní jako o řídící žláze, protože přenáší signály do štítné žlázy, nadledvin, vaječníků či varlat, kontroluje jejich produkci hormonů a tím výrazně ovlivňuje metabolismus, krevní tlak, reprodukční a další životně důležité funkce. Lucyin nádor v průměru měří přibližně 12 milimetrů. Je benigní, ovšem sám od sebe nezmizí. Projevuje se bolestmi hlavy a nadměrnou produkcí prolaktinu, což vyvolává nepříjemné symptomy nepravého těhotenství. Lucy zatím všechno zvládá za pomoci léků, které by měly snížit hladinu prolaktinu a zmenšit nádor, ale její přístup není ideální. Užívá léky s nechutí a dokonce nepravidelně. Časem by mohlo dojít k tomu, že jedinou nadějí bude operace.

Scarpettová zaparkuje v Signatuře, FBO na letišti ve Fort Lauderdale, kde má Lucy v hangáru své tryskové letadlo. Vystoupí z auta a zamíří dovnitř k pilotům. Přitom přemýšlí o Bentonovi, stále si není jistá, jestli mu vůbec někdy odpustí, cítí se natolik rozzlobená a dotčená, až jí srdce divoce buší a chvějí se jí ruce.

„Tam nahoře jsou ještě pořád sněhové přeháňky,“ informuje ji hlavní pilot Bruce. „Let potrvá zhruba dvě hodiny. Budeme mít dost silný protivítr.“

„Vím, že o jídlo moc nestojíte, ale byl by tu slušný výběr sýrů,“ prohodí druhý pilot. „Máte zavazadla?“

„Ne,“ odpoví Scarpettová.

Lucyini piloti nenosí uniformy. Jde o agenty vybrané podle jejích představ, tedy o muže, kteří nepijí, nekouří, neberou drogy, jsou tělesně zdatní a vycvičení k osobní ochraně. Oba Scarpettovou provázejí na startovací plochu, kde už čeká letadlo Citation X, podobné obrovskému bílému břichatému ptákovi. Scarpettová si znovu připomene Lucyino břicho a to, co Lucy potkalo.

V letadle se usadí do velkého koženého křesla, a zatímco piloti se v kokpitu věnují svým povinnostem, zavolá Bentonovi.

„Budu tam asi tak v jednu, ve čtvrt na dvě,“ oznámí mu.

„Kay, snaž se mě prosím pochopit. Vím, jak ti teď je.“

„Promluvíme si o tom, až dorazím.“

„Důležité věci není správné odkládat,“ namítne Benton.

Tahle stará moudrost pro ně vždy představovala téměř zaklínadlo. Nikdy nenechávej zapadnout slunce nad svým hněvem, nikdy nevycházej z domu, nenastupuj do auta nebo do letadla se zlobou v srdci. Jestli někdo ví, jak rychle a nečekaně může lidem změnit život tragédie, pak jsou to Benton a Scarpettová.

„Bezpečný let,“ popřeje jí Benton. „Miluju tě.“

Lex a Reba obcházejí kolem domu, jako by po něčem pátraly. Přestanou pátrat, když Lucy okázale vjede na příjezdovou cestu Daggie Simisterové.

Vypne motor V-Rodu, sundá si černou přílbu zakrývající celý obličej a stáhne dolů zip své dokonale přiléhavé černé bundy.

„Vypadáš jako Darth Vader,“ usměje se Lex.

Podobně vytrvale spokojeného člověka Lucy ještě nepotkala. Lex je prostě poklad, a když dostudovala, Akademie se jí už nevzdala. Lex je bystrá a pečlivá, navíc pozná, kdy se má klidit z cesty.

„Co nás tady zajímá?“ zeptá se Lucy a přelétne pohledem nevelkou zahradu.

„Ovocné stromy,“ odpoví Lex. „Nechci si hrát na detektiva, ale když jsme byli v domě té pohřešované rodiny,“ ukáže ke světleoranžovému domu na druhé straně vodního kanálu, „zmínila se doktorka Scarpettová o nějakém citroníkovém inspektorovi. Říkala, že prohlížel stromy právě tady, možná ve vedlejší zahradě. Odsud to není vidět, ale některé stromy tam mají stejné červené pruhy.“ Lex znovu ukáže ke světleoranžovému domu na druhém břehu ramene kanálu.

„Jistě, rakovina citroníků se šíří šílenou rychlostí,“ podotkne Reba. „Jestli jsou infikované stromy tady, v okolí bude spousta dalších. Mimochodem,“ otočí se k Lucy, „já jsem Reba Wagnerová. Asi jste o mně už slyšela od Peta Marina.“

Lucy jí pohlédne do očí. „Co jsem měla slyšet, pokud o vás mluvil?“

„Jak jsem mentálně nevyzrálá.“

„Mentálně nevyzrálá? Tak složitými výrazy si Marino slovník nezatěžuje. Spíš by řekl, že jste zabedněná.“

„To jste vystihla.“

„Jdeme dovnitř,“ vyzve je Lucy a zamíří k přední verandě. „Podíváme se, co jste tu minule přehlédla, když jste tak mentálně nevyzrálá,“ dodá na adresu Reby.

„Dělá si legraci,“ řekne Lex Rebě a zvedne kufřík s vybavením pro pátrání na místě činu, který odložila u domovních dveří. „Než se pustíme do práce,“ pokračuje, „ráda bych si ověřila, jestli od chvíle, kdy policie dům opustila, byl zapečetěný.“

„Stoprocentně,“ řekne Reba. „Sama jsem na to dohlédla. Zapečetili jsme všechna okna i dveře.“

„Je tu poplachový systém?“

„Divila byste se, kolik lidí tady žádný nemá.“

Lucy si na oknech všimne samolepek s nápisem H&W Alarm Company a poznamená: „Ale zlodějů se bála. Opravdový alarm si zřejmě nemohla dovolit, a tak chtěla lotry alespoň odstrašit.“

„Potíž je, že lotři tenhle trik znají,“ povzdechne si Reba. „Samolepky a loga na truhlících s květinami. Zkušenému lupiči stačí jediný pohled, aby pochopil, že v domě patrně poplachový systém není. Že ti, kdo tam bydlí, si buď takovou investici nemůžou dovolit, nebo jsou příliš staří a už se s tím nechtějí obtěžovat.“

„To je fakt, pro spoustu starých lidí taková technika znamená velkou komplikaci,“ řekne Lucy. „Například si nedokážou zapamatovat své kódy. Mluvím vážně.“

Reba otevře dveře, z nichž zavane zatuchlý vzduch, jako by uvnitř už dávno ustal veškerý život, natáhne ruku a rozsvítí.

„Dělal už někdo něco s tímhle?“ ukáže Lex na kameninovou podlahu v předsíni.

„Ne, podlahu jsme zkoumali jenom v ložnici.“

„Fajn, tak se tu na chvilku zastavíme a promyslíme si další postup,“ navrhne Lucy. „Zatím víme dvě věci. Vrah se dostal do domu, aniž musel vyrazit dveře. Zastřelil tu ženu a pak někudy odešel. Také dveřmi?“ zeptá se Reby.

„Řekla bych, že ano. Na všech oknech jsou žaluzie. Těmi proleze leda tak Gumby.“

„Začneme tedy postřikovat u těchhle dveří a budeme pokračovat až do ložnice, kde došlo k vraždě,“ rozhodne Lucy. „Pak stejný postup zopakujeme od všech dalších dveří. Provedeme triangulaci.“

„Kromě domovních dveří tu máme ještě zadní dveře do kuchyně a zasunovací dveře spojující jídelnu s prosklenou terasou a ty, co vedou z terasy ven,“ vypočítává Reba. „Pete říká, že když sem přišel, oboje zasunovací dveře byly odemčené.“

Reba vejde do předsíně, Lucy a Lex ji následují. Zavřou za sebou dveře.

„Objevily se nějaké další podrobnosti o tom citroníkovém inspektorovi, kterého jste s doktorkou Scarpettovou náhodou zahlédly přibližně v době vraždy?“ zeptá se Lucy. Při práci o Scarpettové nikdy nemluví jako o své tetě.

„Pár věcí jsem zjistila,“ odpoví Reba. „Především inspektoři vždycky přicházejí ve dvojicích. Člověk, kterého jsme viděly, byl sám.“

„Jak víte, že jeho kolega nebyl mimo dohled?“ namítne Lucy. „Třeba na předzahrádce?“

„To samozřejmě nevíme. Ale viděly jsme jenom tu jedinou osobu. Navíc neexistuje žádný záznam, že by úřady do téhle oblasti vůbec nějaké inspektory vyslaly. A další věc: pomáhal si takovým tím naběrákem, víte dlouhou tyčí s čelistmi na konci; umožňuje očesávat i ovoce, které roste hodně vysoko. Jak jsem se dozvěděla, inspektoři nic podobného nepoužívají.“

„Čekám na pointu,“ prohodí Lucy.

„Pak ten naběrák rozložil a schoval do velké černé tašky.“

„Zajímalo by mě, co v ní ještě mohl mít,“ ozve se Lex.

„Třeba brokovnici,“ řekne Reba.

„Musíme si zachovat chladnou hlavu,“ upozorní Lucy.

„Podle mě se nás vyloženě snaží zesměšnit,“ dodá Reba. „Jen si tu situaci představte. Mám dokonalý výhled na druhou stranu kanálu. Jsem policistka. Vedle stojí doktorka Scarpettová. Je jasné, že pátráme. Že vyšetřujeme případ. A ten chlap na nás klidně kouká a předvádí se v roli údajného citroníkového odborníka.“

„Možné to je, ale jistotu nemáme,“ odpoví Lucy. „Musíme si zachovat chladnou hlavu,“ připomene znovu.

Lex se skloní ke studené kameninové podlaze a otevře kufřík s technickým vybavením. V celém domě stáhnou rolety a obléknou si ochranné kombinézy pro jedno použití. Lucy rozloží stativ a upevní na něj fotoaparát s kabelovou spouští. Lex mezitím namíchá luminol a přeleje roztok do černé rozstřikovací láhve. Vyfotografují část podlahy těsně u domovních dveří a zhasnou. Hned napoprvé mají štěstí.

„To mě podrž,“ ozve se ve tmě Rebin hlas.

Na kameninové podlaze, kterou Lex postřikuje luminolem, modrozeleně září stopy podrážek. Lucy je zachycuje fotoaparátem.

„Musel mít na botách zatraceně hodně krve, když jí tam tolik zůstalo ještě potom, co prošel celým domem,“ žasne Reba.

„Až na jednu maličkost,“ poznamená ze tmy Lucy. „Stopy míří špatným směrem. Nevedou ven, ale naopak dovnitř.“

46

Tváří se rozmrzele, ale v tom dlouhém černém semišovém kabátě a v baseballové čapce, ze které vyčuhují prošedivělé vlasy, vypadá fantasticky. Po každém delším odloučení Benton Scarpettovou znovu překvapí svým pečlivě udržovaným vzhledem, elegancí své vysoké štíhlé postavy. Scarpettová se na něho nechce hněvat. Nesnáší to. Je jí z toho zle.

„Jako vždycky pro nás bylo potěšení s vámi letět.“ Pilot Bruce jí srdečně potřese rukou. „Zavolejte, až budete přesně znát dobu návratu. A ozvěte se, kdybyste cokoliv potřebovala. Máte všechna moje čísla, že?“

„Díky, Bruci,“ odpoví Scarpettová.

„Je mi líto, že jste musel čekat,“ otočí se pilot k Bentonovi. „Protivítr se stále zhoršoval.“

Benton nemá ani trochu přátelskou náladu. Vůbec pilotovi neodpoví a vyprovodí ho zamračeným pohledem.

„Nech mě hádat,“ řekne Benton Scarpettové. „Další superatlet, který se rozhodl hrát si na četníky a na zloděje. To je jeden z důvodů, proč nesnáším cestování jejími letadly. Piloti, co mají místo mozku svaly.“

„Cítím se s nimi dokonale v bezpečí.“

„Já rozhodně ne.“

Vycházejí z FBO a Scarpettová si zapíná svůj vlněný kabát.

„Doufám, že se s tebou nepokoušel vybavovat a neotravoval tě,“ pokračuje Benton. „Mě tyhle typy vyloženě popuzují.“

„Taky tě moc ráda vidím, Bentone.“ Scarpettová jde o krok před ním.

„Náhodou moc dobře vím, že si nic takového nemyslíš.“

Benton zrychlí, otevře skleněné dveře a podrží je před ní. Studený vítr dovnitř vžene sněhové vločky. Pod tmavošedou oblohou je takové šero, že na parkovišti už svítí všechna světla.

„Vybírá si tyhle mládence,“ zůstává Benton u svého tématu. „Krasavce posedlé sportem. Připadají si jako hrdinové z akčních filmů.“

„O co se to snažíš? Chceš vyvolat hádku dřív, než se dostanu ke slovu?“

„Je důležité, aby sis všímala určitých věcí. Abys neposuzovala lidi jen podle toho, že se zdánlivě chovají přátelsky. Dělá mi starost, že nevnímáš závažné signály.“

„Nebuď směšný.“ V tónu jejího hlasu zazní hněv. „Pokud jde o tohle, neustále vnímám až příliš mnoho signálů. Ačkoliv v uplynulém roce jsem nepochybně propásla některé obzvlášť závažné. Chtěl jsi hádku, máš ji mít.“

Procházejí zasněženým parkovištěm. Sníh tlumí jejich kroky a zamlžuje světlo luceren kolem vyasfaltované betonové plochy. Jindy by se spolu drželi za ruce. Scarpettová se znova v duchu ptá, jak mohl provést to, co provedl. Její oči jsou zvlhlé. Možná jen vinou toho chladného větru.

„Dělá mi starost, kdo by za tím mohl být,“ prohodí náhle Benton, zatímco odemyká porsche, tentokrát SUV s pohonem na všechna čtyři kola.

Benton má rád svá auta. Stejně jako Lucy obdivuje sílu. Rozdíl mezi nimi dvěma je v tom, že Benton ví o své vlastní síle. Lucy podobný pocit postrádá.

„Dělá ti to starost nějak všeobecně?“ zeptá se Scarpettová v domnění, že řeč je stále ještě o signálech, které údajně nevnímá.

„Mluvím o tom, kdo asi mohl zavraždit ženu, která se tady našla. Databáze NIBIN potvrdila, že brokovnicová nábojnice byla vystřelená ze zbraně použité před dvěma roky při vraždě v Hollywoodu. Šlo o loupež v obchodě se spotřebním zbožím. Maskovaný chlap zabil nějakého kluka, vedoucí obchodu pak zastřelil lupiče. Znáš ten případ?“

To už vyjíždějí od letiště a Benton na ni pohlédne.

„Slyšela jsem o něm,“ odpoví Scarpettová. „Chlapci bylo sedmnáct a v rukou nedržel nic jiného než mop.“ Je čím dál rozmrzelejší, ale přesto se zeptá: „Tuší někdo, jak se ta brokovnice znovu dostala do oběhu?“

„Zatím ne.“

„V poslední době je těch vražd spáchaných brokovnicí opravdu dost.“ Scarpettová mluví chladně, profesionálně.

Pokud si Benton přeje právě tohle, ráda mu vyhoví.

„Zajímalo by mě, co to znamená,“ dodá, stále jakoby s odstupem. „Brokovnice z případu Johnnyho Swifta zmizí – a teď zase jednu máme v případu Daggie Simisterové.“

Benton o vraždě Daggie Simisterové ještě neví a Scarpettová mu tedy nejdřív musí vysvětlit okolnosti případu.

„Najednou někdo znovu použil brokovnici, která měla být ve skladu důkazních materiálů nebo sešrotovaná,“ pokračuje. „A pak je tu bible v domě té pohřešované rodiny.“

„Jaká bible? Jaká pohřešovaná rodina?“

Scarpettová opět musí vysvětlovat. Začne u anonymního telefonátu od kohosi, kdo si říká Hog. Následuje informace o zmizelých ženách a chlapcích a o starodávné bibli, která se našla v jejich domě, otevřená na stránce obsahující stejný verš z Moudrosti Šalomounovy, jaký onen záhadný Hog citoval Marinovi do telefonu.

Proto jsi na ně jako na děti nerozumné seslal svůj soud, abys je odhalil a vydal posměchu.

„Verš je zatržený tužkou,“ dodá Scarpettová. „A jde o bibli vytištěnou roku 1756.“

„Je dost neobvyklé, aby někdo měl tak staré vydání.“

„Žádné podobně staré knihy se v domě nenašly. Alespoň podle detektiva Wagnerové. Tu ještě neznáš. Lidé z církve, ke které obě ženy patřily, tvrdí, že tuhle bibli nikdy předtím neviděli.“

„Zkoušeli jste najít otisky prstů nebo DNA?“

„Žádné otisky. Žádná DNA.“

„Nějaké teorie o tom, co se s těmi pohřešovanými mohlo stát?“ zeptá se Benton, jako by jediným důvodem, proč se sem Scarpettová přihnala soukromým tryskovým letadlem, byla pracovní debata.

„Nic smysluplného.“ Její znechucení roste.

Benton vůbec neví, jak v poslední době vypadá její život.

„Existují důkazy, že došlo k zločinu?“

„Momentálně všechno zkoumají v laboratořích,“ odpoví Scarpettová. „Jedou na plné obrátky. Na vnější straně zasunovacích dveří v ložnici těch žen jsem našla otisk ucha. Někdo na sklo přitiskl ucho.“

„Třeba jeden z chlapců.“

„To ne,“ řekne Scarpettová se sílícím hněvem. „Máme jejich DNA – totiž předpokládáme, že jde o jejich DNA –, z oblečení, zubních kartáčků a lahvičky léku na předpis.“

„Osobně nepovažuju otisky ucha za příliš kvalitní forenzní materiál. Otisky ucha už zavinily spoustu justičních omylů.“

„A co detektory lži?“ málem vyštěkne Scarpettová. „Jsou to taky jen pomůcky.“

„Já se s tebou nehádám, Kay.“

„Z otisku ucha můžeme získat DNA stejně jako z otisků prstů. Což se stalo. A ta DNA je neznámá, zřejmě nepatří nikomu z lidí, kteří bydleli v domě. V databázi CODIS není. Požádala jsem známé z DNAPrint Genomics v Sarasotě, aby zjistili pohlaví, dědičné znaky a případně určili rasu. Bohužel jim to potrvá řadu dní. Ve skutečnosti si nedělám naděje, že by se našlo ucho patřící k tomu otisku.“

Benton mlčí.

„Máš doma něco k jídlu? A potřebuju se napít. Kašlu na to, že je teprve po poledni. A ráda bych se bavila i o něčem jiném než o práci. Nepřiletěla jsem uprostřed sněhové bouře, abych řešila profesionální problémy.“

„Sněhová bouře ještě nezačala,“ zachmuřeně podotkne Benton. „Ale přijde.“

Scarpettová upřeně hledí z okna. Benton se věnuje řízení, pokračuje v cestě do Cambridge.

„Jídla mám doma spoustu,“ řekne tiše. „A výběr nápojů tě jistě uspokojí.“

Po chvíli Benton ještě cosi dodá. Ale Scarpettová si není jistá, jestli se nepřeslechla. Pokládá za vyloučené, že by skutečně vyslovil to, co si myslí, že slyšela.

„Promiň, dobře jsem ti nerozuměla,“ ozve se znepokojeně.

„Ptal jsem se, jestli si přeješ konec. Chtěl bych, abys mi to raději řekla rovnou. Teď.“

„Jestli si přeju konec?“ Scarpettová má v očích nelíčený úžas. „Takže o tohle tu jde, Bentone? Po jednom vážnějším nedorozumění hned máme uvažovat, že ukončíme náš vztah?“

„Prostě ti nabízím takovou možnost.“

„Nepotřebuju, abys mi cokoliv nabízel.“

„Nechci tím naznačit, že potřebuješ mé svolení. Jen si neumím představit, jak máme pokračovat, když mi nedůvěřuješ.“

„Snad máš pravdu.“ Scarpettová potlačí slzy, odvrátí tvář a zahledí se na padající sníh.

„Tedy souhlasíš s tím, že jsi mi přestala důvěřovat.“

„Co kdybych já totéž provedla tobě?“

„Určitě bych se rozčílil,“ odpoví Benton. „Ale zároveň bych se snažil pochopit důvody. Lucy má nepochybně právo na soukromí, legitimní právo. O nádoru vím jen proto, že za mnou sama přišla. Trápily ji zdravotní problémy a zajímala se, jestli bych jí mohl zařídit tomografické vyšetření v McLeanově nemocnici a zajistit, aby se k nikomu nic nedoneslo a všechno zůstalo absolutně utajené. Chtěla se vyhnout prohlídce v běžné nemocnici. Přece víš, jaká Lucy je. Zvlášť poslední dobou.“

„Kdysi jsem věděla, jaká je.“

„Kay.“ Benton se k ní otočí. „Nepřála si, aby existoval záznam. Už od schválení zákona o vnitřní bezpečnosti skoro nic naše soukromí nechrání.“

„O tohle se s tebou přít nebudu.“

„Musíš počítat s tím, že federálové smějí ve jménu boje proti terorismu prohlížet veškerou tvou zdravotní dokumentaci a bankovní účty, smějí zjišťovat, jaké užíváš léky a co obvykle kupuješ, smějí propátrávat kteroukoliv oblast tvého života. A Lucy má celkem opodstatněné obavy, pokud jde o její někdejší kontroverzní působení u FBI a Úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně. Nevěří těm lidem a uvědomuje si, že by se na ni dalo ledacos vyhrabat. Mohla by dostat zákaz létat, mohla by ji začít prověřovat federální daňová služba, mohla by se dočkat obvinění ze zneužití informací k nezákonnému obchodování s akciemi, mohli by ji skandalizovat v novinách a bůhví co ještě.“

„A co ty a tvoje ne zrovna nejpříjemnější zkušenost s FBI?“

Benton pokrčí rameny a dál jede velmi rychle. Sníh kolem víří jen zlehka, vločky se téměř nedotýkají předního skla.

„Moc mi toho už udělat nemůžou,“ řekne. „Pravda je, že bych pro ně patrně představoval zbytečnou ztrátu času. Daleko víc mě trápí, kdo tady pobíhá s brokovnicí, která měla být v úschově hollywoodské policie, nebo zničená.“

„Jak to Lucy provádí s předpisy na léky? Když se tak úzkostlivě snaží, aby za sebou nenechala jediný papír, jedinou elektronickou stopu.“

„Musí se tak úzkostlivě snažit, tohle nejsou žádné paranoidní halucinace. Ti lidé dokážou získat skoro všechno, co si zamanou, a taky to získávají. Myslíš, že je třeba zastaví nutnost opatřit si soudní příkaz? Kdepak. Agenti FBI prostě zajdou za soudcem, kterého čirou náhodou jmenovala právě současná vláda. Za soudcem, který se bojí následků, pokud by odmítl spolupracovat. Mám ti snad načrtnout pár desítek dalších možných variant?“

„Amerika bývala příjemné místo k životu.“

„Léky dostává Lucy přímo u nás,“ dodá Benton.

A pak se rozpovídá o McLeanově nemocnici. Znovu a znovu Scarpettovou ujišťuje, že lepší zdravotnické zařízení by Lucy nenašla. Koneckonců McLeanova nemocnice má k dispozici ty nejkvalitnější lékaře a výzkumné pracovníky v celé zemi, na celém světě. Ale nic z toho, o čem mluví, nemůže Scarpettové zlepšit náladu.

Teď už jsou v Cambridgi a míjejí nádherná stará panská sídla na Brattle Street.

„Kvůli ničemu – včetně léků – nemusela projít normálními postupy,“ pokračuje Benton. „Neexistuje záznam, který by se dal vyhledat. Ledaže by někdo udělal chybu nebo se dopustil indiskrétnosti.“

„Nic není stoprocentně jisté. Lucy přece nemůže strávit zbytek života ve strachu, že se lidé dozvědí o jejím mozkovém nádoru a nějakých dopaminových agonistech, které užívá, aby nemoc udržela pod kontrolou. Nebo že za sebou má mozkovou operaci, pokud k ní dojde.“

Scarpettové se to neříká lehce. Podle statistických údajů je sice chirurgické vynětí nádoru hypofýzy v drtivé většině případů úspěšné, ale vždycky se může něco pokazit.

„Není to rakovina,“ poznamená Benton. „Kdyby se jednalo o zhoubný nádor, pravděpodobně bych tě informoval – bez ohledu na Lucyino mínění.“

„Lucy je moje neteř. Vychovala jsem ji jako vlastní dceru. Nemáš právo určovat, co představuje vážné ohrožení jejího zdraví, a co nikoliv.“

„Víš lépe než kdokoliv jiný, že nádory podvěsku mozkového nejsou nijak vzácné. Studie prokázaly, že nádory hypofýzy se objevují až u dvaceti procent populace.“

„Záleží na tom, kdo a jak studii vypracovává. Deset procent. Dvacet procent. Já na statistiku kašlu.“

„Určitě je vídáš při pitvách. Lidé vůbec netušili, že nějaký nádor na hypofýze mají, ostatně kvůli němu ve tvé pitevně neskončili.“

„Lucy o něm ví. A ta procenta se týkají lidí, kteří neměli makroadenomy, ale mikroadenomy, navíc vesměs bezpříznakové. Lucyin tumor byl při posledním vyšetření dvanáctimilimetrový – a není bezpříznakový. Lucy musí brát léky, aby snížila abnormálně vysoké hladiny prolaktinu, a možná je bude muset užívat až do smrti, pokud si nenechá nádor vyoperovat. Jistě znáš veškerá rizika chirurgického zákroku; nejmenší z nich je, že se operace nepodaří a tumor tam zůstane.“

Benton odbočí na svou příjezdovou cestu a dálkovým ovladačem otevře vrata garáže, v dávnějších dobách přístřešku pro kočáry. Mlčky zaparkuje SUV vedle svého dalšího silného porsche a zavře vrata. Mlčí i Scarpettová. Jdou k postrannímu vchodu Bentonova starobylého viktoriánského domu z tmavočervených cihel, který stojí těsně za Harvard Square.

„Kdo je Lucyin ošetřující lékař?“ zeptá se Scarpettová, zatímco vcházejí do kuchyně.

„Momentálně nikdo.“

Benton si svlékne kabát a úhledně jej přeloží přes opěradlo židle. Scarpettová na něho nechápavě zírá.

„Lucy nemá svého ošetřujícího lékaře? To nemyslíš vážně! Co tu s ní sakra provádíte?“ Sama ze sebe kabát skoro strhne a zlostně jej odhodí na židli.

Benton otevře dubovou skříňku, vyndá z ní láhev nemíchané sladové skotské a dvě sklenky. Do sklenek nasype led.

„Vysvětlení ti asi nepřinese žádnou úlevu,“ řekne. „Lucyin lékař je po smrti.“

Důkazní materiály značných rozměrů se na Akademii zkoumají v hangáru s trojími garážovými vraty, od nichž vede spojovací silnice k druhému hangáru, kde Lucy uchovává své helikoptéry, motocykly, opancéřované terénní vozy Humvee, motorové čluny a horkovzdušný balon.

Reba ví, že Lucy má vrtulníky a motocykly. Ví o nich každý. Ale není si příliš jistá tím ostatním, co se podle Marina údajně v onom hangáru skrývá. Podezřívá ho, že si z ní prostě jen vystřelil, dost surově vystřelil, protože Reba by vypadala jako hlupačka, kdyby mu uvěřila a všude opakovala to, co jí namluvil. Marino jí hodně lhal. Tvrdil, že ji má rád. Tvrdil, že takový sex jako s ní ještě nikdy nezažil. Tvrdil, že ať se stane cokoliv, vždycky zůstanou přátelé. Nic z toho nebyla pravda.

Seznámili se před několika měsíci. Tehdy ještě působila v motocyklové jednotce. Marino se jednoho dne objevil na Softailu, který měl předtím, než si pořídil ten naparáděný Deuce. Reba právě zaparkovala svůj Road King u zadního vchodu policejního oddělení, když uslyšela burácení výfuku. A vzápětí Marino zastavil vedle ní.

Nevyměníme si ty mašiny? řekl a přehodil nohu přes sedlo jako kovboj slézající z koně.

Povytáhl si džíny a začal si pozorně prohlížet její motorku. Reba ji mezitím zamkla a vzala si pár věcí ze sedlové brašny.

To by se vám hodilo, co? odpověděla.

Kolikrát už jste ji položila?

Ani jednou.

Jo, existujou jen dva typy jezdců. Ty, který se vymázli, a ty, který to čeká.

Znám ještě třetí typ, poznamenala. V uniformě a vysokých černých kožených botách se cítila skvěle. Takové, co se vymázli, ale nikdy to nepřiznají.

K těm já rozhodně nepatřím.

Vážně? Já slyšela něco jiného. Šibalsky se usmála, trochu s ním flirtovala. Povídá se, že jste jednou u benzinové pumpy zapomněl zajistit motorku stojánkem.

Kecy.

Taky se povídá, že jindy jste zase dlouho seděl u pokeru a pak, než jste vyrazil do dalšího baru, jste zapomněl odemknout přední vidlici.

Větší hovadinu jsem v životě neslyšel.

A co ten malér, když jste chtěl zapnout pravý blinkr, a místo toho jste vypnul plyn?

Marino se rozchechtal a pozval ji na vyjížďku do Miami. Poobědvali spolu v lodní restauraci Monty Trainers. Potom si vyjeli ještě mnohokrát. Navštívili i Key West, jako ptáci letěli po dálnici U.S. 1, překonávali vodní plochy, jako by dokázali kráčet po hladině, vyzkoušeli si staré Flaglerovy železniční mosty vedoucí na západ, ty bouřemi ošlehané památníky romantické minulosti, kdy jižní Florida bývala tropickým rájem s hotely ve stylu art deco, které milovali Jackie Gleason a Hemingway; tohle všechno pochopitelně nezvládli současně.

Bylo jim hezky. Situace se náhle změnila před necelým měsícem, hned poté, co se Reba dostala mezi detektivy. Marino se začal vyhýbat sexu a vůbec se choval divně. Rebu napadlo, jestli to nesouvisí s jejím povýšením. A pak ji napadlo, že se asi Marinovi už nezdá dost přitažlivá. Muži ji vždycky opouštěli, proč by se to nemohlo stát znovu? Jejich vztah definitivně skončil, když večeřeli v restauraci Hooters, kterou si ostatně Reba nikdy neoblíbila, a řeč se nějak stočila ke Scarpettové.

Polovině chlapů z policejního oddělení se na ni sbíhají sliny, prohodila Reba.

Hm, zabručel Marino a v jeho tváři se něco změnilo.

Najednou tam prostě seděl někdo jiný.

O tom já nic nevím, řekl – a vůbec nepřipomínal Marina, který jí byl tak sympatický.

Znáš Bobbyho? zeptala se. Teď litovala, že tenkrát raději nemlčela.

Marino si nasypal do kávy cukr. Poprvé ho viděla udělat něco takového. Tvrdil jí, že cukru už se ani nedotkne.

U první vraždy, na které jsme spolupracovali, pokračovala Reba ve vyprávění, byla taky doktorka Scarpettová, a když připravovala tělo k převozu do márnice, Bobby mi pošeptal, že by klidně umřel, jen aby se ho její ruce takhle všude dotýkaly. A já mu na to: Fajn, až umřeš, postarám se, aby ti pilkou odřízla vršek lebky a přesvědčila se, jestli máš uvnitř opravdu mozek.

Marino upíjel přeslazenou kávu a pozoroval servírku s mohutnými ňadry, která se k něm nakláněla pro misku od salátu.

Bobby mluvil o Scarpettové, dodala Reba. Nebyla si jistá, jestli Marino historku správně pochopil, a přála si, aby se zasmál nebo prostě nějak zareagoval, přála si vidět cokoliv, jenom ne ten zachmuřený cizí výraz, s jakým Marino sledoval poprsí a zadky žen procházejících kolem. Bylo to poprvé, co jsem se s ní setkala, dál ho Reba nervózně zkoušela zaujmout, a jak si vzpomínám, myslela jsem si, že vy dva patříte k sobě. Když jsem se později dozvěděla, že to tak není, byla jsem vážně moc ráda.

Měla bys s Bobbym dělat na všech svejch případech, konečně Marino poznamenal – zcela bez souvislosti s jejími posledními větami. Sakra, dokud nebudeš pořádně vědět, co tahle práce obnáší, neměla bys žádnej případ řešit sama. A vlastně bude nejlepší, když se necháš z detektivního oddělení přeložit jinam. Připadá mi, že si neuvědomuješ, do čeho ses to pustila. Tohle nemá nic společnýho s tím, co znáš z televize.

Reba se rozhlédne po hangáru. Cítí se tu nesvá a nepotřebná. Je pozdní odpoledne. Forenzní technici pracují už několik hodin, šedý stejšn s okny zamženými od výparů přípravku zvýrazňujícího otisky mají na hydraulickém zvedáku, koberečky jsou důkladně prohlédnuté a vyluxované. Na rohožce pod sedadlem řidiče cosi září. Možná krev.

Odborníci shromažďují důkazní materiály, jemnými štětečky smetají prach a smetí z pneumatik na listy bílého papíru, který skládají a pečetí jasně žlutou důkazní lepicí páskou. Před chvilkou jedna z odborných pracovnic, půvabná mladá žena, Rebě prozradila, že nepoužívají kovové nádobky, neboť když potom takový materiál zkoumají za pomoci SEM…

Za pomoci čeho? zeptala se Reba.

Skenovacího elektronového mikroskopu se systémem účinného rozptylu rentgenových paprsků.

Aha, hlesla Reba a pohledná odbornice jí dál vysvětlovala, že u materiálu, který byl předtím uložený v kovové nádobce, třeba SEM-EDS prokáže stopy železa nebo hliníku, ovšem my si nemůžeme být jistí, jestli nejde o mikroskopické částečky z té nádobky.

Bylo to dokonalé zdůvodnění a Rebu by nikdy nenapadlo. Ostatně nerozumí skoro ničemu z toho, co se na tom rozlehlém pracovišti děje. Připadá si nezkušená a hloupá. Stojí stranou a znovu si vybavuje, jak jí Marino tvrdil, že by žádný případ neměla řešit sama, jak se tehdy tvářil a jakým tónem to říkal. Pozoruje odtahové vozidlo, další hydraulické zvedáky, stoly s fotografickým vybavením, přístroji Mini-Crime, luminiscenčními prášky a štětečky, pozoruje speciální vysavače, ochranné kombinézy Tyvek, balíčky přípravku zvýrazňujícího otisky, kriminalistické soupravy, které vypadají jako velké černé krabice plné nejrůznějších pomůcek. Na vzdálenějším konci hangáru jsou i figuríny pro zkoušky nárazu a stroj na trhání tkanin. Reba slyší Marinův hlas. Zcela zřetelně jí zní v hlavě.

Tohle nemá nic společnýho s tím, co znáš z televize.

Neměl právo tak mluvit.

A vlastně bude nejlepší, když se necháš z detektivního oddělení přeložit jinam.

Vtom se ozve jeho hlas, tentokrát skutečný, a Reba se vylekaně otočí.

Marino rázuje k stejšnu, rázuje kolem ní, v ruce kelímek s kávou.

„Něco novýho?“ zeptá se Marino půvabné odbornice, která právě přelepuje páskou další složený list papíru.

Zároveň si Marino se zaujetím prohlíží auto na zvedáku. Reby si nevšímá, chová se, jako by byla pouhý stín, vzdušný přelud nad silnicí, prostě méně než nic.

„Možná je uvnitř krev,“ říká hezká odbornice. „Něco tam reaguje na luminol.“

„Dopiju si kafe a pak se mrknu, co jsem propásnul. Nějaký otisky?“

„Ještě jsme se do nich nepustili. Ale chystám se, nechci, aby se to převařilo.“

Půvabná odbornice má dlouhé vlasy, sytě hnědé a lesklé, Rebě připomínají koňskou hřívu kaštanové barvy. Žena má také krásnou pleť, přímo dokonalou. Za takovou pleť by Reba dala všechno na světě. Ale nemůže vymazat desítky roků prožitých pod floridským sluncem. Teď už je pozdě. A protože vrásčitá pleť působí horším dojmem, když je bledá, Reba se bez zábran opaluje. Stále, dodnes. Dívá se na hladkou pleť odbornice, dívá se na to půvabné mladé tělo a je jí do pláče.

Obývací pokoj má podlahu z jedlových prken a dveře vykládané mahagonem, je tu mramorový krb s připraveným dřívím. Benton se skloní k ohništi, škrtne zápalkou a ze smolných třísek začnou stoupat chuchvalce dýmu.

„Johnny Swift vystudoval lékařskou fakultu Harvardovy univerzity, rezidenturu absolvoval v Massachusettské všeobecné nemocnici a odbornou stáž na neurologickém oddělení McLeanovy nemocnice,“ říká Benton, zatímco se zvedá a vrací k pohovce. „Před pár léty si otevřel praxi ve Stanfordu, ale ordinaci měl i v Miami. Lucy jsme Johnnyho doporučili, protože v McLeanově nemocnici ho dobře znali, navíc byl vynikající a pro Lucy snadno dostupný. Stal se jejím neurologem a myslím, že se brzy velmi spřátelili.“

„Měla mi o tom říct.“ Scarpettová se s tím stále nemůže vyrovnat. „Vyšetřujeme jeho případ, a ona si takovou informaci nechá pro sebe?“ Už se opakuje. „Zřejmě tu jde o vraždu, a ona neřekne ani slovo?“

„Kay, Johnny patřil ke kandidátům sebevraždy. Netvrdím, že ho nezavraždili, ale už během studia trpěl silnými výkyvy nálady, byl ambulatním pacientem McLeanovy nemocnice. Jeho stavy označili za bipolární poruchu a léčili ho lithiem. Jak říkám, v McLeanově nemocnici ho opravdu dobře znali.“

„Nemusíš mi stále zdůrazňovat, že byl kvalifikovaný a chápavý. Že jste ho pro Lucy nevybrali jen tak náhodou.“

„Byl vysoce kvalifikovaný a rozhodně jsme ho nevybrali náhodou.“

„Vyšetřujeme jeho případ, velmi podezřelý případ,“ opakuje Scarpettová. „A Lucy není natolik upřímná, aby mi pověděla pravdu. Sakra, jak potom může být objektivní?“

Benton popíjí skotskou a zamyšleně zírá do ohně, po tváři se mu míhají stíny plamenů.

„Nejsem si jistý, jestli to hraje roli, Kay. Jeho smrt s Lucy nijak nesouvisí.“

„A já si zase nejsem jistá, jestli právě tohle víme,“ opáčí Scarpettová.

47

Reba sleduje Marina pozorujícího půvabnou odbornou pracovnici, která odkládá štětec na list čistého bílého papíru a otvírá dveře stejšnu; Marino ji přímo hltá očima.

Stojí u ní co nejblíž, zatímco kráska z auta vyndává balíčky přípravku pro zvýrazňování otisků a háže je do oranžového kontejneru na biologicky nebezpečný odpad. Oba se vzájemně dotýkají rameny, shýbají se, z jedné a pak z druhé strany nahlížejí do přední i zadní části auta, hovoří spolu, ale Reba je neslyší. Půvabná odbornice se směje čemusi, co jí Marino řekl, a Reba se cítí hrozně.

„Na skle nic nevidím,“ hlasitě oznámí Marino a narovná se.

„Já taky ne.“

Marino se skloní do podřepu a znovu si začne prohlížet vnitřní stranu dveří za sedadlem řidiče. Nespěchá. Zdá se, že si něčeho všiml.

„Pojď se mrknout,“ kývne na půvabnou odbornici, jako by tam Reba vůbec nebyla.

Opět stojí tak blízko u sebe, že by se mezi ně nevešel ani proužek toho bílého papíru.

„Bingo,“ řekne Marino. „Vidíš tady tu kovovou úchytku, do který se zapíná bezpečnostní pás?“

„Částečný otisk.“ Půvabná odbornice se podívá blíž. „Vidím kousek papilární linie.“

Žádné další otisky, částečné či jiné, a dokonce ani šmouhy už nenajdou. Marino nadhodí, že vnitřek auta možná někdo pečlivě uklidil.

Ale neuhne z cesty Rebě, která se snaží dostat blíž. Přitom jde o její případ. Má přece právo vidět všechno, o čem ti dva spolu mluví. Je to její případ, nikoliv Marinův. Ať už si o ní Marino myslí cokoliv, ať už o ní cokoliv říká, detektiv je tu sakra ona a tohle je její případ.

„Dovolíte,“ pronese s autoritou, kterou v sobě necítí. „Co kdybyste mi tu udělali místo?“ Pak osloví půvabnou odbornici. „Objevila jste něco na těch koberečcích?“

„Jenom trochu smetí, jsou poměrně čisté. Zhruba takhle vypadají, když je vyklepete nebo po nich párkrát přejedete nepříliš výkonným vysavačem. Možná je tam krev, ale to si teprve budeme muset ověřit.“

„Takže ten stejšn mohl někdo použít a potom vrátit k domu.“ Reba mluví odhodlaně a Marino se tváří zarputile, stejně zarputile a cize jako tenkrát v restauraci Hooters. „A od chvíle, kdy ti lidé zmizeli, auto neprojelo žádnou mýtnou branou.“

„O čem to mluvíš?“ Marino se na Rebu konečně podívá.

„Zkontrolovali jsme palubní jednotku SunPass. Ale to ještě nemusí nic znamenat.“ I Reba má své informace. „V okolí je spousta silnic bez mýtných bran. Třeba stejšn jezdil právě po silnicích, kde se neplatí.“

„Samý dohady,“ pohrdavě zabručí Marino a už se na ni znovu nepodívá.

„Dohady taky mají smysl,“ opáčí Reba.

„Snad víš, jak to chodí u soudu.“ Marino se dál vyhýbá jejímu pohledu. „Zkus se tam vytasit s nějakejma dohadama. Jednou řekneš třeba – a obhájce tě slupne k obědu.“

„Prostě jen zvažuju, jak se všechno mohlo odehrát.“ Reba nehodlá ustoupit. „Pochop, co když pachatel nebo pachatelé unesli v tomhle stejšnu tu rodinu, pak auto vrátili na příjezdovou cestu a nechali ho tam nezamčené a částečně zaparkované na trávě? Nebylo by to mazané? Pokud je někdo viděl odjíždět, jistě mu to nepřipadalo nijak neobvyklé. A totéž platí, pokud by někdo viděl, jak se auto vrací. Ale vsadila bych se, že stejně nikdo nic neviděl, byla totiž tma.“

„Chci mít co nejdřív analyzovaný veškerý důkazní stopy z těch pneumatik a ten otisk projetej databází AFIS.“ Marino se panovačným tónem snaží znovu získat převahu.

„No jasně,“ ironicky opáčí půvabná odbornice. „Hned jsem zpátky se svou kouzelnou skříňkou.“

„Ráda bych se vás na něco zeptala,“ otočí se k ní Reba. „Je pravda, že v tom druhém hangáru má Lucy neprůstřelné vozy Humvee, motorové čluny a horkovzdušný balon?“

Půvabná odbornice se rozesměje, stáhne si rukavice a hodí je mezi odpadky. „Proboha, kde jste to slyšela?“

„Od jednoho blbce,“ odpoví Reba.

V půl osmé večer jsou všechna světla v domě Daggie Simisterové zhasnutá, nesvítí ani lampa na verandě.

Lucy je připravená, v ruce kabelovou spoušť fotoaparátu.

„Jdeme na to,“ zavelí a Lex začne po přední verandě rozstřikovat luminol.

Dřív se do práce pustit nemohly, musely počkat, až se setmí. Stopy bot září, tentokrát silněji, a opět blednou. Lucy pořizuje snímky a náhle toho nechá.

,,Děje se něco?“ podiví se Lex.

„Mám takový divný pocit,“ řekne Lucy. „Půjč mi ten sprej.“ Lex jí ho podá.

„Co nejčastěji vyvolává falešně pozitivní reakci na luminol?“ zeptá se Lucy. „Čistidla.“

„A dál?“

„Měď.“

Lucy zvolna kráčí zahradou a širokými oblouky kolem sebe rozstřikuje luminol. Všude, kam dopadají drobné kapky ze spreje, tráva modrozeleně září a opět bledne, září jako přízračný světélkující oceán. Nic podobného Lucy v životě neviděla.

„Fungicidy jsou to jediné, co dává smysl,“ řekne. „Postřiky mědí. Aplikují se jako ochrana před citroníkovou rakovinou. Ovšem zdaleka neúčinkují stoprocentně. Tady o tom svědčí nakažené stromy, pomalované těmi výraznými červenými pruhy.“

„Někdo přejde po zahradě a na podrážkách zanese postřik do domu,“ konstatuje Lex. „Někdo jako citroníkový inspektor.“

„Jo,“ pokývne Lucy. „Musíme zjistit, kdo to byl.“

48

Marino nesnáší módní restaurace v South Beach a svůj Harley zásadně neparkuje poblíž menších motocyklů, hlavně japonských s vidlicovitými řídítky, jaké v tuhle hodinu vždycky lemují promenádu. Zvolna a s rachotem projíždí po Ocean Drive, nesmírně potěšený, že výfuky silného stroje obtěžují noblesní hosty, kteří venku u stolků osvětlených svíčkami popíjejí víno a různě ochucené martini.

Zastaví jen pár centimetrů za zadním nárazníkem červeného lamborghini, zmáčkne spojku a začne přidávat plyn, aby všem kolem připomenul, že je tady. Lamborghini o kousíček popojede, ale Marino také popojede, téměř se dotýká zadního nárazníku a znovu přivádí motor do vysokých otáček. Lamborghini opět popojede a Marino ho v těsném závěsu následuje. Harley řve jako mechanický lev. V otevřeném okně červeného lamborghini se objeví nahá paže a ze sevřené dlaně vystřelí vzhůru prostředníček s dlouhým, rudě nalakovaným nehtem.

Marino se usměje a znovu přidá plyn, vtlačí se mezi auta, zastaví vedle lamborghini a nakoukne dovnitř. Za volantem z ocelové slitiny sedí asi tak dvacetiletá žena s olivovou pletí a na sobě má jenom džínovou vestičku a džínové šortky, nic víc. Spolujezdkyně sice není žádná kráska, ale vynahrazuje si to oblečením; prsa jí obepíná cosi jako úzký černý elastický obvaz a její šortky stěží zakrývají to nejpodstatnější.

„Vážně s takovejma nehtama dokážete ťukat do klávesnice nebo mejt nádobí?“ přehluší Marino hukot a rachot silných motorů a pokrčí prsty jako dravčí spáry, aby řidičce předvedl, co si myslí o jejích dlouhých červených nehtech s akrylovými nástavci, či jak se tomu říká.

Hezká mladá žena se tváří pohrdavě a zřejmě jen zoufale čeká, až se na semaforu objeví zelené světlo, aby se mohla toho křupana v černém bleskově zbavit. „Koukej odpálit od mýho auta, hovado,“ řekne.

Má výrazný hispánský přízvuk.

„Copak takhle mluví dáma?“ opáčí Marino. „Přímo zraňujete mý city.“

„Polib si.“

„Poslyšte, kočičky, co kdybych vás pozval na drink? Pak si třeba někde zatancujeme.“

„Sakra, vodprejskni,“ zasyčí řidička.

„Zavolám policii!“ pohrozí ta s černým proužkem přes prsa.

Marino se dvěma prsty lehce dotkne své přílby s obtiskem znázorňujícím průstřely a vyrazí vpřed, jakmile se na semaforu rozsvítí zelená. Než řidička lamborghini vůbec stačí zařadit jedničku, Marino už je za rohem 14. ulice. Zastaví u parkovacího automatu před Tattoo’s By Lou a Scooter City, vypne motor a seskočí ze svého válečnického sedla. Zamkne motocykl a přejde na druhou stranu ulice k nejstaršímu výčepu v South Beach, jedinému, který v těchhle končinách navštěvuje, tedy k výčepu Mac’s Club Deuce, jemuž místní klientela říká prostě jen Deuce, což by se nemělo plést s Malinovým Harleyem Deuce. Dvojnásobný Deuce, opakuje si v duchu Marino, kdykoliv se večer na svém Harleyi Deuce řítí do výčepu Deuce, tmavé špelunky s podlahou z černých a bílých dlaždic, kulečníkovým stolem a neonovou nahotinkou nad barem.

Marino si nemusí objednat, Rosie už mu čepuje Budweiser.

„Čekáš společnost?“ Vysoká napěněná sklenice sklouzne po starém dubovém barovém pultu.

„Neznáš ji, dneska večer nikoho neznáš,“ dává Marino instrukce.

„Jasně.“ Rosie do sklenice na vodu odměřuje vodku pro jakéhosi staříka, osaměle sedícího na nedaleké stoličce. „Neznám tady nikoho – a už vůbec ne vás dva. Skvělý. A třeba tě ani netoužím znát.“

„Nechtěj mi zlomit srdce,“ řekne Marino a posune k ní zpátky své pivo. „Co kdybys mi tam radši přidala limetku?“

„Dneska jsme nějak vybíravý.“ Rosie do sklenice vhodí pár plátků. „Takhle se ti to líbí?“

„Je to fakt dobrý.“

„Neptala jsem se, jestli je to dobrý. Ptala jsem se, jestli se ti to takhle líbí.“

Stálí hosté jim jako obvykle nevěnují pozornost. Shrbeně sedí na opačném konci barového pultu, skelným zrakem sledují velkou televizní obrazovku, ale baseballové utkání, které se tam odehrává, nevnímají. Marino je nezná jménem, ostatně žádná jména nepotřebují. Je tu tělnatý chlápek s kozí bradkou, nesmírně tlustá ženská, co si pořád stěžuje, a její milenec, mrňous, který má sotva třetinu její váhy a připomíná fretku se žlutými zuby. Marino uvažuje, jak spolu asi ti dva souloží, a představuje si kovboje menšího než průměrný žokej, mrskajícího sebou na vyhazujícím býkovi jako ryba v kaluži. Všichni kouří. Marino si během svých „dvojdeuceovských“ večerů většinou také párkrát zapálí. Na doktorku Selfovou přitom nemyslí. Co se tady upeče, to se tady i sní.

Odnese si pivo s limetkou ke kulečníkovému stolu, vybere si jedno z tág, ledabyle opřených v rohu místnosti, a rozestaví koule. S cigaretou přilepenou ke rtu pak obchází kolem stolu, kříduje tágo. Sklouzne pohledem k fretkovitému skrčkovi, který se zvedá ze stoličky a se svým pivem v ruce odchází na pánské toalety. Dělá to tak vždycky, bojí se totiž, aby mu pití nikdo nesebral. Marinovy oči sledují všechno a všechny.

Do výčepu nejistým krokem vchází vrásčitý chlap, nejspíš bezdomovec. Řídké vousy, vlasy svázané do ohonu, nepadnoucí oblečení od Armády spásy, špinavá čapka s logem Miami Dolphins, podivné růžově tónované brýle. Muž si sedá na židli poblíž dveří, do zadní kapsy bachratých černých kalhot si strká utěrku. Venku na chodníku jakýsi výrostek marně cloumá rozbitým parkovacím automatem, který právě spolkl jeho peníze.

Marino sráží dvě první koule do postranních děr, ale přes oblak cigaretového dýmu se dál pozorně dívá kolem sebe.

„Výborně,“ volá na něho Rosie, zatímco točí další pivo. „S koulema to holt umíš. A kde ses vůbec toulal?“

Je docela přitažlivá, byť poněkud drsnějším způsobem. Zdá se drobná a slabá, ale kdo má jen trochu rozumu, nic si k ní nedovolí, i kdyby byl sebeopilejší. Marino viděl na vlastní oči, jak pivní lahví přerazila zápěstí stopětatřicetikilovému hromotlukovi, který jí pořád sahal na zadek.

„Nech toho obsluhování a pojď sem,“ odpoví Marino a zamíří na osmou kouli.

Trefí ji špatně, koule se kymácivě dokutálí ke středu zeleného sukna a dál nepokračuje.

„Do háje,“ zamumlá Marino, opře tágo o stůl a přesune se k jukeboxu. Rosie mezitím otevře dvě láhve Miller Lite a postaví je před tlustou ženu a jejího fretkovitého milence.

Rosie je neustále v pohybu, připomíná stěrače zapnuté na nejvyšší rychlost. Právě si chvatně osušuje dlaně o džíny. Marino si vybere pár oblíbených melodií ze sedmdesátých let.

„Na co čučíš?“ zeptá se bezdomovce sedícího u dveří.

„Nedal byste si partii?“

„Nemám čas.“ Marino se ani neotočí od jukeboxu.

„Dokud si neobjednáš pití, žádná hra nebude,“ vyštěkne Rosie na bezdomovce schouleného u dveří. „A vůbec, nepřeju si, aby ses mi tady potloukal. Kolikrát ti to mám opakovat?“

„Myslel jsem, že by si se mnou třeba zahrál.“ Muž vytáhne z kapsy tu svou utěrku a začne ji nervózně kroutit do válečku.

„Řeknu ti to samý, co jsem ti řekla minule, když ses tu objevil, nic sis nedal a jenom jsi použil záchod: vypadni.“ Rosie má ruce v bok a probodává muže pohledem.

Bezdomovec se pomalu zvedá ze židle, v ruce dál žmoulá utěrku a upřeně zírá na Marina, v očích únavu a porážku, ale ještě cosi jiného.

„Napadlo mě, jestli byste si nechtěl zahrát,“ řekne Marinovi.

„Ven!“ zaječí Rosie.

„Postarám se o to,“ ozve se Marino a zamíří k bezdomovci. „Tak jdeme, kamaráde, vyprovodím tě, než bude pozdě. Přece víš, jaká umí bejt.“

Muž neodporuje. Ani zdaleka nepáchne tak, jak Marino čekal. Vyjdou spolu ze dveří na chodník, kde zblblý výrostek stále ještě třese parkovacím automatem.

„Sakra, tohle není žádná jabloň,“ řekne Marino výrostkovi.

„Jdi do hajzlu.“

Marino k němu rázně nakráčí. Tyčí se nad ním a kluk jenom třeští oči.

„Co jsi to povídal?“ zeptá se Marino, dá si dlaň před ucho a nakloní se k výrostkovi. „Nepřeslechnul jsem se náhodou?“

„Naházel jsem tam tři čtvrťáky.“

„Jo? Tak máš smůlu. Teď koukej nasednout do svý podělaný káry a odpálit, než tě seberu za ničení městskýho majetku.“ Ve skutečnosti Marino už dávno nikoho zatýkat nemůže.

Kluk bleskurychle nastartuje Mustanga a zmizí. Bezdomovec z výčepu jde zvolna po chodníku, ohlíží se, jako by očekával, že ho Marino bude následovat, a něco si mumlá.

„To mluvíš se mnou?“ Marino zamíří za bezdomovcem.

„Tohle dělá pořád,“ řekne muž skoro neslyšně. „Ten samej kluk. Nikdy do žádnýho parkovacího automatu nehodí ani pěťák, ale třese s nima jako blázen, dokud se nerozbijou.“

„Co ode mě chceš?“

„Johnny tu byl večer předtím, než se to stalo,“ odpoví muž v nepadnoucím oblečení a botách s odříznutými podpatky.

„O kom to mluvíš?“

„Dobře víte o kom. A nezabil se sám. Vím, kdo za tím je.“

Marina se zmocní tentýž pocit, jaký zažil, když vstoupil do domu paní Simisterové. Zároveň Marino zahlédne Lucy, která beze spěchu kráčí po chodníku o blok dál a nemá na sobě své obvyklé volné černé oblečení.

„Večer předtím, než se to stalo, jsme spolu hráli kulečník. Měl ruku v dlahách. Ale nijak mu nepřekážely. Hrál normálně.“

Marino sleduje Lucy. Dneska sem docela zapadá, člověk by si ji snadno spletl s kteroukoliv z lesbiček, které se tu scházejí. V drahých, uměle vybledlých a potrhaných džínách působí chlapecky, ale zároveň velmi přitažlivě. A pod kabátkem z černé kůže jí bílé tílko těsně obepíná ňadra. Marinovi se její ňadra vždycky líbila, i když by si jich vlastně neměl vůbec všímat.

„Viděl jsem ho jenom jednou, když sem přivedl tu holku,“ pokračuje bezdomovec. Otáčí se zády k výčepu a rozhlíží se kolem sebe, jako by ho cosi znepokojovalo. „Myslím, že bude nutný, abyste ji našel. Tohle jsem vám chtěl říct.“

„Jakou holku? A proč bych kvůli ní měl ztrácet čas?“ Marino sleduje Lucy, která přichází blíž a propátrává okolí, aby se ujistila, že u nikoho nebudí nežádoucí zájem.

„Byla hezká,“ řekne muž. „Vypadala, jak tady vypadají všichni chlapi a všechny ženský, vyzývavě oblečená. Ale nikdo o ni nestál.“

„Zdá se, že o tebe tu taky nikdo zrovna moc nestojí. Právě tě vykopli z lokálu.“

Lucy vchází do výčepu Deuce. Ani o ně nezavadí pohledem. Jako by Marino i bezdomovec byli neviditelní.

„Tenkrát mě nevyhodili jen proto, že mi Johnny koupil panáka. Hráli jsme kulečník, ta holka seděla u jukeboxu a zírala kolem, jako by takovou putyku viděla prvně v životě. Párkrát si odskočila na dámy a pak tam byla cejtit tráva.“

„Máš snad ve zvyku šmírovat na dámskejch záchodech?“

„Slyšel jsem, jak to říkala jedna ženská u barovýho pultu. Z tý holky prostě koukaly potíže.“

„Netušíš, jak se jmenuje?“

„Vážně ne.“

Marino si zapálí cigaretu. „Proč si myslíš, že má něco společnýho s tím, co se stalo Johnnymu?“

„Nelíbila se mi. Nikomu se tady nelíbila. Víc nevím.“

„Určitě?“

„Ano, pane.“

„Před nikým jiným se o tomhle nezmíníš, jasný?“

„Nemám důvod o tom vykládat.“

„Ať už důvod máš, nebo nemáš, budeš držet hubu. A teď mi vyklop, jak ses dozvěděl, že tu dneska večer budu, a proč tě vůbec napadlo za mnou zajít.“

„Ta vaše mašina je fakt parádní,“ podívá se bezdomovec na druhou stranu ulice. „Nedá se přehlídnout. A spousta lidí tady ví, že jste bejvalej detektiv z oddělení vražd a teď vás jako soukromýho vyšetřovatele zaměstnává nějaká policejní škola na sever odtud.“

„Cože? Nepleteš si mě náhodou se starostou?“

„Jezdíte sem dost často. Viděl jsem vás pohromadě s dalšími chlápky na Harleyích, vyhlížel jsem vás celý tejdny, čekal jsem na svou příležitost. Poflakuju se tady kolem, dělám, co je v mejch silách. Víte, můj život momentálně není nic moc, ale pořád doufám, že se to zlepší.“

Marino vytáhne peněženku a dá muži padesátidolarovku.

„Jestli o tom děvčeti, který jsi tu viděl, zjistíš něco dalšího, za námahu ti zaplatím,“ řekne. „Jak tě najdu?“

„Někdy jindy zase někde jinde. Jak povídám, dělám, co je v mejch silách.“

Marino mu dá číslo svého mobilního telefonu.

„Chceš ještě jedno?“ zeptá se Rosie, když se Marino vrátí do výčepu.

„Radši mi dej nealkoholický. Poslyš, vzpomínáš si, že sem těsně před Díkůvzdáním přišel takovej pohlednej blonďatej doktor s nějakým děvčetem? Taky si s tím chlápkem, co jsi ho právě vypakovala, zahrál kulečník.“

Rosie se tváří zamyšleně, utírá barový pult a vrtí hlavou. „Chodí sem spousty lidí. A je to už dávno. Jak dlouho před Díkůvzdáním?“

Marino pozoruje dveře. Za pár minut bude deset. „Možná den předtím.“

„Kdepak, mě se neptej,“ řekne Rosie. „Vím, že se to zdá neuvěřitelný, ale mám vlastní život, nepracuju tady každej zatracenej večer. O Díkůvzdání jsem byla pryč. V Atlantě u svýho syna.“

„Ta holka, co tady byla s doktorem, o kterým jsem mluvil, údajně působila potíže. Byla s ním večer předtím, než zemřel.“

„O tom já nic nevím.“

„Je možný, že sem s doktorem přišla právě ten večer, kdy jsi byla mimo město?“

Rosie dál utírá výčepní pult. „Nechci tu žádný problémy.“

Lucy sedí u okna, kousek od hrací skříně. Marino u jiného stolku na druhém konci výčepu má v uchu naslouchátko zapojené do přijímače, který vypadá jako mobilní telefon. Marino popíjí nealkoholické pivo a kouří.

Stálí hosté na opačné straně lokálu jim nevěnují pozornost. Jako obvykle. Kdykoliv sem Lucy s Marinem zavítají, na týchž barových stoličkách sedí tytéž ztracené existence, kouří mentolové cigarety a pijí Miller Lite. Jediný člověk, se kterým se mimo svůj malý klub ztroskotanců baví, je Rosie, která jednou Lucy prozradila, že ona nesmírně tlustá žena a její drobný vychrtlý milenec kdysi bydleli v luxusní miamské čtvrti, měli vilu s bránou hlídanou strážci a všechno, co k tomu patří, ale pak střízlík zkusil prodávat tvrdé drogy policejní volavce a dostal se za mříže. Teď ho tlustá dáma živí ze svého platu – a pokladní v bance moc nevydělávají. Tělnatý chlap s kozí bradkou je kuchařem v jídelně, kam by Lucy nikdy nevkročila. Kuchař se tu objeví každý večer, opije se a potom se mu nějak podaří odjet autem domů.

Lucy a Marino se vzájemně ignorují. Bez ohledu na to, kolikrát už během nejrůznějších operací takhle postupovali, Lucy to vždycky připadá nepříjemné a dotěrné. Nesnáší pocit, že ji někdo sleduje, i když s tím nápadem přišla sama. Marino je tu sice ze zcela logických důvodů, ale přesto se jí jeho přítomnost protiví.

Zkontroluje mikrofon připevněný k vnitřní straně koženého kabátku. Skloní se, jako by si zavazovala tkaničky, aby si nikdo ve výčepu nevšiml, že se její rty pohybují. „Zatím nic,“ ohlásí Marinovi.

Jsou tři minuty po desáté.

Lucy čeká. Sedí otočená zády k Marinovi, usrkává nealkoholické pivo a čeká.

Podívá se na hodinky. Osm minut po desáté.

Dveře se otevřou, dovnitř vejdou dva muži.

Uplyne dalších pár minut a Lucy vysílačkou Marinovi oznámí: „Něco se pokazilo. Půjdu se podívat ven. Zůstaň tady.“

Lucy prochází po Ocean Drive, kde převládá styl art deco, a pátrá v davu po Stevie.

Čím je později, tím jsou návštěvníci South Beach hlučnější a opilejší. Ulice jsou přecpané lidmi, kteří popojíždějí a hledají místo k zaparkování, provoz vázne. Pátrat po Stevie nemá smysl. Nepřijela. Nejspíš bude tisíce kilometrů daleko. Lucy však pátrá dál.

Myslí na to, jak Stevie tvrdila, že sledovala Lucyiny stopy ve sněhu a došla podle nich až k hummeru zaparkovanému za hotelem Anchor Inn. Proč jsem to vysvětlení okamžitě přijala a vůbec jsem o něm nezapochybovala? ptá se v duchu Lucy. Moje stopy přece mohly být zřetelně vidět nanejvýš před tím domkem, ale pak se ztratily mezi ostatními šlápotami na chodníku. Nebyla jsem toho rána jediná, kdo chodil po Ptownu… Lucy přemýšlí o mobilním telefonu patřícím muži jménem Doug, o červených otiscích dlaní, o Johnnym – a dělá se jí špatně z vlastní slepoty, ze svého bezstarostného a sebezničujícího chování.

Stevie se patrně vůbec nehodlala setkat s Lucy ve výčepu Deuce, jenom ji škádlila, pohrávala si s ní stejně jako toho večera U Lorraine. Ne, pro Stevie nic není poprvé. Mistrovsky ovládá své hry, své výstřední úchylné hry.

„Vidíš ji někde?“ zazní Lucy v uchu Marinův hlas.

„Pomalu se vracím,“ odpoví Lucy. „Zůstaň, kde jsi.“

Přejde na druhou stranu 11. ulice a vydá se na sever po Washington Avenue. Zatímco míjí soudní budovu, projíždí kolem bílý Chevy Blazer s tmavě tónovanými skly. Lucy kráčí rychle a s námahou. Náhle už si nepřipadá tak neohrožená, ztěžka dýchá a připomíná si, že v pouzdře u kotníku má pistoli.

49

V Cambridgi zuří další zimní bouře, Benton téměř nedokáže rozeznat domy na protější straně ulice. Bez ustání hustě sněží a Benton oknem sleduje, jak svět kolem bělá.

„Jestli chceš, uvařím ještě kávu,“ vejde do obývacího pokoje Scarpettová.

„Díky, už jsem měl dost,“ odpoví zády k ní.

„Já taky.“

Benton slyší, jak si Scarpettová sedá ke krbu a odkládá kávovou konvici. Cítí, že se na něho dívá, otočí se, opětuje její pohled, ale neví, co by měl říct. Její vlasy jsou vlhké, oblékla si černý hedvábný župan a pod ním je nahá, jemná látka jí laská tělo a odhaluje hlubokou proláklinu mezi ňadry, protože Scarpettová sedí šikmo ke krbu, předklání se a pevnými pažemi si objímá kolena. Pleť má bez jediné poskvrnky a na svůj věk velmi hladkou. Plameny ozařují krátké blond vlasy a nesmírně půvabnou tvář; oheň i sluneční paprsky milují její vlasy a obličej stejně jako Benton. Miluje ji, miluje na ní úplně všechno, ale v téhle chvíli neví, co by měl říct. Neví, jak jejich vztah zachránit.

Včera večer mu řekla, že ho opouští. Kdyby tu měla kufr, určitě by si jej zabalila, jenže s kufry sem nikdy necestuje. Spousty svých věcí si nechává tady, je to i její domov. Benton se celé ráno obával, jestli neuslyší zvuky otvíraných zásuvek a dveří skříní, zvuky svědčící o tom, že se Scarpettová stěhuje a už nikdy se nevrátí.

„Autem nevyjedeš,“ prohodí. „Jsi tu jako uvězněná.“

Holé stromy kolem silnice vypadají na pozadí třpytivé běloby jako tenké čáry tužkou. V dohledu se nepohybuje žádné vozidlo.

„Vím, jak ti je a co by sis přála,“ pokračuje Benton, „ale dneska se nikam nedostaneš. Nikdo se nikam nedostane. Některé ulice v Cambridgi ještě ani nejsou protažené. A ta naše k nim patří.“

„Máš porsche s pohonem na všechna čtyři kola,“ poznamená Scarpettová, pohled upřený na ruce složené v klíně.

„Čeká se přes půl metru sněhu. I kdyby se mi tě podařilo dopravit na letiště, tvoje letadlo nepoletí. Dneska ne.“

„Měl bys něco sníst.“

„Nemám hlad.“

„Co třeba omeletu s vermontským čedarem? Musíš jíst. Uvidíš, hned se budeš cítit líp.“

Pozoruje ho od krbu, bradu opřenou o dlaň. S županem těsně ovinutým kolem pasu připomíná sochu obalenou lesklým černým hedvábím a Benton po ní touží, jak po ní touží neustále. Prudce po ní zatoužil už při prvním setkání před nějakými patnácti léty. Oba tehdy pracovali ve vedoucích funkcích. Jeho královstvím bylo profilační oddělení FBI, jejím celý virginský systém soudního lékařství. Vyšetřovali obzvlášť děsivý případ. Vstoupila do konferenční místnosti – a Benton si dodnes přesně pamatuje, že na sobě měla perlově šedý proužkovaný kostým a přes něj dlouhý bílý pracovní plášť s propiskami v horní kapsičce; v podpaží držela několik složek. Zaujaly ho její ruce, silné, obratné a zároveň půvabné.

Teprve teď si uvědomí, že ho Scarpettová upřeně pozoruje.

„Komu jsi to před chvílí telefonovala?“ zeptá se. „Slyšel jsem, jak s někým mluvíš.“

Mluvila se svým advokátem, uvažuje Benton. Nebo s Lucy. Prostě někomu vykládala, že mě opouští, a tentokrát doopravdy.

„Volala jsem doktorce Selfové. Nezastihla jsem ji, ale nechala jsem jí vzkaz.“

Na Bentonovi je vidět, jak ho odpověď zaskočila.

„Určitě si ji pamatuješ,“ pokračuje Scarpettová. „Nebo třeba pravidelně sleduješ její rozhlasové pořady,“ dodá ironickým tónem.

„Tyhle vtípky si můžeš odpustit.“

„Náhodou ji poslouchají miliony lidí.“

„Co od ní potřebuješ?“ zeptá se Benton.

Scarpettová mu poví o Davidu Luckovi a jeho léku. A zmíní se také, že při prvním telefonickém rozhovoru doktorka Selfová neprojevila sebemenší vstřícnost.

„To mě nepřekvapuje. Selfová je cvok, egomaniačka posedlá sama sebou, dokonale v souladu se svým jménem.“

„Ovšem dobře zná svá práva. Skutečně po ní nemůžu cokoliv žádat. Nikdo nezemřel, alespoň pokud víme. Doktorka Selfová v téhle chvíli nemusí poskytovat informace žádnému soudnímu lékaři. Nejsem si jistá, jestli bych ji pokládala za cvoka.“

„A co třeba za psychiatrickou děvku? Sledovala jsi v poslední době nějaký její pořad?“

„Takže ji přece posloucháš.“

„Příště si na přednášky v Akademii pozvi nějakého opravdového psychiatra a ne šaška z rádia.“

„Já s tím nápadem nepřišla, naopak jsem jasně dala najevo, že jsem proti. Ale rozhodující slovo má Lucy.“

„To je směšné. Lucy tyhle lidi vyloženě nesnáší.“

„Jsem přesvědčená, že pozvat doktorku Selfovou navrhl Joe, dokonce hned na začátku své odborné asistentury u nás. Byl to jeho první mazaný tah. Získal celebritu pro letní semestr a sám se tak protlačil jako stálý host do jejího pořadu. Ano, žvanili tam spolu o Akademii, což mě nijak nepotěšilo.“

„Idiot. Ti dva se k sobě hodí.“

„Lucy tomu nevěnovala pozornost. Na přednášky samozřejmě nikdy nechodila. Nezajímalo ji, co Joe podniká. Jak se zdá, přestaly ji zajímat spousty věcí. Co budeme dělat?“

Poslední věta se netýká Lucy.

„Nevím.“

„Měl bys to vědět. Jsi psycholog, denně se setkáváš s dysfunkcemi a zoufalstvím.“

„Sám se od rána trápím. A jinak máš pravdu. Kdybych byl tvým psychologem, asi bych usoudil, že si svou bolest a svůj hněv odreagováváš na mně, protože tyhle emoce nemůžeš obrátit proti Lucy. Nemůžeš se vážně zlobit na člověka, který má mozkový nádor.“

Scarpettová otevře ochrannou mřížku a přiloží do ohně další rozštípnuté poleno. Vzlétnou jiskry, dřevo zapraská.

„Zlobím se kvůli ní skoro celý život,“ svěří se. „Neznám nikoho, kdo by zkoušel mou trpělivost tak jako ona.“

„Lucy je jedináček a nejdřív ji vychovávala matka s výraznou poruchou osobnosti,“ poznamená Benton. „Hypersexuálně založená narcistka. Tvoje sestra. Přidej do té rovnice, že Lucy je mimořádně talentovaná. Uvažuje jinak než většina ostatních lidí. Navíc je lesbička. Z toho všeho ti vychází jedinec, který se už dávno naučil uzavírat se do sebe.“

„Chceš říct jedinec extrémně sobecký.“

„Ohrožení našeho vnitřního světa z nás dělá sobce. Lucy se bála, že kdybys věděla o tom nádoru, chovala by ses k ní jinak, což by jen potvrdilo její tajné obavy. Když o něčem víš, jaksi se to stává skutečností.“

Scarpettová zírá do okna za Bentonem, jako by ji snášející se sníh přímo fascinoval. Už teď ho napadlo nejméně dvacet centimetrů, auta zaparkovaná na ulici začínají připomínat sněhové závěje, a dokonce ani děti v okolí nevycházejí z domů.

„Štěstí, že jsem předtím zajel nakoupit,“ prohodí Benton.

„Když jsme u toho, podívám se, co bych mohla připravit k obědu. Měli bychom si dopřát něco dobrého. A zkusíme strávit hezký den.“

„Už jsi někdy viděla tělo, které by bylo pomalované?“

„Svoje, nebo cizí?“

Benton se pousměje. „O tvém těle nemluvím. Na něm není absolutně nic mrtvého. Jde mi o ten zdejší případ s červenými otisky dlaní na těle oběti. Zajímalo by mě, jestli je pachatel té ženě namaloval, dokud ještě žila, nebo až poté, co ji zavraždil. Kéž by existoval způsob, jak to zjistit!“

Scarpettová se na něho dlouze zahledí. Oheň v krbu za jejími zády se prudce rozhořel a hučí jako vítr.

„Jestli to provedl, dokud žila, máme tu velmi odlišný typ predátora,“ pokračuje Benton. „Šlo by o hrůzné a ponižující trýznění. Nejdřív ji spoutal…“

„Víme určitě, že byla spoutaná?“

„Kolem zápěstí a kotníků jsou jisté stopy. Zarudlé oblasti, které pitevní zpráva označuje za možné zhmožděniny.“

„Možné?“

„Ano,“ přikývne Benton. „Připouští totiž, že mohly vzniknout až po smrti. Zvlášť když tělo bylo vystavené chladu. Alespoň takhle to soudní lékařka tvrdí.“

„Která?“

„Zdejší šéfka.“

„Aha, pozůstatek z neslavného období bostonského úřadu soudního lékaře,“ řekne Scarpettová. „Opravdu se tam příliš nevyznamenala. Její vinou se úřad skoro zhroutil.“

„Uvítal bych, kdyby sis pitevní zprávu prohlédla. Mám ji na disku. Potřebuju vědět, co si myslíš o těch otiscích dlaní a všem ostatním. Pro mě je opravdu důležité, abych se dozvěděl, jestli je vrah namaloval, dokud žena žila, nebo až po její smrti. Škoda, že nemůžeme skenovat mozek oběti a přehrát si, co se stalo.“

Scarpettová vezme jeho poznámku vážně. „Musely to být hrůzné chvíle – a pochybuju, že by sis skutečně přál sledovat jejich průběh. Totiž kdyby něco podobného bylo možné.“

„Basil by chtěl, abych v jeho mozku viděl ty nejhrůznější zážitky.“

„No ovšem, náš milý Basil.“ Scarpettová není ráda, že Basil Jenrette vůbec vstoupil do Bentonova života.

„Čistě teoreticky, chtěla bys to vidět?“ nadhodí Benton. „Chtěla bys vidět takový záznam, kdyby to bylo možné?“

„I kdyby existoval způsob, jak přehrát něčí poslední okamžiky, záznam by nejspíš nebyl příliš spolehlivý,“ odpoví Scarpettová od krbu. „Domnívám se, že mozek vládne pozoruhodnou schopností zpracovávat události tak, aby do vědomí proniklo co nejmenší množství traumatu a bolesti.“

„Někdy v mezní situaci dochází k rozštěpení osobnosti,“ konstatuje Benton. Vtom Scarpettové zazvoní mobilní telefon.

Ozve se Marino.

„Volej linku 243,“ řekne. „Okamžitě.“

50

Linku 243 má laboratoř pro zkoumání otisků prstů. A tahle laboratoř je zároveň oblíbené shromaždiště zaměstnanců Akademie, místo, kde se scházejí k debatám o důkazech, které vyžadují více než jeden typ forenzní analýzy.

Otisky prstů už dávno nejsou pouhými otisky prstů. Můžou být zdrojem DNA – a nikoliv jenom DNA toho, kdo je tam zanechal, ale také DNA oběti, které se pachatel dotkl. Můžou poskytnout informace o lécích nebo o nějakém materiálu, který měla osoba v ruce, například o inkoustu nebo barvě. K tomu je ovšem nutné analyzovat je za pomoci tak složitých přístrojů, jako jsou plynový chromatograf, infračervený spektrofotometr nebo Fourierův transformační infračervený mikroskop. Za starých časů si jednotlivý důkazní materiál obvykle musel na scéně vystačit sám. Nyní, kdy jsou k dispozici stále dokonalejší a citlivější vědecké pomůcky a účinnější metody, se ze sólového výstupu stává smyčcový kvartet nebo symfonie. Objevuje se ovšem problém, které údaje získat jako první. Testování jedné věci může zničit jinou. A tak se odborníci scházejí, většinou v Matthewově laboratoři. Diskutují a rozhodují se, co je třeba provést a kdo má začít.

Když Matthew obdržel latexové rukavice nalezené na místě činu v domě Daggie Simisterové, měl před sebou řadu možností, ale žádná z nich nevylučovala omyl. Mohl by si vzít bavlněné vyšetřovací rukavice a přes ně si navléknout ty gumové, obrácené naruby. Využil by vlastní ruce, aby vyplnily svrklý latex a usnadnily odhalení a vyfotografování skrytých otisků. Zároveň by však riskoval, že zničí veškeré šance na využití speciálního odpařovacího přípravku, alternativního světelného zdroje, luminiscenčních prášků nebo chemikálií jako ninhydrin či diazafluoren. Každý postup se může křížit s jiným postupem, a jakmile k tomu dojde, stav je nevratný.

Je půl deváté a situace v laboratoři připomíná menší poradu zaměstnanců. Matthew, Marino, Joe Amos a tři odborní pracovníci stojí kolem velké průhledné plastové krabice, nádržky s odpařovacím přípravkem pro zvýrazňování otisků. Uvnitř nádrže visí na kolíčcích dvě naruby obrácené latexové rukavice, jedna z nich zakrvácená a s drobnými vyříznutými dírkami. Na ostatních vnitřních i vnějších plochách latexu se už předtím provedly stěry, které by mohly zjistit stopy DNA, ovšem nesměly zničit případné otisky. Matthew musel volit mezi vchodem číslo 1, vchodem číslo 2 a vchodem číslo 3, jak svérázně nazývá úvahy, které zahrnují instinkt, zkušenost, sázku na štěstí a samozřejmě i kvalitní znalosti. Nakonec se rozhodl umístit rukavice společně s dávkou odpařovacího přípravku a miskou teplé vody do plastové nádržky.

Získal jeden viditelný otisk, konkrétně otisk levého palce, uchovaný ve ztuhlém bělavém přípravku. Matthew jej přenesl na černý gelový snímač a pak vyfotografoval.

„Parta je kompletní,“ ohlásí Scarpettové telefonem s hlasitým poslechem. „Kdo chce začít?“ zeptá se lidí shromážděných kolem laboratorních stolu. „Randy?“

Randy, odborník na DNA, je podivný mužík s obrovským nosem a lenivým pohledem. Matthew ho nikdy neměl rád – a znovu si uvědomí proč, jakmile Randy spustí.

„Nuže měl jsem k dispozici celkem tři potenciální zdroje DNA,“ promluví Randy svým typickým puntičkářským způsobem. „Dvě rukavice a dva otisky ucha.“

„To jsou čtyři zdroje,“ rozlehne se místností hlas Scarpettové.

„Ano, chtěl jsem říct čtyři. Samozřejmě tu byla naděje, že získáme DNA z vnější strany jedné rukavice, konkrétně té se zaschlou krví, a možná také z vnitřních stran obou rukavic. DNA z otisků ucha už jsem získal,“ připomene všem přítomným. „Podařilo se mi to provést nedestruktivním stěrem a vyhnul jsem se tak všemu, co by se dalo považovat za individuální odchylky nebo potenciálně charakteristické znaky, k jakým například patří menší extenze anthelixu. Jak je vám známo, profil jsme zadali do databáze CODIS a neměli jsme úspěch, ale zato jsme zjistili, že DNA z otisků ucha odpovídá DNA z vnitřní části jedné rukavice.“

„Jenom jedné?“ zeptá se hlas Scarpettové.

„Té zakrvácené. Na druhé rukavici jsem nic nenašel. Nejsem si jistý, jestli ji vůbec někdy někdo použil.“

„Zvláštní,“ podiví se Scarpettová.

„Samozřejmě mi asistoval Matthew, protože nejsem zrovna specialista na anatomii ucha, nemluvě o tom, že otisky všeho druhu jsou spíš jeho obor,“ dodá Randy, jako by to bylo důležité. „Jak jsem právě zdůraznil, máme DNA z otisků ucha, konkrétně oblastí helixu a boltce. A nepochybně jde o DNA osoby, která také použila jednu z těch rukavic. Podle mého soudu tedy lze právem vyslovit domněnku, že jedinec, který přitiskl ucho na dveřní sklo v domě, odkud zmizeli ti lidé, je totožný s vrahem Daggie Simisterové. Anebo přinejmenším použil jednu z latexových rukavic objevených na místě činu.“

„Kolikrát sis musel ořezat tu svou zatracenou tužku, než jsi tohle sesmolil?“ zašeptá Marino.

„Co prosím?“

„Kdybys vynechal jedinej z těch ohromujících detailů, snad bych to nepřežil.“ Marino mluví co nejtišeji, aby ho Scarpettová neslyšela. „Vsadím se, že počítáš spáry v chodníku, a než začneš souložit, zmáčkneš stopky.“

„Randy, pokračujte prosím,“ ozve se Scarpettová. „Takže CODIS nám nepomohl. Škoda.“

Randy svým zdlouhavým přebujelým slohem znovu potvrzuje, že pátrání v databázi Combined DNA Index System známé jako CODIS nevedlo k úspěchu. Ten, kdo zanechal stopy své DNA na rukavici a dveřním skle, v databázi není, což nejspíš znamená, že se dotyčná osoba nikdy nedostala do vězení.

„Stejně marně jsme to zkoušeli i s DNA z krve nalezené v tom plážovém obchodě v Las Olas,“ říká Randy směrem k černému telefonu na přepážce. „Ovšem některé vzorky neobsahují krev. Nevím, jaká látka to je, ale vyvolává falešně pozitivní reakci. Lucy jako možné vysvětlení uvedla měď. Myslí si, že to, co reaguje na luminol, je fungicid, který se tam dole používá k ochraně stromů před rakovinou. Jistě znáte postřiky mědnatými roztoky.“

„Proč si to Lucy myslí?“ zeptá se Joe, další člen týmu, kterého Matthew nesnáší.

„Na místě činu byla spousta mědi. Uvnitř domu Daggie Simisterové i venku.“

„Které ze vzorků odebraných v obchodě Beach Bums obsahovaly lidskou krev?“ opět se ozve hlas Scarpettové.

„Ty z umývárny. Vzorky ze skladového prostoru krev neobsahují. Možná měď. Stejně jako důkazní materiály ze stejšnu. Kobereček vepředu, který v místě pod sedadlem řidiče také reagoval na luminol. Ani tam není krev. Další falešná pozitivita, možná způsobená mědí.“

„Phile? Jste tam?“

„Ano, jistě,“ odpoví Phil, specialista v oblasti důkazních materiálů.

„Špatně se mi to říká,“ pokračuje hlas Scarpettové s nezvyklou naléhavostí, „ale chci, aby laboratoře pracovaly třeba i přesčas.“

„Já myslel, že jinak se tu nepracuje. Každý už je vyždímaný jako citron.“ Joe by nezavřel pusu, ani kdyby se topil.

„Veškeré dosud neanalyzované biologické vzorky je nutné bezodkladně analyzovat.“ Hlas Scarpettové zní ještě důrazněji. „Včetně potenciálních zdrojů DNA, odebraných v hollywoodském domě, odkud zmizela ta rodina. Všechno porovnejte s databází CODIS. Budeme postupovat, jako by obě ženy i oba chlapci byli po smrti.“

Odborníci, Joe a Marino si vymění překvapené pohledy. Ještě nikdy neslyšeli Scarpettovou takhle mluvit.

„Rozená optimistka,“ poznamená Joe.

„Phile, zkuste materiály vysáté z koberečku a odebrané z pneumatik stejšnu, materiály z případu Simisterové – prostě stopy odevšad – prozkoumat s pomocí SEM-EDS,“ přikazuje Scarpettová. „Uvidíme, jestli skutečně obsahují měď.“

„Tam dole musí být měď všude.“

„Ne tak docela,“ opáčí Scarpettová. „Každý ji nepoužívá. A každý nepěstuje citroníky. Ale v případech, kterými se zabýváme, je to zatím jediný společný jmenovatel.“

„A co ten obchod u pláže? Nemyslím, že by tam poblíž rostly citroníky.“

„Máte pravdu. Dobrý postřeh.“

„Řekněme tedy, že některé z důkazních materiálů obsahují měď…“

„To je důležitý ukazatel,“ přeruší Phila hlas Scarpettové. „Musíme se ptát, odkud se vzala. Kdo ji na botách zanesl do skladu toho obchodu. Kdo ji zanesl do stejšnu. Taky se budeme muset vrátit do domu té zmizelé rodiny a pátrat po mědi. Zjistil jste něco zajímavého o látce zachycené na odebraných úlomcích betonu? O té, co se podobá červené barvě?“

„Barvivo na bázi alkoholu, s henou, rozhodně se nepoužívá v textilním průmyslu nebo k nátěrům stěn,“ odpoví Phil.

„A co třeba k omyvatelnému tetování, malování na tělo?“

„Mohlo by jít o něco takového, ale pokud je látka na bázi alkoholu, nedokážeme ji přesně určit. Etanol nebo izopropanol časem vyprchají.“

„Zajímavé je, že barevné skvrny byly právě na té betonové podlaze, a jak se zdá, už delší dobu. Někdo by měl informovat Lucy, o čem tady mluvíme. Kde vlastně je?“

„Nevím,“ řekne Marino.

„Potřebujeme DNA Florrie Quincyové a její dcery Helen,“ pokračuje Scarpettová. „Pak se dozvíme, jestli ta krev v plážovém obchodě Beach Bums je jejich.“

„Krev z umývárny je od jediného dárce,“ ozve se Randy. „Rozhodně nepatři dvěma lidem. Pokud by ovšem patřila dvěma lidem, mohli bychom s jistotou určit, jestli jde o příbuzné. Například o matku a dceru.“

„Pustím se do toho,“ řekne Phil. „Tedy do té analýzy pomocí SEM-SED.“

„Kolik případů tu vlastně je?“ znovu promluví Joe. „A vážně jste přesvědčená, že spolu všechny souvisejí? Proto máme ke každé z osob přistupovat, jako by byla mrtvá?“

„Nejsem přesvědčená, že spolu ty případy souvisejí,“ odpoví Scarpettová. „Ale obávám se, že by spolu souviset mohly.“

„Jak už jsem konstatoval, v případu Simisterové nám databáze CODIS nepomohla,“ shrnuje Randy, „ale DNA z vnitřku té zakrvácené latexové rukavice se liší od DNA z vnější strany. Což nás nesmí překvapovat. Uvnitř patrně budou kožní buňky osoby, která si rukavici navlékla. Krev na vnější straně asi patří někomu jinému, alespoň by se to dalo přepodkládat,“ vysvětluje Randy, zatímco Matthewovi vrtá hlavou, jak tenhle chlap vůbec může být ženatý.

Kdo by s ním dokázal žít? Kdo by to vydržel?

„Jde o krev Daggie Simisterové?“ bez obalu se zeptá Scarpettová.

Stejně jako všichni ostatní logicky usuzuje, že zakrvácenou rukavici, nalezenou na místě vraždy Daggie Simisterové, nepochybně pokrývá krev oběti.

„No, krev z koberce je skutečně její.“

„Má na mysli koberec u okna, kde ji podle našeho názoru pachatel zřejmě udeřil do hlavy,“ podotkne Joe.

„A já mluvím o krvi na rukavici. Patří Daggie Simisterové?“ V hlase Scarpettové se začíná ozývat netrpělivost.

„Ne, pane.“

Ano, pane a ne, pane říká Randy mužům i ženám.

„Na té rukavici rozhodně není krev oběti, což je divné,“ úmorně vysvětluje Randy. „Každý by přece čekal, že to bude její krev.“

Panebože, zabít ho je málo, pomyslí si Matthew. „Na místě činu tedy máme latexové rukavice, jednu zakrvácenou na vnější straně, ale nikoliv uvnitř.“

„Proč by krev měla bejt i uvnitř?“ ušklíbne se Marino. „Není tam.“

„Já vím, ale proč by tam měla bejt?“

„Například kdyby se pachatel nějak poranil a rána by uvnitř rukavice krvácela, mohl by se třeba říznout, když už měl rukavice navlečené. Viděl jsem to v několika případech ubodání. Pachatel má rukavice, řízne se a zanechá krvavé skvrny uvnitř rukavice, což ovšem není náš případ. A to mě přivádí k zásadní otázce. Jestliže krev patří vrahovi z případu Simisterové, proč by měla být na vnější straně rukavice? A proč se její DNA liší od DNA, kterou jsem získal z vnitřku téže rukavice?“

„V tomhle snad už máme jasno, ne?“ ozve se Matthew, protože by Randyho samolibý monolog plný odboček nevydržel ani o minutu déle.

Ano, po té minutě by Matthew musel odejít z laboratoře, předstírat, že spěchá na záchod, vyřídit neodkladnou pochůzku nebo spolknout jed.

„Vnější strana rukavice je místo, kde by podle našeho očekávání měla být krev, pokud by se pachatel dotkl něčeho nebo někoho zakrváceného,“ nerušeně pokračuje Randy.

Všichni znají odpověď, jenom Scarpettová ji nezná. Randy chystá crescendo, stupňuje napětí a nikdo mu závěrečnou smršť nesmí pokazit. DNA je jeho království.

„Randy?“ zazní hlas Scarpettové.

Tenhle tón používá, když Randy záměrně mate a rozčiluje každého včetně jí.

„Víme, čí krev je na té rukavici?“ zeptá se Scarpettová.

„Ano, pane, víme,“ konečně řekne Randy. „Totiž téměř. Jde buď o krev Johnnyho Swifta, nebo jeho bratra Laurela. Jsou to jednovaječná dvojčata, takže mají shodnou DNA.“

Dlouho všichni mlčí. „Jste tam ještě?“ zeptá se Matthew Scarpettové.

Vtom se ozve Marino. „Není mi jasný, jak by to mohla bejt Laurelova krev. Když jeho bráchovi někdo ustřelil hlavu, ta krev, co stříkala po obejváku, přece nepatřila Laurelovi.“

„Já osobně vůbec nic nechápu,“ poznamená toxikoložka Mary. „Johnnyho Swifta zastřelili v listopadu. Jak to, že se jeho krev najednou objevila o nějakých deset týdnů později – a v případu, který s ním zřejmě nijak nesouvisí?“

„Jak se vůbec mohla jeho krev objevit na místě činu v případu vraždy Daggie Simisterové?“ rozlehne se místností hlas Scarpettové.

„Nelze vyloučit, že ty rukavice tam pachatel záměrně vystavil,“ řekne Joe.

„Sakra, co kdybyste konstatoval, že je to nepochybný?“ okřikne ho Marino. „A nepochybná je i další věc. Ten, kdo tý ubohý starý dámě ustřelil hlavu, nám takhle oznamuje, že měl něco společnýho se smrtí Johnnyho Swifta. Někdo si tu s náma zatraceně hraje.“

„Swift předtím podstoupil operaci…“

„Blbost,“ vyštěkne Marino. „Ty rukavice rozhodně nesouvisejí s žádnou operací karpálního tunelu. Kristepane. Pořád hledáte jednorožce, a přitom jsou všude samý koně.“

„Cože?“

„Podle mě je ten vzkaz jasnej jak facka.“ Marino rázuje po laboratoři a mluví hlasitě, tvář celou zrudlou. „Ať už Simisterovou zavraždil kdokoliv, říká nám, že zabil taky Johnnyho Swifta. A těma rukavicema nás provokuje.“

„Nemáme jistotu, že nejde o Laurelovu krev,“ upozorní hlas Scarpettové.

„Pokud jde o jeho krev, ledacos se tím vysvětluje,“ podotkne Randy.

„Houby se vysvětluje,“ odsekne Marino. „Kdyby Laurel zabil paní Simisterovou, proč by nechával v umyvadle svou DNA?“

„Pak jde možná o krev Johnnyho Swifta.“

„Sklapni, Randy. Ježí se mi z tebe vlasy.“

„Promiň, Pete, ale ty žádné vlasy nemáš,“ zcela vážně namítne Randy.

„Můžeš mi sakra vysvětlit, jak zjistíme, čí je to krev, když by Laurel a Johnny měli mít stejnou DNA?“ Marino skoro křičí. „Tohle je tak zamotaný, že to už ani není zábavný.“

Marino se podezíravě podívá na Randyho, na Matthewa a pak znovu na Randyho. „Víš určitě, že jsi při těch svejch testech nic nepomíchal?“

Klidně dokáže zpochybňovat věrohodnost odborníků a také je prostě jen urážet a nikdy se nestará, kdo ho při tom slyší.

„Třeba někdo z vás popletl stěry nebo něco takovýho,“ pokračuje Marino.

„Ne, pane.“ Randy zavrtí hlavou. „Absolutně ne. Matthew obdržel vzorky, já provedl extrakce a analýzy a zadal je do databáze CODIS. Důkazní řetězec nedoznal žádného narušení. DNA Johnnyho Swifta v databázi samozřejmě je, protože poslední dobou se tam automaticky ukládá DNA každého, kdo byl pitván. DNA Johnnyho Swifta se tedy do databáze CODIS dostala letos v listopadu. Nemýlím se, že? Jste tam ještě?“ zeptá se Scarpettové.

„Ano, jsem a…“

Randy ji jako obvykle přeruší, aby mohl dál kázat. „Od minulého roku musí policie do databáze ukládat DNA z veškerých případů úmrtí, ať už se jedná o sebevraždu, nehodu, vraždu nebo i přirozenou smrt. Skutečnost, že se někdo stal obětí, nebo že jeho smrt přímo nesouvisí se spácháním trestného činu, totiž ještě neznamená, že v určitém údobí svého života nebyl zapleten do kriminální činnosti. Jinak považuji za prokázané, že bratři Swiftové jsou identická dvojčata.“

„Vypadají stejně, mluví stejně, oblíkají se stejně, píchají stejně,“ šeptá mu Marino.

„Marino?“ opět o sobě dá vědět Scarpettová. „Získala policie po smrti Johnnyho Swifta vzorek DNA jeho bratra?“

„Ne. Nebyl důvod.“

„Ani k účelům odlišení?“ zeptá se Joe.

„Od čeho byste ji chtěl odlišovat?“ opáčí Marino. „Nemělo by to smysl. Laurelova DNA musí bejt po celým baráku. Laurel tam bydlí, rozumíte?“

„Bylo by dobré Laurelovu DNA otestovat,“ řekne Scarpettová. „Matthewe? Použil jste na tu zakrvácenou rukavici z domu Daggie Simisterové nějaké chemikálie? Cokoliv, co by mohlo působit potíže při eventuálních dalších testech?“

„Přípravek zvýrazňující otisky,“ odpoví Matthew. „A mimochodem, jediný otisk, který jsem získal, jsem zadal do databáze AFIS. Bezvýsledně. Částečný otisk z bezpečnostního pásu ve stejšnu jsem k němu přidat nemohl, nemá dost detailů.“

„Mary? Chci, abyste z té rukavice odebrala vzorky krve.“

„Ten odpařovací přípravek by neměl nic ovlivnit, protože reaguje na aminokyseliny v kožním tuku a na pot, ale nikoliv na krev,“ cítí Joe nutnost všechny poučit. „Mělo by to být bez problémů.“

„Rád jí poskytnu vzorek,“ řekne Matthew směrem k černému telefonu. „Toho zakrváceného latexu je tu dost.“

„Marino?“ zazní hlas Scarpettové. „Zajeď do úřadu soudního lékaře a požádej o složku z případu Johnnyho Swifta.“

„To můžu udělat já,“ rychle se přihlásí Joe.

„Marino?“ zopakuje Scarpettová. „Ve složce by měly být karty DNA. Vždycky jich děláme víc.“

„Dotkněte se tý složky, a budete svý zuby sbírat z podlahy,“ pošeptá Marino Joeovi.

„Jednu z těch karet vlož do důkazní obálky a předej ji Mary,“ pokračuje Scarpettová. „A Mary? Odeberte vzorky krve z karty i z rukavice.“

„Nejsem si jistá, jestli vám dobře rozumím,“ ozve se Mary. A Matthew se jí nediví.

Také si neumí představit, co by mohla toxikoložka provádět s kapkou zaschlé krve z karty DNA a stejně malým množstvím zaschlé krve z rukavice.

„Nemáte spíš na mysli Randyho?“ nadhodí Mary. „Jde vám o další testování DNA?“

„Ne,“ odpoví Scarpettová. „Chci, abyste zjistila, jestli krev neobsahuje lithium.“

Scarpettová nad dřezem oplachuje kuře. V kapse má své Treo, v uchu sluchátko.

„Protože tehdy to nikdo v jeho krvi nehledal,“ říká do telefonu Marinovi. „Jeho bratr se zřejmě nenamáhal policii sdělit, jestli Johnny stále ještě užíval lithium.“

„Museli by na místě činu najít lahvičku s předepsaným lékem,“ namítne Marino. „Co je to tam za randál?“

„Otvírám plechovky s kuřecím vývarem. Škoda, že tu nejsi. Nevím, proč žádné lithium nenašli.“ Scarpettová vylévá obsah plechovek do měděné pánve. „Ale je docela možné, že Laurel lahvičky s lékem sebral, aby se policii nedostaly do rukou.“

„Proč? Nejde přece o kokain nebo podobný svinstvo.“

„Johnny Swift byl vyhlášený neurolog. Třeba si nepřál, aby lidé věděli, že trpí psychickou poruchou.“

„Když už ses o tom zmínila, já bych si zase nepřál, aby se někdo s kolísavejma náladama hrabal v mým mozku.“

Scarpettová krájí cibuli. „Bipolární porucha ve skutečnosti pravděpodobně nijak neovlivňovala jeho lékařské schopnosti, ale po světě chodí spousty ignorantů. Je tedy možné, že ani Laurel nechtěl, aby se policie či veřejnost dozvěděly o bratrových zdravotních potížích.“

„To nedává smysl. Jestli nelhal, utekl z domu hned potom, co objevil mrtvolu. Podle toho by asi sotva bloudil po bytě a sbíral lahvičky s tabletkama.“

„Asi se ho budeš muset zeptat.“

„Hned jak dostaneme výsledky testů na lithium. Radši počkám, až to bude jasný. Momentálně tu máme větší problém.“

„Pochybuju, že by naše problémy mohly být ještě větší,“ prohodí Scarpettová, zatímco porcuje kuře.

„Jde o tu brokovnicovou nábojnici,“ povzdechne si Marino. „O tu, která podle NIBIN odpovídá zbrani použitý v případu vraždy u Waldenského jezera.“

„Nechtěl jsem o tom mluvit před ostatníma,“ říká Marino do telefonu. „Máme škodnou přímo v baráku, musíme ji tu mít. Jiný vysvětlení mě nanapadá.“

Sedí za psacím stolem ve své kanceláři, dveře jsou zavřené a zamčené.

„Stalo se tohle,“ pokračuje. „Nechtěl jsem se o tom zmiňovat před nikým dalším, ale dneska ráno jsem dal řeč s jedním kámošem z hollywoodský policie, kterej má na starosti sklad důkazních materiálů. A tak se mrknul do počítače. Trvalo celejch pět minut, než se dostal k informacím o brokovnici, použitý před dvěma roky při loupeži a vraždě v potravinářským obchodě. A hádej, kde by ta brokovnice měla bejt, doktorko. Sedíš?“

„Posadit se je k ničemu,“ odpoví Scarpettová. „Mluv.“

„Měla by bejt v naší zatracený referenční sbírce.“

„V Akademii? Máš na mysli naši referenční sbírku střelných zbraní v Akademii?“

„Jo. Hollywoodský policejní oddělení nám tu brokovnici věnovalo asi před rokem. Darovali nám tenkrát ještě hromadu jinejch zbraní, který už nepotřebovali. Vzpomínáš si na to?“

„Byl ses podívat, jestli není v balistické laboratoři?“

„Nemůže tam bejt. Přece víme, že tou brokovnicí někdo zavraždil nějakou dámu tam nahoře, kde teď jsi.“

„Okamžitě se běž přesvědčit,“ řekne Scarpettová. „A pak mi zavolej.“

51

Hog čeká ve frontě.

Stojí za tlustou dámou navlečenou do křiklavě růžových šatů a v jedné ruce drží boty, ve druhé nákupní tašku, řidičský průkaz a palubní vstupenku. Posune se vpřed, boty a kabát dá do plastové vaničky.

Vaničku a nákupní tašku položí na černý pás. Vzápětí věci odjedou. Hog se v ponožkách postaví přesně do dvou bílých stop vyznačených na koberci a příslušník letištní bezpečnostní služby na něho kývne, aby prošel rentgenovým rámem. Hog poslechne, neozve se žádné pípnutí. Dalšímu ozbrojenému strážci Hog ukáže palubní vstupenku, z plastové vaničky si vezme boty a kabát, pak uchopí nákupní tašku. Zvolna zamíří k bráně číslo 21. Nikdo mu nevěnuje pozornost.

Dosud cítí rozkládající se těla. Jeho nos se zřejmě nedokáže toho pachu zbavit. Možná jsou to čichové halucinace. Hog už je zažil. Občas cítí Old Spice, kolínskou, kterou cítil tenkrát, když na matraci provedl tu špatnou věc a poslali ho pryč, do místa, kde jsou staré cihlové domy, kde pořád padá sníh, kde je zima; do místa, kam se teď chystá. Sněží, sice ne moc, ale přece. Předpověď počasí si zjistil ještě předtím, než odjel taxíkem na letiště. Nechtěl nechávat svůj Blazer na odkládacím parkovišti. Stojí to dost peněz a taky by nebylo dobré, kdyby někoho napadlo nakouknout do zadní části auta. Hog ji nevyčistil příliš pečlivě.

V nákupní tašce má jenom pár věcí. Nepotřebuje nic víc než rezervní oblečení, nějaké toaletní drobnosti a jiné vysoké boty, které mu lépe padnou. Ty staré vysoké boty už nechce. Představují biologické ohrožení – a ta myšlenka Hoga pobaví. Když o tom tak uvažuje, zatímco v těch botách kráčí k bráně číslo 21, možná by je měl uchovat pro věčnou památku. Mají svou historii, vstupovaly do bytů, jako by ty byty Hog vlastnil, odváděly různé lidi, jako by ti lidé Hogovi patřili, vracely se do bytů, šplhaly vzhůru a špehovaly, odhodlaně vcházely dovnitř, nosily Hoga z místnosti do místnosti, z bytu do bytu, pomáhaly mu plnit příkazy Boha. Pomáhaly trestat. Mást pátrače. Brokovnicí. Rukavicemi. Aby všem ukázal. Bůh je žena a má IQ 150.

Vysoké boty ho zavedly přímo do toho domu a Hog si nasadil kapuci dřív, než si ti hloupí lidé vůbec uvědomili, co se děje. Pitomé náboženské fanatičky. Pitomí sirotečkové. Pitomý siroteček vchází do lékárny, máma číslo jedna ho drží za ruku, aby mohl dostat svůj lék na předpis. Cvok. Hog nenávidí cvoky, hnusné náboženské fanatičky, malé kluky a děvčátka, nenávidí Old Spice. Vodu po holení Old Spice používá Marino, ten hromotlucký blbý polda. Hog nenávidí doktorku Selfovou, měl by ji hodit na matraci a pořádně si pohrát s provazy, oplatit jí, co provedla.

Hog se opozdil. Bůh není spokojená.

Nebyl čas potrestat nejhoršího provinilce.

Musíš se vrátit, přikázala Bůh. Tentokrát s Basilem.

Vysoké boty kráčejí k bráně 21, nesou Hoga za Basilem. Znovu si spolu budou užívat jako v dávných dobách. Když Hog provedl tu špatnou věc, poslali ho pryč a pak ho poslali zpátky. Tehdy v jednom výčepu potkal Basila.

Nikdy se Basila nebál, naopak se s ním cítil bezpečně od první chvíle, kdy je náhoda svedla k barovému pultu a sklence tequily. Dali si spolu ještě několik dalších. Na Basilovi bylo cosi zvláštního. Hog to hned poznal.

Jsi jiný, řekl mu.

Jsem polda, odpověděl Basil.

Stalo se to v South Beach, kam Hog často vyrážel za sexem a drogami.

Nejsi obyčejný polda, prohodil Hog. Poznám to.

Vážně?

Ano, poznám to. Vyznám se v lidech. Co kdybych tě někam vzal? A Hog vytušil, že Basil mu také vidí do duše. Mohl bys pro mě něco udělat, pokračoval Basil.

Proč bych pro tebe měl něco udělat?

Protože se ti to bude líbit.

Později toho večera seděl Hog v Basilově autě, nikoliv v jeho služebním autě, ale v bílém fordu LTD, který vypadal jako neoznačený policejní vůz, ovšem nebyl to policejní vůz, bylo to Basilovo soukromé auto. Nejezdili po Miami, a tak Basil pochopitelně nemohl řídit hlídkový vůz s označením okresu Dade. Co kdyby si ho někdo zapamatoval? Hog si připadal trochu zklamaný. Miluje policejní auta, miluje sirény a majáčky. Všechna ta rozsvícená a blikající světla mu připomínají Vánoční obchod.

Když je člověk osloví, nikdy se moc nerozmýšlejí, řekl mu Basil onoho večera, kdy se prvně potkali, chvíli se projížděli a kouřili crack.

Proč právě já? zeptal se Hog a ani trochu se nebál.

Zdravý rozum by napovídal, že by se Hog měl bát. Basil zabije, koho chce. Vždycky zabíjel, koho chtěl. Snadno mohl zabít i Hoga.

Bůh řídila Hogovy kroky. To mu zaručovalo bezpečí.

Basil zahlédl dívku. Později se ukázalo, že jí bylo teprve osmnáct. Vybírala peníze z bankomatu, opodál stálo její auto s běžícím motorem. Hlupačka. Zásadně nevybírejte hotovost po setmění, zvlášť pokud jste hezké mladé děvče oblečené jenom v šortkách a těsném tričku. Hezkým mladým děvčatům se stávají ošklivé věci.

Dej mi svůj nůž a svou pistoli, požádal Hog Basila.

Pistoli strčil za opasek, nožem se řízl do palce. Rozmazal si po tváři krev, přesunul se dozadu a lehl si tam. Basil zajel k bankomatu a vystoupil z auta. Otevřel zadní dveře, aby se přesvědčil, jestli Hog působí patřičně zbědovaným dojmem.

Klapne to, řekl Hogovi. Pak oslovil dívku. Prosím, pomozte nám. Mého příteli zranili. Kde je tu nejbližší nemocnice?

Panebože. Musíme zavolat 911! Dívka začala rozčileně přehrabovat kabelku a hledat mobil. Basil ji bez okolků srazil na zadní sedadla, vzápětí jí už Hog mířil pistolí do obličeje.

Rozjeli se.

Jsi třída, pochválil ho Basil a rozjařeně se zasmál. Teď musíme vymyslet, kam s ní zajedeme.

Prosím, neubližujte mi, naříkala dívka. Hog seděl vedle ní a mířil na ni. A zatímco děvče plakalo a škemralo, zažíval příjemný pocit. Bylo to, jako by souložil.

Sklapni! okřikl ji Basil. Zbytečně se namáháš. Hlavně potřebujeme najít nějaké šikovné místo. Co třeba park? Ne, do parku zajíždějí hlídky.

Já bych o něčem věděl, ozval se Hog. Nikdo nás tam nenajde. Je to ideální úkryt. Budeme mít spoustu času, celou věčnost. Byl vzrušený, toužil po sexu. Přímo zoufale.

Hog Basila navigoval k tomu zchátralému domu bez elektřiny a tekoucí vody, jenom s matrací a pornografickými časopisy v zadním pokoji. A Hog také vymyslel, jak ženy svazovat, aby se nemohly posadit, aniž jim napjatý provaz zvedl ruce nad hlavu.

Pracky vzhůru!

Jako v komiksech.

Pracky vzhůru!

Jako v drsňáckých westernech.

Basil se vyjádřil, že Hog je úžasně chytrý, dokonce nejchytřejší člověk, jakého kdy potkal. Unesli ještě pár dalších žen a věznili je v polorozpadlém domě, dokud příliš nezapáchaly, jejich zranění příliš nehnisala nebo je prostě už nezajímaly. A potom Hog pověděl Basilovi o Vánočním obchodě.

Byl jsi v něm někdy?

Ne.

Nedá se přehlédnout. Stojí u pláže přímo na A 1 A. Ta ženská je bohatá.

Hog vyprávěl, že o sobotách tam bývají jenom majitelka a její dcera. Do krámu skoro nikdo nechodí. Kdo by taky v červenci kupoval na pláži vánoční zboží?

Nekecám.

Ale neměl to provést rovnou na místě.

Než si Hog stačil uvědomit, co se děje, Basil už ji odtáhl dozadu, znásilňoval ji a řezal nožem, krev stříkala úplně všude. Hog scénu pozoroval a vymýšlel, jak by se z toho maléru bezpečně dostali.

Ručně vyřezávaný dřevorubec u dveří měřil kolem jednoho a půl metru. Držel skutečnou sekeru, starožitnou, se zdobeným dřevěným topůrkem a lesklým ocelovým ostřím, do poloviny natřeným krvavě rudou barvou. Právě sekera Hoga inspirovala.

Zhruba o hodinu později Hog vynesl ven odpadkové pytle, nejdřív se ovšem přesvědčil, jestli kolem neprocházejí žádní lidé. Uložil pytle do zavazadlového prostoru Basilova auta. Nikdo nic neviděl.

Měli jsme štěstí, řekl Hog Basilovi, když byli zpátky na svém tajném místě a za rozpadajícím se domem kopali jámu. Příště už to nedělej.

Uplynul měsíc a Basil zase něco provedl. Pokusil se unést dvě ženy najednou. Hog s ním nebyl. Basil donutil ženy nastoupit do svého auta, ale potom se ta zatracená věc nějak zvrtla. Basil nikdy Hoga neprozradil. Chránil ho. Teď je řada na Hogovi.

Připravují tam nějakou výzkumnou studii, napsal Basilovi. Ve vězení o ní vědí, mají vybrat dobrovolníky. Tobě by se nabízela možnost vykonat něco užitečného.

Byl to milý a neškodný dopis. Žádnému z odpovědných pracovníků věznice nepřipadal podezřelý. Basil požádal o rozhovor s ředitelem věznice. Chci se přihlásit do výzkumného projektu, na kterém pracují v Massachusetts, řekl. Rád bych alespoň trochu odčinil svá provinění. A pokud lékařům pomůžu zjistit, co je v nepořádku s lidmi, jako jsem já, bude to mít smysl… Není jasné, jestli se ředitel vězení opravdu nechal Basilem zmanipulovat. Každopádně v prosinci Basila převezli do Butlerovy státní nemocnice.

Díky Hogovi. Díky Ruce Boží.

Od té doby mezi nimi komunikace musela probíhat mnohem důmyslněji. Bůh ukázala Hogovi, jak by měl Basilovi sdělit veškeré nutné podrobnosti. Bůh má IQ 150.

U brány číslo 21 si Hog najde vhodné místo. Sedí co nejdál od ostatních a čeká na let v 9.00. Žádné zpoždění neoznámili, takže přistane v poledne. Otevře tašku a sáhne pro dopis, který mu Basil napsal více než před měsícem.

Dostal jsem ty rybářské časopisy. Srdečné díky. Z článků se vždycky dozvím spousty zajímavostí. Basil Jenrette

P. S. Zase mě strčí do toho zatraceného tunelu – ve čtvrtek 17. března. Ale slibují, že to nebude dlouho trvat. „Dovnitř odpoledne v 5 a ven odpoledne v 5.15.“ Sliby, sliby.

52

Přestalo sněžit a kuřecí vývar tiše bublá. Scarpettová odměří dva šálky italské rýže Arborio a otevře láhev suchého bílého vína.

Přistoupí blíž ke dveřím a zavolá na Bentona: „Mohl bys sejít dolů?“

„Mohla bys prosím vyjít nahoru?“ ozve se z pracovny nad zadními schody jeho hlas.

Scarpettová rozpustí v měděné pánvi máslo a začne opékat kuře. Vsype rýži do kuřecího vývaru. Vtom zazvoní její mobilní telefon. Volá Benton.

„Nezdá se ti to směšné?“ řekne Scarpettová s pohledem upřeným na schody, které vedou k Bentonově pracovně v patře. „Snad můžeš sejít dolů, ne? Já vařím. Na Floridě se všechno nějak zamotalo. Potřebuju s tebou mluvit.“

Zalije opékající se kuře lžící vývaru.

„A já zase potřebuju, aby ses na něco podívala,“ odpoví Benton.

Je zvláštní slyšet jeho hlas z místnosti nad schodištěm a současně z telefonu.

„Nezdá se ti to směšné?“ zopakuje Scarpettová.

„Chci se tě na něco zeptat,“ opět se ozve Bentonův hlas z telefonu a zároveň seshora, jako by hovořily dva zcela totožné hlasy. „Proč by oběť měla mít třísky mezi lopatkami? Jak se tam mohly dostat?“

„Dřevěné třísky?“

„Ano, drobné třísky zabodané v oblasti rozedřené kůže. Na zádech, mezi lopatkami. A taky bych rád, kdybys dokázala určit, jestli tam pronikly před smrtí, nebo až po smrti.“

„Třeba tu ženu někdo vlekl po dřevěné podlaze nebo mlátil nějakým prknem. Řekla bych, že se nabízí řada vysvětlení.“ Scarpettová vidličkou obrací opékané kusy kuřete.

„Pokud oběť někdo vlekl, nezadřely by se třísky i na jiných částech těla? Totiž za předpokladu, že ji po nějaké staré a popraskané podlaze vlekli úplně nahou.“

„Ne, nemuselo by se to stát.“

„Bylo by lepší, kdybys přišla nahoru.“

„Má oběť zranění naznačující, že se bránila?“

„Proč sem nemůžeš přijít?“

„Chci dovařit oběd. Šlo o sexuální napadení?“

„Nic o něm nesvědčí, ale motivace nepochybně byla sexuální. Stejně teď nemám hlad.“

Scarpettová zamíchá rýži a odloží lžíci na ubrousek.

„Nějaký další potenciální zdroj DNA?“ zeptá se.

„Jako například?“

„Co já vím? Třeba vrahovi ukousla špičku nosu, prst nebo něco jiného a mohlo se to najít v jejím žaludku.“

„Vtípky si odpusť.“

„Pachatelovy sliny, vlasy, krev,“ řekne Scarpettová. „Doufám, že provedli stěry absolutně z celého jejího těla a všechny je prozkoumali skrz naskrz.“

„Přece jen bych si o tom raději promluvil tady nahoře.“

Scarpettová sundá zástěru a zamíří ke schodům. S telefonem přitisknutým k uchu uvažuje, jak hloupé je být pod jednou střechou a domlouvat se mobilem.

„Končím hovor,“ řekne nahoře a pohlédne na Bentona.

Je usazený v černém koženém křesle a opětuje její pohled.

„Mám štěstí, že jsi nepřišla o vteřinu dřív,“ usměje se. „Právě jsem telefonoval s jistou neuvěřitelně krásnou ženou.“

„A já mám štěstí, že jsi nebyl v kuchyni a neslyšel, s kým se vybavuju.“

Scarpettová si přisune blíž otáčivou židli a sklouzne očima k fotografii na obrazovce počítače. Spatří mrtvou ženu ležící obličejem dolů na pitevním stole, spatří červené otisky dlaní.

„Vypadají jako namalované s pomocí šablony, snad nastříkané barvou ve spreji,“ poznamená.

Benton zvětší oblast pokožky mezi lopatkami a Scarpettová si začne pozorně prohlížet hlubokou krvavou odřeninu.

„Abych odpověděla na jednu z tvých otázek,“ řekne, „tedy ano, dá se zjistit, jestli ta odřenina s třískami vznikla před smrtí, nebo až po smrti. Roli tu hraje tkáňová reakce. Histologický rozbor asi k dispozici nemáme, co?“

„Možná existují sklíčka, ale nevím o nich,“ odpoví Benton.

„Má Thrush přístup k SEM-SED, skenovacímu elektronovému mikroskopu se systémem účinného rozptylu rentgenových paprsků?“

„Laboratoře státní policie jsou dokonale vybavené.“

„Ráda bych navrhla, aby stonásobně až pětisetnásobně zvětšil vzorek těch údajných třísek a zjistil, jak vypadají. Taky by neškodilo provést testy na měď.“

Benton nechápavě pokrčí rameny. „Proč?“

„Pořád se s ní někde setkáváme. Dokonce i ve skladovém prostoru bývalého Vánočního obchodu. Nejspíš pochází z měďnatých postřiků.“

„Manžel paní Quincyové se zabýval zahradní architekturou. A soudil bych, že spousta komerčních pěstitelů citroníků používá měďnaté postřiky. Možná tu měď do Vánočního obchodu zanesli na podrážkách členové rodiny.“

„Jo, třeba tam zanesli i tu barvu k malování po těle – do skladového prostoru, kde jsme objevili krev.“

Benton chvíli mlčí, uvažuje o čemsi jiném.

„Společný jmenovatel u Basilových vražd,“ řekne. „Na všech obětech, alespoň na těch, které policie našla, byly stopy mědi. Stopy mědi byly i na pneumatikách. A také citroníkový pyl, což příliš nepřekvapuje. Pyl z citroníků je na Floridě všude. Na měďnaté postřiky nikdo nepomyslel. Možná Basil bral své oběti někam, kde se takové postřiky používají. Někam, kde rostou citroníky.“

Benton hledí oknem na šedou oblohu. Ulicí se hlučně sune sněžný pluh.

„Kdy budeš muset vyrazit?“ Scarpettová klikne na fotografii zachycující rozedřenou kůži mezi lopatkami mrtvé ženy.

„Až později odpoledne. Basil přijde na řadu v pět.“

„Fajn. Podívej se, jak zanícené je zranění přesně v téhle oblasti.“ Scarpettová prstem ukáže na dotyčné místo. „Tady se následkem tření o nějaký drsný povrch úplně sedřela epitelová vrstva kůže. A když si obraz přiblížíme,“ pokračuje a zvětší detail, „je jasně vidět, že předtím, než tělo omyli, pokrývala odřeninu sérosangvinoletní tekutina. Tekutina obsahující krev.“

„Ano, vidím něco jako zbytky stroupků. Ale nejsou všude.“

„Pokud je kůže odřená hodně do hloubky, dochází k prosakování tekutiny z cév. A máš pravdu, stroupky nepokrývají celou oblast, což mě přivádí k domněnce, že ve skutečnosti se jedná o několik odřenin různého stáří, o zranění způsobená opakovanými kontakty s drsným povrchem.“

„Divné. Snažím se představit si to.“

„Potřebovala bych tu mít histologický rozbor. Přítomnost polymorfonukleárních bílých krvinek by naznačila, že zranění je možná staré jen čtyři až šest hodin. Co se týče těch hnědočervených stroupků, obvykle se objevují minimálně do osmi hodin. Každopádně po vzniku těch odřenin oběť alespoň chvíli ještě žila.“

Scarpettová si prohlíží další snímky, pozorně je studuje. Do bloku si píše poznámky.

„Když se podíváš na fotografie 13 až 18,“ řekne, „uvidíš v oblasti nohou a hýždí nepříliš výrazná a ohraničená místa se zarudlými opuchlinami. Podle mého názoru jde o různá bodnutí hmyzem, která se začínala hojit. A když se vrátíš ke snímku s tou hlubokou odřeninou, i tam najdeš ohraničené opuchliny a téměř nezřetelné tečkovité krvácení, jaké mohlo nastat po pavoučím kousnutí.

Jestli mám pravdu, pod mikroskopem bys viděl překrvení cév a infiltraci bílých krvinek, zejména eozinofilů, v závislosti na tom, jak silně ta žena reagovala. Sice to není příliš přesné, ale můžeme zjistit i hladiny tryptázy – pro případ, že došlo k anafylaktické reakci, což by mě dost překvapilo. Oběť rozhodně nezemřela na anafylaktický šok v důsledku bodnutí hmyzem. Vážně bych potřebovala ten histologický rozbor. Třeba je v té ráně kromě třísek ještě něco jiného. Žahavé chloupky. Někteří pavouci – speciálně tarantule – je vystřelují, tvoří součást jejich obranného systému. Kostel Eviny a Kristininy církve stojí vedle obchodu se zvířaty, kde se prodávají i tarantule.“

„Takže svědění?“ zeptá se Benton.

Scarpettová přikývne. „Kdyby ji zasáhly žahavé chloupky, svědilo by to přímo pekelně. Možná si záda o něco třela a rozedřela si je až do krve.“

53

„Musela hodně trpět,“ řekne Scarpettová. „Ať už ji věznil kdekoliv, trpěla těmi štípanci, bolestivými a svědivými, prostě nesnesitelnými.“

„Komáři?“ nadhodí Benton.

„Že by se zanítilo jenom jedno bodnutí? Jen jedno ošklivé bodnutí mezi jejími lopatkami? Kdepak. Podobné zanícené odřeniny nikde jinde nemá, s výjimkou loktů a kolenou. Tam jsou lehké odřeniny a škrábance, jaké vznikají, když třeba člověk klečí na zemi nebo se lokty opírá o nějaký drsný povrch. Ale tahle rozedřená kůže vypadá na něco úplně jiného.“

Scarpettová znovu prstem ukáže k zarudlému místu mezi lopatkami oběti.

„Domnívám se, že v okamžiku, kdy ji zabíjel, klečela,“ poznamená Benton. „Vycházím z těch krvavých skvrn na jejich kalhotách. Může si klečící člověk odřít kolena, i když má oblečené kalhoty?“

„Ano, může.“

„Tedy ji nejdřív zavraždil a teprve potom svlékl. To ovšem poněkud mění naši verzi, nemyslíš? Kdyby tu ženu opravdu chtěl sexuálně ponižovat a terorizovat, donutil by ji, aby se svlékla a nahá poklekla, pak by jí strčil hlaveň brokovnice do úst a stiskl spoušť.“

„A co ta brokovnicová nábojnice v rektu?“

„Třeba ze vzteku. A třeba chtěl, aby nás navedla k tomu floridskému případu.“

„Naznačuješ, že mohlo jít o impulzivní vraždu, snad vyvolanou výbuchem vzteku. A současně připouštíš velmi závažný prvek promyšlenosti, rafinované hry, kdy si pachatel přeje, abychom si vraždu té ženy spojili se starým případem loupeže a vraždy v obchodě.“ Scarpettová na Bentona tázavě pohlédne.

„Všechno tu má nějaký význam, alespoň pro něho. Vítej ve světě násilnických sociopatů.“

„Jedna věc je jasná,“ zamyslí se Scarpettová. „Nějaký čas ji vrah věznil na místě, kde se vyskytoval hmyz. Snad jedovatí červení mravenci, možná pavouci. Ale normální domy ani hotelové pokoje nebývají zamořené červenými mravenci nebo pavouky. Tady ne – a rozhodně ne v téhle roční době.“

„Kromě tarantulí,“ připomene Benton. „Ty obvykle lidé doma chovají v teráriích, nezávisle na klimatických podmínkách.“

„Pachatel ji unesl jinde,“ rezolutně prohlásí Scarpettová. „Kde přesně se našlo její tělo? Přímo u Waldenského jezera?“

„Asi patnáct metrů od lesní cesty, která v zimě není příliš frekventovaná, ale tu a tam se po ní přece jen chodí. Tělo našla rodina, která se procházela kolem jezírka. Jejich černý labrador najednou zaběhl do lesa a začal štěkat.“

„Musí být hrozné zažít něco takového, když si uděláš výlet k Waldenskému jezeru.“

Scarpettová si z obrazovky počítače čte pitevní zprávu.

„Neležela tam dlouho, pachatel se jejího těla zbavil až po setmění,“ poznamená. „Pokud to, co se tady píše, odpovídá skutečnosti. Doba – po setmění – dává smysl. Stejně jako místo, kde oběť naaranžoval: nikoliv na cestě, ale o kus dál. Nechtěl riskovat, že ho někdo zahlédne. Kdyby se tam kdokoliv náhodou objevil, i když za tmy je to nepravděpodobné, vraha schovaného v lese by neviděl. A tohle,“ ukáže na zakrytý obličej a cosi připomínající plenu, „mohl stihnout během několika minut, pokud měl všechno promyšlené, předem do kalhotek vystřihl otvory představující oči, mrtvola už byla nahá a tak dále. Dohromady to ve mně vyvolává podezření, že pachatel místo dobře zná.“

„Ano, zní to logicky.“

„Máš hlad, nebo tady hodláš prosedět celý den?“

„Prozraď mi, co jsi uvařila. Pak se rozhodnu.“

„Risotto alla Sbirraglia. Jinak také známé jako kuřecí rizoto.“

„Sbirraglia?“ Benton ji vezme za ruku. „Jde snad o nějaký exotický druh benátských kuřat?“

„Ne. Název je nejspíš odvozený od slova sbirri, nelichotivé přezdívky pro policii. Nepříliš zábavný den se dá okořenit špetkou humoru.“

„Nechápu, co má policie společného s jídlem z kuřecího masa.“

„Pokud se lze spolehnout na odborné kulinární prameny, v dobách rakouské okupace Benátek si právě tohle jídlo oblíbili policisté. A uvažovala jsem o láhvi Soave nebo poněkud těžšího Piave Pinot Bianco. Obojího máš ve sklepě dost. Benátčané říkají: Ten, kdo dobře pije, dobře spí. A ten, kdo dobře spí, nepřemýšlí o zlu, nečiní zlo, a proto přijde do nebe. Nebo tak nějak.“

„Obávám se, že na celém světě neexistuje víno, po kterém bych přestal přemýšlet o zlu,“ řekne Benton. „A na nebe nevěřím. Jenom na peklo.“

54

V přízemí prostorné, hladce omítnuté „štábní“ budovy Akademie svítí nade dveřmi balistické laboratoře varovné červené světlo a Marino už z chodby slyší tlumený rachot střelby. Ale protože ten, kdo střílí, je Vince, může Marino bez obav vstoupit dovnitř.

Vince sáhne pro malý revolver, uložený v postranní přihrádce ocelové horizontální nádrže sloužící k zachycování vystřelených nábojů; když je nádrž naplněná vodou, váží pět tun, což vysvětluje, proč je laboratoř právě tady v přízemí.

„Byl jsi lítat?“ ptá se Marino, zatímco po hliníkových schůdcích stoupá ke střelecké plošině.

Vince na sobě má černou leteckou kombinézu a polovysoké černé kožené boty. Pokud není ponořený do svého světa zbraní a mechanických stop, patří mezi piloty Lucyiných vrtulníků. Nevypadá na to, co umí a dělá, jak to ostatně platí o řadě dalších jejích zaměstnanců. Je mu pětašedesát, ve Vietnamu pilotoval bojové helikoptéry Black Hawk, potom přešel k jednotkám federálního Úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně. Má krátké nohy a soudkovitý hrudník, šedivé vlasy nosí svázané do ohonu a tvrdí, že si je už deset let nestříhal.

„Říkal jsi něco?“ Vince si sundá střelecké brýle a soupravu chránící sluch.

„Je zázrak, že jsi ještě úplně neohluchnul.“

„Už to není, co bývalo. Když přijdu domů, jsem hluchý jak pařez, alespoň podle manželky.“

Marino okamžitě pozná zbraň, kterou se Vince chystá testovat. Je to bubínkový revolver Black Widow s rukojetí z růžového dřeva, nalezený pod postelí Daggie Simisterové.

„Roztomilá malá dvaadvacítka,“ prohodí Vince. „Napadlo mě, že by neškodilo přidat ji do databáze.“

„Připadá mi, že se z ní nikdy nestřílelo.“

„Ani by mě to nepřekvapilo. Spousty lidí si na ochranu pořídí zbraň, ale v životě se jí nedotknou, zapomenou, že ji vůbec mají, nevzpomenou si, kam ji schovali, nepoznají, když se jim ztratí.“

„Jo, problém je, že nám se taky něco ztratilo,“ řekne Marino.

Vince otevře krabičku s municí a začne do bubínku zasunovat náboje ráže 22.

„Nechceš si to zkusit?“ zeptá se. „Dost zvláštní zbraň pro sebeobranu staré ženské. Ale někdo jí ten revolver dal. Obvykle doporučuju něco snadněji ovladatelného, třeba osmatřicítku Lady Smith nebo pitbulla. Ostatně zbraň prý ležela někde daleko pod postelí, mimo dosah.“

„Kdo ti o tom povídal?“ Marina se zmocňuje pocit, jaký poslední dobou zažívá stále častěji.

„Doktor Amos.“

„Jak o tom sakra může vědět? Na místě činu vůbec nebyl.“

„Tolik toho zase neví. Pořád sem chodí, člověk by se z něho zbláznil. Doufám, že až u nás ukončí odbornou praxi, nehodlá ho doktorka Scarpettová zaměstnat natrvalo. Kdyby se to mělo stát, radši půjdu prodávat do supermarketu. Tumáš.“

Nabídne revolver Marinovi.

„Ne, díky. Jedinej, do koho bych si teď s chutí střelil, je ten šmejd.“

„Co jsi chtěl říct tím, že nám se taky něco ztratilo?“

„Vinci, ztratila se brokovnice z naší referenční sbírky.“

„To není možné,“ zavrtí Vince hlavou.

Sejdou z plošiny dolů a Vince položí bubínkový revolver na desku důkazního stolu, kterou zaplňují další střelné zbraně označené cedulkami, krabičky nábojů, sada terčů pokrytých testovacím práškem k určování vzdálenosti a také popraskané automobilové okno z tvrzeného skla.

„Jde o brokovnici Mossberg 835 Ulti-Mag,“ řekne Marino. „Použitou při loupežný vraždě zhruba před dvěma roky. Případ byl výjimečně jednoduchej, protože chlápek, co stál za pultem, pachatele odprásknul.“

„Zvláštní, že se o tom zmiňuješ,“ podiví se Vince. „Sotva před pěti minutami volal doktor Amos a ptal se, jestli si může přijít ověřit něco v počítači.“

Vince se přesune k pultu s porovnávacími mikroskopy, digitálním měřičem pružnosti spouště a počítačem. Ťukne ukazovákem do klávesnice a na obrazovce se objeví menu. Vince zvolí referenční sbírku a nechá vyhledat dotyčnou brokovnici.

„Odmítl jsem ho s tím, že tady právě provádím testovací střelby. A ještě jsem se zeptal, co by si chtěl ověřit, ale řekl jen, ať to pustím z hlavy.“

„Nechápu, proč by se o tu brokovnici měl zajímat,“ poznamená Marino. „Jak se o ní vůbec mohl dozvědět? Můj kámoš z hollywoodskýho policejního oddělení určitě držel jazyk za zuby. Jinak jsem o tom mluvil jen s doktorkou a teď s tebou.“

„Pažba v maskovacím provedení, délka hlavně 110 centimetrů, tritiový kruhový zaměřovač pro vidění ve tmě,“ přečte Vince z obrazovky. „Máš pravdu, zbraň byla použita k vraždě. Pachatel mrtvý. Dar od hollywoodské policie, březen minulého roku.“ Vzhlédne k Marinovi. „Pokud si vzpomínám, patřila k deseti či dvanácti střelným zbraním, které vyčlenili ze svého inventáře. Nesmírně velkorysí jako vždycky. My jim na oplátku poskytujeme zdarma výcvik, konzultace, pivo a bůhvíco ještě. Tak se podíváme.“ Vince přetočí text na další stránku. „Podle záznamů jsme ji za celou dobu, co ji tady máme, testovali jen dvakrát. Jednou jsem ji zkoušel sám, abych zjistil, jestli je v pořádku. Bylo to 8. dubna venku na střelnici.“

„Ten parchant,“ zavrčí Marino, který čte Vinceovi přes rameno.

„A podruhé si ji vyzvedl doktor Amos – 28. června ve 3.15 odpoledne.“

„Kvůli čemu?“

„Možná kvůli zkušební střelbě do průmyslové želatiny. Právě v létě ho doktorka Scarpettová začala učit, jak se želatinová směs připravuje. Doktor Amos sem chodí často, nedokážu si vybavit všechny jeho návštěvy. Tady se píše, že brokovnici použil 28. června a do referenční sbírky ji vrátil téhož dne v 17.15. A když se v počítači podívám na to datum, je tam záznam. Což znamená, že jsem zbraň vyndal z trezoru a pak ji zase vrátil.“

„Jak potom může bejt někde venku a zabíjet lidi?“

„Jedině v případě, že by ten záznam nebyl v pořádku,“ zachmuřeně odpoví Vince.

„Třeba proto se chtěl podívat do počítače. Křivák mizernej. Kdo vede změnovej deník? Ty, nebo uživatel? A kdo kromě tebe má k počítači přístup?“

„Elektronicky jenom já. Zaneseš svůj požadavek do téhle knihy,“ ukáže Vince na velký blok se spirálovým hřbetem ležící vedle telefonu, „pak uvedeš dobu převzetí a nakonec dobu vrácení, všechno vlastní rukou a s podpisem. Já na závěr zapíšu informaci do počítače, abych potvrdil, že zbraň sis tehdy a tehdy vypůjčil a že už je zase zpátky v trezoru. Ale ty sis tu se zbraněmi zřejmě nikdy nehrál, co?“

„Netestuju střelný zbraně. Tuhle fušku ti rád přenechám. Zatracenej parchant.“

„V žádosti napíšeš, jaký typ zbraně potřebuješ, a na kdy bys chtěl rezervovat střelnici nebo vodní nádrž. Můžu ti to předvést.“

Vince sáhne po bloku a rozevře jej na stránce s posledními zápisy.

„Tady máme zase doktora Amose,“ řekne. „Testovací střelba do průmyslové želatiny, použitá zbraň Taurus PT-145. Před dvěma týdny. No, alespoň se namáhal požadavek zapsat. Nedávno tu byl a na zápis se vykašlal.“

„Jak se dostal do trezoru?“

„Přinesl si vlastní pistoli. Sbírá zbraně. Je to vážně poděs.“

„Dá se zjistit, kdy se do počítače dostal záznam o Mossbergu?“ zeptá se Marino. „Rozumíš, jako když se mrkneš do souboru a najdeš datum posledního uložení. Napadá mě totiž, jestli neexistuje způsob, jak by Joe mohl v počítači provést dodatečnou změnu, záznam, podle kterýho by to vypadalo, že jsi mu brokovnici vydal a pak zase vrátil do trezoru.“

„Tohle je obyčejný textový soubor s názvem Log. Stačí ho tedy zavřít bez uložení a podívat se na poslední časový údaj.“ Vince ohromeně zírá. „Stojí tu, že k poslednímu uložení došlo před třiadvaceti minutami. Nemůžu tomu uvěřit!“

„Copak soubor není zabezpečenej heslem?“

„Jistěže je. A heslo znám jen já. Samozřejmě kromě Lucy. A tak uvažuju, proč mi doktor Amos volal a říkal, že by sem chtěl zajít a ověřit si něco v počítači. Jestli se mu nějak podařilo pozměnit počítačový záznam, z jakého důvodu se ještě obtěžoval s telefonátem?“

„Důvod je jasnej. Kdybys mu soubor otevřel, potom uložil a zavřel, vysvětloval by se tím novej časovej údaj.“

„Zdá se, že je doktor Amos pořádně mazaný.“

„Uvidíme, jak moc je mazanej.“

„Každopádně mě to silně znepokojuje. Pokud tohle dokázal, musí znát přístupový kód.“

„Máš ten kód někde zapsanej?“

„Ne. Jsem hodně opatrný.“

„Kdo kromě tebe zná číselnou kombinaci trezoru? Tentokrát toho neřáda dostanu. Ať už tak, nebo jinak.“

„Lucy. Ta má přístup ke všemu. Pojď, podíváme se.“

Trezor je ohnivzdorná místnost s ocelovými dveřmi, k jejichž otevření je nezbytné znát kód. Uvnitř jsou kovové skříně se zásuvkami plnými tisícovek vzorků známých nábojů a nábojnic, na policích a kolíkových tabulích leží a visí stovky kulovnic, brokovnic, samopalů, revolverů a pistolí, všechny opatřené štítky s pořadovým číslem.

„Úplná cukrárna.“ Marino se zvědavě rozhlíží kolem sebe.

„Nikdy jsi tu nebyl?“

„Nejsem cvok do zbraní. Mám s nima pár ošklivejch zkušeností.“

„Například?“

„Například když jsem nějakou musel použít.“

Vince prohlíží police a tabule se závěsnými střelnými zbraněmi, bere do ruky každou brokovnici a kontroluje štítky. Pro jistotu dvakrát. Společně s Marinem přecházejí od kolíku ke kolíku a hledají brokovnici Mossberg 835 Ulti-Mag. Ale ta v trezoru není.

Scarpettová ukáže na rudofialové posmrtné skvrny způsobené krví, která neobíhala a vlivem gravitace klesala co nejníž. Světlejší a bělavé oblasti na pravé tváři, ňadrech, břiše, stehnech a vnitřní straně předloktí mrtvé ženy vznikly v důsledku toho, že dotyčné části těla byly přitisknuté k nějakému pevnému povrchu, patrně k podlaze.

„Nějakou dobu ležela obličejem dolů,“ říká Scarpettová. „Nejméně několik hodin. A hlavu měla otočenou vlevo, proto je pravá tvář bělavá. Pachatel oběť položil na podlahu nebo prostě na něco s rovným povrchem.“

Na obrazovce počítače se objeví další snímek, tentokrát zachycující mrtvou ženu, už omytou a ležící obličejem dolů na pitevním stole. Tělo a vlasy jsou vlhké, červené otisky dlaní jasně viditelné a nepoškozené; zřejmě jde o barvu nerozpustnou ve vodě. Scarpettová se vrátí k předchozí fotografii a postupně ke všem ostatním, znovu a znovu je probírá, snaží se z nich sestavit celkový obraz ženiny smrti.

„Takže když ji zabil,“ nahlas uvažuje Benton, „možná její tělo otočil obličejem dolů a na záda jí namaloval ty otisky dlaní, což trvalo několik hodin. Krev v těle oběti začala klesat níž, až se vytvořily posmrtné skvrny, které tu vidíme.“

„Podle mého názoru to probíhalo jinak,“ nesouhlasí Scarpettová. „Nejdřív jí pomaloval přední část těla, pak ji otočil, přidal otisky na zádech a v té poloze ji už nechal. Ovšem tohle určitě neprováděl venku v chladu a ve tmě. Musel si vybrat místo, kde neriskoval, že někdo uslyší střelbu z brokovnice nebo ho zahlédne, jak přenáší oběť do auta. A třeba všechno zvládl přímo v autě, mohl mít dodávku, SUV či náklaďák. Zastřelil tu ženu, pomaloval ji a nakonec odvezl.“

„Veškeré služby pod jednou střechou.“

„Rozhodně by tím minimalizoval riziko, ne? Unese ji, odjede s ní na nějaké odlehlé místo, v autě ji zabije, samozřejmě pokud je to vozidlo, které má vzadu dostatečně velký prostor, a pak se zbaví mrtvoly.“ Scarpettová střídá na obrazovce další a další fotografie. Zastaví se u jedné, kterou si už předtím prohlížela.

Tentokrát se nad ní dlouze zamyslí. Snímek zachycuje zbytky ženina mozku rozložené na disekčním stole. Tvrdá plena mozková, pevná fibrózní membrána přimykající se k lebeční kosti, by měla být smetanově bílá. Ale tady je plná žlutavě oranžových skvrn. A Scarpettová náhle jako by viděla zarámovanou fotografii na prádelníku v ložnici dvou zmizelých sester: Ev a Kristin drží v rukou turistické hole a mhouří oči před sluncem. Vybaví si zažloutlou pleť jedné ze sester, klikne zpět k pitevní zprávě a hledá, co se tam píše o sklérách, očních bělmech oběti. Jsou normální.

Scarpettová si vzpomene na syrovou zeleninu, na devatenáct balíčků oloupaných mrkví uložených do ledničky v domě Ev a Kristin. Myslí na bílé plátěné kalhoty, kterými pachatel ovinul mrtvou ženu jako plenou; takové oblečení odpovídá teplému klimatu.

Benton ji zvědavě sleduje.

„Xantochromie kůže,“ řekne Scarpettová. „Žlutavé zabarvení, které nezasahuje skléru. Patrně způsobené karotenemií, zvýšenou koncentrací karotenu v krvi. Možná už známe totožnost oběti.“

55

Doktor Bronson ve své pracovně otáčí sklíčkem umístěným pod složitým mikroskopem. Marino zaťuká na otevřené dveře.

Doktor Bronson je chytrý, zodpovědný a vždycky je ho vidět v dokonale čistém a naškrobeném bílém plášti. Není špatný šéf. Ale nedokáže se odpoutat od minulosti, dělá věci tak, jak se dělávaly dřív. Týká se to i hodnocení lidí. Marino pochybuje, že by se doktor Bronson namáhal důkladněji prověřovat něčí věrohodnost, což by v současném světě mělo patřit ke standardním postupům.

Marino znovu zaklepe, tentokrát důrazněji, a doktor Bronson vzhlédne od mikroskopu.

„Jen pojď dál,“ usměje se. „Čemu vděčím za to potěšení?“

Je to člověk ze starého světa, zdvořilý, okouzlující. Má hlavu bez jediného vlasu a matně šedé oči. V popelníku na pečlivě uklizeném psacím stole spočívá nezapálená briardka a místnost neustále zaplňuje lehká vůně aromatického tabáku.

„Ještě že tě tady na slunným jihu nechávají v práci kouřit,“ prohodí Marino a přisune si blíž křeslo.

„No, neměl bych,“ řekne doktor Bronson. „Manželka mi pořád vyhrožuje rakovinou jícnu nebo jazyka. A já jí odpovídám, že pokud se to stane, alespoň si před smrtí nebudu zbytečně stěžovat.“

Marino si uvědomí, že za sebou nezavřel dveře. Vstane, zavře je a opět se posadí.

„Pokud mi totiž vyoperují jazyk nebo hlasivky, patrně toho už moc nenamluvím,“ dodá doktor Bronson pro případ, že by Marino žert nepochopil.

„Potřeboval bych od tebe pár maličkostí,“ spustí Marino. „Především chceme vzorek DNA Johnnyho Swifta porovnat s databází. Podle doktorky Scarpettový bude v jeho složce několik karet DNA.“

„Víš, měla by nastoupit na moje místo. Vůbec by mi nevadilo, kdyby mě tu nahradila.“ Z tónu je zřejmé, že doktoru Bronsonovi nezůstalo utajené, co si myslí lidé kolem něho.

Ano, všichni si přejí, aby odešel do penze. Přáli si to už před lety.

„Tuhle instituci jsem vybudoval,“ pokračuje doktor Bronson. „Nemůžu dopustit, aby sem najednou vpadl nějaký Tom nebo Harry a všechno poničil. Veřejnost si nic takového nezaslouží. A rozhodně si to nezaslouží moji zaměstnanci.“ Zvedne telefon a stiskne tlačítko. „Polly? Vyhledejte prosím případ Johnnyho Swifta a přineste mi celou složku. Taky připravte potvrzenku.“ Chvíli poslouchá a pak vysvětlí: „Pete nám podepíše, že převzal kartu DNA. Potřebují si v laboratoři něco ověřit.“

Zavěsí, sundá si brýle a začne je čistit kapesníkem.

„Mám tedy usuzovat, že došlo k novému vývoji?“ zeptá se.

„Jo, skoro to tak vypadá,“ odpoví Marino. „Až bude všechno jistý, budeš první, kdo se o tom dozví. Zatím můžu říct jen jedno: objevily se skutečnosti, podle kterejch je zatraceně pravděpodobný, že Johnnyho Swifta někdo zavraždil.“

„Pokud mě přesvědčíš, rád změním své závěry. Ten případ ve mně od začátku vyvolával pochybnosti. Ale musím vycházet z důkazů – a vyšetřování neodhalilo nic podstatného, o co bych se mohl opřít. Nakonec jsem se přiklonil k sebevraždě.“

„Až na tu brokovnici, co zmizela z místa činu,“ neodpustí si připomenout Marino.

„Pete, sám dobře víš, že se stávají spousty divných věcí. Nedokázal bych vypočítat, kolikrát jsem na místě činu zjistil, že příbuzní v zájmu uchování důstojnosti drahého zesnulého zlikvidovali veškeré důkazy a stopy. Zvlášť v případech udušení při různých autoerotických aktivitách. Přijdu tam – a nikde v dohledu žádné pornografické časopisy, žádná škrtidla. Totéž se týká sebevražd. Příbuzní si nepřejí, aby se o tom někdo dozvěděl, nebo prostě chtějí shrábnout životní pojistku, proto schovají střelnou zbraň či nůž. Provádějí ledacos.“

„Rád bych si promluvil o Joeovi Amosovi,“ řekne Marino.

„Moc mě zklamal.“ Doktoru Bronsonovi zmizí z tváře obvyklý potěšený výraz. „Abych byl upřímný, lituju, že jsem ho vaší sympatické instituci doporučil. Kay si přece zaslouží něco nesrovnatelně lepšího, než je ten arogantní malý parchant.“

„Právě o tohle mi jde. Na základě čeho? Proč jsi nám ho vlastně doporučil?“

„Doložil vynikající vzdělání a připojil skvělé reference. Z těch nejúctyhodnějších míst.“

„Kde je teď jeho složka? Máš ji ještě? Myslím originál.“

„Jistě, mám. Originál jsem si nechal, kopii dostala Kay.“

„Když jsi pročítal ty fantastický reference a doklady o úžasným vzdělání, nenapadlo tě náhodou ověřit si, jestli jsou pravý?“ Marino tu otázku klade s krajní nechutí. „Lidi dneska zfalšujou kdeco. Hlavně díky počítačový grafice, internetu a tak dál. Proto je takovej problém s krádežema totožnosti.“

Doktor Bronson se v křesle natočí k registratuře a otevře jednu ze zásuvek. Rychle přejede prsty po pečlivě označených složkách a vytáhne tu, na které je jméno Joe Amos. Podá ji Marinovi.

„Prosím, posluž si,“ vybídne ho.

„Nebude vadit, když tady chvilku posedím?“

„Nechápu, proč to Polly tak dlouho trvá,“ řekne doktor Bronson a přesune se v křesle zpátky k mikroskopu. „Nemusíš pospíchat, Pete. Já se vrátím ke svým sklíčkům. Smutný případ. Chudák ženská nalezená v bazénu.“ S hlavou skloněnou nad okulárem upraví ohnisko. „Objevila ji její desetiletá dcerka. Otázka je, jestli se ta žena utopila, nebo šlo o nějakou smrtelnou příhodu, třeba infarkt myokardu. Trpěla bulimií.“

Marino začne probírat dopisy, v nichž vedoucí kateder lékařských fakult a různí patologové vychvalovali odborné kvality Joea Amose. Přelétne pětistránkové shrnutí.

„Poslyš, volal jsi někomu z těch lidí?“ zeptá se.

„Kvůli čemu?“ Doktor Bronson ani nevzhlédne od mikroskopu. „Na srdci nejsou žádné staré jizvy. Jistě, kdyby měla infarkt a ještě pár hodin žila, nic bych nenašel. Ptal jsem se, jestli se předtím vyprázdnila. To by mohlo udělat pěknou paseku v elektrolytech.“

„Kvůli Joeovi,“ řekne Marino. „Aby ses ujistil, že ho ty doktorský hlavouni opravdu znají.“

„Samozřejmě ho znají. Přece mi napsali všechny ty dopisy.“

Marino podrží jeden dopis proti světlu. Všimne si vodoznaku představujícího královskou korunu překříženou mečem. Marino se podívá proti světlu na ostatní dopisy. Všechny mají stejný vodoznak. Záhlaví dopisů vypadají věrohodně, ale protože nejsou rytá ani reliéfní, mohla by být vyrobená kopírkou nebo vytištěná za pomoci příslušného grafického softwaru. Vezme dopis, údajně poslaný vedoucím katedry patologie na lékařské fakultě Univerzity Johnse Hopkinse a zkusí vyťukat telefonní číslo. Ozve se sekretářka.

„Šéf katedry je mimo město,“ oznámí.

„Mám dotaz ohledně doktora Joea Amose,“ řekne Marino.

„Ohledně koho?“

Marino jí vysvětlí okolnosti a požádá ji, jestli by se mohla podívat do svých záznamů.

„Vedoucí katedry poslal doporučující dopis týkající se Joea Amose,“ upřesní Marino. „Zhruba před rokem, 7. prosince. Na dolním konci stránky jsou iniciály osoby, která dopis přepisovala. LFC.“

„Nikdo s takovými iniciálami u nás nepracuje. Ostatně podobný dopis bych přepisovala já – a tyhle iniciály určitě moje nejsou. O co tu jde?“

„Je to obyčejnej případ podvodu,“ odpoví Marino.

56

Lucy na jednom ze svých vylepšených motocyklů V-Rod uhání severním směrem po A 1 A, ale cestou za Fredem Quincym ji snad před každou křižovatkou zdrží červená.

Obchod s webovým designem řídí Quincy ze svého hollywooodského domu. Neočekává ji, ale Lucy ví, že je doma; alespoň byl doma, když mu před půlhodinou volala a nabízela předplatné na The Miami Herald. Odmítl ji zdvořile, mnohem zdvořileji, než jak by to provedla Lucy, kdyby se jí nějaký agent pokoušel cokoliv vnutit po telefonu. Fred Quincy bydlí dva bloky západně od pláže a zřejmě netrpí nouzí. Jeho patrový, světlezeleně omítnutý dům zdobí litinové mřížoví, příjezdovou cestu protíná pevná brána. Lucy zastaví u interkomu a stiskne tlačítko.

„Přejete si?“ ozve se mužský hlas.

„Policie,“ řekne Lucy.

„Žádnou policii jsem nevolal.“

„Přijela jsem, abych si s vámi promluvila o vaší matce a sestře.“

„Ze kterého policejního okrsku?“ Hlas teď zní podezíravě.

„Z kanceláře browardského šerifa.“

Lucy vytáhne peněženku a přímo proti kameře průmyslové televize zvedne falešnou průkazku a falešný odznak. Ozve se cinknutí a posuvná litinová brána se začne otvírat. Lucy zařadí rychlost, překodrcá přes žulové dlažební kameny a zaparkuje před velkými dveřmi, které se otevřou, jakmile vypne motor.

„Tomu říkám mašina,“ uznale prohodí Fred Quincy.

Je průměrně vysoký, štíhlý, s úzkými rameny. Má tmavě blond vlasy a modrošedé oči. Zdá se křehký a působí celkem příjemným dojmem.

„Myslím, že takového Harleye jsem ještě neviděl,“ pokračuje, zatímco obchází kolem motocyklu.

„Jezdíte?“ zeptá se Lucy.

„Kdepak. Adrenalinové sporty přenechávám jiným lidem.“

„Vy budete Fred.“ Lucy mu potřese pravicí. „Můžu dál?“

Po mramorových dlaždicích haly ho následuje do obývacího pokoje s výhledem na úzký šerý vodní kanál.

„Proč se mnou chcete mluvit o mé matce a o Helen? Zjistili jste něco nového?“

Jeho slova znějí upřímně. Není prostě jen zvědavý, ani netrpí chorobnými představami. V očích má bolest a současně jakýsi dychtivý záchvěv naděje.

„Frede,“ řekne Lucy. „Nejsem z úřadu šerifa browardského okresu. Vlastním soukromou firmu vybavenou laboratořemi a zaměstnávající soukromé vyšetřovatele. Občas nás policie požádá o pomoc.“

„U brány jste se tedy vydávala za někoho jiného.“ Fred Quincy už se zdaleka netváří tak přátelsky. „To od vás nebylo moc hezké. A vsadil bych se, že právě vy jste mi předtím volala a nabízela The Miami Herald. Chtěla jste zjistit, jestli jsem doma.“

„Trefil jste se v obou případech.“

„A čekáte, že se s vámi budu bavit?“

„Omlouvám se,“ řekne Lucy. „Ale bylo by těžké vysvětlovat všechno do interkomu.“

„Co se stalo, že se najednou znovu zvedl zájem? Právě teď?“

„Nezlobte se, ale otázky tady budu klást já,“ opáčí Lucy.

„Strýček Sam ukazuje prstem NA VÁS a prohlašuje: CHCI VAŠE CITRONÍKY.“

Doktorka Selfová se dramaticky odmlčí. V koženém křesle na scéně televizního pořadu Vypovídejte se vypadá spokojeně a sebevědomě. V téhle části nemá hosty. Zatím žádné nepotřebuje. Uprostřed stolku vedle křesla je telefon a kamery ji zabírají z různých úhlů, když mačká tlačítka a říká to své: „Tady doktorka Selfová. Jste v živém vysílání.“

„Jak si to máme vyložit?“ pokračuje. „Pošlapává snad americké ministerstvo zemědělství Čtvrtý dodatek Ústavy, který lidem mimo jiné zaručuje ochranu domovů a majetku před neoprávněnými prohlídkami a konfiskacemi?“

Tahle hra má předem jasný výsledek a doktorka Selfová už se nemůže dočkat, až skočí po krku hlupákovi, který právě zavolal. Letmo se podívá na monitor a s potěšením kvituje, že nasvícení a úhly záběru jí dokonale vyhovují.

„Přesně tak,“ říká ten hlupák do telefonu zapojeného na hlasitý poslech.

„Jak že se jmenujete? Sandy?“

„Jo. A chtěl bych…“

„Přemýšlejte, než plácnete něco unáhleného, Sandy.“

„Počkat, co mi to vlastně…“

„Strýček Sam se sekerou? Není to představa, jaká se mezi veřejností šíří?“

„Chtějí nás zničit. Je to spiknutí.“

„Takhle celý problém vidíte? Starý dobrý strýček Sam kácí vaše stromy. Sek, sek.“

Doktorka Selfová si všimne, že kameramani i produkční se usmívají.

„Ti parchanti bez dovolení vtrhli na mou zahradu. Ani jsem se nestačil vzpamatovat, a rozhodli, že se všechny moje stromy mají vykácet.“

„A kde bydlíte, Sandy?“

„V Cooper City. Vůbec se nedivím, že by je kdekdo s chutí postřílel nebo na ně poštval psy…“

„Dostáváme se k jádru věci, Sandy.“ Doktorka Selfová pomalu připravuje údernou pointu. Kamery najíždějí na záběry zblízka. „Lidé často opomíjejí fakta. Zúčastnil jste se nějakých schůzí? Napsal jste svým zákonodárcům? Obtěžoval jste se někdy položit přímou otázku? A připustil jste, že by vysvětlení, které vám nabízí ministerstvo zemědělství, mohlo, opravdu jen mohlo být logické?“

K jejímu stylu patří, že vždycky zaujme opačné stanovisko, než jaké hájí druhý diskutující. Je tím pověstná.

„Víte, ty žvásty o hurikánech jsou [píp],“ vybuchne hlupák. Ostatně doktorka Selfová předpokládala, že co nejdřív dojde na vulgární slova.

„Ne, nejsou píp,“ zapitvoří se. „Nemůžete je prostě označit za píp. Skutečnost je,“ pohlédne do kamery, „že na podzim jsme zažili čtyři silné hurikány, a skutečnost je i to, že v případě citroníkové rakoviny se jedná o bakteriální chorobu přenášenou větrem. Po krátké přestávce se k tématu vrátíme, podíváme se na tuhle obávanou pohromu trochu blíž a pohovoříme si s velmi vzácným hostem. Zůstaňte u obrazovek.“

„Jsme odpojení,“ řekne jeden z kameramanů.

Doktorka Selfová sáhne po láhvi s vodou a napije se brčkem, aby si nerozmazala rtěnku. Čeká, až jí maskérka přepudruje čelo a nos. Tváří se netrpělivě, protože maskérka se k ní zbytečně loudá, a znovu dá najevo netrpělivost, když maskérka nepracuje dost svižně.

„V pořádku. Fajn. To stačí.“ Doktorka Selfová maskérku gestem odežene. „Jde to dobře, ne?“ otočí se k produkčnímu.

„Myslím, že v další části bychom se měli víc zaměřit na psychologii. To je důvod, proč lidé sledují váš pořad, Marilyn. Spíš než politika je zajímají jejich problémy s milenkami, šéfy, matkami, otci.“

„Nepotřebuju odborné vedení.“

„Nechtěl jsem se vás…“

„Poslyšte, moje pořady jsou jedinečné právě tím, že představují směs aktuálních událostí a našich citových reakcí.“

„Jistě, souhlasím.“

„Tři, dva, jedna.“

„A jsme zpátky,“ usměje se doktorka Selfová do kamery.

57

Marino stojí pod palmou před budovou Akademie a sleduje Rebu, která právě vychází ven a míří ke svému neoznačenému autu Crown Victoria. Její chůze se zdá jaksi vzdorná a Marino se snaží uhodnout, jestli je ten vzdor skutečný, nebo jenom předstíraný. Vidí mě Reba, jak tu postávám pod palmou a kouřím? ptá se v duchu.

Mluvila o něm jako o blbci. Zdaleka nebyla první, ale nikdy by ho nenapadlo, že něco takového uslyší právě od ní.

Reba odemkne dveře, pak náhle změní názor a nenasedne. Nedívá se jeho směrem, ale jak Marino cítí, ví o něm. Ví, že tam stojí ve stínu palmy, v ruce Treo, v uchu sluchátko, v koutku úst zapálenou cigaretu. Neměla říkat to, co říkala. Neměla právo mluvit o Scarpettové. Effexor všechno zničil. I kdyby Marino nebyl depresivní už předtím, nutně by depresi musel propadnout po té Rebině poznámce. Polovině chlapů z policejního oddělení se na Scarpettovou sbíhají sliny.

Effexor znamenal zkázu. Doktorka Selfová nemá právo předepisovat Marinovi lék, který mu zničil sexuální život. A nemá právo mluvit pořád o Scarpettové, jako by Scarpettová byla tou nejdůležitější osobou v Marinově životě. Reba mu to musela připomenout. Ano, řekla to, co řekla, aby mu připomenula, že přestal být chlap. Aby mu připomenula ty, kteří jsou opravdoví chlapi a rádi by to prokázali právě se Scarpettovou. Marino už několik týdnů Effexor neužívá a problém zvolna pomíjí, jenom se místo něj vrátily deprese.

Reba obejde auto a otevře zavazadlový prostor.

Marino uvažuje, co tam asi Reba hledá. Rozhodne se to zjistit a zároveň jí upřímně přiznat, že sám nemůže nikoho zatknout a nejspíš bude potřebovat její pomoc. Marino sice může lidem vyhrožovat podle libosti, ale zatýkat nesmí. Po ničem jiném z dob služby u policie se mu nestýská. Reba z kufru vozu vytáhne jakýsi pytel – snad se špinavým prádlem – a skoro zlostně jej mrskne na zadní sedadla.

„Máš tam mrtvolu?“ zeptá se Marino, zatímco se k ní beze spěchu blíží a odhazuje do trávy nedopalek cigarety.

„Odpadkové koše pro tebe neexistují, co?“

Reba zabouchne dveře, na Marina se ani nepodívá.

„Co je v tom pytli?“

„Musím do čistírny. Přes týden se tam nedostanu, ale po tom ti stejně nic není.“ Reba se skryje za tmavými brýlemi. „Už se ke mně nikdy nechovej tak hnusně povýšeně, alespoň ne před lidmi. Když ze sebe chceš dělat pitomce, mě laskavě vynech.“

Marino se ohlédne k palmě, jako by právě tam bylo jeho oblíbené místo, přelétne očima štukovanou budovu tyčící se proti jasně modré obloze; snaží se vymyslet vhodnou formulaci.

„No, ty sama jsi taky nebyla ukázkově zdvořilá a ohleduplná,“ řekne po chvíli.

Reba na něho ohromeně zírá. „Já? O čem to blábolíš? Zbláznil ses? Pokud si vzpomínám, když jsme spolu byli naposledy, hezky jsme se projeli, načež jsi mě zatáhl do Hooters – a mimochodem, vůbec ses mě nezeptal, jestli tam chci. Absolutně mi nedochází, proč jsi mě vzal zrovna do podniku, kde ženské kroutí zadky a předvádějí prsa. To snad měl být projev ohleduplnosti? Děláš si legraci? Sedíš se mnou u stolku a klidně přitom civíš na všechny ty našminkované krásky.“

„To není pravda.“

„Ale je.“

„Na žádný ženský jsem necivěl,“ řekne Marino a vytáhne balíček cigaret.

„Moc kouříš.“

„Vůbec na nikoho jsem necivěl. Hleděl jsem si svýho, pil svý kafe – a ty najednou zčistajasna začneš s těma žvástama o doktorce. Prostě jsem takový pomluvy nedokázal poslouchat.“

Reba žárlí, potěšeně si pomyslí Marino. Řekla to, co řekla, protože mě podezírala, že v Hooters koukám po číšnicích. A pravděpodobně jsem po nich koukal, to je fakt.

„Hele, nespočítal bych, jak dlouho s ní už dělám, a nikdy jsem nikomu nedovolil, aby o ní takhle mluvil, a nehodlám to nikomu dovolit ani do budoucna,“ pokračuje Marino. Zapálí si cigaretu, přimhouří oči před sluncem a všimne si skupiny studentů v maskovacím oblečení, mířících po silnici k zaparkovaným SUV. Nejspíš se chystají odjet do výcvikového prostoru hollywoodské policie, aby se tam pochlubili ukázkou práce týmu určeného ke zneškodňování bomb.

Zdá se, že dnes mají naplánované pohrát si s dálkově řízeným robotem Eddiem. Budou sledovat, jak se po krabím způsobu zvolna sune z hliníkové rampy trajleru, připojený ke kabelu tvořenému optickými vlákny, jak se předvádí v plné kráse. Předvádět se bude i Bunky, pes cvičený k odhalování výbušnin, předvádět se budou hasiči ve svých mohutných vozidlech, pozadu nezůstanou ani mládenci v ochranných skafandrech, kteří za pomoci dynamitu, rozbušek a zápalných šňůr možná vyhodí do povětří nějaké auto.

Tohle všechno Marinovi schází. Už ho unavuje, jak ho tady stále opomíjejí.

„Omlouvám se,“ řekne Reba. „Nechtěla jsem o ní šířit žádné pomluvy. Koneckonců jsem se jen zmínila, že někteří z chlapů, co s nimi pracuju…“

„Potřebuju, abys někoho zatkla,“ přeruší ji Marino a podívá se na hodinky. Netouží opět slyšet, co mu vykládala v Hooters. Musel by si totiž připustit, že ledacos se vztahovalo na něho.

Že se na něho vztahovala většina těch řečí.

Effexor. Reba by Marinovy problémy určitě odhalila. Spíš dřív než později. To zatracené svinstvo mu zničilo život.

„Asi tak za půl hodiny,“ upřesní. „Teda jestli můžeš odložit tu prádelnu.“

„Čistírnu, ty tupče,“ opraví ho Reba nevrlým tónem, který nezní příliš přesvědčivě. Marino se jí stále ještě líbí.

„Mám doma vlastní pračku i sušičku,“ dodá. „Nebydlím v náklaďáku.“

„Víš, něco mě napadlo. Nejsem si jistej, jestli to vyjde, ale třeba budeme mít štěstí.“ Marino zkusí číslo Lucyina mobilního telefonu.

Lucy mu oznámí, že momentálně nemůže mluvit.

„Je to důležitý,“ naléhá Marino, zatímco pozoruje Rebu a vzpomíná na jejich společný víkend v Key West předtím, než začal užívat Effexor. „Stačí mi dvě minuty.“

Lucy komusi vysvětluje, že má naléhavý pracovní hovor, ale hned se vrátí. Nějaký mužský hlas jí odpovídá: To je v pořádku. Pak Marino slyší jen Lucyiny kroky. Znovu pohlédne na Rebu a vybaví si, jak se v baru Paradise Lounge, součásti hotelu Holiday Inn, opíjeli rumem Captain Morgan, jak obdivovali západy slunce, jak dlouho do noci seděli ve vaně plné horké vody. Předtím, než začal užívat Effexor.

„Jsi tam?“ ozve se Lucyin hlas.

„Je možný uskutečnit trojsměrnej konferenční hovor prostřednictvím dvou mobilů, jedný pevný linky a jenom dvou lidí?“ zeptá se Marino.

„Nejde náhodou o testovací otázku z klubu Mensa?“

„Prostě potřebuju, aby to vypadalo, jako že s tebou telefonuju služebním aparátem ze svý kanceláře, i když ve skutečnosti s tebou budu mluvit mobilem. Haló? Jsi tam ještě?“

„Chceš naznačit, že někdo asi odposlouchává tvůj polyfunkční telefon napojený na bezpečnostní systém PBX?“

„Jo, právě ten zatracenej telefon na mým psacím stole,“ odpoví Marino. Zároveň pozoruje Rebu a snaží se vyčíst z jejího pohledu, jestli na ni udělal patřičný dojem.

„Rozumím,“ řekne Lucy. „Kdo?“

„Chci si potvrdit podezření, ale už teď jsem si prakticky jistej, že to vím.“

„Monitorovat hovory v budově Akademie nikdo nedokáže bez hesla umožňujícího přístup do systému. A heslo znám jenom já.“

„Někdo ho musel získat. Tím by se vysvětlovala spousta dalších věcí. Dá se tedy provést to, o čem jsem mluvil? Můžu ti zavolat z pevný linky na psacím stole, potom se připojit se svým mobilem a nechat pevnou linku nezavěšenou, aby to vypadalo, že telefonuju z kanceláře, i když budu jinde?“

„Ano, dá se to provést,“ odpoví Lucy. „Ale ne hned teď.“

Doktorka Selfová stiskne blikající tlačítko telefonu.

„Náš další volající – bohužel několik minut musel čekat – má poněkud nezvyklou přezdívku. Hogu? Omlouvám se. Zůstali jsme ve spojení?“

„Ano, madam,“ ozve se ve studiu tichý hlas.

„Jste v živém vysílání,“ řekne doktorka Selfová. „Takže, Hogu, pro začátek byste nám třeba mohl povědět něco o původu své přezdívky. Určitě by to všechny velmi zajímalo.“

„Prostě se tak jmenuju.“

Ticho. Ale doktorka Selfová je okamžitě zaplní. Vysílání nesmí mít žádné prodlevy.

„Dobrá, Hog je vaše jméno. Takže… vyprávěl jste mi podivuhodný příběh. Pracujete u firmy, která pečuje o trávníky. A v jisté čtvrti jste si jednou na něčí zahradě všiml citroníkové rakoviny…?“

„Ne, takhle to nebylo.“

Doktorka Selfová pocítí záchvěv podráždění. Hog se nedrží scénáře. Když jí v úterý navečer volal a ona se vydávala za někoho jiného, jasně říkal, že na zahradě jakési stařeny v Hollywoodu objevil citroníkovou rakovinu, jenom u jediného pomerančovníku, ovšem teď se budou muset vykácet všechny citrusy v její zahradě i v sousedních zahradách, a jakmile se o problému zmínil před majitelkou nakaženého stromu, tou starou paní, pohrozila, že se zabije, jestli Hog ohlásí výskyt nákazy ministerstvu zemědělství. Konkrétně vyhrožovala, že se zastřelí brokovnicí, která patřila jejímu zesnulému manželovi.

Stařenin manžel stromy zasadil hned po svatbě. Zemřel a citroníky jsou vše, co po něm zůstalo, představují jedinou živou památku. Pokácet je znamená zničit nejcennější část života staré ženy, do něhož nikdo nemá právo tak bezcitně zasahovat.

„Likvidace stromů jako by měla tu starou dámu přinutit, aby se konečně smířila se ztrátou životního druha,“ vysvětluje doktorka Selfová divákům. „Ale když to udělá, nezbyde jí už nic, za co by stálo dál žít. Přeje si zemřít. A tohle pro vás bylo velké dilema, viďte, Hogu?“ pokračuje do telefonu s hlasitým poslechem. „Mohl jste si hrát na Boha.“

„Já si na Boha nehraju. Dělám, co mi Bůh přikáže. To není žádná hra.“

Doktorka Selfová mírně znejistí, ale dokáže situaci zvládnout. „Měl jste před sebou nesmírně obtížnou volbu. Řídil jste se vládními předpisy, nebo spíš hlasem svého srdce?“

„Nastříkal jsem na stromy červené pruhy,“ řekne Hog. „Ta stařena je mrtvá. Na řadě jste byla vy. Ale už není čas.“

58

Sedí spolu u kuchyňského stolu před oknem, z něhož je vidět úzký šerý vodní kanál.

„Když přijeli policisté,“ vypráví Fred Quincy, „požádali o pár drobností, ze kterých by se dala zjistit DNA. Vzali si kartáč na vlasy, zubní kartáčky. Už jsem zapomněl, co dalšího. Nikdy jsem se nedozvěděl, co s těmi věcmi udělali.“

„Patrně je vůbec netestovali,“ říká Lucy a myslí na to, o čem před chvílí mluvili s Marinem. „Možná je všechno ještě v policejním skladu důkazních materiálů. Můžeme se zeptat, ale raději bych nečekala.“

Představa, že by se někdo zmocnil přístupového hesla k bezpečnostnímu systému se zdá neuvěřitelná. Lucy se z ní až dělá zle. Marino se určitě mýlí. Přesto jí problém neustále víří hlavou.

„Ten případ pro ně zřejmě nepředstavuje prioritu,“ uvažuje Fred. „Vždycky soudili, že se obě prostě sebraly a odjely. Nenašly se žádné známky násilí. Podle policie by tam musely být stopy zápasu. Nebo by si někdo musel něčeho všimnout. Stalo se to dopoledne, kolem chodilo dost lidí. Navíc zmizelo matčino SUV.“

„Jak jsem slyšela, její auto tam bylo. Audi.“

„Nesmysl. Matka audi neměla, ale já ano. Někdo musel moje auto zahlédnout, když jsem tam později přijel a hledal je. Máti měla Chevy Blazer. Převážela v něm různé věci. Víte, lidé často všechno popletou. Zajel jsem do obchodu, protože jsem se tam celý den nemohl dovolat. Po matce a sestře nikde ani stopy, matčin Blazer a její kabelka taky zmizely.“

„Nasvědčovalo něco tomu, že vůbec vstoupily do obchodu?“

„Ne. A na dveřích visela cedule ZAVŘENO.“

„Ztratilo se něco?“

„To nedokážu říct. Rozhodně se neztratilo nic, čeho bych si všiml. Pokladna byla prázdná, což ovšem mnoho neznamená, přes noc by v ní matka nechala leda nějakou zanedbatelnou částku. Mimochodem, zřejmě se objevilo něco nového, když najednou potřebujete jejich DNA.“

„Budu vás informovat,“ řekne Lucy. „Možná máme určitou stopu.“

„Víc mi prozradit nemůžete?“

„Budu vás informovat, slibuju. Co vás napadlo, když jste přijel k obchodu, abyste se po nich podíval?“

„Chcete slyšet pravdu? Napadlo mě, že tam toho dne třeba vůbec nezamířily, ale odjely zkusit štěstí někde jinde.“

„Proč to formulujete právě takhle?“

„Rodina si prožila spousty komplikací. Finanční vzestupy a pády. Osobní problémy. Táta se kdysi zavedl jako nesmírně úspěšný zahradní architekt.“

„V Palm Beach.“

„Tam bylo ústředí firmy. Ale měl skleníky a pěstitelské školky i na jiných místech, taky ve zdejším okolí. Pak v polovině osmdesátých let mu udělala škrt přes rozpočet citroníková rakovina. Úřady nechaly jeho citroníky zničit do posledního stromku. Táta musel propustit většinu zaměstnanců a málem zbankrotoval. Máti to těžce nesla. Časem se znovu postavil na nohy a dosáhl ještě větších úspěchů než dřív. Ale ani tehdy pro matku nenastalo jednoduché údobí. Promiňte, nejsem si jistý, jestli vám tohle všechno mám vykládat.“

„Frede, snažím se pomoct. Ale nedokážu to, jestli se mnou nebudete mluvit zcela otevřeně.“

„Začal bych v době, kdy bylo Helen dvanáct. Jsem starší a právě jsem prvním rokem studoval vysokou školu. Helen tenkrát asi šest měsíců bydlela u tátova bratra a jeho manželky.“

„Proč?“

„Je to smutné… taková hezká a nadaná dívka. V pouhých šestnácti letech ji přijali na Harvardovu univerzitu, ale nevydržela tam ani celý semestr, nervově se zhroutila a vrátila se zpátky domů.“

„Kdy se to stalo?“

„Na podzim předtím, než s matkou zmizely. Z Harvardu odešla v listopadu.“

„Tedy osm měsíců předtím, než s vaší matkou zmizely?“

„Ano. Helen bohužel zdědila spíš ty horší geny.“

Fred Quincy se odmlčí, jako by znovu zvažoval, jestli má pokračovat. „Tak dobře,“ rozhodne se. „Matka vždycky byla značně nevyrovnaná. Patrně vás to už napadlo – vzhledem k té její posedlosti Vánoci. Bláznivé výkyvy se u ní neustále střídaly, co si jen pamatuju. Ale opravdu vážně se její stav zhoršil, když bylo Helen dvanáct. To už máti občas prováděla nepředstavitelné věci.“

„Navštěvovala nějakého psychiatra?“

„Tu nejslavnější a nejdražší psychiatryni, doktorku Selfovou, která tehdy žila v Palm Beach. Ta nakonec doporučila hospitalizaci, což byl skutečný důvod, proč Helen poslali k tetě a strýci. Matka byla v nemocnici, tátu plně zaměstnávaly jeho podnikatelské aktivity, takže neměl nejmenší chuť starat se sám o dvanáctileté děvče. Pak se matka vrátila domů, po ní se vrátila Helen. Ale obě se chovaly, řekl bych, nenormálně.“

„Léčila se na psychiatrii i Helen?“

„Tenkrát ještě ne,“ odpoví Fred. „Byla jen divná. Ne přímo psychicky labilní jako máti, ale rozhodně divná. Ve škole si vedla dobře, velmi dobře, pak odešla na Harvard, zhroutila se a úplně pomátla, našli ji tam v síni nějakého pohřebního ústavu, vůbec nevěděla, kdo je. Jako by všechny ty pohromy nestačily, zemřel táta. S máti to šlo rychle z kopce, o víkendech odjížděla bůhvíkam, nikdy mi neprozradila, kde byla, vůbec mě nevnímala. Bylo to hrozné.“

„Policie tedy usoudila, že vaše matka trpí duševní poruchou, má sklony ztrácet se a možná s Helen někam utekly?“

„Sám jsem o tom taky uvažoval. Dodnes mě napadá, jestli se máti a sestra prostě nepotulují po světě.“

„Jak zemřel váš otec?“

„Spadl ze žebříku v knihovně se vzácnými tisky. Náš dům v Palm Beach byl dvoupatrový, všude samý mramor a kamenné dlaždice.“

„Byl otec doma sám, když se to stalo?“

„Helen ho našla v přízemí pod schody.“

„Nikdo další už v domě nebyl?“

„Snad její přítel. Nevím, o koho šlo.“

„A kdy se to přihodilo?“

„Asi dva měsíce předtím, než s máti zmizely. Helen tehdy bylo sedmnáct a zdála se předčasně vyspělá. Upřímně řečeno, po návratu z Harvardu mi připadala absolutně nezvládnutelná. Často jsem uvažoval, jestli jde o její reakci na tátu, na strýčka, na příbuzné z otcovy strany, samé vážné a přehnaně nábožensky založené lidi. Pořád se oháněli Ježíšem, zastávali významná místa ve své církvi. Děkani, učitelé v nedělní škole. Vždycky se horlivě snažili šířit svědectví.“

„Setkal jste se někdy s Heleninými chlapci?“

„Ne. V jednom kuse někde poletovala, ztrácela se na celé dny. Prostě malér. Pokud jsem nemusel, raději jsem domů nejezdil. Matčina posedlost Vánocemi může vypadat komicky, ale doma jsme nikdy normální Vánoce nezažili. Vždycky to byla spíš pěkná hrůza.“

Fred Quincy se zvedne od stolu. „Nebude vám vadit, když si dám pivo?“

„Beze všeho.“

Fred si vezme Michelob, zavře ledničku a opět se posadí.

„Hospitalizovali někdy i vaši sestru?“ zeptá se Lucy.

„Ve stejném ústavu jako máti. Strávila tam měsíc potom, co zkolabovala na Harvardu. Říkal jsem si tehdy, že taky vstoupila do McLeanova klubu. Staré dobré geny se projevily.“

„Mluvíte o McLeanově nemocnici v Massachusetts?“

„Jo. Nepíšete si poznámky? Copak si tohle všechno dokážete zapamatovat?“

Lucy prstem přejede po peru, které drží v ruce. Zapnutý miniaturní magnetofon má schovaný v kapse.

„Potřebujeme DNA vaší matky a sestry,“ prohodí.

„Netuším, jak by se teď dala získat. Ledaže by policie stále ještě skladovala ty zubní kartáčky.“

„Bude stačit vaše DNA,“ řekne Lucy. „Pochází z téhož rodinného základu.“

59

Scarpettová se oknem dívá na zasněženou zimní ulici. Pomalu budou tři, pomyslí si, a já většinu dne protelefonovala.

„Jaký kontrolní systém tam používáte?“ řekne. „Musíte si přece nějak prověřovat volající, než je pustíte do vysílání.“

„Samozřejmě. Někdo z produkce si s takovou osobou nejdřív promluví, aby se přesvědčil, jestli nejde o blázna.“

Na psychiatryni volí dost zvláštní výrazy, uvažuje Scarpettová.

„V tomhle případě jsem s tím zaměstnancem firmy pečující o trávníky předtím mluvila sama. Ale to by bylo na delší povídání.“ Doktorka Selfová hovoří velmi rychle.

„Řekl vám už tehdy, že se jmenuje Hog?“

„Vůbec jsem tomu nevěnovala pozornost. Spousta lidí má praštěné přezdívky. Potřebuju to vědět – spáchala nějaká stará dáma náhle sebevraždu? Vy o tom určitě víte, že? Vyhrožoval mi zabitím.“

„Mnoho starších žen bohužel umírá ze zcela přirozených příčin,“ vyhýbavě odpoví Scarpettová. „Můžete mi prozradit víc podrobností? Co přesně říkal?“

Doktorka Selfová zopakuje historku o nakažených citronících na zahradě jedné stařenky, o smutku nad ztrátou manžela, o ženiných pohrůžkách, že se zastřelí brokovnicí po zemřelém manželovi, jestli ten člověk z údržby trávníků – Hog – nechá její stromy vykácet. Do obývacího pokoje vejde Benton se dvěma hrnky kávy a Scarpettová přepne telefon na hlasitý poslech.

„Pak mi vyhrožoval zabitím,“ pokračuje doktorka Selfová. „Totiž naznačil, že se mě chystal zabít, ale rozmyslel si to.“

„Mám tu někoho, kdo by si vás rád poslechl,“ poznamená Scarpettová a představí Bentona. „Povězte mu prosím všechno, co jste právě říkala mně.“

Benton se posadí na pohovku. Doktorka Selfová zatím odpovídá, že nechápe, proč by se měl forenzní psycholog z Massachusetts zajímat o sebevraždu, která se stala – a třeba ani nestala – na Floridě. Ale snad by se mohl zasvěceně vyjádřit k ohrožení jejího života. A také by ho s radostí přivítala v některém ze svých pořadů. Jaký typ člověka je schopný takhle jí vyhrožovat? Ocitla se opravdu v nebezpečí?

„Zaznamenává televizní stanice u všech telefonických hovorů identifikační čísla volajících?“ zeptá se Benton. „A uchovávají se ta čísla, alespoň dočasně?“

„Myslím, že ano.“

„Rád bych, abyste to hned zjistila. Pokusíme se určit, odkud volal.“

„S jistotou vím, že neidentifikované telefonáty zásadně nepřijímáme. Volající musí být identifikovatelný. Víte, už jednou mi nějaká nepříčetná ženská přímo v živém vysílání vyhrožovala zabitím. Takže se to nestalo poprvé. Její číslo zůstalo neznámé. Ale s tím je teď konec.“

„Nepochybně tedy televizní stanice uchovává číslo každého, kdo volá,“ konstatuje Benton. „Potřebuju od vás soupis čísel všech lidí, kteří vám dnes během pořadu telefonovali. A co vaše první rozmluva s tím mužem z údržby trávníků? Zmínila jste se, že vám volal už předtím. Kdy to bylo? Jednalo se o místní hovor? A máte v telefonu uchované číslo?“

„V úterý pozdě odpoledne. Čísla volajících neuchovávám, nepotřebuju to, protože moje číslo je tajné, nezveřejněné v telefonním seznamu.“

„Představil se vám?“

„Jako Hog.“

„Zavolal vám domů?“

„Do soukromé ordinace. Přijímám pacienty v takovém domku pro hosty, stojí vedle bazénu na zahradě za mým domem.“

„Jak sehnal vaše číslo, když je tajné?“

„Nemám tušení, vlastně jsem o tom do téhle chvíle ani nepřemýšlela. Číslo pochopitelně znají moji kolegové, nejrůznější spolupracovníci a taky pacienti.“

„Je možné, že ten muž patří k vašim pacientům?“

„Jeho hlas mi nepřipadal povědomý. A neumím si představit, že by to mohl být některý z mých pacientů. Ale tady zřejmě jde o něco jiného.“ Tón doktorky Selfové je stále neodbytnější. „Pokud se za tou věcí skrývá víc, než se na první pohled zdá, mám přece právo to vědět. Především jste mi neodpověděli na mou otázku. Opravdu nějaká stařenka kvůli svým nakaženým citroníkům spáchala sebevraždu brokovnicí?“

„Nic takového,“ opět promluví Scarpettová. „Ale máme velmi čerstvý případ, který se podobá tomu, co jste právě popsala. Starší žena, jejíž stromy byly označené a určené k vykácení. Smrt způsobená střelou z brokovnice.“

„Panebože. Stalo se to v úterý po šesté odpoledne?“

„Spíš o něco dřív,“ řekne Scarpettová a je si téměř jistá, že ví, proč se doktorka Selfová ptá.

„To se mi ulevilo. Takže v době, kdy ten člověk z údržby trávníků, Hog, volal, byla už mrtvá. Ozval se mi asi pět nebo deset minut po šesté, ptal se, jestli by mohl promluvit v mém pořadu, a vyprávěl příběh o stařeně, která hrozila, že se zabije. Musela to tedy provést už předtím. Nerada bych si myslela, že její smrt nějak souvisí s jeho přáním vystoupit v mém pořadu.“

Benton si se Scarpettovou vymění pohled, který vyjadřuje jeho názor na doktorku Selfovou: necitlivá narcistní potvora. Ale do telefonu s hlasitým poslechem řekne: „Právě teď se pokoušíme objasnit řadu dalších věcí, paní doktorko. A moc by pomohlo, kdybyste nám poskytla trochu víc informací o Davidu Luckovi. Předepisovala jste mu Ritalin.“

„Chcete naznačit, že se i jemu stalo něco hrozného? Vím, že se pohřešuje. Objevilo se něco nového?“

„Máme důvod k obavám,“ zopakuje Scarpettová to, co doktorce Selfové řekla během minulého rozhovoru. „Máme důvod k velmi vážným obavám o Davida, jeho bratra i obě sestry, u kterých chlapci žili. Jak dlouho byl David vaším pacientem?“

„Od léta. Mám dojem, že poprvé ke mně přišel v červenci, možná koncem června. Oba rodiče zahynuli při autonehodě a hoch to těžce nesl, špatně se učil. David ani jeho bratr nenavštěvovali školu, doma je vyučovaly ty dvě sestry.“

„Jak často k vám chodil?“ zeptá se Benton.

„Obvykle jednou týdně.“

„Kdo ho k vám doprovázel?“

„Někdy Kristin, někdy Ev. Občas ho přivedly obě a pak jsem v rámci sezení hovořila se všemi třemi.“

„A kdo vám Davida doporučil?“ Tentokrát se opět ptá Scarpettová. „Jak se vůbec dostal do vaší odborné péče?“

„Je mi to skoro trapné, ale Kristin patřila mezi volající. Zřejmě často poslouchala mé rozhlasové pořady a usoudila, že by mě tímhle způsobem mohla kontaktovat. Zatelefonovala do rádia a vyprávěla, jak se stará o jihoafrického chlapce, který ztratil oba rodiče, potřebuje odbornou pomoc, a tak dále. Byl to dojemný příběh a já jsem v živém vysílání souhlasila, že ho přijmu jako pacienta. Divili byste se, kolik dopisů jsem pak od posluchačů dostala. Stále ještě přicházejí, lidi zajímá, jak se malému jihoafrickému sirotkovi daří.“

„Máte pásku s rozhlasovým pořadem, o kterém mluvíte?“ zeptá se Benton. „Zvukovou nahrávku?“

„Máme pásky se všemi pořady.“

„Jak rychle byste mi mohla poslat ten audioklip a taky videozáznam dnešního televizního pořadu? Bohužel jsme tady dočasně zavalení sněhem. Snažíme se alespoň na dálku dělat, co je v našich silách, ale ty podmínky nás omezují.“

„Ano, slyšela jsem, že jste tam měli úplnou sněhovou bouři. Hlavně aby vám nevypadla elektřina.“ Doktorka Selfová to říká, jako by právě absolvovali příjemnou půlhodinovou společenskou konverzaci. „Můžu hned zavolat do produkce, všechno vám pošlou e-mailem. A nepochybuju, že si s vámi popovídají i o vaší případné účasti v mém pořadu.“

„Ať pošlou i čísla těch volajících,“ připomene jí Benton.

„Doktorko Selfová?“ Scarpettová s obavami hledí z okna.

Venku znovu začíná sněžit.

„Co Tony? Davidův bratr?“

„Moc se spolu nesnášeli.“

„Léčila jste i Tonyho?“

„Nikdy u mě nebyl.“

„Říkala jste, že znáte obě sestry. Netrpěla jedna z nich zažívacími potížemi?“

„Ev ani Kristin jsem neléčila. Nebyly mými pacientkami.“

„Napadlo mě, že byste to mohla poznat pouhým pohledem. Jedna z nich totiž dlouhodobě držela mrkvovou dietu.“

„Podle odstínu pleti to musela být Kristin,“ odpoví psychiatryně.

Scarpettová se otočí k Bentonovi. Když předtím objevila žlutavé zabarvení tvrdé pleny mozkové, okamžitě přikázala, aby laboratoř DNA v Akademii kontaktovala detektiva Thrushe. DNA zdejší oběti porovnali s DNA získanou ze žlutavých skvrn na blůze, kterou Scarpettová nechala odvézt z domu Kristin a Ev. Mrtvola v bostonské márnici je s největší pravděpodobností Kristin, ovšem Scarpettová nehodlá podobné informace sdělovat doktorce Selfové, neboť ta by byla schopná použít je ve svém nejbližším rozhlasovém či televizním pořadu.

Benton se zvedne z pohovky, aby do krbu přiložil další polínko. Scarpettová ukončí hovor a znovu se oknem zahledí ven. Ve světle lamp u přední brány Bentonova domu je vidět, že sněží čím dál hustěji.

„Kávy už mám prozatím dost,“ prohodí Benton. „Moje nervy by víc kofeinu nevydržely.“

„Děje se tu kromě těch přívalů sněhu ještě něco jiného?“

„Hlavní ulice už budou nejspíš prohrnuté, místní technika to dokáže zvládnout úžasně rychle. A mimochodem, nemyslím, že by ti dva chlapci měli s případem něco společného.“

„Naopak, mají s ním hodně společného,“ řekne Scarpettová, přejde ke krbu a posadí se na mramorovou obrubu. „Jsou mrtví. Jak to vypadá, ta oběť je Kristin. Pravděpodobně jsou po smrti všichni čtyři.“

60

Marino volá Joeovi, zatímco Reba tiše sedí poblíž a pročítá scénáře cvičných rekonstrukcí. „Potřeboval bych s váma probrat pár věcí,“ řekne Marino Joeovi. „Objevil se jistej problém.“

„Jaký problém?“ podezíravě se zeptá Joe.

„Radši si to vyjasníme mezi čtyřma očima. Ale nejdřív si musím ve svý kanceláři vyřídit nějaký telefonáty a tak podobně. Kde budete během příští hodiny?“

„Ve stodvanáctce.“

„Tam teď jste?“

„Právě tam mířím.“

„Nechte mě hádat,“ řekne Marino. „Chystáte se pracovat na další cvičný rekonstrukci, kterou jste mi ukradnul?“

„Jestli se mnou chcete mluvit o tomhle…“

„Kdepak,“ přeruší ho Marino. „Jde o něco mnohem horšího.“

„Jsi vážně třída,“ prohodí Reba k Marinovi a položí složku se scénáři zpět na jeho psaci stůl. „Ty rekonstrukce jsou opravdu dobré, Pete. Přímo skvělé.“

„Spustíme to v pět, dáme mu dost času, aby došel do svý pracovny.“ Marino teď už telefonuje s Lucy. „Takže mi vysvětli, co přesně mám udělat.“

„Zavěsíš, já taky, potom stiskneš konferenční tlačítko telefonu na psacím stole a vyťukáš číslo mého mobilu. Až se ozvu, znovu stiskneš konferenční tlačítko a vyťukáš číslo svého mobilu. Potom stolní aparát buď převedeš do režimu otevřené linky, nebo prostě jenom nezavěsíš sluchátko. Pokud někdo hovory monitoruje, bude si myslet, že se mnou mluvíš ze své kanceláře.“

Marino počká pět minut, pak provede, co mu Lucy poradila. Vyjdou s Rebou z budovy Akademie. Marino přitom svým mobilním telefonem mluví s Lucy, která odpovídá také z mobilu. Vedou spolu nezávaznou přátelskou konverzaci a Marino jen doufá, že Joe je poslouchá. Zatím všechno probíhá bezchybně, zvuk je výborný. Jako by Lucy byla v sousední místnosti.

Baví se o nových motocyklech, klábosí o spoustě dalších věcí. A zároveň Marino s Rebou pokračují v cestě.

Motel Poslední zastávka je upravený trajler s dvojnásobnou šířkou, rozdělený na tři místnosti používané pro předvádění cvičných rekonstrukcí. Každá z částí má vlastní vchod s číslem. Místnost 112 je uprostřed. Marino si všimne, že v předním okně je zatažená záclona, zaslechne tlumený hukot klimatizace. Zkusí otevřít dveře, jsou zamčené. Prudce do nich kopne těžkou polovysokou harleyovskou botou. Tenké dveře se rozletí a prásknou o stěnu. Joe sedí u psacího stolu, k uchu přitisknuté sluchátko telefonu připojeného na magnetofon. Zatváří se šokovaně a vzápětí zděšeně. Marino a Reba se na něho mlčky dívají.

„Víš, proč se tomuhle říká motel Poslední zastávka?“ Marino zamíří k Joeovi a bez nejmenší námahy ho zvedne ze židle. „Ve tvým případě to znamená spíš Poslední boj, protože seš mrtvej jako plukovník Custer.“

„Pusťte mě!“ zaječí Joe.

Chodidly se nedotýká podlahy. Marino ho drží v podpaží, obličeje oba mají jenom pár centimetrů od sebe. Marino ho opře o stěnu.

„Pusťte mě! Bolí to!“

Marino ho pustí. Joe tvrdě dopadne zadkem na podlahu.

„Víš, proč je tady?“ ukáže Marino na Rebu. „Aby tě, ty ubohej šmejde, zatkla.“

„Nespáchal jsem žádný trestný čin!“

„Falšování záznamů, závažná krádež, možná i vražda, nepochybně jsi totiž ukradnul zbraň, kterou někdo ustřelil hlavu jedný starý dámě,“ vypočítává Marino. „Jo, abych nezapomněl, taky podvod,“ dodá. Netrápí ho, jestli všechna ta obvinění může dokázat.

„Nic takového jsem neudělal! Vůbec nevím, o čem mluvíte!“

„Přestaň ječet, nejsem hluchej. Hele, detektiv Wagnerová je tu jako svědek, jasný?“

Reba přikývne, ve tváři výhružně tvrdý výraz, jaký u ní Marino ještě nezažil.

„Viděla jsi, že bych na něj šáhnul?“ zeptá se jí.

„Vůbec ses ho nedotknul.“

Joe je vyděšený, div se nepomočí.

„Vyklopíš nám, proč jsi ukradnul tu brokovnici, a komu jsi ji věnoval nebo prodal?“ Marino si od psacího stolu přisune židli, otočí ji a posadí se obráceně, mohutné paže složené na opěradle. „Nebo jsi tý starý dámě ustřelil hlavu sám? Možná si chceš cvičný rekonstrukce osobně vyzkoušet, až na to, že tuhle jsem nevymyslel já. Musel jsi ji šlohnout někomu jinýmu.“

„Jaká stará dáma? Nikoho jsem nezabil. A žádnou brokovnici jsem neukradl. Jakou brokovnici?“

„Tu, co sis osmadvacátýho června ve čtvrt na čtyři vyzvednul z referenční sbírky. Tu, kvůli který jsi zfalšoval počítačovej záznam.“

Joe zírá s otevřenou pusou a vytřeštěnýma očima.

Marino vyloví ze zadní kapsy kalhot list papíru, rozloží jej a podá Joeovi. Je to fotokopie stránky z kontrolního deníku, kde Joe podepsal převzetí a údajné vrácení brokovnice Mossberg.

Joe se dívá na fotokopii a ruce se mu třesou.

„Přísahám, že jsem ji nevzal,“ souká ze sebe. „Vzpomínám si, jak to bylo. Prováděl jsem testy s průmyslovou želatinou a možná jednou jsem z brokovnice zkušebně vystřelil. Potom jsem odešel do laboratorní kuchyně zkontrolovat, jak tuhnou další želatinové bloky, které jsem si připravil, používáme je pro napodobení cestujících při letecké katastrofě. Pamatujete si, jak Lucy s pomocí té své obrovské helikoptéry shodila z velké výšky trup letadla, aby se studenti mohli přesvědčit…“

„Mluv k věci!“

„Když jsem se vrátil, brokovnice tam nebyla. Usoudil jsem, že Vince ji uložil zpátky do trezoru. Zamkl ji, říkal jsem si, protože už je večer a chystal se domů. Vybavuju si, jaké jsem cítil zklamání, chtěl jsem z ní totiž ještě střílet.“

„Nedivím se, že jsi musel krást mý cvičný scénáře,“ prohodí Marino. „Nemáš absolutně žádnou fantazii. Zkus to znovu.“

„Nelžu vám.“

„Přeješ si, aby tě odvedla v poutech?“ Marino škubne palcem k Rebě.

„Nemůžete mi dokázat, že jsem něco spáchal.“

„Můžu ti dokázat, že ses dopustil podvodu,“ opáčí Marino. „Chceš si popovídat o doporučeních, co jsi padělal, aby tě doktorka přijala jako odbornýho asistenta?“

Joe na okamžik ztratí řeč. Ale rychle se vzpamatuje, v jeho tváři se znovu objeví prohnaný výraz.

„Dokažte to,“ ušklíbne se.

„Všechny ty dopisy jsou na papíře se stejným vodoznakem.“

„To vůbec nic nedokazuje.“ Joe se zvedá a mne si kříž. „Zažaluju vás,“ řekne.

„Fajn. Takže je úplně jedno, jestli si tě kapku podám.“ Marino si dlaní tře mohutnou pěst. „Třeba ti zlámu vaz. Detektive Wagnerová, dotknul jsem se ho?“

„Ani malíčkem,“ zavrtí Reba hlavou. A pak se zeptá Joea: „Jestli jste tu brokovnici nevzal vy, kdo by ji mohl sebrat? Byl s vámi tehdy odpoledne v balistické laboratoři ještě někdo další?“

Joe se zamyslí a cosi se mu mihne v očích.

„Ne, nebyl,“ odpoví.

61

V kontrolní místnosti dozorci na obrazovkách průmyslové televize čtyřiadvacet hodin denně sledují vězně, u nichž existuje riziko sebevraždy. Sledují i Basila Jenrettea. Sledují ho, když spí, když se sprchuje, když jí. Sledují ho, když používá ocelovou záchodovou mísu. Sledují ho, když se na úzkém ocelovém lůžku otočí zády ke kameře, aby pod přikrývkou ulevil svému sexuálnímu napětí.

Představuje si, jak se mu posmívají. Představuje si, co uvnitř kontrolní místnosti říkají, zatímco ho pozorují na obrazovkách. Jistě o něm žertují s ostatními dozorci. Pozná to z úšklebků na jejich tvářích, když mu přinášejí tácy s jídlem, když ho pouštějí ven, aby si zacvičil nebo zatelefonoval. Občas mají poznámky. Jindy se objeví před jeho celou právě ve chvíli, kdy ulevuje svému sexuálnímu napětí, předstírají hekání a tlučou na dveře.

Basil se posadí na postel a vzhlédne ke kameře umístěné vysoko na protější zdi. Listuje měsíčníkem Field & Stream a vybavuje si první rozmluvu s Bentonem Wesleym, při níž se dopustil té chyby, že mu pravdivě odpověděl na jednu z otázek.

Přemýšlíte někdy o tom, že byste chtěl ublížit sobě nebo jiným lidem?

Už jsem jiným lidem ublížil, je tedy logické, že na to myslím, řekl Basil.

Jaké jsou to myšlenky, Basile? Můžete mi popsat, co v duchu vidíte, když myslíte na to, jak někomu ubližujete?

Vidím v duchu to, co jsem byl zvyklý dělat. Zahlédnu nějakou ženu a pocítím vzrušení. Dostanu ji do svého policejního auta, vytáhnu pistoli a třeba i odznak, řeknu jí, že ji zatýkám, a pokud se bude zatčení vzpouzet, například zkusí otevřít dveře, nezbyde mi než ji zastřelit. Všechny poslechly.

Žádná z nich se nevzpouzela?

Jenom ty dvě poslední. Kvůli porouchanému autu. Je to tak hloupé.

Před těmi dvěma posledními vám všechny ostatní opravdu věřily, že jste policista a zatýkáte je?

Věřily, že jsem polda. Ale věděly, co se děje. Chtěl jsem, aby to věděly. Jednal jsem s nimi hodně tvrdě. Nemohly si dělat sebemenší iluze, musely pochopit, že je čeká smrt. Je to tak hloupé.

Co je hloupé, Basile?

Tak hloupé. Říkal jsem to už nejméně tisíckrát. Slyšel jste to ode mě, ne? Nevybral byste si snad raději smrt rovnou tam v autě, místo abyste se nechal odvézt někam, kde s vámi provedu, co budu chtít? Proč byste měl čekat, až vás odvleču do nějaké tajné skrýše a tam svážu?

Povězte mi, jak jste je svazoval, Basile. Pokaždé stejně?

Jo. Znám opravdu fantastický způsob. Zcela originální. Vymyslel jsem ho, sotva jsem začal s tím zatýkáním.

Zatýkáním myslíte únosy a násilná přepadení žen.

Sotva jsem s tím začal, jo.

Basil sedí na ocelovém lůžku a s úsměvem vzpomíná, jaké vzrušení zažíval, když obtáčel drátěná ramínka kolem kotníků a zápěstí a pak jimi provlékal provazy, aby mohl ženy vypínat vzhůru.

Byly to moje loutky, vysvětloval během oné první rozmluvy doktoru Wesleymu ve snaze vyprovokovat ho k nějaké reakci.

Ale ať už Basil říkal cokoliv, doktor Wesley dál klidně naslouchal a z jeho tváře se nedaly vyčíst žádné pocity. Možná nic nepociťoval. Možná je jako Basil.

Víte, v té mojí skrýši byly obnažené nosné trámy, hlavně v zadním pokoji, protože strop už se propadal. Přehodil jsem provaz přes trámy a pak jsem ho mohl podle libosti přitahovat a povolovat, prostě zkracovat nebo prodlužovat vodítko.

A ty ženy nekladly odpor, ani když si uvědomily, jaký osud je v té vaší skrýši čeká? Co to vlastně bylo? Nějaký dům?

Už si nevzpomínám.

Bránily se, Basile? Připadá mi, že nebylo snadné spoutat je tak důmyslným způsobem, když jste na ně neustále mířil zbraní.

Vždycky jsem si přál, aby mě přitom někdo pozoroval. Basil záměrně neodpověděl na otázku. A ten nádherný sex, jakmile to skončilo! Celé hodiny si s ní užívat přímo tam, na té matraci!

Užívat si s mrtvolou, nebo s někým jiným?

Tohle mě nikdy nelákalo, kdepak, to není můj styl. Rád je slyším. Chci říct, že je to musí zatraceně bolet. Občas měly vymknutá ramena. Pak jsem jim provaz víc povolil, aby mohly použít záchod. Tahle část se mi nelíbila. Vynášet kbelík.

A co jejich oči, Basile?

No, uvidíme. Což nemá být slovní hříčka.

Doktor Wesley se nezasmál a Basila to poněkud rozladilo.

Nechával jsem je tančit na provaze. Asi se přece jen pokouším vtipkovat. Nikdy se neusmějete? No tak, nedělejte drahoty, některé detaily jsou docela legrační.

Poslouchám vás, Basile. Poslouchám každé vaše slovo.

To znělo dobře. A doktor Wesley nelhal, skutečně pozorně naslouchal, každé slovo považoval za důležité a úchvatné a Basila jistě považoval za nejzajímavější a nejoriginálnější osobnost, s jakou kdy rozmlouval.

Než jsem si s nimi začal užívat, pokračoval Basil, musel jsem se vypořádat s jejich očima. Pochopte, kdybych se narodil s patřičně velkým pérem, nic takového by nebylo nutné.

Když jste je oslepoval, byly při vědomí.

Věřte mi, raději bych ten zákrok prováděl s narkózou, ale žádný podobný prostředek jsem neměl k dispozici. Nijak zvlášť se mi nelíbilo, jak sebou škubaly a hrozně křičely. Jenže dokud viděly, nedokázal jsem s nimi souložit. Každé jsem to nejdřív vysvětlil. Vážně je mi líto, že to musím udělat, rozumíš? říkal jsem. Vynasnažím se pracovat co nejrychleji. Trochu to zabolí.

Legrační, viďte? Trochu to zabolí. Kdykoliv tahle slova od někoho slyším, jsem si jistý, že to bude zatraceně bolet. Pak jsem jí řekl, že ji rozvážu, abych si s ní mohl zasouložit. Jestli se pokusí o útěk nebo o jiné hlouposti, varoval jsem ji, provedu jí ještě mnohem horší věci, než jaké tam dosud zažila. A bylo to. Souložili jsme.

Jak dlouho to trvalo?

Myslíte soulož?

Jak dlouho jste je nechával naživu a užíval si s nimi?

Podle okolností. Když se mi to s nimi líbilo, někdy jsem si je tam držel celé dny. Mám dojem, že nejdéle deset dní. Ale jak se ukázalo, nebyl to dobrý nápad, protože rány se jí mezitím ošklivě zanítily, což mě úplně znechutilo.

Prováděl jste jim ještě něco jiného? Kromě toho, že jste je oslepil a souložil s nimi?

Experimentoval jsem. Trochu.

Mučil jste je?

Řekl bych, že vypíchnout někomu oči… no, já nevím, odpověděl Basil a teď svých slov lituje.

Ta slova otvírala zcela novou kapitolu. Doktor Wesley se pustil do tématu rozlišování dobra a zla, povědomí o tom, jaké utrpení Basil působil jiné lidské bytosti. Chápal Basil podstatu mučení? Pokud ano, musel by také chápat, co těm ženám provádí. Musel by to chápat ve chvíli, kdy ženy trýznil, i později, když na ty události vzpomínal. Přesně takhle sice doktor Wesley své otázky neformuloval, ale směřovaly právě tam. Prostě stejné písničky a tanečky, jaké si Basil dobře pamatoval z Gainsvillu, kde psychiatři zjišťovali, jestli je schopný absolvovat proces. Nikdy se je nepokoušel získat na svou stranu, což byla také hloupost. Soudní psychiatrický ústav je pětihvězdičkový hotel ve srovnání s vězením, zvlášť pokud jste v bloku cel smrti, vysedáváte ve své maličké klaustrofobní kobce a oblečený do modrobíle pruhovaných kalhot a oranžového trička si připadáte jako klaun Bozo.

Basil vstane z ocelového lůžka a protáhne se. Okázale si nevšímá kamery umístěné vysoko na zdi. Nikdy by nepřiznal, že si občas představuje, jak páchá sebevraždu; v takovém případě by si nejraději podřezal žíly na zápěstích a pak by sledoval unikající krev, kap, kap, kap, sledoval by louži rozlévající se po podlaze. Tak by si připomenul své někdejší příjemné hrátky – s kolika vlastně ženami? Ztratil přehled. Mohlo jich být osm. Tenhle počet Basil uvedl doktoru Wesleymu. Nebo jich bylo deset?

Ještě jednou se protáhne. Použije ocelovou toaletu a vrátí se na lůžko. Rozevře poslední číslo časopisu Field & Stream a nalistuje si stránku 52, kde by měl být článek o lovcově první pušce dvaadvacítce, o kouzelných vzpomínkách na lov králíků a vačic, na rybaření v Missouri.

Stránka 52 ovšem není pravá. Pravou stránku 52 kdosi vytrhl a naskenoval. Pak v počítači vložil do časopiseckého textu dopis vytištěný stejným typem písma a ve stejném formátu. Naskenovanou stránku s pomocí lepidla vrátil zpátky na původní místo, takže to, co vypadá jako upovídaný článek o lovu a rybaření, ve skutečnosti obsahuje tajnou zprávu určenou Basilovi.

O rybářské časopisy posílané chovancům dozorci neprojevují zájem. Většinou ty nudné tiskoviny, ve kterých se vůbec nepíše o sexu a násilí, ani neprolistují.

Basil se přikryje, stočí se šikmo a na levý bok. Leží tedy zády ke kameře, přesně ve stejné poloze, v jaké obvykle ulevuje svému sexuálnímu napětí. Sáhne pod tenkou matraci a vyloví bílé bavlněné proužky, které už celý týden trhá ze dvojích bílých boxerek.

Bezpečně zakrytý dekou začne zuby uvolňovat tkaninu, párat a navazovat. Z proužků má postupně vzniknout zauzlovaný, pevný a skoro dvoumetrový provaz. Basilovi zbývá látka ještě na dva proužky. Pomáhá si zuby, trhá a párá. Ztěžka dýchá a mírně se pohupuje, jako by ulevoval svému sexuálnímu napětí, trhá, párá, navazuje. Konečně k provazu připojí poslední proužek.

62

Ve výpočetním středisku Akademie sedí Lucy před třemi velkými monitory, pročítá e-maily a ukládá je zpátky do serveru.

Podle toho, co zatím s Marinem odhalili, byl Joe Amos před nástupem na místo odborného asistenta v kontaktu s televizním producentem, který hodlal uvést na jedné z kabelových stanic další seriál inspirovaný soudní patologií a za každý realizovaný námět Joeovi slíbil pět tisíc dolarů. Výborné nápady začal Joe dostávat evidentně koncem ledna, zhruba v době, kdy se Lucy během testování nové letecké elektroniky udělalo špatně, takže musela přistát a odběhnout na toalety. Právě tehdy zapomněla v helikoptéře své Treo. Zpočátku Joe jednal opatrně a z cvičných rekonstrukcí si „vypůjčoval“ pouze jednotlivé detaily. Později už vstupoval do databází, jak se mu zlíbilo, a sprostě kradl celé scénáře.

Lucy obnoví další e-mail, tentokrát datovaný 10. února loňského roku. Je od bývalé stážistky Jan Hamiltonové, která se v letním semestru píchla o injekční jehlu a vyhrožovala Akademii soudní žalobou.

Milý doktore Amosi,

nedávno jsem vás slyšela ve večerním rozhlasovém pořadu doktorky Selfové a velmi mě zaujalo, co jste říkal o Národní forenzní akademii. Musí to být úžasná instituce – a mimochodem, blahopřeju vám k místu odborného asistenta. Je to skvělý úspěch. Napadlo mě, jestli byste se nemohl přimluvit, aby mě tam v létě přijali na stáž. Studuju nukleární biologii a genetiku na Harvardu a chtěla bych se věnovat forenznímu výzkumu, konkrétně v oblasti DNA. Přikládám soubor se svou fotografií a dalšími osobními údaji.

Jan Hamiltonová

PS. Nejsnáze mě seženete na téhle adrese. Moje harvardská e-mailová adresa je zabezpečená a nemůžu ji používat mimo kampus.

„Mizera,“ zavrčí Marino. „Zatracenej mizera.“ Lucy otvírá další a další e-maily, desítky e-mailů, které jsou čím dál důvěrnější a romantičtější, Joe a Jan si vyměňují i lechtivé narážky a neúnavně pokračují během její stáže v Akademii. Posléze Lucy dospěje k e-mailu, který Joe odeslal začátkem července. Navrhuje v něm, aby Jan zkusila při cvičné rekonstrukci plánované na Body Farm projevit trochu kreativity. Jan se má v jeho pracovně zastavit pro podkožní injekční jehly a cokoliv píchavého, po čem zatoužíš.

Lucy ještě nikdy neviděla vidozáznam cvičné rekonstrukce, která dopadla špatně. Vlastně dosud neviděla vidozáznamy žádných cvičných rekonstrukcí. Až dodnes se o ně nezajímala.

„Jak že tomu místu říkáte?“ zeptá se celá zneklidnělá.

„Body Farm,“ odpoví Marino.

Lucy vyhledá soubor s videozáznamem a otevře jej.

Sledují studenty obcházející mrtvolu snad nejtlustšího člověka, jakého si Lucy umí představit. Muž leží na zemi, oblečený v levném šedém obleku, který měl pravděpodobně na sobě, když se skácel po náhlé srdeční zástavě. Tělo se začíná rozkládat, obličej pokrývají larvy hmyzu.

Kamera se zaměří na hezkou mladou ženu sahající do kapsy saka mrtvého muže. Žena vytáhne ruku a rozkřičí se. Ječí, že jí něco propíchlo rukavici.

Stevie.

Lucy se zkusí dovolat k Bentonovi. Marně. Zkusí číslo své tety, ale ani ta telefon nebere. Zkusí neurozobrazovací laboratoř. Ozve se doktorka Susan Laneová a sdělí Lucy, že Benton se Scarpettovou by se tam měli objevit každou minutu, objednali si totiž pacienta. Basila Jenrettea.

„Posílám vám e-mailem videoklip,“ řekne Lucy. „Asi před třemi lety jste u vás vyšetřovali mladou pacientku jménem Helen Quincyová. Zajímalo by mě, jestli nejde o tutéž osobu jako na tom videozáznamu.“

„Lucy, tohle bych neměla dělat.“

„Já vím, já vím. Prosím. Je to vážně moc důležité.“

VONK… VONK… VONK… VONK…

Doktorka Laneová má v tunelu Kennyho Jumpera, je uprostřed práce na strukturálním zobrazení magnetickou rezonancí a laboratoří se rozléhají obvyklé zvuky.

„Mohla by ses podívat do databáze?“ požádá doktorka Laneová svou výzkumnou asistentku. „Zjisti, jestli jsme tu vyšetřovali pacientku jménem Helen Quincyová. Někdy před třemi lety. Joshi, pokračuj,“ osloví technika MRI. „Vydržíš beze mě pár minut?“

„Pokusím se,“ usměje se Josh.

Výzkumná asistentka Beth se posadí ke klávesnici počítače umístěného na pultu vzadu. Najít Helen Quincyovou jí trvá jen chvilku. Telefonický hovor mezi doktorkou Laneovou a Lucy stále pokračuje.

„Máte tam její fotografii?“ zeptá se Lucy.

VOP… VOP… VOP… VOP… Zvuk gradientů vytvářejících zobrazení doktorce Laneové připomíná ponorkový sonar.

„Máme jenom snímky jejího mozku. Pacienty nefotografujeme.“

„Podívala jste se na videoklip, který jsem vám právě poslala? Moc mi na tom záleží.“

Lucy mluví zklamaně, rozladěně.

TAP-TAP-TAP-TAP-TAP…

„Vydržte,“ řekne doktorka Laneová. „Ale opravdu nevím, co si od toho slibujete.“

„Třeba si na ni vzpomenete. Před třemi roky jste tam už pracovala. Někdo ji vyšetřoval, možná vy sama. Tenkrát tam jako odborný asistent působil i Johnny Swift. Snad ji taky prohlížel. Nebo alespoň viděl snímky jejího mozku.“

Doktorka Laneová si stále není jistá, jestli chápe, co od ní Lucy chce.

„Třeba jste ji skenovala,“ nepřestává Lucy naléhat. „Třeba jste se s ní před třemi roky setkala a vzpomenete si na ni, až uvidíte ten videozáznam…“

Doktorka Laneová si žádnou Helen Quincyovou nepamatuje. Viděla už příliš mnoho pacientů, a tři roky jsou dlouhá doba.

„Vydržte,“ řekne znovu.

BONG… BONG… BONG… BONG…

Přejde k počítačovému pultu, ani se neposadí a otevře svůj poslední e-mail. Videoklip z připojeného souboru si přehraje několikrát. Pozorně sleduje, jak hezká mladá žena s tmavě blond vlasy a tmavýma očima vzhlíží od mrtvoly velmi tlustého muže, jehož obličej pokrývají larvy hmyzu.

„Dobrý Bože,“ vydechne doktorka Laneová.

Hezká mladá žena otáčí hlavu, upřeně zírá do kamery a tedy přímo na doktorku Laneovou. Pak ta hezká mladá žena rukou v rukavici sáhne do kapsy šedého saka mrtvého tlouštíka. Tady videozáznam končí. Doktorka Laneová si cosi uvědomí a přehraje si klip ještě jednou.

Přes plexisklo se podívá na Kennyho Jumpera. Stěží rozpozná jeho hlavu na druhém konci magnetického tunelu. Kenny se zdá drobný a štíhlý, v bachratém tmavém oblečení a nepadnoucích botách vypadá trochu jako bezdomovec, ale je svým způsobem pohledný, má tmavě blond vlasy svázané do ohonu a tmavé oči. Podezření doktorky Laneové sílí. Pokusná osoba se nesmírně podobá dívce z videozáznamu. Mohli by to být sourozenci. Mohla by to být dvojčata.

„Joshi,“ řekne doktorka Laneová. „Mohl bys zkusit ten svůj oblíbený kousek s SSD?“

„Na Jumperovi?“

„Ano. Hned teď.“ V tónu doktorky Laneové se ozývá napětí. „Beth, dej prosím Joshovi CD z vyšetření Helen Quincyové. Rychle.“

63

Bentonovi připadá poněkud zvláštní, že před budovou neurozobrazovací laboratoře parkuje taxík. Je to modrý SUV a uvnitř nikdo nesedí. Třeba jde o taxi, které mělo u pohřebního ústavu Alpha & Omega vyzvednout Kennyho Jumpera, ale proč tady auto čeká a kam zmizel řidič? Poblíž stojí bílá vězeňská dodávka, která sem převezla Basila k rozhovoru domluvenému na pátou hodinu. Basil se necítí nejlépe. Tvrdí, že ho pronásledují sebevražedné myšlenky, a chce ukončit svou účast ve výzkumném projektu.

„Tolik jsme si od něho slibovali,“ postěžuje si Benton Scarpettové, zatímco kráčejí chodbou. „Nemáš představu, jak je nepříjemné, když ti lidé odpadnou. V jeho případě mě to zvlášť mrzí. Zatraceně. Třeba bys ho ještě mohla kladně ovlivnit.“

„Tohle ani nebudu komentovat,“ chladně opáčí Scarpettová.

Přede dveřmi malé místnosti, kde si Benton pohovoří s Basilem a pokusí se ho přesvědčit, aby pustil z hlavy myšlenky na sebevraždu a dál spolupracoval v rámci studie PREDÁTOR, hlídají dva neozbrojení vězeňští dozorci. Místnost je součástí oddělení MRI a Benton ji k rozmluvě s Basilem použil už dřív.

Vejdou dovnitř. Basil sedí u stolku, není spoutaný, dokonce nemá ani ohebné plastové náramky. Celý projekt PREDÁTOR je Scarpettové čím dál nesympatičtější, i když si myslela, že méně už se jí líbit nemůže.

„To je doktorka Scarpettová,“ informuje Benton Basila. „Patří do výzkumného týmu. Nebude vám vadit její přítomnost?“

„Právě naopak,“ odpoví Basil.

Jeho oči jako by se roztočily. Zdají se až přízračné. Jako by se při pohledu na Scarpettovou otáčely kolem své osy.

„Tak mi povězte, co vás trápí,“ říká Benton, zatímco si se Scarpettovou sedají ke stolku.

„Vy dva jste si blízcí,“ pohlédne Basil na Scarpettovou. „Ani se vám nedivím,“ promluví k Bentonovi. „Zkoušel jsem se utopit v záchodové míse, a víte, co je legrační? Prostě si toho nevšimli. Zvláštní, nemyslíte? Ta jejich kamera mě v jednom kuse špehuje, a když se chci zabít, nikdo nic nevidí.“

Má na sobě džíny, tenisky, bílou košili. Žádný opasek, žádnou bižuterii. Vůbec nevypadá, jak si ho Scarpetttová představovala. Čekala, že bude statnější. Ale je spíš drobný a nenápadný, křehce stavěný, s řídnoucími blond vlasy. Není ošklivý, jen dokonale nevýrazný. Scarpettová usoudí, že když oslovoval své oběti, pravděpodobně u nich budil stejný dojem jako u ní, alespoň zpočátku. Dojem nicky, bezvýznamného človíčka s mírným úsměvem. Jedinou výjimku představují Basilovy oči. Právě teď se zdají velmi podivné, znepokojivé.

„Můžu vám položit otázku?“ řekne Basil Scarpettové.

„No prosím.“ Scarpettová se netváří nijak vstřícně.

„Kdybych vás někde na ulici vyzval, abyste nastoupila do mého auta, jinak že vás zastřelím, co byste udělala?“

„Nechala bych se zastřelit. K vám bych si do auta nesedla.“

Basil se podívá na Bentona a namířeným ukazovákem napodobí zbraň. „Bingo,“ usměje se. „Je tvrdá jako křemen. Kolik je?“

V místnosti nejsou hodiny.

„Jedenáct minut po páté,“ odpoví Benton. „Musíme si promluvit o tom, proč myslíte na sebevraždu, Basile.“

O dvě minuty později má doktorka Laneová na obrazovce počítače stínované zobrazení povrchu hlavy – SSD – Helen Quincyové. Na druhé obrazovce je SSD „normální“ pokusné osoby, která právě leží v magnetickém tunelu. Kenny Jumper.

Před necelou minutou se interkomem ptal, kolik je hodin. A skoro vzápětí se začal chovat neklidně a stěžovat si.

BONG… BONG… BONG… U ovládacího panelu MRI Josh otáčí hlavou Kennyho Jumpera. Je bledá, bez vlasů a bez očí. Jako by byla uťatá, poněkud rozeklaně končí pod dolní čelistí, protože m, za hranicemi působení cívky, končí i signál. Josh ještě několikrát hlavou pootočí ve snaze nastavit ji do přesně stejné polohy, v jaké je na druhé obrazovce bledá hlava Helen Quincyové, také bez vlasů, bez očí a jakoby useknutá. „Páni!“ vydechne Josh.

„Myslím, že už potřebuju ven,“ ozve se v interkomu Kennyho hlas. „Kolik je teď?“

„Páni,“ říká Josh doktorce Laneové, zatímco otáčí obrazem hlavy a přelétá pohledem od jednoho monitoru ke druhému.

„Musím ven.“

„Ještě kousek tímhle směrem,“ žádá doktorka Laneová a také střídavě pozoruje obě obrazovky, znovu a znovu porovnává ty dvě bledé hlavy bez vlasů a očí.

„Potřebuju okamžitě ven!“

„Takhle to tedy je,“ řekne doktorka Laneová. „Kristepane.“

„Vau!“ zajásá Josh.

Basil je stále neklidnější, co chvíli se dívá na zavřené dveře. Opět se ptá, kolik je hodin.

„Pět sedmnáct,“ odpoví Benton. A ironicky dodá: „Spěcháte snad někam?“

Kam by asi tak spěchal? Do své neútulné cely? Má štěstí, že může být tady. Nezaslouží si to.

Basil cosi vytahuje z rukávu košile. Scarpettová zprvu tu věc nedokáže rozpoznat a nechápe, co se děje, ale Basil už se vztyčuje, jediným krokem se přesouvá na opačnou stranu stolku a ovíjí ono „cosi“ Scarpettové kolem krku. Je to dlouhý, bílý, tenký a zauzlovaný provaz a bolestivě se jí zařezává do kůže.

„Zkuste nějakou pitomost, a ještě víc to utáhnu!“ pohrozí Basil.

Scarpettová vidí, jak Benton vstává, slyší ho křičet na Basila. Prudce se jí zrychluje tep. Dveře se otvírají a Basil ji vleče ven. Buší jí ve spáncích, oběma rukama se pokouší uvolnit krk, ale Basil ten podivný bílý a zauzlovaný provaz pevně svírá, Benton nepřestává křičet a společně s ním křičí i dozorci.

64

Před třemi lety v McLeanově nemocnici diagnostikovali u Helen Quincyové disociační poruchu identity.

Pacienti trpící touto chorobou nemusejí prožívat životy snad přímo patnácti či dvaceti různých a zcela nezávislých osob, ale obvykle jen tří, čtyř nebo osmi. Benton dál vysvětluje podstatu poruchy, která způsobuje, že se člověk dokonale oddělí od své původní osobnosti.

„Jde o adaptivní reakci na drtivé trauma,“ pokračuje Benton, zatímco se Scarpettovou jedou směrem k Everglades. „Sedmadevadesát procent lidí s touhle diagnózou za sebou má sexuální zneužívání, fyzické týrání, eventuálně obé. Ženy trpí disociační poruchou identity devětkrát častěji než muži.“ Do předního skla se naplno opře slunce a Scarpettová zamžiká, její sluneční brýle jsou na tu oslnivou záři příliš slabé.

V dálce se vznáší Lucyina helikoptéra nad zpustlým citroníkovým sadem. Pozemek dosud vlastní rodina Quincyových, konkrétně Adger Quincy, strýc Helen Quincyové. Sad už před nějakými dvaceti lety postihla citroníková rakovina, všechny stromy bylo nutné vykácet a spálit. Od té doby zůstává sad opuštěný, zarostlý plevelem a křovinami, s rozpadajícím se domem; představuje nanejvýš investici jako budoucí stavební parcela. Adger Quincy dosud žije. Drobný a štíhlý, zcela nevýrazný, přehnaně pobožný. Bibložrout, vyjádřil se o něm Marino.

Adger popírá, že by se přihodilo cokoliv neobvyklého, když u něho a jeho manželky po dobu hospitalizace Florrie v McLeanově nemocnici bydlela dvanáctiletá Helen. Jak tvrdí, věnoval tomu pomýlenému a nezvladatelnému děvčátku, které bylo třeba zachránit, veškerou péči.

Ze všech sil jsem se snažil dělat to nejlepší, prohlašoval, když Marino včera nahrával výslech.

Odkud věděla o tom vašem starým sadu se zchátralým domem? zněla jedna z Mannových otázek.

Adgerovi se o tom nechtělo příliš mluvit, ale připustil, že tu a tam do opuštěného sadu dvanáctiletou Helen zavezl, aby trochu dohlédl na věci.

Na jaké věci?

Chtěl jsem se přesvědčit, jestli nikdo nic neničí.

Co by se tam dalo ničit? Čtyři hektary vypálený zaplevelený půdy, napůl rozpadlej barák?

Na tom, že člověk občas dohlédne na svůj majetek, přece není nic špatného. A také jsme se tam spolu modlili. Vyprávěl jsem jí o našem Pánu.

„Ta formulace ledacos naznačuje,“ poznamená Benton a dál pozorně řídí. Lucyina helikoptéra se snáší lehounce jako pírko a chystá se přistát ve zpustlém sadu, který stále ještě patří Adgerovi. „Ten člověk si uvědomuje, že páchal špatnosti.“

„Zrůda,“ řekne Scarpettová.

„Asi se nikdy přesně nedozvíme, co s ní on sám a možná i další lidé prováděli.“ Benton se za volantem snaží ovládat, ale zatíná zuby.

Zlobí se. Je rozčilený kvůli tomu, co je na pozemku čeká.

„Ale jedno je nepochybné,“ pokračuje. „Její různá převtělení, její dvojnice či dvojníci byli adaptivní reakcí na nesnesitelné trauma v situaci, kdy neexistoval nikdo, ke komu by se mohla utéct. S podobnými stavy se setkáš u některých přeživších vězňů koncentračních táborů.“

„Zrůda.“

„Velmi nemocný muž. A také velmi nemocná mladá žena.“

„Nemělo by mu to projít.“

„Obávám se, že na trest je pozdě.“

„Doufám, že skončí v pekle.“

„Své peklo už patrně prožívá.“

„Proč se ho pořád musíš zastávat?“ Scarpettová pohlédne na Bentona a mimoděk si rukou přejede po krku.

Je pohmožděný a dosud citlivý. Kdykoliv se ho Scarpettová dotkne, připomene si, jak ji Basil napadl tím provazem, ručně vyrobeným z bílého prádla, a přiškrtil jí cévy, které zásobují mozek krví, tedy i kyslíkem. Ztratila vědomí. Teď je v pořádku, ovšem nebyla by v pořádku, kdyby od ní dozorci včas Basila neodtrhli.

Basil a Helen jsou za bezpečnými mřížemi Butleru. Basil přestal být ideální pokusnou osobou pro Bentonovu výzkumnou studii PREDÁTOR. McLeanovu nemocnici už nikdy nenavštíví.

„Já se nikoho nezastávám,“ opáčí Benton. „Jenom se to pokouším vysvětlit.“

Na dálnici South 27 zpomalí poblíž výjezdu k odpočívadlu a čerpací stanici CITGO. Odbočí vpravo na úzkou štěrkovanou silnici a zastaví. Kolem zrezavělého řetězu nataženého přes cestu jsou spousty stop těžkých nákladních pneumatik. Benton vystoupí, uvolní silný rezavý řetěz ze závlačky a odhodí jej stranou. Ozve se řinčivý zvuk. Benton popojede, znovu zastaví, vystoupí a vrátí řetěz na původní místo. Novináři ani zvědavci zatím nevědí, co se tady odehrává. Zrezavělý řetěz by sice nezvané a nevítané hosty neodradil, ale nemůže ani uškodit.

„Slyšel jsem názory, že když člověk viděl jeden nebo dva případy disociační poruchy identity, viděl všechny,“ vykládá Benton. „Nesouhlasím, nicméně na tak neuvěřitelně složitý a bizarní případ se tady symptomy pozoruhodně shodují s literaturou. Dramatická převtělení, kdy se jeden dvojník stává jiným dvojníkem, a přitom každý z nich je dominantní, každý určuje způsob chování. Proměny výrazu, chůze, držení těla, vystupování, dokonce udivující změny v tónu a výšce hlasu, v mluvním projevu. Takové poruchy bývaly často spojované s posedlostí ďáblem.“

„Myslíš, že Helenina převtělení – Jan, Stevie, chlápek, co se vydával za citroníkového inspektora a střílel lidi, a bůhví, kdo další v ní ještě je –, o sobě vzájemně vědí?“

„Během hospitalizace v McLeanově nemocnici rozštěpení osobnosti popírala, přestože personál opakovaně na vlastní oči viděl, jak přechází z jednoho převtělení do druhého. Trpěla sluchovými a zrakovými halucinacemi. Občas jedno její převtělení hovořilo s jiným přímo před ošetřujícím lékařem. A pak se náhle znovu stala Helen Quincyovou, poslušně a způsobně seděla na židli a tvářila se, jako by se psychiatr pomátl, když věří, že by se dokázala proměňovat v různé osoby.“

„Uvažuju, jestli se ta původní Helen vůbec ještě někdy vynoří,“ poznamená Scarpettová.

„Když s Basilem zavraždili její matku, Helen si změnila totožnost a stala se Jan Hamiltonovou. Ale udělala to z ryze praktických důvodů, Kay, nešlo o projev choroby. Jestli mi rozumíš, Jan rozhodně nemůžeme pokládat za převtělení. Představovala jen falešnou totožnost, za kterou se ukrývali všichni ostatní – Helen, Stevie, Hog a tak dále.“

Kodrcají se po zarostlé štěrkové silnici. Kola zvedají prach. V dálce před sebou už oba vidí rozpadající se dům obklopený plevelem a křovisky.

„Obrazně řečeno, přestala Helen Quincyová existovat ve svých dvanácti letech,“ povzdechne si Scarpettová.

Helikoptéra přistála na nevelké mýtině. Zatímco Lucy vypíná motor, listy vrtule se dosud otáčejí. Poblíž domu parkují tři policejní hlídková auta, pohřební vůz, dva SUV patřící Akademii a Rebin ford LTD.

Lázeňské středisko Mořský vánek má příliš daleko k pobřeží, aby sem dosáhl vítr od moře, a také to nejsou žádné lázně. Dokonce tady není ani plavecký bazén. Podle muže v ponuré recepci s rachotícím ventilátorem a umělými květinami dostávají dlouhodobí hosté zvláštní slevy.

Muž vykládá, že Jan Hamiltonová vedla dost svérázný život, zejména poslední dobou se tu třeba celé dny neukázala. Taky se občas podivně oblékala. Jednu chvíli vypadala jako sexbomba, vzápětí jako vandrák.

Moje zásada je žít a nechat žít, prohlásil muž za recepčním pultem, když sem Marino Jan Hamiltonovou vystopoval.

Nedalo mu to moc práce. Jakmile se vysoukala z magnetického tubusu a dozorci drželi Basila na podlaze, divoká historka skončila. Údajná Jan se choulila v koutě a vzlykala. Už nebyla žádný Kenny Jumper, nikdy o něm neslyšela. Tvrdila, že netuší, o čem to všichni mluví. Popřela, že by znala nějakého Basila. Nechápala, jak se mohla ocitnout uvnitř oddělení magnetické rezonance v McLeanově nemocnici v massachusettském Belmontu. K Bentonovi se chovala velmi zdvořile a vstřícně, dala mu svou adresu a připojila, že na poloviční úvazek pracuje jako barmanka v South Beach, konkrétně v restauraci Rumors, kterou vlastní nesmírně sympatický muž jménem Laurel Swift.

V pokoji se Marino sklání u otevřené šatny. Vlastně je to jen výklenek s vodorovnou tyčí, kam se věší ramínka. Na špinavém koberci leží úhledně srovnané hromádky oblečení. Marino je probírá rukama v rukavicích. Do očí mu stékají krůpěje potu, klimatizace zabudovaná v okně neodvádí zrovna nejlepší práci.

„Dlouhej černej kabát s kapucí,“ oznámí Marino Gusovi, jednomu z Lucyiných agentů pro zvláštní operace. „To mi zní povědomě.“

Podá složený kabát Gusovi a ten jej vsune do hnědého papírového pytle, na který napíše datum, označení předmětu a místo nálezu. Teď už tu jsou desítky hnědých papírových pytlů zalepených důkazní páskou. V podstatě se balí celý pokoj Jan Hamiltonové. Marino napsal jasný příkaz: Všechno vybílit, nesmí tam zůstat ani smítko.

Svýma velkýma rukama probírá další kusy, ošuntělé bachraté mužské oblečení, boty s odříznutými podpatky, čapku s logem klubu Miami Dolphins, bílou košili, která má na zádech nápis MINISTERSTVO ZEMĚDĚLSTVÍ, jenom tohle, nikoliv plný název Floridské ministerstvo zemědělství – služby spotřebitelům, prostě MINISTERSTVO ZEMĚDĚLSTVÍ; tiskací písmena jsou podle Marina ručně natištěná, zřejmě s pomocí šablony.

„Jak sis mohl nevšimnout, že ve skutečnosti je to ženská?“ zeptá se Gus a přelepí páskou další papírový pytel.

„Nebyls u toho, tak nemluv,“ odsekne Marino.

„Já ti věřím.“ Gus s nataženýma rukama čeká na další kus, tentokrát jde o černé punčochové kalhoty.

Gus je ozbrojený a na sobě má bojovou kombinézu, protože takhle oblečení pracují všichni Lucyini agenti pro zvláštní operace, i když to není nezbytně nutné; a za třicetistupňového vedra, navíc vzhledem k tomu, že podezřelá, dvacetiletá dívka, je bezpečně pod zámkem ve státní massachusettské nemocnici, asi opravdu nebylo nutné obsadit Mořský vánek čtveřicí agentů pro zvláštní operace. Ale takhle si to Lucy přála. A takhle si to přáli i její agenti. Marino jim sice velmi podrobně tlumočil, co mu Benton říkal o řadě odlišných osobností či „převtělení“ Helen Quincyové, agenti však nejsou tak docela přesvědčení, že se tu nepohybují další nebezpeční lidé, Helen přece mohla mít i jiné skutečně existující komplice, Basil Jenrette nemusel být jediný.

Dva agenti kontrolují počítač na psacím stole u okna, odkud je vidět parkoviště. Prohlížejí také skener, barevnou tiskárnu, balíky lesklého časopiseckého papíru, půl tuctu rybářských časopisů.

Prkna na přední verandě jsou zprohýbaná a částečně ztrouchnivělá, některá chybí a odhalují písčitou půdu pod přízemním dřevěným domem s odlupující se barvou, který už dávno chátrá nedaleko Everglades.

Je tu klid, narušovaný jen vzdáleným hukotem aut připomínajícím poryvy větru a skřípavými zvuky lopat a rýčů. Vzduch se zdá přímo prosycený pachem smrti a v odpoledním vedru chvějivé temné vlny sílí, čím víc se člověk blíží k jámám. Agenti, policisté a forenzní odborníci zatím objevili čtyři. Ale podle vyvýšených a odlišně zbarvených míst v půdě tu zřejmě budou další a další hroby.

Scarpettová a Benton stojí v předsíni těsně za dveřmi, kde je terárium s kamenem, na němž spočívá velký mrtvý pavouk. O zeď je opřená brokovnice Mossberg dvanáctka, vedle na podlaze leží pět krabiček nábojů. Scarpettová a Benton sledují dva zpocené muže v oblecích s vázankami a s modrými nitrilovými rukavicemi na rukou, kteří tlačí pojízdná nosítka naložená plastovým vakem s mrtvolou Ev Christianové. Kolečka rachotí. U dveří otevřených dokořán se muži zastaví.

„Až ji odvezete do márnice,“ řekne jim Scarpettová, „budu vás tu ještě potřebovat.“

„S tím počítáme,“ odpoví jeden ze zřízenců. „Nic horšího jsem v životě neviděl.“

„Každej má holt práci, jakou si zaslouží,“ prohodí jeho kolega.

Muži hlučně složí podvozek a vzápětí s nosítky obtíženými tělem Ev Christianové zamíří k modrobílé dodávce.

„Jak vlastně takovejhle případ dopadne u soudu?“ zeptá se na dolním schůdku verandy jeden zřízenec. „Chci říct, že ta paní přece spáchala sebevraždu, ne? A můžete někoho obvinit z vraždy, když jde o sebevraždu?“

„Co nejdřív se vraťte,“ vyzve oba muže Scarpettová.

Zaváhají, pak znovu vykročí. Scarpettová zatím sleduje, jak ze zadní části domu vychází Lucy a v ochranném oblečení a s tmavými brýlemi, ale už bez obličejové masky a rukavic rázně kráčí k vrtulníku, témuž, v němž nedlouho po příchodu Joea Amose do Akademie zapomněla své Treo.

„Neexistuje nejmenší důvod, proč ji neobvinit,“ říká Scarpettová na adresu Helen Quincyové, zatímco rozbaluje dvě sady jednorázového ochranného oblečení – pro sebe a pro Bentona.

„Stejně tak neexistují důvody, proč ji obvinit. Ten chlap má pravdu.“ Benton se zahledí na nosítka a jejich pochmurný náklad. Zřízenci opět s hlučným cvakáním vysunují hliníkový podvozek, aby mohli otevřít zadní dveře dodávky. „Sebevražda, která je vraždou, pachatelka trpící disociační poruchou identity. Obhájci si na tom smlsnou.“

Vozík stojí na písčité zaplevelené půdě nakřivo a Scarpettová se obává, že by se mohl převrátit. Něco takového už zažila – vak s tělem se tehdy odkutálel, což jí připadalo nesmírně urážlivé a znevažující. Její obavy rostou.

„Pitva nejspíš jako příčinu smrti prokáže oběšení,“ konstatuje. Zároveň pozorně sleduje, co se kolem ní v jasném a horkém odpoledni odehrává, sleduje, jak Lucy vynáší z vrtulníku mrazicí schránku.

Z téhož vrtulníku, ve kterém zapomněla své Treo. A právě Lucyina zapomětlivost v mnohém ohledu nastartovala celý sled dalších událostí a přivedla ty, kdo tady právě teď jsou, k tomuhle pekelnému jícnu, k téhle morové jámě.

„Ano, pokud jde o příčinu smrti, nic jiného pitva patrně neprokáže,“ pokračuje Scarpettová. „Ale pak tu zbývá ještě to ostatní.“

To ostatní představuje bolest a utrpení Ev Christianové, její nahé nafouklé tělo spoutané provazy přehozenými přes stropní trám. Jeden z provazů měla ovinutý kolem krku. Celé tělo je poštípané hmyzem, pokryté vyrážkou. Na zápěstích a kotnících jsou hluboké zhnisané odřeniny. Když Scarpettová prohmatávala hlavu, cítila pod prsty pohybující se kousky proražené lebeční kosti. Oběť má rozdrcený obličej, kůže na povrchu hlavy je potrhaná, plná zhmožděnin a zarudlých ran způsobených přibližně v době smrti nebo těsně po ní. Podle názoru Scarpettové pachatelka, ať už jako Jan Hamiltonová, Hog či Stevie, v tomhle domě Ev Christianovou trýznila, a když náhle zjistila, že se žena oběsila, zuřivě a opakovaně do ní kopala. Na dolní části zad, břiše a hýždích jsou slabě znatelné otisky, tvarem odpovídající špičce a podrážce těžké vysoké boty.

Od boční strany domu přichází Reba. Opatrně vystupuje po ztrouchnivělých schůdcích a na verandě se vyhýbá nebezpečným prasklinám. Na sobě má jasně bílé ochranné oblečení pro jednorázové použití, zatím neodložila ani obličejovou masku. Nese hnědý papírový pytel, nahoře úhledně uzavřený.

„Jsou tam černé plastové odpadkové pytle,“ referuje. „V jednom odděleném hrobě, v takovém mělkém. Uvnitř je taky pár vánočních ozdob. Jsou rozbité, ale vypadají jako Snoopy s čapkou Santa Clause a snad Červená Karkulka.“

„A kolik mrtvol?“ zeptá se Benton svým zvláštním tónem.

Kdykoliv stojí před skutečností smrti, byť sebehrůznější, nepanikaří. Zdá se klidný a soustředěný. Skoro lhostejný. Skoro jako by pro něho vánoční ozdoby v podobě Snoopyho a Červené Karkulky představovaly jen další drobné poznatky, určené k zařazení do spisu.

Soustředěný možná je, ale klidný rozhodně není. Scarpettová viděla, jak se tvářil před několika hodinami v autě a později tady, uvnitř domu, když si začali jasněji uvědomovat podstatu prvotního zločinu, spáchaného na dvanáctileté Helen Quincyové. V kuchyni otevřeli rezavějící ledničku. Našli v ní čokoládové nápoje Yoohoo, grepové a pomerančové limonády Nehi, karton kakaového mléka, všechno s dobou použití, která vypršela před osmi lety. Tehdy bylo Helen dvanáct a musela dočasně bydlet u tety a strýce. V domě jsou i desítky pornografických časopisů z téže doby, další svědectví, že hluboce zbožný Adger, učitel v nedělní škole, sem svou mladičkou neteř patrně nepřivezl jednou, ale spíš častokrát.

„Ti dva chlapci,“ odpovídá Reba a během řeči se jí na bradě vlní obličejová maska. „Připadá mi, že mají rozbité hlavy. Ovšem to není můj obor,“ otočí se ke Scarpettové. „Pak tu máme různé pomíchané ostatky. Těla zřejmě byla nahá, ale jsou tam taky kusy oblečení. Ne na tělech, ale prostě v jámách. Jako by do nich nejdřív hodili některé ze svých obětí a potom jejich oblečení.“

„Nepochybně zavraždili víc lidí, než Basil přiznal,“ uvažuje nahlas Benton, zatímco Reba otvírá hnědý papírový pytel. „Některé okázale vystavovali, jiné zakopali.“

Reba podrží otevřený pytel tak, aby uvnitř Scarpettová s Bentonem uviděli šnorchl a zamazanou růžovou tenisku v dívčí velikosti.

„Botka patří do páru s tou, co ležela na matraci,“ poznamená Reba. „Tuhle jsme našli v jedné jámě. Čekali jsme další mrtvoly, ale nic jiného tam nebylo,“ ukáže na šnorchl a růžovou tenisku. „Ty věci objevila Lucy. Nechápu, co by mohly znamenat.“

„Já bohužel ano,“ povzdechne si Scarpettová a rukama v rukavicích zvedne šnorchl a růžovou dívčí botku. Představí si dvanáctiletou Helen uvnitř jámy, kam trýznitel, strýc Adger Quincy, háže lopatou hlínu, a kde jediným zdrojem vzduchu je potápěčská dýchací trubice.

„Děti se dají zamykat do beden, uvazovat ve sklepě řetězem, pohřbívat s hadičkou, která vede na povrch,“ vypočítává Scarpettová. Reba na ni jen mlčky zírá.

„Není divu, že se Helen proměňuje v tolik různých osob.“ Benton náhle už nevypadá jako ztělesnění klidu. „Zatracený parchant.“

Reba se odvrátí, zahledí se kamsi do dálky. Naprázdno polyká. Konečně se trochu vzpamatuje a začne zavírat ten hnědý papírový pytel. Pomalu, velmi pečlivě.

„Takže…“ Reba si odkašle. „Máme tu chlazené nápoje… Ničeho jsme se nedotýkali. Ty odpadkové pytle v jámě s vánočními ozdobami jsme neotvírali, ale podle jejich tvaru a zápachu tam asi budou části lidského těla. Jeden je natržený, jsou v něm vidět zcuchané narezlé vlasy, takové jako obarvené hennou. A paže s rukávem. Myslím, že tahle oběť byla oblečená. Ostatní určitě nebyly… Dietní kola, Gatorade, voda. Přijímám objednávky. Nebo jestli chcete něco jiného, můžeme někoho poslat. Ale raději snad ne.“

Reba se dívá k zadní části domu, k jámám. Stále ještě mžiká a naprázdno polyká. Dolní ret se jí chvěje.

„Obávám se, že momentálně nikdo z nás není příliš společensky přijatelný,“ dodá a znovu si odkašle. „Zřejmě by nebylo nejvhodnější nakráčet do obchodu 7-Eleven, když tak páchneme. Jenom mi není jasné… Chlapa, který tohle způsobil, přece musíme dostat. Měli by mu udělat to samé, co prováděl jí! Zaživa ho pohřbít, ale nenechat mu ani ten zatracený šnorchl! Ušmiknout mu koule!“

„Oblékneme se,“ řekne tiše Scarpettová Bentonovi.

Oba rozbalí bílé kombinézy pro jednorázové použití a nasoukají se do nich.

„Jenže mu nic nedokážeme,“ pokračuje Reba. „Absolutně nic!“

„Nebuďte si tak jistá.“ Scarpettová podá Bentonovi návleky na boty. „Nechal tady obrovskou spoustu stop, vůbec ho nenapadlo, že sem někdy přijdeme.“

Scarpettová a Benton si nasadí čapky a vzápětí už scházejí po starých ztrouchnivělých schůdcích, cestou si natahují rukavice a berou ochranné obličejové masky.