Patricia Cornwell

Stopa

1

Žluté buldozery ve staré části města hrnou kamení a hlínu, Demolují blok domů, které snad viděly víc mrtvých, než kolik si vyžádala většina nedávných válek, a Kay Scarpettová ve svém pronajatém kombíku zpomaluje, až téměř zastaví. Ohromeně zírá na tu zkázu, nedokáže odtrhnout oči od mohutných, hořčičně zbarvených strojů, ničících její minulost.

„Někdo se mi o tom mohl zmínit,” poznamená.

Onoho šedého prosincového rána byly její úmysly zcela prosté. Chtěla si jenom dopřát trochu nostalgie a projet se kolem starých budov. Netušila, že je právě bourají. Ano, někdo ji mohl upozornit. Bylo by to laskavé a přinejmenším zdvořilé. Mimochodem, mohl někdo prohodit, ten dům, kde jste kdysi dávno pracovala, mladá a s hlavou plnou nadějí, snů a hluboké víry v lásku, tedy ten starý barák, po němž se vám stále ještě stýská, budou dneska likvidovat.

Jeden z buldozerů se natáčí ke straně, drapák zvednutý k útoku. Skřípot a rachocení jako by varovaly před hrozícím nebezpečím. Měla jsem s tím počítat, uvažuje Kay, zatímco pozoruje praskající a hroutící se pláty betonu. Během několika vteřin dům ztratil dobrou polovinu omšelé fasády. Když mě požádali, abych se vrátila do Richmondu, pokračuje Kay v neveselých myšlenkách, měla jsem se řídit svými pocity.

„Potřeboval bych, abyste mi pomohla s jistým případem,” sdělil jí doktor bel Marcus, virginský hlavní soudní lékař, člověk, který zaujal její místo. Zatelefonoval teprve včera odpoledne - a přesto své pocity ignorovala.

„Jistě, pane doktore,” odpověděla a přitom se dál věnovala práci v kuchyni svého domu na jižní Floridě. „Co pro vás můžu udělat?”

„Před dvěma týdny našli kolem poledne v posteli mrtvou čtrnáctiletou dívku. Ležela s chřipkou.”

Scarpettová se měla především doktora Marcuse zeptat, proč volá právě jí. Ale nevšímala si varovných pocitů. „Děvče kvůli nemoci nešlo do školy?”

„Přesně tak.”

„A doma byla sama?” Kay s telefonem přitisknutým pod bradou míchala směs bourbonu, medu a olivového oleje.

„Ano.”

„Kdo ji našel a co bylo příčinou smrti?” Kay marinádou zalila silný plátek svíčkové v mrazicím plastovém sáčku.

„Našla ji matka. A žádnou zjevnou příčinu smrti jsme neobjevili,” informoval doktor Marcus. „Právě tohle je podezřelé. Protože chybí jakýkoliv patologický nález, neumíme si vysvětlit, proč vlastně děvče zemřelo.”

Scarpettová uložila maso v marinádě zpátky do ledničky, otevřela zásuvku s bramborami, vzápětí však změnila názor a opět ji zavřela. Raději upeču celozrnný chléb, rozhodla se. Nedokázala klidně stát, natož se posadit, bránilo jí v tom rozrušení, které se úporně snažila nedávat najevo. Proč mi Marcus volá? znovu a znovu se ptala sama sebe, místo aby se zeptala přímo jeho.

„Kdo další tam ještě bydlel?”

„Podrobnosti bych s vámi probral osobně,” odpověděl doktor Marcus. „Jde o velmi citlivou záležitost.”

Scarpettová už málem vyhrkla, že se chystá na pár týdnů do Aspenu, ale nakonec tu větu, ostatně nepravdivou, nevyslovila. Ne, Kay se do Aspenu nechystala. Původně sice chtěla jet, plánovala si to celé měsíce, jenže tam neodjela. A neodjede. Aby nemusela lhát, zkusila se vymluvit na pracovní zaneprázdnění. Kdepak, nemůžu se teď najednou vydat do Richmondu, řekla, právě totiž řeším dost složitý případ. Oběšení, které příbuzní odmítají přijmout jako sebevraždu.

„Co je na oběšení složitého?” zeptal se doktor Marcus - a čím déle mluvil, tím méně ho poslouchala. „Nebo tam navíc máte i rasový problém?”

„Muž vylezl na strom, kolem krku si navlékl smyčku a pro jistotu si ještě za zády spoutal ruce želízky,” vykládala Kay a zároveň ve své příjemně prostorné a světlé kuchyni pro zkoumávala obsah skřínky s potravinami. „Když potom skočil z větve dolů, zlomil si druhý krční obratel. Provaz zaříznutý do krku způsobil, že lebka se poněkud zaklonila a obličej se zkřivil, jako by muž před smrtí nesmírně trpěl. Vysvětlit příbuzným ten bolestný výraz - a navíc ta pouta - opravdu není snadné. Hlavně ne v mississippském zapadákově, kde se za normální pokládá předstírání a lež, ovšem homosexualita zůstává tabu.”

„V Mississippi jsem nikdy nebyl,” lhostejně prohodil doktor Marcus. Ve skutečnosti chtěl možná naznačit, že ho žádné sebevraždy oběšením ani jiné tragédie, které nemají vliv na jeho život, nezajímají. Kay však nic takového neslyšela, neboť dost pozorně neposlouchala.

„Ráda bych vám pomohla,” vyjádřila se, zatímco úplně zbytečně otvírala novou lahev nefiltrovaného olivového oleje. „Ale nezdá se mi příliš rozumné, abych zasahovala do jakéhokoliv vašeho případu.”

Neklidně přecházela po své skvěle vybavené kuchyni zářící nerezovou ocelí a leštěnou žulou a nabízející nádherný výhled na Vnitropobřežní vodní cestu. Kay se vztekala. Vztekala se kvůli Aspenu, odmítala si to však přiznat. Prostě byla rozladěná a nechtěla doktoru Marcusovi rovnou připomínat, že ji kdysi vyhodili právě z toho místa, které teď sám zastává, a proto opustila Virgínii a nehodlala se tam už nikdy vrátit. Marcusovo dlouhé mlčení ji však přinutilo pokračovat a přece jen se zmínit, že z Richmondu neodjížděla za nejpříznivějších okolností, což on jako její nástupce jistě dobře ví.

„To všechno je dávno, Kay,” odpověděl. Klidně jí říkal Kay, přestože ho s respektem k jeho postavení oslovovala doktore. Překvapilo ji, jak hluboce se jí to důvěrné oslovení dotklo. A vzápětí se v duchu obviňovala z malichernosti a nedůtklivosti. Marcus se zřejmě jen snaží mluvit přátelsky a vstřícně, přesvědčovala sama sebe, zato já jsem zbytečně vztahovačná a přecitlivělá, možná mu taky závidím a přála bych si, aby ve své funkci selhal. Dalo se čekat, že mi bude říkat Kay místo doktorko Scarpettová, uvažovala. A dál odmítala věnovat pozornost svým pocitům.

„V guvernérském paláci už sedí někdo jiný,” pokračoval Marcus. „Dáma, která patrně vůbec neví, kdo jste.”

Teď mě vyloženě urazil, napadlo Kay. Podle jeho poznámky jsem natolik bezvýznamná a neúspěšná, že o mně guvernérka v životě neslyšela. Hloupost, určitě to tak nemyslel.

„Naše nová guvernérka má plnou hlavu starostí s obrovským deficitem státního rozpočtu, navíc jsou ve Virginii spousty potenciálních cílů pro teroristické útoky…”

Kay si opět svůj nepřátelský postoj k člověku, který ji nahradil ve funkci, vyčítala. Nechce ode mne nic jiného, než abych mu pomohla s jakýmsi obtížným případem, jinak by mi nevolal. Na tom není nic neobvyklého, vedoucí pracovníci propuštění z významných organizací bývají později často využíváni jako poradci. A do Aspenu stejně nejedu.

„…například jaderné elektrárny a vojenské základny, Akademie FBI, nepříliš utajený výcvikový tábor CIA a jedna ze dvanácti federálních rezervních bank. S guvernérkou rozhodně nebudete mít žádné problémy, Kay. Je velmi ctižádostivá a můžu vám prozradit, že menší cíl než postup do Washingtonu před sebou nevidí. Jistě chápete, že ji nijak zvlášť nezajímá, co se děje v mém úřadu.” Doktor Marcus hovořil s měkkým jižanským přízvukem a neúnavně se snažil Scarpettovou přesvědčit, že její návrat do města, z něhož ji před pěti lety vyštvali, nevyvolá spory a snad jej ani veřejnost nezaznamená. Kay sice pochybovala, stále však myslela na Aspen. Vlastně myslela na Bentona a na to, že je v Aspenu bez ní. Mám tedy dost času, který můžu věnovat dalšímu případu, říkala si.

Scarpettová zvolna přejíždí kolem bloku domů, ve kterých strávila rané údobí svého života i kariéry a které v téhle chvíli definitivně mizejí z povrchu země. Zvedají se oblaka prachu, stroje útočící na kostry budov připomínají nestvůrně velký žlutý hmyz. Kovové drapáky rvou beton a nabírají hlínu. Buldozery se derou vpřed, nákladní automobily nadskakují na hrbolcích. Pneumatiky praskají, ocelové pásy se trhají.

„Fajn, ráda jsem se podívala,” prohodí Scarpettová. „Ale mohli mě upozornit.”

Její spolujezdec Pete Marino mlčky sleduje demolici rozložité oprýskané stavby na okraji obchodní čtvrti.

„A je dobře, že to vidíš i ty, kapitáne,” dodá Kay. Marino už dávno není kapitánem, ale kdykoliv ho tak osloví, což se nestává často, snaží se mu trochu zvednout náladu.

„Jistě, vždycky se řídím radami lékaře,” zamumlá Marino sarkastickým tónem, který je mu vlastní a podobá se jednočárkovému C na klavíru. „A jinak máš pravdu. Někdo tě měl předem upozornit. Kdo? Samozřejmě ten mizernej ubožák, co se posadil do tvýho křesla. Ukecá tě, abys poprvé po pěti letech přiletěla do Richmondu, a přitom se nenamáhá zmínit, že právě bourají tvoje někdejší pracoviště.”

„Třeba o tom ani neví,” podotkne Kay.

„Určitě je to podrazák,” odpoví Marino. „Už teď ho mám plný zuby.”

Dnes ráno nasupený Marino představuje směs výhrůžných náznaků. Má na sobě černé plátěné kalhoty, polovysoké černé vojenské boty, černou vinylovou bundu a baseballovou čapku s emblémem losangeleské policie. Scarpettové je zřejmé, že se rozhodl působit dojmem drsného velkoměstského outsidera, aby okázale demonstroval své pohrdání richmondskými obyvateli, kteří se k němu kdysi jako k detektivovi nechovali nejlépe, šikanovali ho a vůbec nedoceňovali jeho kvality. Jen málokdy ho napadne, že když mu udělovali písemné důtky nebo snižovali mzdu, překládali ho a dočasně stavěli mimo službu, obvykle měli důvod. Marino prostě kdekoho provokoval a lidé mu hrubosti opláceli.

Se slunečními brýlemi a rozvalený na sedadle teď připadá Scarpettové poněkud směšný. Je jí totiž dobře známo, jak Marino nesnáší celebrity všeho druhu. Obzvlášť se mu protiví zábavní průmysl a lidé včetně policistů, kteří do něj zoufale touží proniknout. Policejní baseballová čapka je rafinovaný dárek od Kayiny neteře Lucy, která si nedávno otevřela v Los Angeles kancelář. S tou čapkou na hlavě se Marino vrací do města, jež ho kdysi zapudilo, vrací se zamračený, nasupený a postrojený, jako by měl ve filmu či na divadle hrát bůhvíkoho, ale rozhodně ne sám sebe.

„Jo,” povzdechne si a naladí mírně útočný tón. „Takže s Aspenem to dopadlo na draka. Umím si představit, jak se Benton naštval.”

„Stejně má rozpracovaný nějaký případ,” prohodí Kay. „Když se pár dní zdržím, Benton to spíš uvítá.”

„Pár dní! Sakra, taková záležitost nikdy netrvá pár dní. Vsadil bych se, že do Aspenu vůbec nedorazíš. Na čem vlastně Benton maká?”

„Neřekl mi to a já se nevyptávala,” odpoví Scarpettová stroze, neboť se o Bentonovi nehodlá bavit.

Marino chvíli jen mlčky vyhlíží z okna a Kay přímo slyší, jak už zase začal v duchu rozebírat její vztah s Bentonem Wesleym. Nepochybuje, že Marino o nich dvou uvažuje velmi často, možná pořád, a navíc krajně nevhodným způsobem. Nějak vycítil, že od jisté doby se s Bentonem vzájemně odcizili, totiž fyzicky odcizili. Nikdo jiný by to nepoznal, ale Marino ano. Scarpettovou zlobí a ponižuje, že právě on tak choulostivou věc zjistil.

„Každopádně má Benton zatracenou smůlu,” znovu se ozve Marino. „Já bych na jeho místě vzteky neviděl.”

„Ale teď by ses měl dívat,” nabádá ho Kay s pohledem upřeným na žalostné zbytky demolované budovy. „Když už jsme jednou tady, sleduj, co se děje,” říká, protože nechce mluvit o Aspenu ani o Bentonovi, nechce vysvětlovat, proč tam s ním není, a nechce spekulovat, jaké by to mohlo či nemohlo být. Během těch dlouhých let, kdy byl Benton pryč, v ní cosi zaniklo. Jeho návrat na tom nic nezměnil, část jejího srdce zůstala mrtvá. Kay zatím nezjistila proč.

„No, konečně se odhodlali tu barabiznu strhnout,” poznamená Marino. „Asi kvůli Amtraku. Potřebujou další víceposchoďový garáže, když se teď bude znovu uvádět do provozu nádraží na Main Street. Něco jsem o tom slyšel, ale nevzpomenu si, od koho. Je to dost dávno.”

„Taky ses mi mohl zmínit, nemyslíš?”

„Povídám ti, že je to dost dávno. Prostě jsem to pustil z hlavy.”

„Přece víš, jak by mě taková informace zajímala.”

Marino se k ní otočí. „Nevyčítám ti, že jsi naštvaná. Ale vzpomeň si, že jsem tě před cestou do Richmondu varoval. Jen se podívej, čeho jsme se dočkali. Nejsme tu ještě ani hodinu a před očima nám demoliční koulí buší do naší starý firmy. Jestli chceš znát můj názor, tohle není dobrý znamení. A mimochodem, ploužíš se asi tříkilometrovou rychlostí. Co kdybys kapku přidala?”

„Nejsem naštvaná,” bráni se Kay. „Ale nelíbí se mi, když mě něco zaskočí úplně nepřipravenou.” Dál jede hodně zvolna a pozoruje hroutící se zdi.

„Věř mi, není to dobrý znamení,” zabručí Marino a pak se opět zahledí z okna.

Scarpettová nezrychluje, zamyšleně sleduje zkázu před sebou a se smutnou pravdou se smiřuje stejně pomalu, jako krouží kolem bloku. Někdejší úřad Hlavního soudního lékaře i rozsáhlé oddělení laboratoří forenzní patologie se brzy promění v mnohaposchoďovou garáž, neboť znovu ožije železniční stanice na Main Street, kudy za celé desetiletí, které tu s Marinem strávili, neprojel jediný vlak. Impozantní novogotická budova nádraží postavená z kamene barvy zaschlé krve dlouho zůstávala nevyužitá. Tu a tam se objevily pokusy zřídit v ní obchody nebo kanceláře státních institucí, nic z toho však nemělo úspěch. Vysoká věž s hodinami tvořila neodmyslitelnou součást horizontu. Shlížela na zatáčky silnice 1-95 a zbytečné železniční viadukty, ciferník s ručičkami znehybnělými v jakémsi dávném čase připomínal přízračnou bílou tvář.

Richmond se změnil, vykročil k lepší budoucnosti. Nádraží na Main Street vstalo z mrtvých a bude sloužit Amtraku. Věžní hodiny opět jdou. Právě ukazují šestnáct minut po osmé. Hodiny, které stály po celé roky, kdy je Scarpettová při svých cestách za mrtvými vídala ve zpětném zrcátku. Život ve Virginii spěl kupředu a nikdo se neobtěžoval, aby se o tom před Scarpettovou zmínil.

„Nevím, co jsem čekala,” povzdechne si a vyhlédne bočním oknem. „Snad ten objekt mohli předělat na nějaký sklad, archiv nebo třeba pobočku banky. Rozhodně jsem si nepředstavovala, že budovu zbourají.”

„Podle mýho názoru byla demolice nejlepším řešením,” vyjádří se Marino.

„Nechápu proč. Ani ve snu by mě nenapadlo, že k tomu někdy dojde.”

„Ten barák nepatřil zrovna mezi architektonický skvosty.” V Marinově hlasu se náhle ozve dávná zášť. „Byl to jen flák obyčejnýho betonu ze sedmdesátejch let. A pomysli, kolik mrtvol tím podnikem prošlo. Oběti bestiálních vražd, lidi s AIDS, bezdomovci s gangrénou. Znásilněný, uškrcený a pobodaný ženský. A taky děti. Cvoci, který skákali ze střech nebo pod vlak. Neexistuje žádnej druh násilný smrti, kterej by se tu neobjevil. A to nemluvím o těch růžovejch gumovitejch tělech v cisternách zapuštěnějch do podlahy na oddělení anatomie. Vždycky mi z nich naskakovala husí kůže. Vzpomínáš, jak je vytahovali ven? Každá mrtvola byla úplně nahá a růžová jako sele, v uších měla háčky s provlíknutým řetízkem, nohy skrčený a přitisknutý skoro až k bradě.” Marino zvedá nohy, aby to názorně předvedl, kolena v černých kalhotách se málem dotýkají slunečních brýlí.

„Ještě nedávno bys nohy takhle nezvedl,” poznamená Kay. „Před třemi měsíci jsi sotva dokázal ohnout kolena.”

„Nepřeháněj.”

„Myslím to vážně. Líbí se mi, jak se dáváš dohromady.”

„Zvednout nohu dokáže i čokl, doktorko,” zažertuje Marino. Poklona mu zřejmě zvedla náladu a Kay teď lituje, že ho nepo-chválila mnohem dřív. „Samozřejmě pokud jde o čokla mužskýho rodu.”

„Opravdu mluvím vážně. Mám z tebe radost.” Celá léta mě trápilo, jak si Marino svou úděsnou životosprávou ničí zdraví, vyčítá si Kay, a když se konečně pokusil o nápravu, ani ho nepovzbudím. Abych si pro něho vůbec našla pár přátelských slov, musí dojít k demolici mého někdejšího pracoviště. „Chtěla jsem ti to říct už dávno,” dodá. Jenom doufám, že se nekrmíš pouze proteiny a tuky.”

„Stal se ze mě Floriďan,” vesele se ušklíbne Marino. „Držím dietu ze South Beach, ovšem po South Beach se nepromenuju. Potkával bych tam samý buzíky.”

„Za podobné výrazy by ses měl stydět,” pokárá ho Kay. Nesnáší, když Marino takhle mluví, což Marino ví, a právě proto svůj slovník odmítá uhladit.

„Pamatuješ si na tu pec tam dole?” pokračuje Marino ve vzpomínkách. „Vždycky se dalo poznat, že spalujou mrtvoly, protože se vzhůru valil dým,” ukáže směrem k oprýskané střeše s vysokým černým komínem krematoria. „Kdykoliv jsem ten dým uviděl, rozhodně jsem netoužil jezdit kolem a lokat zdejší lahodnej vzduch.”

Scarpettová beze spěchu míjí zadní křídlo budovy. Zatím zůstalo netknuté a vypadá stejně jako kdysi. Parkoviště je prázdné, jenom napravo od zavřených masivních vrat vedoucích do dvora, skoro přesně na místě, které jí patřilo v dobách, kdy tu šéfovala, stojí velký žlutý traktor. Na okamžik se jí vybaví skřípot a vrzání těch vrat, jež se zvedala či sklápěla podle toho, jestli někdo uvnitř stiskl zelené, nebo naopak červené tlačítko. Kay znovu slyší směs hlasů, hukot pohřebních vozů a sanitek, slyší, jak se otvírají a hlučně zavírají dveře, jak drnčí a rachotí kolečka pojízdných nosítek, v duchu vidí přikrytá studená těla mířící po rampě nahoru a dolů, dovnitř a ven, dnem i nocí, znovu a znovu, neustále mrtvoly a zase mrtvoly.

„Dobře se dívej,” řekne Marinovi.

„Všechno jsem si důkladně prohlídnul, už když jsi blok objížděla poprvé,” opáčí Marino. „Chceš tu snad kroužit až do večera?”

„Vezmeme to ještě jednou dokola. A dobře se dívej.”

Kay odbočí vlevo na Main Street a trochu zrychlí. Při pohledu na pokračující demoliční práce ji napadá, že za chvíli tu všechno bude připomínat krvácející pahýl těsně po amputaci končetiny. Pak opět spatří parkoviště za budovou a všimne si muže v olivově zelených kalhotách a černé bundě, který se sklání nad motorem žlutého traktoru a cosi tam kutí. Kay je jasné, že se muž snaží odstranit poruchu, ale přála by si, aby nestál přímo před mohutnou pneumatikou, která by ho určitě rozdrtila, kdyby se traktor najednou dal do pohybu.

„Tu kšiltovku snad necháš v autě, ne?” prohodí.

„Cože? Proč?” Marinův velký ošlehaný obličej vyjadřuje upřímný údiv.

„Ber to jako drobnou přátelskou radu, jde mi jen o tvoje dobro,” dodá Scarpettová, zatímco muž i traktor se ztrácejí z dohledu.

„Ty tvoje drobný přátelský rady znám,” zabručí Marino. „V životě mi neprospěly.” Sundá si čapku s emblémem losangeleské policie a zamyšleně si ji prohlíží, holá lebka se mu leskne potem. Nevelkého množství prošedivělých vlasů, které mu příroda ještě ponechala, se z vlastní vůle zbavil.

„Nikdy jsi mi neprozradil, proč sis začal holit hlavu,” poznamená Kay.

„Nikdy ses mě nezeptala.”

„Ptám se teď.” Kay odbočí na sever k Broad Street a od zbytků demolovaného bloku se vzdaluje nejvyšší povolenou rychlostí.

„Jde o módní trend,” odpoví Marino. „Vtip je v tom, že pokud už nemáš skoro žádný vlasy, je lepší vzdát se jich úpině.”

„Zní to logicky,” konstatuje Scarpettová. „A možná to má i obecnější platnost.”

2

Edgar Allan Pogue je pohodlně usazený v zahradním lehátku a civí na své nahé nohy. Usmívá se a uvažuje, jak by se asi lidé divili, kdyby se jim doneslo, že přesídlil do Hollywoodu. Pořídil jsem si druhý byt, připomene si spokojeně. Já, Edgar Allan Pogue, mám druhý byt, kam se můžu uchýlit, abych si užil slunce, zábavy a soukromí.

Nikdo by se nezeptal, o který Hollywood jde. Při zmínce o Hollywoodu si každý okamžitě představí ten kopec s velkým bílým nápisem HOLLYWOOD, honosné vily obehnané zdmi, luxusní kabriolety, v nichž se vozí slavné krásky a slavní krasavci, bohyně a bohové. Nikoho by nenapadlo, že Hollywood Edgara Allana Poguea se nachází v browardském okrese, zhruba hodinu jízdy na sever od Miami, a rozhodně nepřitahuje zámožné celebrity. Povím to svému doktorovi, pomyslí si a mimoděk se zamračí. Ano, to je správné, doktor bude první, kdo se o mém novém bydlišti dozví, a příště už si mi nedovolí tvrdit, že mu došla vakcína proti chřipce. Kdepak, žádný lékař by za nic na světě neodmítl očkovat proti chřipce hollywoodského pacienta, pokračuje Pogue ve svých úvahách a obavy, které na okamžik pocítil, vystřídá hněv.

„Tak vidíš, drahá máti, jsme tady. Fakt jsme tady, není to přelud,” pronese Pogue huhlavě, neboť předmět, který má v puse, mu neumožňuje normálně pohybovat jazykem a rty.

Rovnými bílými zuby se ještě silněji zahryzne do tužky.

„A ty sis myslela, že tenhle den nikdy nenastane,” mluví dál s tužkou v puse a na bradu mu stéká pramínek slin.

Zkazíš, co se dá, Edgare Allane. Průšvih, průšvih, průšvih. Teď Pogue díky tužce snadno napodobuje matčino jízlivé, téměř nesrozumitelné opilecké blekotání. Jsi absolutně neschopný, Edgare Allane. Břídil, břídil, břídil.

Zahradní lehátko stojí přesně uprostřed nevětrané zatuchlé místnosti a dvoupokojový byt se nachází téměř uprostřed jednopatrového obytného komplexu s výhledem na Garfield Street, pojmenovanou po americkém prezidentovi a tvořící spojnici mezi ulicemi Hollywood Boulevard a Sheridan Street. Žlutě omítnutý komplex se zřejmě pouze z reklamních důvodů honosí jménem Garfieldův dvůr. O dvoru se však nedá hovořit, je tu pouze parkoviště bez jediného stébla trávy a zeleň představují tři vysoké palmy s vějířovitými listy, připomínajícími Pogueovi rozeklaná křídla motýlů, které jako chlapec připichoval na kartou.

Neproudí ti v žilách krev. To je tvůj problém.

„Přestaň, máti. Okamžitě přestaň. Takové ošklivé věci se nemají říkat.”

Když si Pogue před dvěma týdny svůj nový byt najímal, nediskutoval o penězích, přestože 950 dolarů měsíčně je nehoráznost, uvážíme-li, co by za podobnou částku dostal v Richmondu, samozřejmě pokud by tam platil nájem. Ale najít si v Hollywoodu slušné ubytování není snadné, kromě toho do browardského okresu dorazil po šestnáctihodinové jízdě dost vyčerpaný, nicméně v rozjařené náladě, netušil, kde začít hledat, a chvíli mu trvalo, než se zorientoval, nutně potřeboval přístřeší, nechtěl však pokoj v motelu, byť na jedinou noc. Svůj starý bílý buick měl plně naložený a nemínil riskovat, že nějaký nezletilý zlodějíček rozbije okno auta a sebere televizor s videopřehrávačem, nemluvě o šatech, toaletních drobnostech, laptopu, paruce, zahradním lehátku, lampě, prádle, knihách, papíru, tužkách, lahvičkách červené, bílé a modré barvy na oblíbenou baseballovou pálku a o dalších životně důležitých součástech majetku včetně několika dobrých přítelkyň a přátel.

„Bylo to příšerné, máti,” vrací se k tornu zážitku ve snaze přerušit její opilecké výčitky. „Jisté okolnosti způsobily, že jsem naše půvabné jižanské maloměsto musel opustit narychlo, ovšem nikoliv napořád, to rozhodně ne. Když teď mám druhý byt, můžu přece střídat Hollywood s Richmondem. Koneckonců jsme spolu vždycky snili o Hollywoodu a jako kdysi osadníci na krytých vozech jsme se chtěli vydat za štěstím, nemám pravdu?”

Jeho lest se osvědčila. Navodil matce představu malebného putování, kde není místo pro břídily bez kapky krve v žilách.

„Víš, zpočátku jsem se necítil právě nejlíp, když jsem odbočil ze Severní čtyřiadvacáté ulice a najednou se ocitl v úděsné čtvrti jménem Liberia a uviděl zmrzlinářskou dodávku.”

Stále huhlá s tužkou v puse. Tužka mu nahrazuje kouření, ale spíš kvůli výdajům než ze zdravotních důvodů. Pogue má slabost pro doutníky. Skoro pro nic jiného, své Indios, Cubitas, A Fuentes a především Cohibas, báječný kontraband z Kuby, si však nedokáže odpustit. Zbožňuje pravé Cohibas a umí si je opatřit. Vdechnout do postižených plic kubánský dým, to je hned jiný pocit. Plicím škodí nečistoty, zato čistý kubánský tabák působí jako hojivý balzám.

„Věřila bys tornu? Skutečně tam stála něžně vyzvánějící zmrzli-nářská dodávka a ze všech stran se k ní sbíhali malí černoušci s mincemi v dlaních, prostě jsme byli uprostřed ghetta, ve válečné zóně, a slunce zapadalo. Vsadil bych se, že za tmy v Liberii ani na chvíli neutichne střelba. Pochopitelně jsem odtud uháněl pryč a naštěstí skončil v lepší části města. Bezpečně jsem tě dopravil do Hollywoodu, máti, to musíš sama uznat, ne?”

Náhodou se pak dostal na Garfield Street, zvolna projížděl kolem omítnutých patrových domků s litinovými plůtky, žaluziemi v oknech, přístřešky pro parkování a proužky trávníku, na jaké by se rozhodně nevešel bazén, hezkých malých příbytků, postavených patrně v padesátých či šedesátých letech, což mu imponovalo, neboť domky musely přežít dobu divokých hurikánů, prudkých demografických zvratů i nemilosrdného růstu daní z nemovitostí, po němž starousedlíky vystřídali přistěhovalci, kteří se ani nesnažili naučit anglicky. Navzdory tomu všemu čtvrť přetrvala. A právě když mu tyhle myšlenky vířily hlavou, v předním skle auta se náhle jako přelud objevil obytný komplex.

Vepředu byl umístěn poutač s nápisem GARFIELDŮV DVŮR a telefonním číslem, Pogue tedy uposlechl pokynu osudu, zajel k parkovišti, zapsal si číslo a potom na ně zavolal z automatu u nedaleké benzinové pumpy. Ano, jeden byt je volný, dozvěděl se a do hodiny už absolvoval svou první, a jak doufal, také poslední schůzku s Benjaminem P. Shupem, panem domácím.

Vyloučeno, vyloučeno, neustále opakoval Shupe, usazený za psacím stolem dole ve své kanceláři, zatuchlé, přetopené a navíc zamořené pronikavou vůní jeho kolínské. Jestli chcete mít v bytě klimatizaci, musíte si ji koupit sám. Záleží jen na vás. Ale teď? Během sezony, nejlepší části roku? K čemu vám bude klimatizace?

Benjamin P. Shupe vycenil bělostný umělý chrup, který Pogueovi připomínal dlaždičky v koupelně. Blahobytný vládce brlohu poťukával tlustým ukazovákem o desku stolu a blýskal masivním briliantovým prstenem. Máte kliku, obrovskou kliku. Protože je sezona, chce tady být kdekdo. Na každý byt čeká v řadě deset zájemců. Shupe, král špinavých slumů, mávl rukou, aby co nejdokonaleji předvedl své zlaté rolexky. Netušil, že Pogueovy tmavě tónované brýle nejsou dioptrické, ani že jeho rozcuchané dlouhé černé kudrny jsou pouze parukou. A ode dneška za dva týdny bude těch zájemců dvacet. Vlastně bych vám za tak směšnou částku neměl byt pronajímat.

Pogue zaplatil v hotovosti. Shupe od něho nepožadoval žádné záruky, nekladl žádné otázky, nepřál si vidět žádné doklady potvrzující totožnost. Pokud by si Pogue hodlal udržet svůj druhý byt i během vrcholné hollywoodské sezony, za tři týdny opět v hotovosti uhradí dopředu nájem za leden, ale na to, aby se rozhodl, co bude dělat po Novém roce, je zatím příliš brzy.

„Čeká nás práce, čeká nás práce,” mumlá si a přitom listuje časopisem pro majitele pohřebních ústavů. Jakmile dospěje k nabídce uren a upomínkových předmětů, položí si časopis na klín a se zaujetím si začne prohlížet barevné snímky, které zná zpaměti. Nejvíc se mu stále líbí cínová schránka ve tvaru sloupku půvabných knížek, nahoře zakončeného cínovým psacím brkem; představuje si, že ty knihy jsou stará vydání Edgara Allana Poea, podle něhož dostal svá křestní jména, a dohaduje se, kolik set dolarů by elegantní cínová schránka asi stála, kdyby ho napadlo zavolat na bezplatnou linku.

„Měl bych tam brnknout a rovnou ji objednat,” prohodí šibalsky. „Co říkáš, máti, mám to udělat?” Škádlí ji, jako kdyby měl telefon a mohl okamžitě vyťukat číslo. „Líbila by se ti, viď?” Zlehka se prstem dotkne obrázku. „Jo, urna Edgara Allana by se ti určitě líbila. Jenže budeš muset počkat, až bude důvod k oslavám, momentálně se mi totiž práce příliš nedaří. Ano, slyšíš dobře, máti. Bohužel jsem utrpěl menší nezdar.”

Prostě jsi nemehlo. Břídil.

„Kdepak, drahá máti, žádný břídil, žádné nemehlo.” Pogue vrtí hlavou a dál listuje časopisem. „Jenom s tím zase nezačínej. Jsme v Hollywoodu. Není to snad úžasné?”

Myslí na lososově růžovou fasádu vily u vody, nepříliš daleko odtud severním směrem, a přemáhá ho záplava emocí. Vilu našel, jak plánoval. Dovnitř pronikl, jak plánoval. A pak se všechno zvrtlo, takže teď není co oslavovat.

„Chybná úvaha, chybná úvaha.” Dvěma prsty se klepne do čela, jak mu to dělávala matka. „Takhle to nemělo dopadnout. Smůla, prostě smůla. Malá rybka je fuč.” Bezděčně rukou napodobí vlnivý pohyb. „Opustila velkou rybu.” Zavlní oběma pažemi. „Malá rybka někam zmizela, já netuším kam, ale je mi to jedno, vážně jedno. Protože velká ryba tam zůstala, a když jsem zahnal tu malou, velká z toho nemá radost. Opravdu ne. Už brzy bude důvod k oslavě.”

Zmizela? Nepřipadá ti to hloupé? Nechytil jsi malou rybku a myslíš si, že polapíš tu velkou? Břídile. Nemehlo. Je vůbec možné, že jsi můj syn?

„Takhle nemluv, mátl, není to zdvořilé,” huhlá skloněný nad časopisem pro majitele pohřebních ústavů.

Matka ho zpraží pohledem, jaký by dokázal zarazit hřebík do zdi, otec měl pro ten vražedný pohled zvláštní označení. Chlupatá bulva, tak mu říkal. Edgar Allan Pogue nikdy nezjistil, proč by se matčinu děsivému pohledu mělo říkat chlupatá bulva. V oku přece nerostou chlupy. Nic takového neviděl, o ničem takovém neslyšel, jinak by si to jistě pamatoval. Ví ledacos, neexistuje mnoho věcí, které by neznal. Nechá časopis sklouznout na podlahu, vstane ze žlutě a bíle pruhovaného zahradního lehátka a zamíří do rohu místnosti, kde má opřenou svou baseballovou pálku. Stažené žaluzie nedovolují slunečním paprskům proniknout oknem obývacího pokoje, vládne tu příjemné šero, jen mírně narušené jedinou lampou stojící na zemi.

„Počkat. Copak dnes budeme dělat?” dál mumlá s tužkou v puse, hovoří k plechovce od sušenek pod zahradním lehátkem a zároveň sahá po baseballové pálce a prohlíží červené, bílé a modré hvězdičky a pruhy, jejichž barvy často oživuje a zjasňuje, celkem už to bylo stojedenáctkrát. Zálibně leští pálku bílým kapesníkem a pak si týmž kapesníkem znovu a znovu otírá ruce. „Dneska bychom měli podniknout něco extra. Řekl bych, že je na řadě výlet.”

Přejde ke stěně a vyndá tužku z úst, drží ji v jedné ruce, zatímco ve druhé má baseballovou pálku, naklání hlavu a studuje rané fáze velké kresby na zašlém béžově zbarveném kartonu. Opatrně se tupou špičkou tuhy dotkne obrovského zírajícího oka a zvýrazní řasy. Zvlhlou tužku přitom svírá mezi bříšky ukazováku a palce.

„A je to.” Ustoupí, opět nakloní hlavu na stranu a chvíli obdivuje to velké zírající oko i křivku tváře; baseballová pálka v jeho druhé ruce sebou trochu poškubává.

„Zmínil jsem se už, jak výjimečně hezky dnes vypadáš? A tvoje tváře brzy dostanou pěknou zdravou barvu, růžovou a sytě červenou, jako bys trávila spoustu času na sluníčku.”

Pogue si strčí tužku za ucho a začne si prohlížet svou ruku; roztahuje prsty, krčí je a otáčí, pozoruje klouby, prohlubně, jizvičky, čáry na dlani i drobné rýhy na malých oválných nehtech. Třepe a mává rukou, sleduje každý pohyb svalů a představuje si, že vzduch mu masíruje chladnou kůži, vypuzuje z podkožních tkání studenou, líně proudící krev a nahrazuje ji krví svěžího růžového odstínu, rozehřívá tělo a odhání smrt. Baseballová pálka ve druhé ruce sebou dál poškubává a Pogue si představuje nápřah a nádherný prudký švih. Stýská se mu po křídově bílém a jemném prachu v dlaních, stýská se mu po úderech pálkou, s chutí by se rozmáchl, celý se chvěje touhou rozdrtit baseballovou pálkou zírající oko na stěně, ale neudělá to, nemůže, nesmí, a tak jen přechází sem a tam, srdce mu zběsile buší a cítí se frustrovaný. Nesmírně ho deprimuje ten hrozný nepořádek všude kolem.

Ano, byt by zoufale potřeboval uklidit, kuchyňská linka je pokrytá papírovými ubrousky a plastovými tácky, nádobím, konzervami, sáčky makaronů a jiných těstovin, které se Pogue nenamáhal uložit do skřínky. V dřezu plném studené mastné vody se odmáčí hrnec a pánev. Na flekatém modrém koberci se povalují sportovní pytle, kusy oblečení, knihy, tužky a balík levného bílého papíru. Byt je prosycený zatuchlým pachem jídel a doutníků a také Pogueovým tělesným pachem, směsí pižma a potu. Je vedro a Pogue tu chodí nahý.

„Asi bychom si měli popovídat s paní Arnetteovou, jak víš, nebylo jí nejlíp,” prohodí k matce, aniž na ni pohlédne. „Uvítala bys dneska návštěvu? Možná jsem se tě měl zeptat dřív. Ale oběma nám to zvedne náladu, uvidíš. Musím přiznat, že nejsem právě ve své kůži.” Myslí na malou rybku, která unikla, a pozoruje nepořádek kolem sebe. „Návštěva nám rozhodně neublíží, co říkáš?”

Jistě, pobavíme se.

„Samozřejmě. Kápl jsem ti do noty, viď?” Jeho baryton stoupá a klesá, jako by Pogue mluvil s dítětem nebo nějakým domácím mazlíčkem. „Takže ti návštěva udělá radost? Těšíš se? Výborně, hned tady bude.”

Bosýma nohama přeťape po koberci a podřepne vedle lepenkové krabice zaplněné videopáskami, krabičkami od doutníků a obálkami s fotografiemi. Všechny předměty jsou označené jeho úhledným drobným rukopisem. Skoro až na dně najde dřevěnou doutníkovou krabičku se jménem paní Arnetteové i příslušnou obálku obsahující polaroidové snímky.

„Máti, přišla tě navštívit paní Arnetteová,” spokojeně se usmívá, zatímco otvírá krabičku od doutníků a pokládá ji na zahradní lehátko, probírá se fotografiemi a vybírá z nich své nejoblíbenější. „Pamatuješ si ji, viď? Už jste se párkrát setkaly. Velmi originální stará dáma. Všimla sis jejích vlasů? Jsou dokonale modré.”

No jo, vážně jsou modré.

„Nnno jojo … vvvážně … jjjsou … mmmodré,” napodobí Pogue matčin chraptivý hlas a toporný způsob, jakým zdolávala slova, když se hluboko - tedy hodně hluboko - podívala do lahve vodky.

„Líbí se ti její nová schránka?” zeptá se Pogue, ponoří do krabičky od doutníků prst a pak z něj odfoukne obláček křídově bílého prachu. „Doufám, že se tě to nedotkne, ale od vašeho posledního setkání paní Arnetteová hodně zhubla, zajímalo by mě, jak to dělá,” škádlí matku, znovu zaboří prst do krabičky a znovu kvůli své nechutně tlusté matce rozfoukne trochu bílého popela, to aby jeho nechutně tlustá matka paní Arnetteové záviděla, a potom si pečlivě utře ruce bílým kapesníkem. „Myslím, že naše drahá přítelkyně paní Arnetteová vypadá skvěle, přímo úžasně.”

Podívá se zblízka na snímek paní Arnetteové, která má kolem růžového mrtvého obličeje modře zbarvenou svatozář. Rty staré ženy jsou bezpečně sešité, ale Pogue o tom ví jen proto, že si vzpomíná, jak je osobně sešíval. Jeho obratné chirurgické úkony nelze snadno odhalit, nezasvěcený člověk by nikdy nerozpoznal, že kulatý obrys ženiných očí je výsledkem kroužků vložených pod víčky, a Pogue si dobře pamatuje, jak opatrně kladl kroužky na zapadlé oční bulvy, stáhl přes ně víčka a slepil je k sobě kapkou vazelíny.

„Buď tak hodná a zeptej se paní Arnetteové, jak se jí daří,” osloví plechovku od sušenek umístěnou pod zahradním lehátkem. „Měla rakovinu. Spousta těch žen trpí rakovinou.”

3

Doktor Joel Marcus se strojeně usměje, Scarpettová mu potřese drobnou suchou rukou a napadne ji, že mít víc času, patrně by Marcusem pohrdala, jde však pouze o mlhavé tušení, které vzápětí odsune do vzdálených zákoutí své duše, jinak necítí vůbec nic.

Poprvé se o něm dozvěděla zhruba před čtyřmi měsíci, čirou náhodou, jak se ostatně dozvídala o většině věcí souvisejících s jejím někdejším působením ve Virginii. Právě seděla v letadle, četla USA Today a náhle si všimla krátké zprávy z Virginie. „Po delším hledání guvernérka jmenovala nového Hlavního soudního lékaře…” Léta bez definitivního i dočasně pověřeného šéfa tedy ve Virginii skončila. Scarpettovou během vleklého dohadování nikdo o rady či názory nežádal. Když se o místo ucházel doktor Marcus, její doporučení nepotřeboval.

Kdyby se jí zeptali, přiznala by, že o něm v životě neslyšela, jistě se však párkrát setkali na různých konferencích, byť si nezapamatovala jeho jméno. Nicméně musí jít o významného forenzního patologa, dodala by diplomaticky, jinak by ho přece nevybrali, aby řídil nejdokonalejší systém soudního lékařství v celých Spojených státech.

Ale zatímco teď potřásá doktoru Marcusovi rukou a hledí do jeho chladných malých očí, uvědomuje si, že ho opravdu vůbec nezná. Určitě nikdy nezasedal v žádné důležité komisi ani nepřednášel na žádném z lékařsko-právních či jiných odborných seminářů, jakých se kdy zúčastnila, neboť v takovém případě by si ho pamatovala. Jména občas zapomínala, tváře jen málokdy.

„Kay, konečně se setkáváme.” Urážlivě důvěrné oslovení mezi čtyřma očima působí mnohem hůř.

Všechno, co si odmítala připustit během telefonického rozhovoru, je zcela zjevné, když teď Marcuse pozoruje ve vstupní hale budovy označované jako Biotech II, kde sama kdysi šéfovala. Doktor Joel Marcus je hubený střízlík s drobným vyzáblým obličejem a úzkým proužkem prořídlých špinavě šedivých vlasů, vroubících temeno malé hlavy. Jako by na něm příroda obzvlášť šetřila. Oblečený je ve vytahaných šedých kalhotách, na nohou má mokasíny. Zpod laciné bílé košile doplněné o staromódní úzkou vázanku prosvítá tílko. Límec košile je kolem hubeného krku příliš volný, zevnitř prodřený a plný bavlněných žmolků .

„Pojďte prosím dál,” řekne doktor Marcus. „Bohužel mám dneska ráno hodně nabitý program.”

Scarpettová se mu právě chystá sdělit, že tu není sama, když se Marino vynoří ze dveří pánských toalet a povytáhne si černé plátěné kalhoty. Čapku s emblémem losangeleské policie má naraženou hluboko do čela. Scarpettová se zdvořile, ale chvatně ujme představování. Snaží se Marina vylíčit v co nejpřijatelnějších barvách.

„Dříve působil u richmondské policie a patří k velmi zkušeným vyšetřovatelům,” říká, zatímco doktor Marcus se tváří čím dál nevlídněji.

„Nezmínila jste se, že si chcete někoho přivést,” pronese Marcus chladně v její bývalé prostorné hale obložené žulou a skleněnými bloky, kde se předtím zapsala a pak dvacet minut stála, čekala na doktora Marcuse nebo někoho jiného, kdo ji přijde vyzvednout, a připadala si nápadná jako socha uprostřed rotundy. „Snad jsem vám dostatečně vysvětlil, o jak citlivou záležitost se jedná.”

„Poslyšte, se mnou si nedělejte starosti,” zahaleká Marino. „Já jsem náramně citlivej chlap.”

Doktor Marcus ho ignoruje, je však celý naježený. Jeho vztek by se málem dal krájet.

„V posledním ročníku střední školy mi neřekli jináč než Citlivka nebo Fajnovka,” dál burácí Marino. „A hele, Bruce!” radostně křikne směrem k uniformovanému strážnému, který právě vyšel z úschovny důkazních materiálů. „Jsi to ty, člověče? Pořád ještě válíš za ten tým Lazarů a přitroublíků?”

„Nezmínila jsem se o tom?” říká Scarpettová. „Pak se omlouvám.” Jistě, nezmínila se o tom, ale nijak ji to nemrzí. Je zvyklá brát si k případům cokoliv a kohokoliv podle vlastního uvážení. Kromě toho nedokáže doktoru Marcusovi odpustit, že ji oslovuje Kay.

Strážný Bruce se zatváří poněkud zmateně, vzápětí se však rozzáří. „Marino! Kristova noho, kde ses tu vzal? Najednou se zjevíš jako duch ze záhrobí.”

„Opravdu jste se o nikom dalším nezmínila,” vyčítavým tónem opakuje doktor Marcus, úplně vyvedený z míry.

„Kdepak, žádnej duch, jsem to já, z masa a kostí,” obhrouble se pochechtává Marino.

„Nevím, jestli s tím můžu souhlasit, nic takového nebylo domluveno,” rozčileně pokračuje doktor Marcus a mimoděk tak odhaluje, že kdosi, komu se zodpovídá, nejen o Scarpettové ví, ale patrně stojí i za jejím pozváním.

„Jak dlouho se tu zdržíš?” Rozverné pokřikování starých přátel neustává.

Vnitřní hlas Scarpettovou varoval, ale neposlouchala. Koledovala si o problémy.

„Jak bude nutný, kámo.”

Udělala jsem chybu, vážnou chybu, pomyslí si Scarpettová. Raději jsem měla jet do Aspenu.

„Jestli ti vyjde chvilka, zastav se na kus řeči.”

„Jasně, kámo.”

„Tak to by snad stačilo,” vyštěkne doktor Marcus. „Nejsme v hospodě.”

Univerzální klíč ke svému království má na šňůrce kolem krku a teď se skloní, aby přiložil magnetickou kartu k paprsku infračerveného skeneru vedle neprůhledných skleněných dveří. Za nimi je křídlo Hlavního soudního lékaře. Scarpettové vyschlo v ústech. Zpocená v podpaží a se svírajícím se žaludkem vstupuje dovnitř. Tuhle půvabnou moderní budovu pomáhala vybudovat a zařídit, sháněla pro ni subvence a granty. A předtím, než ji vyhodili, se stačila právě sem, na oddělení Hlavního soudního lékaře, nastěhovat. Tmavomodrá pohovka s křeslem, dřevěný konferenční stolek i krajinomalba visící na stěně tu zůstaly v původním stavu. Recepční část se prakticky nezměnila, zmizely jen květináče s kukuřicí a několika ibišky. O své rostliny tenkrát Scarpettová nadšeně pečovala, sama je zalévala, zbavovala uvadlých lístků a podle roční doby přemisťovala blíž ke světlu.

„Obávám se, že si nemůžete přivést hosta,” dospěje doktor Marcus k definitivnímu závěru, zatímco se na okamžik zastavili před dalšími zamčenými dveřmi, které vedou ke kancelářím a márnici, tedy do nejdůležitějších částí svatostánku, jenž kdysi právem a bezvýhradně patřil Scarpettové.

Magnetická karta znovu předvede své kouzlo, zámek klapne a povolí. Marcus vejde první, kráčí rázně a v jeho titěrných brýlích s drátěnými obroučkami se odráží světlo zářivek. „Zdržela mě dopravní zácpa, dorazil jsem se zpožděním, přitom mám obzvlášť nabitý program, osm případů,” pokračuje. Obrací se pouze na Scarpettovou, jako by Marino vůbec neexistoval. „Musím rovnou na poradu a ta nějakou chvíli potrvá, takže byste si, Kay, zatím mohla vypít kávu. Julie?” křikne na úřednici v kóji, kam není vidět a odkud se ozývá kastanětový zvuk prstů Pukajících do klávesnice počítače. „Ukázala byste naší návštěvě, kde je kávový automat?” Další slova opět adresuje Scarpettové. „Jestli chcete, posaďte se do knihovny. Vynasnažím se vrátit co nejdřív.”

Přinejmenším v rámci kolegiální zdvořilosti by měl soudní patoložku, pozvanou, aby provedla expertizy pro úřad Hlavního soudního lékaře, který dříve sama řídila, představit na schůzce personálu a v pitevně. Scarpettová se cítí hluboce uražená. Připadá si, jako by ji Marcus požádal, aby mu odnesla šaty do čistírny, nebo na něho počkala na parkovišti.

„Obávám se, že váš host tady opravdu nemůže zůstat,” znovu připomene doktor Marcus a netrpělivě se rozhlédne. „Julie, budete tak laskavá a odvedete toho pána zpátky do haly?”

„Marino není můj host a nebude čekat v hale,” pronese tiše Scarpettová.

„Promiňte?” otočí k ní Marcus svůj hubený drobný obličej. „Jsme tady spolu,” řekne Scarpettová.

„Patrně nechápete situaci,” upjatě opáčí doktor Marcus.

„Patrně ne. Promluvíme si.” Nezní to jako žádost.

Doktor Marcus sebou málem podrážděně škubne. „Dobrá,” svolí posléze. „Zajdeme na chvilku do knihovny.”

„Omluvíš nás?” usměje se Scarpettová na Marina.

„Jasně.” Marino vstoupí do Juliiny kóje, sáhne po štůsku pitevních fotografií a začne je probírat jako hrací karty. Gestem bankéře při blackjacku pak jednu z nich stiskne mezi palcem a ukazováčkem. „Víte, proč drogoví dealeři mívají míň podkožního tuku než, řekněme, vy nebo já?” Nechá snímek zlehka dopadnout na klávesnici počítače.

Julie, které může být nějakých pětadvacet a která je docela hezká, snad jen poněkud buclatější, zírá na fotografii mladého svalnatého černocha, nahého, jak ho pánbůh stvořil. Muž leží na pitevním stole, hruď otevřenou a prázdnou; veškeré vnitřní orgány jsou pryč, zato mu zůstal jiný orgán, pozoruhodně dlouhý a zřejmě také nejdůležitější, alespoň v dobách, kdy byl mladík natolik živý, aby ho používání dotyčného orgánu zajímalo. „Cože?” zeptá se Julie. „Taháte mě za nos, co?”

„Jsem vážnej jak infarkt.” Marino si přisune židli a posadí se těsně vedle Julie. „Koukněte, zlato, množství tělesnýho tuku přímo souvisí s velikostí mozku. Je to vidět na vás i na mně. Udržet si slušnou váhu je pro nás fuška, nemám pravdu?”

„Aby ne! Fakt si myslíte, že chytřejší lidé mají sklon tloustnout?”

„To je vědecky dokázaný. Lidi jako vy nebo já na sobě musí zatraceně makat.”

„Nedržíte náhodou jednu z těch diet, kdy se může jíst prakticky úplně všechno, jenom ne nic bílého?”

„Trefa, zlato. Já se nedotknu ničeho bílýho kromě ženských. Už chápete? Kdybych dělal drogovýho dealera, bylo by mi to fuk, spořádal bych, co by mi přišlo do ruky. Sušenky, dorty, !Alej chleba, ovocný želé. Proč? Protože bych měl zakrnělej mozek. Ty mrtví drogoví dealeři museli takhle dopadnout, byli totiž blbí, měli málo tělesnýho tuku a mohli se cpát bílým v jednom kuse.”

Jejich smích a hlasy slábnou, neboť Scarpettová pokračuje v cestě důvěrně známou chodbou, kde poznává i šustivý dotek podrážek a pevného šedého koberce s krátkým vlasem, koneckonců ten koberec kdysi sama vybírala, když navrhovala výtvarnou podobu své části budovy.

„Chová se opravdu krajně nevhodně,” poznamená doktor Marcus. „Přitom jedna z věcí, na nichž tady důsledně trvám, je patřičné dekorum.”

Zdi jsou odřené, reprodukce obrazů Normana Rockwella, které osobně koupila a nechala zarámovat, visí nakřivo a dvě chybí. Scarpettová nahlíží do otevřených dveří kanceláří, vidí neurovnané hromady písemností a krabic s podlažními sklíčky, vidí opuštěné složené mikroskopy, hřadující na přeplněných psacích stolech jako unavení velcí šedí ptáci. Každý pohled a každý zvuk v ní vyvolává představu vztažených rukou žadonících o pomoc. Scarpettová si uvědomuje, kolik z jejího úsilí tady přišlo vniveč, a bolí ji to mnohem víc, než mohla tušit.

„Už si bohužel vzpomínám,” zamračí se doktor Marcus. „Neblaze proslulý Peter Marano. Ale ovšem. Má tady hroznou pověst.”

„Marino,” opraví ho Scarpettová.

Oba odbočí doprava, doktor Marcus se však nezastaví u kávového automatu, rovnou otevře masivní dřevěné dveře vedoucí do knihovny a Scarpettová spatří lékařské monografie, ledabyle odložené na podlouhlých stolcích, a jiné odborné knihy stojící v přihrádkách vzhůru nohama nebo nakřivo jako opilé. Velký podkovovitý stůl je posetý časopisy, zmačkanými papíry a špinavými kelímky od kávy, dokonce tam kdosi nechal i krabici od koblih s polevou. Scarpettová se rozhlíží a srdce jí buší. Sama tenhle rozsáhlý prostor navrhla a byla hrdá, že se jí pro něj podařilo vybojovat místo v rozpočtu, neboť moderní knihovny a nesmírně drahé odborné publikace jsou podle názoru státních úředníků zbytečným luxusem v institucích zabývajících se výhradně mrtvolami. Sklouzne očima k sadám Greenfieldovy Neuropatologie a právnických časopisů, darům z její soukromé sbírky. Svazky jsou zpřeházené, jeden je mezi ostatní vsunutý obráceně. Scarpettová málem zaskřípe zuby.

Upře pohled na doktora Marcuse a pronese: „Mám dojem, že bude dobré stanovit si pár základních pravidel.”

„Kristepane, Kay, pár základních pravidel?” zapitvoří se s protivně přehnaným údivem.

Ta nechutná blahosklonnost ji pobuřuje. Doktor Marcus teď připomíná špatného advokáta obhajoby, který ve snaze oklamat soudní síň odmítá respektovat sedmnáct let, jež Scarpettová věnovala postgraduálnímu vzdělávání, a jako svědkyni ji degraduje na jakousi madam, paní nebo slečnu, v nejhorším případě na pouhou Kay.

„Zřetelně z vaší strany cítím odpor k mé přítomnosti na vašem pracovišti,” spustí Scarpettová.

„Odpor? Obávám se, že vám nerozumím.”

„Ale ano, rozumíte.”

„Neměla byste dělat ukvapené závěry.”

„Prosím nepřerušujte mě pořád, doktore Marcusi. Vůbec tady nemusím být.” Znovu přelétne pohledem zoufalý nepořádek kolem sebe a napadne ji, jestli Marcus projevuje stejně pohrdavý vztah i k vlastním věcem. „Proboha, co se to s touhle knihovnou stalo?” zeptá se.

Marcus mlčí, jako by hned nepochopil smysl otázky, a pak prohodí shovívavě: „To jsou dnešní medici. Asi je nikdo nenaučil, že po sobě mají uklízet.”

„Patrně se za těch pět let hodně změnili,” ironicky opáčí Scarpettová.

„Možná jste si špatně vyložila mou dnešní náladu,” pokračuje doktor Marcus týmž vemlouvavým tónem, jakým včera hovořil do telefonu. „Jistě, mám spoustu starostí, ale skutečně mě potěšilo, že jste tady.”

„Příliš potěšeně nevypadáte.” Scarpettová z něho nespouští oči, zatímco Marcus hledí stranou. „Začneme právě tady. Já jsem vám nevolala. Vy jste volal mně. Proč?” Měla jsem se zeptat už včera, pomyslí si. Byla chyba, že jsem se nezeptala.

„Podle mého soudu jsem vám své důvody dostatečně objasnil, Kay. Jste uznávaná forenzní patoložka a velmi žádaná odborná poradkyně.” Zdánlivé ocenění připomíná spíš rafinovaně vymyšlenou formulaci určenou osobě, kterou ve skutečnosti nemůžeme vystát.

„Osobně se neznáme. Nikdy jsme se předtím nesetkali. Těžko vám můžu věřit, že jste mi zavolal jen kvůli mému renomé.” Scarpettová má založené ruce a je ráda, že si oblékla seriózní tmavý kostým. „Nemiluju šarády, doktore Marcusi.”

„Ani já si nemůžu dovolit ztrácet čas šarádami.” Veškeré falešné náznaky srdečnosti z jeho tváře mizí a místo nich začíná jako ostří nože probleskovat uražená pýcha.

„Navrhl mě někdo? Dostal jste pokyn, abyste mi zavolal?” Scarpettová si je téměř jistá, že cítí pach politiky.

Doktor Marcus se ohlédne ke dveřím. Snad chce neomaleně připomenout, jaký je zaměstnaný a důležitý člověk, který má právě na krku osm nových případů a navíc povinnost řídit poradu. A snad se jen obává, že by za dveřmi mohl někdo poslouchat. „Tohle nikam nevede,” řekne. „Moudřejší bude naši diskusi ukončit.”

„Jak myslíte.” Scarpettová zvedne svůj kufřík. „Ze všeho nejméně toužím dělat někomu hloupého pěšáka. Nebo půl dne sedět zavřená v místnosti a popíjet kávu. Nemůžu pomáhat úřadu, který se mnou nejedná otevřeně, doktore Marcusi. Moje základní pravidlo číslo jedna zní, že instituce, s níž mám spolupracovat, mi musí ve všem vycházet vstříc.”

„Dobrá, pokud si přejete informace, samozřejmě vám je poskytnu.” Pánovitým tónem jen špatně zakrývá strach. Marcus nechce, aby odešla. Rozhodně ne. „Upřímně se vám přiznám, že povolat vás nebyl můj nápad. Totiž, upřímně řečeno, ministra zdravotnictví zajímá nezávislý názor a prostě si vzpomněl na vás,” vysvětluje, jako by její jméno kdosi vytáhl z klobouku.

„Mohl mi zavolat sám,” odpoví Scarpettová. „Bylo by to poctivější.”

„Nabídl jsem mu, že to udělám. Abych byl upřímný, původně jsem vám to vůbec nemínil prozrazovat,” dodává - a čím častěji používá slov upřímný a upřímně, tím méně mu Scarpettová věří. „Situace se vyvinula zhruba následovně. Když doktor Fielding nedokázal určit příčinu ani způsob smrti, otec té dívky, tedy otec Gilly Paulssonové, zavolal ministrovi.”

Jméno doktora Fieldinga ji bolestivě zasáhne. Nevěděla, jestli tady Fielding dosud působí, a zapomněla se zeptat.

„A jak už jsem řekl, ministr pak zavolal mně. Vyjádřil přání, abychom věci věnovali maximální pozornost. Přesně takhle to formuloval.”

Dívčin otec musí mít značný vliv, pomyslí si Scarpettová. Telefonáty rozrušených rodičů nejsou nijak neobvyklé, ovšem jen málokdy v jejich důsledku člen vlády žádá, aby byl k případu přizván nezávislý odborník.

„Víte, Kay, umím si představit, jak nejednoduché to pro vás je,” pokračuje doktor Marcus. „Nechtěl bych být na vašem místě.”

„A jaké místo tu podle vás zaujímám, doktore Marcusi?”

„Vybavuje se mi Dickensova povídka Vánoční koleda. Určitě ji také znáte, vystupuje tam Duch minulých Vánoc.” Marcus se laškovně pousměje a snad si ani neuvědomuje, že teď mluví jako strážný Bruce, který Marina přirovnal k duchovi ze záhrobí. „Návraty nebývají snadné. Máte kuráž, to musím uznat. Nevím, jestli bych dokázal tak velkoryse zareagovat na žádost úřadu, který vás kdysi zaměstnával, ale pak s vámi nejednal právě nejvlídněji. Ano, docela dobře chápu vaše pocity.”

„Tady nejde o mé pocity,” odpoví Scarpettová. „Jde o mrtvé čtrnáctileté děvče. A jde taky o váš úřad, který mi, pravda, byl velmi blízký, ale…”

Doktor Marcus ji přeruší: „Filozoficky vzato se…”

„Ráda bych zdůraznila podstatu problému,” nenechá Scarpettová Marcuse domluvit. „Když zemře dítě, federální zákony vyžadují, abychom pečlivě prozkoumali a zdokumentovali veškeré okolnosti skonu. Musíme nejen bezpečně určit příčinu a způsob smrti, ale také odhalit možné souvislosti s jinými případy. Pokud by se ukázalo, že Gilly Paulssonovou někdo zavraždil, média si na váš úřad důkladně posvítí a veřejně proberou každou podrobnost. I proto bych uvítala, kdybyste mě před personálem a kolegy neoslovoval jako Kay. Vlastně jsem chtěla říct, abyste mě vůbec neoslovoval křestním jménem.”

„Domnívám se, že ministr měl mimo jiné v úmyslu zabránit právě těm eventuálním nepříznivým dopadům,” poznamená doktor Marcus, jako by její věty o nevhodnosti důvěrného oslovování záměrně přeslechl.

„Rozhodně nehodlám figurovat v žádné mediální kampani,” zamračí se Scarpettová. „Když jste mi včera volal, slíbila jsem, že udělám, co bude v mých silách, abych vám pomohla zjistit, proč Gilly Paulssonová zemřela. A nemůžu svůj slib splnit, jestli nebudete schopen jednat zcela otevřeně se mnou a kterýmkoliv mým spolu-pracovníkem, v tomto případě s Petem Marinem.”

„Upřímně řečeno, nenapadlo mě, že se tolik toužíte zúčastnit porady zaměstnanců.” Marcus se znovu podívá na své staré hodinky s úzkým koženým páskem. „Ale jak si přejete. Tady nemáme co tajit. Potom spolu probereme případ Paulssonové. Jestli chcete, můžete zopakovat pitvu.”

Otevře dveře knihovny.

Scarpettová na něho nevěřícně zírá. „Dívka zemřela před čtrnácti dny a vy jste dosud nepředali její tělo příbuzným?” zeptá se.

„Údajně jsou příliš ochromeni bolestí, a proto se ještě neodhodlali o tělo požádat,” odpoví doktor Marcus. „Podle mého názoru spíš doufají, že zaplatíme pohřeb.”

4

V konferenční místnosti úřadu Hlavního soudního lékaře si Scarpettová odsune židli až na konci stolu, tedy v okrajových částech svého někdejšího království, do nichž nikdy předtím nezavítala. Během let, kdy tady šéfovala, na samém konci konferenčního stolu neseděla ani jednou, byť třeba jen při neformálním rozhovoru u oběda z papírového tácku.

Kdesi ve víru jejích neklidných myšlenek se objeví otázka, jestli není přehnané uchýlit se právě na konec dlouhého tmavého leštěného stolu, když po stranách zůstala ještě dvě volná místa. Marino si podá jednu ze židlí stojících u stěny a posadí se vedle Scarpettové do prostoru mezi koncem stolu a zdí, mohutná neforemná hrouda v černých kapsáčích a s baseballovou čapkou losangeleské policie na hlavě.

Nakloní se ke Scarpettové a šeptem prohodí: „Lidi ho tady mají plný zuby.”

Neodpoví mu, pouze usoudí, že informátorkou byla Julie, ta baculatá úřednice. Pak Marino naškrábe cosi na list zápisníku. „Ve hře je FBI,” přečte si Scarpettová.

Zatímco jsem byla s doktorem Marcusem v knihovně, Marino zřejmě stihl pár telefonátů, uvažuje a cítí se poněkud zaskočena. Smrt Gilly Paulssonové přece nespadá pod federální jurisdikci. V téhle chvíli nejde ani o zločin, neboť neznáme příčinu a typ smrti, je tu jen podezření. A taky pach politiky. Scarpettová nenápadně posune zápisník zpátky k Marinovi, ale tuší, že je doktor Marcus pozoruje. Na okamžik jako by se opět ocitla v obecné škole, posílala psaníčka a bála se, aby ji řádové sestry nepřistihly. Zato Marino je úplně klidný a drze si začne poťukávat cigaretou o notes.

„Promiňte, tohle je nekuřácká budova,” zazní do ticha autoritativní hlas doktora Marcuse.

„Jo, tak je to správný,” opáčí Marino. „I pasivní kouření zabíjí.” Dál filtrem marlborky ťuká o notýsek s důvěrným upozorněním týkajícím se FBI. „Jsem hrozně rád, že tu pořád ještě máte Adama,” dodá v narážce na anatomický model muže, umístěný na podstavci za doktorem Marcusem, který sedí v čele stolu. „Štramák, dokázal bych ho obdivovat cele] den,” hodnotí Marino model, jehož odnímatelné plastové orgány jsou kompletní a přesně na svých místech, a Scarpettová uvažuje, jestli byl po jejím odchodu vůbec někdy Adam využit při výuce nebo jako pomůcka, s jejíž pomocí lze příbuzným a právníkům názorně vysvětlit různá poranění obětí. Zřejmě nikoliv, usoudí. Jinak by už Adamovi určitě pár orgánů scházelo.

Scarpettová nezná nikoho z podřízených doktora Marcuse s výjimkou jeho zástupce Jacka Fieldinga, který na ni dosud ani jednou nepohlédl a od jejich posledního setkání stačil značně zchátrat. Dokonce trpí jakousi vyrážkou. Uplynulo pouhých pět let, pomyslí si Kay, a já nemůžu uvěřit svým očím. Co se to s mým někdejším kolegou stalo, proč už se nechlubí pěstěnou pletí a vypracovanou postavou? Fielding nikdy nevynikal v organizačních záležitostech, nikdy nevzbuzoval obdiv výjimečnými odbornými schopnostmi, ale během desetiletí, kdy pracoval pod mým vedením, byl vždycky loajální, uctivý a pozorný. Nepokoušel se podrývat mou autoritu, netoužil zaujmout mě místo, ovšem také mě nijak nebránil, když se mě pomlouvači mnohem odvážnější než on rozhodli vyštvat a uspěli. Chudák Fielding je najednou skoro úplně plešatý, slzí mu oči a často pofrkává, jeho kdysi přitažlivá tvář se zdá podivně opuchlá a flekatá. Drog by se nedotkl, tím jsem si jistá, ale vypadá jako alkoholik.

„Pane doktore Fieldingu,” upře na něho pohled. „Nějaké alergie? Dřív jste žádnými netrpěl. Nejste nastydlý?” nadhodí, ačkoliv vážně pochybuje, že by byl nachlazený nebo dostal chřipku či jinou nakažlivou nemoc.

Snad má kocovinu. Pravděpodobně se u něho jedná o histaminovou reakci na něco - a možná na všechno. Scarpettová si všimne stop vyrážky ve výstřihu jeho chirurgického trička, sklouzne očima po rukávech rozepnutého bílého pláště, sleduje obrysy paží a skončí až u drsných šupinatých prstů. Fielding ztratil značnou část svalové hmoty. Je skoro vyzáblý a evidentně trpí jednou či více alergiemi. Závislí jedinci bývají náchylnější k alergiím, chorobám a dermatologickým potížím. A Fielding rozhodně nevzkvétá. Třeba by ani neměl vzkvétat. Kdyby se mu i bez ní vedlo skvěle, vlastně by jen potvrzoval, že státu Virginie a vůbec lidstvu nesmírně prospělo, když tady byla před pěti lety veřejně zneuctěna a donucena opustit své místo. Ošklivé zlomyslné zvířátko, které potěšil Fieldingův žalostný stav, zalezlo zpátky do temných koutů její duše a Scarpettová teď spíš Fieldinga lituje. Znovu se na něho podívá, tentokrát ustaraně. Její někdejší zástupce však pohled neopětuje.

„Doufám, že budeme mít příležitost trochu si popovídat, než odjedu,” řekne mu ze své zeleně čalouněné židle na konci stolu, jako by v místnosti byli sami dva, jenom Fielding a ona, což se stávalo v dobách, kdy tu šéfovala, všichni si jí vážili a naivní medici nebo začínající policisté ji občas žádali o autogram.

Opět cítí, že ji doktor Marcus pozoruje, jeho pohled je přímo hmatatelný. A pichlavější, než kdyby se jí do kůže zabodávaly připínáčky. Marcus na sobě nemá bílý plášť ani jiné lékařské oblečení, což Scarpettovou nepřekvapuje. Jako většina otrávených šéfů, které jejich práce nikdy nebavila a dávno ji měli opustit, zřejmě neprovádí pitvy, pokud to není opravdu nezbytně nutné.

„Tak začneme,” oznámí doktor Marcus. „Čeká nás perný den, máme celkem osm nových případů a navíc jsou tady hosté, doktorka Scarpettová a její přítel Marino… Nebo bych měl říct poručík či detektiv? Působíte u losangeleské policie?”

„Přijde na to.” Marino si pohrává s nezapálenou cigaretou, oči zakryté štítkem baseballové čapky.

„Kde tedy pracujete?” připomene doktor Marcus, že Marino dostatečně neobjasnil svou přítomnost. „Promiňte, ale doktorka Scarpettová se vůbec nezmínila, že ji budete doprovázet.” Znovu pokládá za nutné pokárat ji, tentokrát před publikem.

Hodlá mě přede všemi urážet, je to jasné, pomyslí si Kay. Chce se mi pomstít za nepříjemné věci, které ode mne musel vyslechnout v té zaneřáděné knihovně. Kromě toho někdo z lidí, kterým Marino mezitím telefonoval, mohl Marcuse varovat.

„Počkat,” zatváří se doktor Marcus, jako by se náhle roz

pomenul. „Ale ovšem, zmínila se, že s vámi spolupracuje.”

„Ano,” potvrdí Scarpettová ze svého místa na konci stolu.

„Teď tedy v rychlosti probereme nové případy,” sdělí jí

doktor Marcus. „A opakuji, pokud náhodou dostanete chuť na

kávu nebo si, ehm, pan Marino bude chtít zakouřit, samozřejmě mimo budovu, můžete kdykoliv odejít. Na naší poradě jste oba vítáni, ale nemusíte tady sedět po celou dobu.”

Jeho slova jsou určena těm, kdo snad ještě neslyšeli informaci, která se jinak už nepochybně rozšířila do všech koutů budovy, a Scarpettová jasně rozpozná i varovný podtón. Moc jsem si vůči šéfovi dovolila a čeká mě trest, pomyslí si. Doktor Marcus je obyčejný kariérista, neštítí se žádných prostředků. Když ho sem vládní činitelé dosazovali, patrně v něm viděli jen poddajnou a neškodnou figurku, pravý opak toho, co jsem pro ně představovala já, a možná se velmi zmýlili.

Doktor Marcus se otočí k nehezké statné ženě s koňským obličejem a nakrátko ostříhanými šedivými vlasy, která sedí vpravo od něho a zřejmě zastává funkci administrátorky. Pokyne jí, aby zahájila poradu.

„Dáme se do toho,” pronese administrátorka a všichni se zahledí na žluté fotokopie záznamů dnešních příjmů a rozpisů plánovaných pitev. „Doktorko Ramieová, noční službu jste měla vy, že?”

„Jistě. Jako pokaždé, když tu je největší provoz,” odpoví doktorka Ramieová.

Nikdo se nezasměje. Nad konferenční místností visí příkrov tísně, která nijak nesouvisí s pacienty čekajícími dole v chodbě na svou poslední tělesnou prohlídku, nesrovnatelně důkladnější, než jakou kdy mohli podstoupit u jiného lékaře.

„Máme tu Sissy Shirleyovou, dvaadevadesátiletou černošku z hanoverského okresu.” Doktorka Ramieová se sklání ke svým poznámkám. „Nalezena mrtvá v posteli, v anamnéze je srdeční choroba. Žena žila v pečovatelském zařízení a má být ohledána. Vlastně jsem už ohledání provedla. Pak tu máme Benjamina Franklina. Opravdu se tak jmenuje. Devětaosmdesátiletý černoch, také nalezen mrtvý v posteli, v anamnéze je srdeční choroba a nervové selhání…”

„Cože?” přeruší ji doktor Marcus. „Sakra, co je to nervové selhání?”

Několik lidí se zasměje a doktorka Ramieová zrudne. Je mladá, ale tělnatá a půvabu příliš nepobrala. Tváře jí teď září jako halogenové lampy.

„Nervové selhání určitě nepatří k uznávaným příčinám smrti.” Doktor Marcus se kochá rozpaky své podřízené a předvádí se jako herec před uchváceným publikem. „Proboha, nesnažte se mi namluvit, že na naši kliniku přivezli nějakou ubohou duši, údajně zesnulou v důsledku nervového selhání.”

Jeho pokus o humor není míněn vlídně. Kliniky jsou pro živé pacienty. A ubohé duše jsou lidé v tísni, nikoliv oběti násilí či nesmyslné náhodné smrti. Pouhými třemi slovy se Inu dokonale podařilo popřít a zesměšnit skutečnou situaci všech těch lidí, kteří čekají na konci chodby, smutně studení a ztuhlí, zipem uzavření ve vinylových a koženkových vacích z pohřebních ústavů, nebo už nazí spočívají na tvrdých kovových vozících či stejně tvrdých ocelových pitevních stolech, připravení pro skalpely a Strykerovu pilku.

„Omlouvám se,” řekne doktorka Ramieová s hořícími tvářemi. „Špatně jsem přečetla své poznámky. Mám tady, že šlo o ledvinové selhání. Občas prostě nerozluštím vlastní rukopis.”

„Takže starouš Ben Franklin,” ozve se Marino s vážným obličejem a nezapálenou cigaretou v prstech, „přece jen neumřel na nervový selhání? Způsobený třeba tím, že běhal po stráni a zkoušel přivázat klíč k ocasu papírovýho draka? Ne? A nikdo z toho vašeho seznamu neumřel ani na otravu olovem? Nebo tornu pořád ještě říkáme střelný rány?”

Pohled doktora Marcuse je nevzrušený a chladný.

Doktorka Ramieová monotónně pokračuje: „Pana Franklina bylo třeba ohledat a já už to udělala. Dál tu máme Finky… ano, Finky Finderovou…”

„Pane na nebi, Finky!” předstírá Marino pohoršení. „Jak ta se sem dostala, holka jedna zatracená?”

„Opravdu se jmenovala Finky? Není to přezdívka? Nebo jste se zase spletla?” Hlas doktora Marcuse, o několik oktáv vyšší než Marinův, teď připomíná zvuk trianglu.

Tváře doktorky Ramieové jsou tak rudé, že by Scarpettovou nepřekvapilo, kdyby zmučená žena v slzách vyběhla z místnosti. „Uvedla jsem jméno, které mi sdělili,” toporně jako stroj odpoví Ramieová. „Dvaadvacetiletá černoška, nalezena mrtvá na toaletě, v paži dosud zapíchnutou jehlu. Patrně předávkování heroinem. Ve Spotsylvanii je to už druhý případ za poslední čtyři dny. A tohle jsem právě dostala,” zalistuje hlášeními. „Těsně před poradou nám volali o dvaačtyřicetiletém bělochovi jménem Theodore Whitby. Zraněn při práci s traktorem.”

Oči doktora Marcuse za brýlemi s drátěnými obroučkami prudce mžikají. Všichni kolem klopí hlavy. Mlč, pro všechno na světě, mlč, prosí v duchu Scarpettová Marina. Ale Marino ji neposlechne.

„Zraněnej?” zeptá se. „Takže je naživu?”

„Totiž,” zajíkne se Ramieová, „to hlášení jsem nepřebírala. Ne osobně, Doktor Fielding…”

„Kdepak, já o ničem nevím,” bleskurychle zareaguje Fielding.

„Ani vy jste hlášení nepřebíral? Aha, byl to doktor Martin, tady mám jeho záznam.” Doktorka Ramieová, ponížená a celá rudá, se sklání k papírům. „Jak se zdá, nikdo přesně neví, co se tam stalo, ten člověk jednu chvíli seděl na traktoru nebo stál někde vedle něj a vzápětí ho spolupracovníci uviděli ležet vážně zraněného v blátě. Stalo se to ráno kolem půl deváté, ani ne před hodinou. Prostě přejel sám sebe, chápete, nějak se dostal pod kola a traktor ho rozmačkal. Než dorazili záchranáři, muž zemřel.”

„A sakra, přejel sám sebe, to je jasná sebevražda,” dunivým hlasem konstatuje Marino, zatímco zvolna točí v prstech cigaretou.

„Ironií osudu k neštěstí došlo u té staré budovy, co ji právě bourají, v čísle 9 na Severní čtrnácté ulici,” věcně dodá doktorka Ramieová.

Marino se zarazí. Přestane se svými nepříliš vtipnými poznámkami a jeho mlčení přiměje Scarpettovou, aby si zřetelně vybavila muže v olivově zelených kalhotách a tmavé bundě, který nedaleko vrat vedoucích k rampě stál před mohutnou zadní pneumatikou traktoru. To ještě žil. A teď je mrtvý. Neměl před tou pneumatikou stát, ať už s motorem prováděl cokoliv. Kay to hned napadlo. A její obavy se naplnily.

„Tělo je na cestě,” informuje doktorka Ramieová poněkud vyrovnanějším a rozhodnějším tónem.

Scarpettová vzpomíná, jak objížděla ten starý blok, a když zahnula za roh, muž i traktor jí zmizeli z dohledu. Nešťastník zřejmě nastartoval svůj traktor pár minut poté, co ho viděla, a vzápětí utrpěl smrtelné zranění.

„Doktore Fieldingu, vezmete si na starost tu smrt pod traktorem,” přikáže doktor Marcus. „Zjistěte, jestli nešlo o infarkt nebo jiné skryté komplikace předcházející úrazu. Výčet všech poranění bude rozsáhlý a zabere hodně času. Snad nemusím zdůrazňovat, jakou pečlivost podobné případy vyžadují. V souvislosti s našimi hosty se skutečně jedná o velmi zvláštní náhodu,” pohlédne na Scarpettovou. „Já tady tenkrát ještě nebyl, ale nemýlím-li se, vy jste v čísle 9 na Severní čtrnácté ulici původně pracovala.”

„Nemýlíte se,” odpoví mu a pomyslí si, že se nejen vracejí přízraky z dávné minulosti, ale že v přízrak se mezitím už proměnil i pan Whitby, kterého viděla jen z dálky, oblečeného do černé bundy a olivově zelených kalhot. „V té staré budově jsem začínala v dobách, kdy jste tu ještě nebyl,” opakuje po Marcusovi. „Pak jsem přešla sem.” Připomíná mu tak, že pracovala také v téhle nové budově, a vzápětí se kvůli zmínce o zcela zjevné skutečnosti cítí trochu hloupě.

Doktorka Ramieová probírá další případy: smrt vězně, která se sice nezdá podezřelá, ovšem podle zákona ji musí stejně jako každé jiné úmrtí vězně prozkoumat soudní lékař; muže zemřelého na parkovišti, nejspíš v důsledku podchlazení; diabetičku, která zemřela, zatímco vystupovala z automobilu; náhle zesnulého kojence; devatenácti-letého mladíka, nalezeného uprostřed ulice a patrně zastřeleného z projíždějícího auta.

„Mám vypovídat u soudu v Chesterfieldu,” končí doktorka Ramieová. „Budu potřebovat odvoz, auto už mám zase v servisu.”

„Hodím vás tam,” nabídne se Marino a mrkne na ni. Doktorka Ramieová se zatváří skoro vyděšeně.

Všichni se zvedají, doktor Marcus je však zadrží. „Než se rozejdeme,” řekne, „uvítal bych vaši pomoc - a vy jistě nepohrdnete menší duševní rozcvičkou. Jak víte, Institut zahajuje další cyklus kurzů o zjišťování příčin úmrtí. Jako obvykle mě umluvili, abych přednášel na téma soudního lékařství. A tak mě napadlo předložit vám k řešení pár zajímavých případů. Navíc máme to štěstí, že mezi nás zavítala odbornice.”

Ten parchant, pomyslí si Scarpettová. Takhle si tedy představuje spolupráci. Tohle si odnesl z naší rozmluvy v knihovně. A stejně falešný byl jeho slib, že mi úřad bude plně k dispozici.

Marcus chvíli mlčí a rozhlíží se kolem sebe. Konečně spustí: „Dvacetiletá běloška v sedmém týdnu těhotenství. Její přítel ji kopne do břicha. Žena zavolá na policii, odjede do nemocnice a tam o několik hodin později potratí plod s placentou. Policie mi případ ohlásí. Co udělám?”

Nikdo z Marcusových podřízených neodpovídá, jenom na něho zírají. Je zřejmé, že na duševní rozcvičky nejsou zvyklí.

„No tak, do toho,” vybízí je s úsměvem. „Řekněme, že jsem právě absolvoval takový telefonát. Co bude následovat, doktorko Ramieová?”

„Pane?” Opět celá zrudne.

„Pusťte se do toho. Povězte mi, jak tu věc řešit, doktorko Ramieová.”

„Nemohlo by jít o chirurgické pochybení?” uvede absurdní dohad, jako by z ní neznámá síla náhle vysála dlouhé roky lékařské praxe i veškerou inteligenci.

„Někdo další?” zeptá se doktor Marcus. „Doktorko Scarpettová?” Její jméno vysloví velmi pečlivě, aby si všimla, že jí už neříká Kay. „Setkala jste se někdy s podobným případem?”

„Bohužel ano,” kývne Scarpettová.

„Tak se s námi rozdělte o svou zkušenost,” vyzve ji téměř vlídně. „Jaké tu jsou právní dopady?”

„Pokud fyzicky napadnete těhotnou ženu, jedná se samozřejmě o zločin,” odpoví mu. „Podle CME-1 označím smrt plodu jako vraždu.”

„Zajímavé.” Doktor Marcus se rozhlédne po ostatních a pak se znovu zaměří na Scarpettovou. „Váš první závěr z vyšetřování by tedy zněl vražda. Není to trochu odvážné? K takovým závěrům má přece dospět policie, ne?”

Mizero jeden zákeřná, pomyslí si Scarpettová. „K našim pracovním povinnostem patří určení příčiny a způsobu smrti. Jak si patrně vzpomenete, koncem devadesátých let došlo ke změně předpisů poté, co jistý muž střelil gravidní ženu do břicha. Žena přežila, nenarozené dítě nikoliv. V hypotetické situaci, kterou jste nám předložil, doktore Marcusi, byste si měl plod vyžádat k prohlídce. Provedete pitvu a přidělíte případu číslo. Na úmrtním listě se žlutým okrajem není kolonka pro způsob smrti, takže podrobnosti bude nutné uvést v dokumentaci, kde stanovíte nitroděložní smrt plodu v důsledku surového útoku na matku. Formulář se žlutým okrajem použijete proto, že plod se nenarodil živý. Kopii ponecháte v kartotéce, neboť po roce, až Státní statistický úřad uzavře záznamy za uplynulé období, úmrtní list přestane existovat.”

„A co provedeme s tím plodem?” zeptá se doktor Marcus o poznání méně vlídně.

„Budete se řídit přáním příbuzných.”

„Neměří ani deset centimetrů,” ještě upjatěji opáčí doktor Marcus. „Pohřební ústav by neměl co pohřbít.”

„Zakonzervujete plod ve formalinu a odevzdáte příbuzným, jestli to budou požadovat.”

„A dál budeme trvat na tom, že jde o vraždu,” chladně podotkne doktor Marcus.

„Nový předpis,” připomene mu Scarpettová. „Útok s úmyslem zabít rodinné příslušníky, ať už narozené, nebo nenarozené, je ve Virginii pokládán za těžký zločin. I kdybyste úmysl nemohli prokázat a pachatel byl obviněn pouze ze zlovolného zranění matky, hrozí mu stejný trest jako za vraždu. Z předpisu vyplývá, že není podstatné, jestli jde o záměrné či nezáměrné zabití. Prostě tu nemusel být úmysl. A plod dokonce ani nemusel být životaschopný. Přesto byl spáchán těžký zločin.”

„Nějaké otázky?” zeptá se doktor Marcus svých podřízených. „Připomínky?”

Nikdo se neozve. Ani Fielding.

„Dobrá, zkusíme další příklad,” pronese Marcus s hněvivým úsměvem.

Jen si posluž, pomyslí si Scarpettová. Jen si posluž, ty nesnesitelný parchante.

„Mladý muž v péči hospice,” spustí doktor Marcus. „Umírá na AIDS. Požádá lékaře, aby odpojil přístroje. Jestliže mu lékař vyhoví a pacient zemře, je to případ pro soudního lékaře, nebo ne? Jde o vraždu? Jaký názor má naše hostující odbornice? Spáchal ten lékař vraždu?”

„Pokud neprostřelil pacientovi hlavu, jedná se o přirozenou smrt,” odpoví Scarpettová.

„Aha. Takže vy jste stoupenkyní eutanazie.”

„Uvážený a informovaný souhlas je nejednoznačný pojem,” vyhne se Scarpettová odpovědi na jeho směšné osoče ní. „Pacient často trpí depresí. A lidé v depresi obvykle nejsou schopni učinit uvážené rozhodnutí. Tohle je spíš společenský problém.”

„Dovolíte, rád bych si vyjasnil, co vlastně tvrdíte,” zamračí se doktor Marcus.

„Prosím.”

„Máme prostě mladíka, který v hospici prohlásí, že by ještě dnes chtěl zemřít. Očekávala byste, že mu jeho ošetřující lékař vyhoví?”

„Pravda je taková, že pacient v hospici si většinou uvědomuje svou beznadějnou situaci a může se rozhodnout rázně všechno ukončit. Třeba dostává morfium na zmírnění bolestí, požádá tedy o větší dávku, usne a zemře na předávkování. Nebo má náramek s nápisem NERESUSCITOVAT, personál respektuje jeho přání a nechá ho umřít. Je pravděpodobné, že z toho pro nikoho nevyplynou žádné právní důsledky.”

„Ale je to případ pro nás?” nevzdává se doktor Marcus, tvář bledou hněvem a oči upřené na Scarpettovou.

„Lidé si zvolí hospic, když trpí nesnesitelnými bolestmi, potřebují utišující léky a přejí si klidnou smrt,” konstatuje Scarpettová. „Totéž zpravidla chtějí ti, kdo dospějí k uváženému rozhodnutí nosit náramek s nápisem NERESUSCITOVAT. Nadměrné dávky morfinu nebo ukončení života na přístrojích v hospici stejně jako lidé odmítající resuscitaci pod nás nespadají. Doufám, doktore Marcusi, že pokud dostanete hlášení o podobném případu, prostě je odložíte.”

„Nějaké poznámky?” stroze se zeptá doktor Marcus, zatímco sbírá své papíry a chystá se odejít.

„Jo,” ozve se Marino. „Nenapadlo vás náhodou připravovat otázky a odpovědi do televizních soutěží?”

5

Benton Wesley ve svém třípokojovém domě v Aspen

Clubu přechází od okna koknu. Signál mobilního telefonu střídavě sílí a slábne, Marinův hlas chvíli zní zřetelně a vzápětí se ztrácí.

„Cože? Promiň, zopakuj to.” Benton couvne o pár kroků a zastaví se.

„Říkal jsem, že to zdaleka není všechno. Ten šmejd se chová mnohem hůř, než sis myslel.” Marinův hlas teď přímo burácí. „Podle mýho názoru ji tam přivedl, jen aby ji před Publikem ztrapnil. Rozhodně se ji ztrapnit pokoušel. Ale samozřejmě marně.”

Benton pozoruje sníh držící se v korunách osik a na krátkém jehličí černých smrků. Po řadě nevlídných dnů je dnes konečně slunečné a jasné ráno, straky poskakují z větve na větev a mávajícími křídly kolem sebe při dosednutí i vzlétnutí víří sníh. Částí své mysli Benton zaznamenává jejich činorodost a bůhvíproč se snaží najít důvod, patrně související s biologickými procesy, kterým by ten tělocvik dlouhoocasých ptáků vysvětlil. Bentonovy duchovní sondáže jsou stejně biologicky podmíněné jako chování tvorů ve volné přírodě a stejně neúnavné jako pohyb kabinek lanovky stoupajících k horám a vracejících se zpátky.

„Jistě, zkoušet to může.” Benton se při té představě pousměje. „Musíš si ovšem uvědomit, že ji nepozval z vlastní vůle. Dostal příkaz. Od Ministra zdravotnictví.”

„Jak ses o tom dozvěděl?”

„Když se zmínila, že odlétá, stačil mi jediný telefonát.”

„Radši měla jet do Aspe…” Marinův hlas se znovu ztratí.

Benton se přesune k dalšímu oknu, za zády krb, v němž popraskávají polena a plápolají plameny. Okenní sklo sahá od podlahy až ke stropu a Benton upřeně pozoruje kamenný dům na druhé straně ulice, kde se právě otvírají přední dveře. Objeví se muž s chlapcem, oba jsou oblečeni do zimy a jejich dech se okamžitě mění v páru.

„Teď už to pochopila,” řekne Benton. „Pochopila, že ji chtějí využít.” Zná Scarpettovou natolik dobře, aby si mohl dovolit vyslovovat dohady, které se navíc neodchylují od skutečnosti. „Vsadil bych se, že vycítila, o jakou politiku jde, nebo aspoň že v tom vůbec nějaká politika je. Bohužel je toho víc, mnohem víc. Slyšíš mě?”

Dívá se ven, sleduje, jak si muž a chlapec dávají na ramena lyže s hůlkami a neobratně odcházejí v polorozepnutých lyžařských botách. Benton dnes nebude potřebovat lyže ani sněžnice. Na zábavu nemá čas.

„Jo,” ozve se Marino teprve po delší chvíli, což Bentona dráždí.

„Tak slyšíš mě?” znovu se Benton zeptá.

„Jo, už je to trochu lepší,” zabručí Marino. Zřejmě popochází, aby našel místo se silnějším signálem. „Snaží se ji pořád shazovat, jako by ji z jinýho důvodu nepozval. To bude zatím všechno, další ti povím, až se víc zorientuje. Myslím v případu toho děvčete.”

Benton ví o Gilly Paulssonové. Její záhadnou smrt sice zatím neprobírají noviny a televizní stanice po celých Spojených státech, ale detaily z virginských mediálních zdrojů jsou na internetu. A kromě toho má Benton své metody, jak získat informace, velmi důvěrné informace. Gilly Paulssonová je využívána, neboť chtějí-li vás jistí lidé využít, není nezbytně nutné, abyste byli naživu.

„Sakra, už jsem tě zase ztratil?” zlobí se Benton. Škoda, že nemůžu volat z pevné linky, kterou tu mám, uvažuje. Spojení by bylo mnohem lepší.

„Já tě slyším, šéfe.” Marinův hlas opět zní silně. „Proč vlastně nevoláš z pevný linky, ušetřilo by nám to spoustu problémů,” dodá Marino, jako by Bentonovi četl myšlenky.

„To nejde.”

„Myslíš, že máš napíchnutej telefon?” Marino nežertuje. „Takovou věc snadno zjistíš. Řekni Lucy, ať se na to mrkne.”

„Díky za radu.” Benton nepotřebuje Lucyinu pomoc a netrápí ho starost, že by mohl být odposloucháván.

Sleduje, jak se muž s chlapcem vzdalují, a přemítá o Gilly Paulssonové. Chlapec vypadá přibližně na Gillyin věk. Ano, bude mu asi tolik, kolik bylo Gilly, když zemřela. Snad třináct nebo čtrnáct. Jenže Gilly si nikdy nezalyžovala. Nikdy nenavštívila Colorado ani jiný stát. Narodila se v Richmondu, tam také zemřela a během svého krátkého života většinou trpěla. Zvedá se vítr. Sníh snášející se ze stromů halí les jako mlha.

„Chci, abys jí pověděl tohle,” říká Benton a důrazem na slovo jí naznačuje, že myslí Scarpettovou. „Momentálně mě zajímá především její nástupce, pokud ho tak musím nazvat.” Nehodlá vyslovit Marcusovo jméno ani připojit titul a funkci, nedokáže se smířit s představou kohokoliv, tím méně ubožáka a mizery doktora Joela Marcuse, nestoudně sedícího na místě Scarpettové. „Až sem dorazí, všechno s ní proberu mezi čtyřma očima.” Tajuplná věta se opět týká Scarpettové. „Prozatím postupuj obezřele,” dodá Benton. „Krajně obezřele.”

„Moc brzy ji rozhodně nečekej. Mám dojem, že se tady nějakou dobu zdrží.”

„Ať mi určitě zavolá.”

Marino si povzdechne. „A pokud jde o tu krajní obezřelost, podobný rady sis mohl ušetřit. Nejsem dnešní.”

„Dokud tam bude, zůstaneš pořád u ní.”

„No jo.”

„Nehneš se od ní ani na krok, rozuměl jsi?”

„Nebude se jí to líbit,” podotkne Marino.

Benton pozoruje strmé svahy zasněžených Skalistých hor, krásu stvořenou nemilosrdně drsnými vichry a hrubou silou ledovců. Osiky a jehličnany připomínají strniště na tvářích horských vrcholů, které obklopují tohle bývalé hornické městečko jako velkou oválnou mísu. V dálce za východním hřebenem se na sytě modré obloze zvolna houfují šedé mraky. Odpoledne bude opět sněžit.

„Jistě, nikdy se jí to nelíbí,” odpoví Benton.

„Zmínila se, že řešíš nějakej případ.”

„Ano.” Benton nehodlá zabíhat do podrobností.

„Jo, je to zlý, ty jsi v Aspenu, ke všemu máš případ, my zase máme případ tady. Takže tam asi zůstaneš a budeš na tom dělat, ne?”

„Zatím ano.”

„Musí jít o něco hodně důležitýho, když na tom makáš i během svý dovolený v Aspenu,” zkouší Marino vyzvídat.

„Nemůžu o tom mluvit.”

„No jo, ty zatracený telefony,” zabručí Marino. „Lucy by měla sestrojit nějakou šikovnou věcičku, která se nedá napíchnout ani zjistit skenerem. Vytřískala by na tom balík.”

„Lucy už balík vydělala. Možná i několik balíků.”

„Určitě.”

„Hlavně buď opatrný,” řekne Benton. „I kdybych se ti v příštích dnech neozval, nepřestávej na ni dávat pozor. Chraň jí záda. A sobě samozřejmě taky. Mluvím smrtelně vážně.”

„Nemusíš mi pořád připomínat takový samozřejmosti,” opáčí Marino. „A nepolámej si na lyžích nohy.”

Benton ukončí hovor a vrátí se k pohovce umístěné naproti oknům a poblíž krbu. Na červotočivém kávovém stolku z kaštanového dřeva leží pracovní zápisník zaplněný Bentonovými téměř nečitelnými škrábanicemi a vedle něj Glock, pistole čtyřicítka. Benton vytáhne z kapsičky džínové košile brýle na čtení, pohodlně se opře a začne listovat zápisníkem. Každá z nalinkovaných a očíslovaných stránek má v pravém horním rohu datum. Benton si promne hranatou bradu. Uvědomí si přitom, že se už dva dny neholil, drsné šedivějící strnisko mu připomene jehličnaté stromy na horských svazích. Zakroužkuje slova mírně paranoidní, zvedne hlavu a přes brýle se zahledí na špičku svého rovného nosu.

K poznámkám chvatně načmárá: „Mělo by vyjít, až doplní mezery. Vážné mezery. Nemůže to dlouho vydržet. Skutečnou obětí je L., nikoliv H. H. je narcistní.” Slovo narcistní třikrát podtrhne, připíše „histrionská”, dvakrát podtrhne, přejde k další stránce, tentokrát nadepsané CHOVÁNÍ PO ÚTOKU, a zároveň se snaží zaslechnout zvuky tekoucí vody, značně udiven, že se dosud žádné neozvaly. „Kritická hladina. Dosáhne nejpozději do Vánoc. Nesnesitelné napětí. Bude zabíjet o Vánocích, ne-li dřív,” napíše a pak nevzrušeně vzhlédne, neboť vytušil, že přišla, ještě předtím, než ji uslyšel.

„Kdo to byl?” zeptá se Henri, což je zdrobnělina křestního jména Henrietta. Henri Waldenová stojí na odpočívadle schodů, křehkou dlaní se opírá o zábradlí a přes obývací pokoj upřeně pozoruje Bentona.

„Dobré jitro,” pozdraví ji Benton. „Obvykle se ráno sprchujete. Káva je hotová.”

Henri si přitáhne červený flanelový župan těsněji k útlému tělu a přiospalýma zelenýma očima dál podezíravě sleduje Bentona, jako by mezi nimi přetrvávaly jakési nedořešené spory. Je jí osmadvacet a zdá se přitažlivá, ovšem nikoliv běžným způsobem. Nemá klasicky pravidelné rysy, neboť její nos je poněkud širší a podle jejích zkreslených představ příliš velký. Ani zuby nejsou dokonalé, ale přestože by ji o tom právě teď nikdo nepřesvědčil, Henri se umí půvabně usmívat a vůbec působí znepokojivě svůdně i ve chvílích, kdy se o to nesnaží. Benton ji nepřesvědčoval a nic podobného nemíní zkoušet. Je to příliš nebezpečné.

„S někým jste mluvil,” řekne Henri. „Byla to Lucy?”

„Ne,” odpoví Benton.

„Aha.” Mladá žena nespokojeně našpulí rty, v očích jí blýskne hněv. „A kdo to tedy byl?”

„Byl to soukromý hovor, Henri.” Benton odloží brýle na čtení. „Už jsme se spolu mnohokrát bavili o jistých mezích. Prakticky denně, že?”

„Já vím.” Henri zůstává na odpočívadle, ruku opřenou o zábradlí. „Když to nebyla Lucy, kdo tedy? Její teta? Lucy o své tetě často mluví.”

„Její teta neví, že jste tady, Henri,” trpělivě vysvětluje Benton. „Vědí to jen Lucy a Rudy.”

„Vím o vás a její tetě.”

„Že jste tady, vědí jen Lucy a Rudy,” opakuje Benton.

„Pak to byl Rudy. Co chtěl? Vždycky jsem si byla jistá, že mě má rád.” Usměje se, výraz v její tváři je náhle velmi zvláštní a znepokojivý. „Rudy je fantastický. Měla jsem si s ním začít. A mohla jsem. Když jsme spolu jeli ve ferrari. Totiž ve ferrari můžu dostat každého. Neznamená to, že nebýt Lucy, nikdy bych ve ferrari neseděla.”

„Ty meze, Henri,” povzdechne si Benton, zatímco se odmítá smířit s porážkou, která se mu jako temná propast neustále rozšiřuje a prohlubuje před očima už od chvíle, kdy Lucy přiletěla s Henri do Aspenu a svěřila mu ji.

Ty jí neublížíš, vyjádřila se tehdy Lucy. Někdo jiný by jí ublížil, snažil by se ji využít a vytáhnout z ní ledacos o mně a o mé práci.

Jenže já nejsem psychiatr, namítl Benton.

Je v posttraumatickém stresu, potřebuje pomoc a radu od forenzního psychologa, což je tvoje parketa. Dokážeš to. Dokážeš zjistit, co se vlastně stalo. Musíme se dozvědět, co se stalo, pokračovala Lucy a málem se celá klepala. Lucy nikdy nepanikaří, tentokrát však panikařila. Věří, že Benton umí každého dokonale přečíst. I kdyby měl takové schopnosti, neznamená to ještě, že umí také každého dát do pořádku. Henri tu není jako rukojmí. Může kdykokoliv odejít. Ale jak se zdá, vůbec odejít nehodlá, a snad si to tady dokonce užívá. Bentona tahle skutečnost vyloženě zneklidňuje.

Během čtyř dnů, které s Henri Waldenovou strávil, Benton vypozoroval dost jejích charakteristických rysů. Henri je psychicky labilní - a psychicky labilní byla už předtím, než se ji kdosi pokusil zavraždit. Nebýt fotografií z místa činu a prokazatelné skutečnosti, že někdo vnikl do Lucyina domu, Benton by si kladl otázku, jestli vůbec k vražednému pokusu došlo. S krajním znepokojením si uvědomuje, že současný profil osobnosti Henri Waldenové je pouze vyhrocenou podobou toho, čím byl před oním útokem. Benton si nedovede představit, co si Lucy myslela, když se s Henri seznámila. Lucy prostě nepřemýšlela, usoudí Benton. Jiné vysvětlení ho nenapadá.

„Lucy vás nechala řídit své ferrari?” zeptá se.

„Ne to černé.”

„A co to stříbrné, Henri?”

„Není stříbrné. Ta barva je kalifornská modř. Řídila jsem ho, kdykoliv se mi zachtělo.” Pozoruje Bentona z odpočívadla, dlouhé vlasy má rozcuchané a oči dosud zamžené spánkem, rukou se zlehka opírá o zábradlí, jako by pózovala pro fotografa.

„Jezdila jste v něm sama, Henri?” Chce mít jistotu. Zlobí ho jeden velmi důležitý chybějící článek: proč si útočník vybral právě Henri. Benton nevěří, že by šlo o náhodný útok, kdy pachatel souhrou okolností narazí na hezkou mladou ženu, která se ve špatnou dobu ocitla na špatném místě, totiž v cizím domě nebo cizím ferrari.

„Už jsem vám říkala, že ano,” odpoví Henri, tvář bledou a bez jakéhokoliv výrazu. Jen oči jsou živé, přímo z nich sálá nepokojná roztěkaná energie. „Ale to černé by nikomu nepůjčila.”

„Kdy jste naposledy jela v tom kalifornsky modrém ferrari?” ptá se Benton stále týmž vyrovnaným mírným tónem, jakým obvykle úspěšně získává nabízející se informace. Nehraje roli, jestli Henri sedí, přechází nebo třeba stojí na opačném konci místnosti a opírá se o zábradlí; pokud něco naznačí, snaží se Benton údaje zachytit, než opět zapadnou. Bez ohledu na to, co se jí přihodilo nebo ještě přihodí, chce Benton vědět, kdo a proč vnikl do Lucyina domu. K čertu s Henri, málem si občas pomyslí. Opravdu mu záleží pouze na Lucy.

„V tom fóru mi to vážně sekne,” odpoví Henri, oči jasné a chladné, tvář bez výrazu.

„A jezdila jste v něm často.”

„Kdykoliv jsem si přála,” upřeně zírá na Bentona.

„Denně do výcvikového tábora?”

„Sakra, kdykoliv jsem chtěla.” Její nehnutá bledá tvář na něho nepřestává hledět, oči teď jiskří hněvem.

„Vzpomněla byste si na svou poslední jízdu ve ferrari? Kdy to bylo, Henri?”

„Nevím. Než jsem onemocněla.”

„Aha, než jste dostala chřipku. A to bylo kdy? Asi tak před čtrnácti dny?”

„Nevím.” Henri se nevlídně mračí, v téhle chvíli už nehodlá říct o ferrari jediné slovo. Benton nenaléhá, koneckonců i odmítání a vytáčky ledacos prozrazují.

Benton umí skvěle interpretovat nevyslovené skutečnosti. A Henri mu právě sdělila, že nejen řídila ferrari, kdykoliv po tom zatoužila, ale také že si byla vědoma, jakou pozornost v luxusním automobilu vzbuzuje, a vychutnávala si to, neboť za všech okolností chce být okem uragánu. I ve své nejlepší formě musela být Henri středem chaosu a tvůrkyní chaosu, hvězdou svého vlastního bláznivého dramatu. Proto také policisté a soudní psychologové vesměs dospěli k závěru, že naaranžovala místo činu, aby mohla předstírat vražedný útok, který se vůbec neodehrál. Ale mýlili se, pokus o vraždu se odehrál. V tom je ironie osudu, tohle bizarní a nebezpečné drama není vymyšlené a Benton má o Lucy strach. Vždycky se o ni bál, tentokrát jsou však jeho obavy vážné a odůvodněné.

„S kým jste telefonoval?” vrací se Henri ke svému tématu. „Rudymu se po mně stýská. Měla jsem si s ním začít. Promarnila jsem tam spoustu času.”

„Poslyšte, Henri, začneme den tím, že si připomeneme existenci jistých mezí,” opakuje Benton trpělivě totéž, co říkal včera ráno i předevčírem ráno, když si na pohovce psal poznámky.

„Tak jo,” odpoví Henri z odpočívadla. „Volal Rudy. Určitě to byl on.”

6

Voda bubnuje v dřezech a rentgenové snímky na všech pro-hlížecích panelech jsou osvětlené. Scarpettová se sklání k zející ráně, která téměř odděluje nos mrtvého traktoristy od obličeje.

„Provedla bych testy na alkohol a kysličník uhelnatý,” řekne doktoru Jacku Fieldingovi stojícímu na druhé straně pojízdného lůžka z nerezavějící oceli. Mrtvola spočívá mezi nimi.

„Všimla jste si něčeho?”

„Alkohol sice necítím a muž nemá třešňově červenou barvu, ale jistota je jistota. Víte, Jacku, tyhle případy nikdy nejsou jednoduché.”

Mrtvý je dosud oblečen v olivově zelených pracovních kalhotách, zašpiněných cihelným prachem a nad koleny potrhaných. Prasklá kůže obnažila roztříštěné kosti, vrstvy tuku a svalové tkáně. Traktor ho přejel uprostřed těla, ale Scarpettová to neviděla. K neštěstí muselo dojít nanejvýš pár minut poté, co odbočila za roh, a je si jistá, že muž, kterého pozorovala, byl pan Whitby. Marně se snaží nepřipomínat si tu scénu, v duchu ho dál vidí stát před obrovskou pneumatikou a opravovat jakousi poruchu motoru.

„Hej,” křikne Fielding na mladíka s vyholenou hlavou, zřejmě vojína z jednotky pro registraci hrobů ve Fort Lee. „Jak se jmenujete?”

„Bailey, pane.”

Scarpettová si všimne několika dalších mladých mužů a žen v sálových kompletech, s pokrývkami hlavy, rukavicemi a ústními rouškami. Napadne ji, jestli tyhle praktikantky a praktikanty učící se tady zacházet s mrtvolami hodlá armáda vyslat do Iráku. Představí si olivovou zeleň vojenských uniforem, barvu poničených kalhot pana Whitbyho.

„Bailey, udělejte něco pro pohřební ústav a podvažte tu karotidu,” zavrčí Fielding. V dobách, kdy tu vládla Scarpettová, nebýval tak nepříjemný. Rozhodně neštěkal na lidi kolem sebe a nevytýkal jim chyby.

Vojín je v rozpacích, svalnatou a tetovanou pravou paži nechává chvíli strnule zdviženou, jeho prsty zakryté gumovou rukavicí svírají dlouhou chirurgickou jehlu s navlečenou bavlněnou nití číslo 7. Mladík pomáhá pitevnímu asistentovi zašít řez ve tvaru písmene Y na těle, jehož pitva začala ještě před poradou. O nutnosti podvázat karotidu měl samozřejmě vědět zdejší asistent, nikoliv armádní praktikant. Scarpettové je vojáka líto. Kdyby dosud Fieldingovi šéfovala, domluvila by mu, aby v pitevně nikdy s nikým nejednal hrubě.

„Ano, pane,” vyhrkne vojín, v mladé tváři výraz pokoření. „Právě jsem se k tomu chystal, pane.”

„Vážně?” ironicky a hlasitě opáčí Fielding, takže všichni v pitevně slyší, jak praktikanta peskuje. „A víte vůbec, proč je vhodné tu karotidu podvázat?”

„Nevím, pane.”

„Prostě se to sluší,” řekne Fielding. „Uvážete smyčku kolem hlavní tepny, jakou je i karotida, aby ji balzamovač v pohřebním ústavu nemusel hledat. Je to věc zdvořilosti, Bailey.”

„Ano, pane.”

„Ježíši Kriste,” okázale si povzdechne Fielding. „S tímhle se tu potýkám denně, protože velký šéf sem pouští kdekoho. A myslíte, že sám se tu někdy ukáže?” Fielding se opět skloní ke svým formulářům a připíše pár údajů. „Ani náhodou. Sakra, je tady už skoro čtyři měsíce a zatím neprovedl jedinou pitvu. Jo. A pokud jste si toho náhodou ještě nevšimla, rád nechává lidi čekat. Přímo se v tom vyžívá. Bohužel vás nikdo předem nevaroval. Stejně jako asi nikdo nevaroval toho chudáka tady,” ukáže na mrtvého muže, kterému se podařilo přejet sama sebe traktorem. „Kdybyste mi zavolala, rovnou bych vám řekl, abyste raději zůstala doma.”

„Ano, měla jsem vám zavolat,” pokývne Scarpettová, zatímco sleduje, jak pětice lidí s námahou přemisťuje z vozíku na ocelový pitevní stůl značně tělnatou ženu. „Vytvořil se ji obrovský panniculus,” poznamená o tukovém záhybu či polštáři, jaký mívají na břiše podobně obézní jedinci. Ve skutečnosti však Scarpettová spíš chce Fieldingovi naznačit, že se nemíní vyjadřovat k doktoru Marcusovi právě tady v jeho pitevně a obklopena jeho podřízenými.

„Samozřejmě mi hodil na krk ten zatracený případ.” Fielding teď hovoří o doktoru Marcusovi v souvislosti s Gilly Paulssonovou. „Kristepane, když ji sem přivezli, vůbec se neobtěžoval zajít do pitevny, mizera jeden, a přitom každý věděl, že takové úmrtí vyvolá spousty otázek. Věřte mi, bude to jeho první velký malér. A nevrhejte na mě ten svůj přísný pohled, doktorko Scarpettová.” Vždycky ji takhle oslovoval, přestože mu několikrát nabízela, aby jí říkal Kay, neboť se vzájemně respektovali a sama ho pokládala za přítele. Fielding ji však nikdy neoslovil Kay v dobách, kdy mu šéfovala, a svůj postoj nezměnil ani teď. „Ne že by mi na tom záleželo, ale tady nás nikdo neslyší. Víte už, s kým budete večeřet?”

„Doufám, že s vámi.” Scarpettová mu pomáhá stáhnout z nohou pana Whitbyho zablácené kožené pracovní boty, rozvazuje špinavé tkaničky a povytahuje jazyky. Rigor mortis je teprve v počátečním stadiu, tělo dosud nevychladlo a zůstává vláčné.

„V životě nepochopím, jak tihle chlapi dokážou přejet sami sebe,” kroutí hlavou Fielding. „Takže domluveno. U mě doma v sedm. Bydlím pořád na stejné adrese.”

„K takovému neštěstí může dojít docela snadno.” Scarpettová opět v duchu vidí pana Whitbyho před zadním kolem traktoru. „Objeví se nějaká mechanická závada, traktorista opustí sedadlo, stoupne si před tu obrovskou pneumatiku a začne se vrtat ve startéru, nejspíš se snaží nahodit motor za pomoci šroubováku, ale zapomene, že má zařazenou rychlost, a k jeho smůle motor naskočí. V našem případě traktor muže téměř přepůlil.” Ukáže na otisk vzorku pneumatiky na olivově zelených pracovních kalhotách a černé vinylové bundě, kde je tlustou červenou nití vyšito jméno T. WHITBY. „Když jsem ho viděla, právě stál před tou pneumatikou.”

„Jo. U naší staré budovy. Takže vítejte zpátky ve městě.”

„Našli ho pod tím kolem?”

„Převálcovalo ho a jelo dál.” Fielding stáhne zablácené ponožky, jejichž vzorek zanechal stopy na mužových bílých chodidlech. „Pamatujete si na ten žlutě natřený kovový sloupek, co trčel z dlažby nedaleko zadního vchodu? Traktor do něj narazil a zastavil se, jinak by se asi prohnal bránou až k rampě. Což by ovšem nevadilo, stejně se tam všechno bourá.”

„Pravděpodobně se tedy nejedná o zadušení,” konstatuje Scarpettová s pohledem upřeným na mrtvolu. „Máme tu četná devastující zranění v rozsahu odpovídajícím šířce pneumatiky. Ten muž vykrvácel. Řekla bych, že břišní dutina je plná krve a pitva odhalí rozdrcenou pánev, protržená střeva, slezinu, játra i močový měchýř. Takže v sedm.”

„A co ten váš poskok?”

„Neříkejte mu tak. Není to zdvořilé.”

„Je zván. S tou policejní čapkou vypadá dost praštěně.”

„Já ho varovala.”

„Od čeho je podle vás ta řezná rána?” zeptá se Fielding, a když se dotkne téměř odseknutého nosu, po straně zarostlého obličeje pana Whitbyho steče pramínek krve. „Způsobilo ji něco na spodní, nebo spíš na zadní části traktoru?”

„Třeba to ani není řezná rána. Jak se pneumatika valila přes mužovo tělo, strhla s sebou i jeho kůži. Tohle poranění,” ukáže Scarpettová na hlubokou rozeklanou ránu táhnoucí se přes obě tváře a hřbet nosu, „může být tržné, nikoliv řezné. Pokud tipuju správně, v mikroskopických vzorcích najdete bláto či rez a na rozdíl od řezné rány také objevíte za místem poranění vychlípenou a odtrženou tkáň. Být vámi, rozhodně bych na tyhle otázky hledala odpověď.”

„Ach jo.” Fielding vzhlédne od formulářů, do nichž kuličkovým perem připevněným řetízkem ke kovové sponě zapisuje údaje o oblečení a osobních věcech mrtvého.

„Dá se předpokládat, že rodina pana Whitbyho bude žádat odškodnění,” pokračuje Scarpettová. „Jde o smrt na pracovišti, na smutně proslulém pracovišti.”

„Ach jo. Smrt si ho našla opravdu na zvláštními místě.”

Fieldingovy prsty v gumových rukavicích jsou teď celé červené, neboť se dotýká mužova obličeje a téměř odtrženého nosu a z rány volně vytéká teplá krev. Fielding nalistuje další ze sepnutých stránek a do obrysu lidského těla začne zakreslovat jednotlivá zranění. Skloní se a bezpečnostními plastovými brýlemi se znovu pozorně zahledí na mužovu tvář. „Nevidím bláto ani rez,” řekne. „Což ovšem neznamená, že tam nic takového není.”

„Přesně tak,” souhlasí Scarpettová se směrem jeho úvah. „Provedla bych stěry z veškerých poranění a poslala je do laboratoře k vyhodnocení. Nepřekvapilo by mě, kdyby se objevilo tvrzení, že muž byl sražen z traktoru či před něj a potom přejet. Nebo že ho někdo nejdřív praštil lopatou do obličeje. Člověk nikdy neví.”

„Ach jo. Peníze, peníze, peníze.”

„Nejde jen o peníze,” opáčí Scarpettová. „Jistě, právníci všechno převádějí na peníze. Ale musíte vzít v úvahu i šok rodinných příslušníků, jejich bolest, pocit nenahraditelné ztráty, snahu najít viníka. Nikdo z příbuzných nechce uvěřit, že smrt byla úplně zbytečná, prostě je nepřesvědčíte. Každý zkušený traktorista ví, že je chyba stoupnout si před zadní pneumatiku a opravovat startér, místo aby z bezpečnostních důvodů věnoval pozornost normálnímu zapalování, které dovoluje nastartovat traktor jedině na neutrál, nikoliv se zařazenou rychlostí. Ale co lidé dělají? Jsou zpohodlnělí, spěchají a nepřemýšlejí. A lidské povaze je vlastní odmítat možnost, že někdo, na kom nám záleží, si zavinil svou smrt, ať záměrně, nebo nedbalostí. Ale tyhle úvahy už jste ode mne slyšel.”

Když Fielding začínal, patřil ke svěřencům Scarpettové. Uváděla ho do tajů soudní patologie, učila ho, jak provádět nejen kompetentní, ale především krajně aktivní a důkladná lékařsko-právní vyšetřování na místě činu i při pitvě, a teď posmutněle vzpomíná, s jakou neskrývanou horlivostí pracoval na druhé straně jejího stolu, doprovázel ji k soudu, kdykoliv mu to dovolil čas, naslouchal jejím svědeckým výpovědím, sedával v její kanceláři, kde spolu probírali jeho záznamy, aby se co nejvíc poučil a naučil. A náhle je Fielding vyhaslý, trpí kožními problémy, Scarpettová dávno přišla o funkci — a oba se tu sešli.

„Měla jsem vám zavolat,” opakuje Scarpettová, zatímco rozepíná přezku laciného koženého opasku pana Whitbyho a stahuje zip na potrhaných olivově zelených kalhotách. „Prozkoumáme spolu případ Gilly Paulssonové a zjistíme, proč zemřela.”

„Ach jo,” povzdechne si Fielding. Dřív tohle své Ach jo neříkal. Alespoň ne tak často.

7

Henri Waldenová má na nohou semišové trepky lemované beránkem, a když se jako temné zjevení blíží k žlutohnědému koženému křeslu naproti pohovce, kroky na koberci vůbec nejsou slyšet.

„Už jsem se osprchovala,” prohodí, zatímco usedá do křesla a štíhlé nohy stahuje pod sebe.

Benton letmo zachytí rafinovaný záblesk mladého těla, světlé obliny vnitřních stran stehen. Ale neciví tam, nereaguje tak, jak by reagovala většina mužů.

„Proč vám na tom záleží?” zeptá se Henri. Stejnou otázku klade každé ráno už od prvního dne.

„Cítíte se pak líp, ne, Henri?”

Mladá žena přikývne a zírá na něho pohledem kobry.

„Maličkosti jsou důležité. Jídlo, spánek, mytí, cvičení. Jde o znovunabytí sebekontroly.”

„Slyšela jsem vás s někým mluvit.”

„S vámi je potíž,” odpoví Benton. Pozorně ji sleduje přes okraj brýlí, na klíně zápisník stejně jako předtím. Stránku zaplnily další poznámky: černé ferrari, bez dovolení, patrně sledována cestou z výcvikového tábora a styčným bodem černé ferrari.

„Soukromé hovory jsou prostě soukromé, chápete?” pokračuje Benton. „Takže se musíme vrátit k naší původní dohodě, Henri. Pamatujete si ji?”

Henri si zuje trepky a odhodí je na koberec. Skloní se, aby si prohlédla svá útlá holá chodidla položená na polštáři křesla, a přitom se jí mírně rozevře červený župan. „Ne,” odpoví téměř neslyšně a zavrtí hlavou.

„Vím, že si ji pamatujete, Henri.” Benton často opakuje její jméno, chce jí pomoct najít ztracenou a v určitém ohledu nenávratně poškozenou osobnost. „Dohodli jsme se, že se budeme vzájemně respektovat, vzpomínáte?”

Mladá žena se předklání ještě hlouběji, s krajním zaujetím si osahává nenalakovaný nehet na palci u nohy a vyloženě Bentonovi nabízí svou nahotu pod županem.

„Součástí vzájemného respektu je, že jeden druhému dopřejeme soukromí,” řekne tiše Benton. „A také že se k sobě budeme chovat zdvořile a zdrženlivě. Hodně jsme mluvili o jistých mezích. Porušit zdrženlivost znamená překročit meze.”

Henri zvedne volnou ruku k hrudi a přitáhne si župan, ale zároveň dál prozkoumává prsty na nohou. „Právě jsem se vzbudila,” poznamená, jako by tím vysvětlovala svůj exhibicionismus.

„Děkuju vám, Henri.” Benton považuje za důležité, aby si uvědomila, že po ní sexuálně netouží, dokonce ani v představách. „Ale vy jste se právě nevzbudila. Vstala jste, objevila se tady, chvíli jsme spolu hovořili a potom jste se šla osprchovat.”

„Nejmenuju se Henri.”

„Jak byste si přála, abych vás oslovoval?”

„Nijak.”

„Máte dvě jména. Jedno vám dali při křtu, druhé jste začala používat jako herečka a používáte je dosud.”

„Dobrá, pak jsem Henri,” prohodí s pohledem upřeným na prsty u nohou.

„Takže vám budu říkat Henri.”

Mladá žena přikývne, stále s očima sklopenýma k těm prstům. „A jak říkáte jí?”

Benton ví, o koho jde, ale otázku ponechá bez odpovědi.

„Spíte s ní. Lucy mi všechno pověděla.” Henri zdůrazní slovo všechno.

Benton pocítí záchvěv hněvu, ale ovládne se. Kdepak, Lucy by jí určitě nevykládala podrobnosti o mém vztahu se Scarpettovou, říká si. To mě jen Henri znovu provokuje, znovu testuje odolnost mých mezí. Znovu se přes ně snaží proniknout.

„Jak to, že tu není s vámi?” zeptá se Henri. „Máte přece dovolenou, ne? A ona tady není. Spousty lidí spolu po čase přestanou spát. Což je taky jeden z důvodů, proč s nikým nechci žít, alespoň ne dlouho. Žádný sex. Po nějakých šesti měsících se lidi obvykle už nepřitahují. Není tady, protože jsem tu já,” dodá Henri a upřeně se na Bentona zahledí.

„Přesně tak,” odpoví Benton. „Není tady, protože jste tu vy, Henri.”

„Jistě zuřila, když jste jí řekl, aby nejezdila.”

„Chápe situaci.” Teď ovšem Benton nemluví zcela upřímně.

Scarpettová jeho vysvětlení přijala, ale rozhodně ne s nadšením. Momentálně do Aspenu nemůžeš, oznámil jí hned po telefonátu zpanikařené Lucy. Bohužel se objevil případ, kterému se musím věnovat.

Zřejmě tedy z Aspenu odjíždíš, nadhodila Scarpettová.

Nemůžu o tom případu mluvit, odpověděl. A samozřejmě si uvědomuje, že podle Scarpettové je v téhle chvíli bůhvíkde, jenom ne v Aspenu.

Tohle vážně není spravedlivé, Bentone, řekla. Vyhradila jsem si ty dva týdny jenom pro nás. Koneckonců mám taky případy.

Měj strpení, odpověděl. Slibuju, že později ti všechno vysvětlím.

Vybral sis špatný čas, povzdechla si. Hodně špatný. Potřebovali jsme být spolu.

Opravdu potřebovali být spolu. Ale místo se Scarpettovou je Benton v Aspenu s Henri. „Povězte mi, co se vám na dnešek zdálo,” vybídne ji. „Pamatujete si to?”

Henri se zamračí. Dlouhými prsty si mne palec na levé noze, jako by ji bolel. Benton vstane. Zvedne pistoli Glock, projde obývacím pokojem ke kuchyňskému koutu, otevře skřínku a uloží pistoli do horní přihrádky. Potom vyndá dva hrnky a nalije kávu. On i Henri pijí černou.

„Kdyby vám připadala moc silná, uvařím jinou.” Postaví jí hrnek na rohový stolek a opět zaujme své místo na pohovce. „Včera se vám zdálo o nějakém netvorovi. Vlastně jste říkala zvíře, ne?” Zkušeným pohledem vyhledá její smutné oči. „Viděla jste to zvíře i dnešní noc?”

Neodpoví mu. Její nálada je výrazně horší než při jejich předchozím rozhovoru. Když se sprchovala, zřejmě se něco přihodilo, ale k tomu se Benton dostane později.

„Jestli nechcete, nemusíte o tom zvířeti mluvit, Henri. Ale čím víc mi o něm povíte, tím pravděpodobněji ho dokážu vypátrat. Přejete si, abych ho vypátral, viďte?”

„S kým jste to hovořil?” zeptá se ztišeným dětským hláskem. Jenže Henri není dítě. A rozhodně není nevinná. „Mluvili jste o mně,” dodá umíněně, zatímco široký pásek se uvolňuje a rozevřený župan znovu předvádí část jejího těla.

„O vás jsem v žádném případě nemluvil. Nikdo neví, že tady jste. Nikdo kromě Lucy a Rudyho. Doufám, že mi důvěřujete, Henri.” Benton se odmlčí a pohlédne na ni. „A jistě důvěřujete i Lucy.”

Při zmínce o Lucy oči mladé ženy zajiskří hněvem.

„Doufám, že nám důvěřujete, Henri.” Benton sedí zcela klidně, nohy překřížené, prsty propletené a položené v klíně. „Rád bych, abyste se zakryla, Henri.”

Mladá žena si upraví župan, okraje zastrká mezi kolena a opět utáhne široký pásek. Benton přesně ví, jak vypadá nahá, ale nepředstavuje si to. Viděl fotografie a už se na ně nepodívá, pokud nebude nutné, aby si je znovu prohlédl s dalšími odborníky a eventuálně i s Henri, až bude připravená. A jestli vůbec bude připravená. Zatím v sobě Henri potlačuje skutečnosti případu, ať už nevědomě, nebo vědomě, a chová se způsobem, jaký by mátl a rozčiloval slabší povahy, které nezajímá její osud a nechápou její výstřelky. Neúnavné pokusy sexuálně vzrušit Bentona nejsou jenom běžným psychologickým přenosem, ale také jasným projevem akutních i chronických narcistních potřeb, touhy kontrolovat a ovládat, pokořit a zničit toho, kdo si dovolí o Henri pečovat. Veškeré její akce a reakce vyjadřují hněv a nenávist k vlastní osobě.

„Proč mě Lucy poslala pryč?” zeptá se.

„Nepovíte mi to sama? Zkuste mi vysvětlit, proč jste tady.” „Protože…” Henri si rukávem županu otře oči. „Kvůli tomu zvířeti.”

Benton ji ze své výhodné pozice na pohovce nepřestává sledovat. Slova v zápisníku nedokáže Henri přečíst, jsou bezpečně mimo její dosah. Benton ji nevybízí k řeči. Důležité je být trpělivý, nesmírně trpělivý jako lovec, který nehybně stojí v lese a skoro ani nedýchá.

„Přišlo do domu. Víc už si nepamatuju.”

Benton ji mlčky pozoruje.

„Lucy ho pustila dovnitř,” řekne Henri.

Benton ji sice příliš neusměrňuje, ale nemůže jí dovolit dezinformace a zjevné lži. „Ne, Lucy ho dovnitř nepustila,” opraví ji. „Nikdo ho tam nepustil. Vniklo do domu, protože zadní dveře nebyly zamčené a poplašný systém byl vypnutý. Už jsme o tom mluvili. Vzpomenete si, proč byl alarm vypnutý a dveře nebyly zamčené?”

Henri si prohlíží jeden z prstů na noze, ruce má v klidu. „Už jsme o tom mluvili,” opakuje Benton.

„Měla jsem chřipku,” odpoví Henri s pohledem upřeným na jiný prst. „Stonala jsem a Lucy nebyla doma. Trápila mě zimnice, šla jsem se ohřát ven na sluníčko a pak jsem zapomněla zamknout a zapojit alarm. Prostě jsem v horečce zapomněla a Lucy mi to vyčítá.”

Benton se napije kávy, mezitím už vychladlé. V horách coloradského Aspenu káva nezůstává horká. „Řekla vám Lucy, že je to vaše vina?”

„Myslí si to.” Henri teď upřeně hledí do okna za Bentonovou hlavou. „Myslí si, že za všechno můžu já.”

„Ale mně neříkala, že si něco takového myslí,” poznamená Benton. „Vyprávěla jste mi o svých snech,” vrátí se k tématu, které ho zajímá. „O snech z minulé noci.”

Henri zamžiká a opět si začne mnout palec na noze. „Bolí vás ten palec?”

Henri přikývne.

„To je mi líto. Nechcete nějakou mast?”

Henri zavrtí hlavou. „Nepomohla by.”

Nemluví jenom o palci na pravé noze, ale spojuje si dvě skutečnosti: že byl palec zlomený a že se ocitla v Bentonově ochranné péči více než patnáct set kilometrů od floridské Pompano Beach, kde málem zemřela. Henri teď planou oči.

„Šla jsem po pěšině,” spustí. „Z jedné strany jsem viděla skály, sráznou skalní stěnu přímo vedle cesty. V té stěně byly škvíry, takové pukliny mezi skalami, a já se bůhvíproč do jedné z nich vmáčkla a uvázla tam.” Náhle je celá zadýchaná, roztřesenou rukou si prudce odhrne z čela blond vlasy. „Zůstala jsem zaklíněná mezi skalami… Nemohla jsem se pohnout, nemohla jsem dýchat, nemohla jsem se odtud vyprostit. A nikdo mi nedokázal pomoct. Když jsem stála pod sprchou, vzpomněla jsem si na ten sen. Voda mi dopadala na tvář, zadržela jsem dech — a najednou se mi sen vybavil.”

„Pokusil se vás někdo vysvobodit?” Benton záměrně nereaguje na její děs a také ponechává stranou otázku, jestli je ten děs skutečný, nebo předstíraný. Zatím Co neví. Pokud jde o Henri, ví toho Benton velmi málo.

Mladá žena sedí nehybně v křesle a lapá po dechu.

„Říkala jste, že vám nikdo nedokázal pomoct,” pokračuje Benton klidně a tiše, nevyzývavě, dokonale v souladu s rolí psychoterapeuta, kterou kvůli Henri přijal. „Byl tam ještě někdo další? Nebo tam snad bylo víc lidí?”

„Nevím.”

Benton čeká. Kdyby dál lapala po dechu, musel by s tím něco udělat, ale zatím je trpělivý. Trpělivý jako lovec.

„Přesně si nevzpomínám. Nevím proč, ale na okamžik jsem si myslela, že někdo… Prostě mě v tom snu napadlo, že by mě třeba někdo mohl z té skály vysekat, snad krumpáčem. A pak mi bleskla hlavou: ne, skála je příliš tvrdá.

Nikdo mě z ní nevyláme, nikdo mě nezachrání. Já tady umřu. Umírala jsem, věděla jsem o tom, pak už jsem to nemohla vydržet a sen se rozplynul.” Stejně náhle, jak zřejmě skončil sen, končí i její překotné vyprávění. Henri se zhluboka nadechne, uvolní se a pohlédne Bentonovi do očí. „Bylo to příšerné.”

„Chápu,” pokývne Benton. „Musel to být děsivý sen. Neumím si představit nic hroznějšího, než když člověk není schopen normálně dýchat.”

Henri si položí dlaň na srdce. „Ta skála mi stlačovala hruď. Dýchala jsem jenom trhaně a mělce, rozumíte? A pak už jsem prostě neměla dost síly.”

„Nikdo není tak silný, aby pohnul skalní stěnou,” poznamená Benton.

„Vůbec jsem se nemohla nadechnout.”

Útočník se ji patrně pokusil udusit nebo uškrtit, uvažuje Benton a vybavuje si snímky z místa činu. Jeden po druhém v duchu prohlíží, studuje Henriina poranění a snaží se je sladit s tím, co mu právě sdělila. Vidí krev vytékající z nosu, rozmazávající se po tvářích a třísnící prostěradlo pod obličejem, neboť Henri leží v posteli na břiše. Je nahá a nepřikrytá, ruce má rozhozené nad hlavou a dlaněmi dolů, nohy skrčené, jednu o něco víc než druhou.

Zatímco se Benton soustředí na další fotografii uloženou v paměti, Henri vstane z křesla. Zamumlá, že chce ještě kávu a dojde si pro ni sama. Benton si její slova dá do souvislosti se skutečností, že v jedné z kuchyňských skřínek je jeho Glock. Henri ovšem neví, ve které, neboť nemohla vidět, kam pistoli schoval. Benton mladou ženu pozorně sleduje a zároveň dál v duchu luští znakové písmo jednotlivých zranění, těch zvláštních stop na jejím těle. Hřbety jejích rukou jsou zarudlé, protože útočník ji poškrábal. (Ale třeba šlo o útočnici, pohlavím pachatele si Benton není jistý.) Henri má čerstvé modřiny na pažích a několik větších zhmožděnin v horní části zad. Během následujících dní červeň z krvácejících podkožních vlásečnic ztemněla do zlověstně purpurového odstínu.

Benton sleduje, jak si Henri nalévá další hrnek, a vidí před sebou fotografie jejího bezvědomého těla na místě činu. Skutečnost, že to tělo je půvabné, má pro Bentonovy úvahy význam v jediném smyslu: její zjev a chování mohly u útočící osoby uvolnit násilnické sklony, vyvolat touhu vraždit. Henri je útlá, ale rozhodně nevypadá dětsky. Má prsa a pubické ochlupení, pedofily by nepřitahovala. V době útoku prožívala aktivní sexuální vztah.

Henri se vrací ke koženému křeslu, v dlaních svírá hrnek. Bentonovi nevadí její netaktnost. Jistě, bylo by zdvořilé zeptat se ho, jestli taky nechce dolít kávu, jenže Henri patří k nejsobečtějším a nejbezohlednějším lidem, s jakými se kdy setkal. Sobecká a bezohledná byla před vražedným útokem, sobecká a bezohledná zůstane dál. Vůbec by se už s Lucy neměla stýkat, pomyslí si Benton. Já ovšem nemám právo si to přát. A samozřejmě nemám ani právo tomu napomáhat.

„Henri,” řekne Benton a vstane, aby si došel pro kávu, ,jste dneska ochotná probrat, jak se všechno odehrálo?”

„Ano. Ale skoro nic si nepamatuju.” Její hlas ho provází do kuchyně. „Vím, že mi nevěříte.”

„Proč si to myslíte?” Benton si nalije kávu a vrátí se do obývacího pokoje.

„Ten doktor mi taky nevěřil.”

„Ach ano, ten lékař. Povídal, že vám nevěří.” Benton se opět posadí na pohovku. „Můj názor znáte, ale pro jistotu vám ho zopakuju. Ten lékař pokládá ženy za hysterky, nemá je rád a určitě si jich neváží. Proč? Protože ve skutečnosti z nich má strach. Kromě toho slouží na pohotovosti, ale neví nic o násilnících a obětech.”

„Podle něho jsem si to udělala sama,” rozzlobeně vyhrkne Henri. „Myslí si, že jsem neslyšela, co povídal sestře.”

Benton pečlivě zvažuje své reakce. Henri teď nabízí novou informaci. Nezbývá mu než doufat, že pravdivou. „Popište mi tu situaci,” řekne. „Moc rád bych věděl, o čem lékař mluvil s ošetřovatelkou.”

„Měla bych toho mizeru žalovat,” mračí se Henri. Benton čeká, zvolna upíjí kávu.

„Jo, možná ho budu žalovat,” dodá Henri záštiplně. „Myslel si, že ho neslyším. Když vešel do pokoje, měla jsem totiž zavřené oči. Ležela jsem v posteli a skoro usínala, ta sestra stála u dveří. A najednou se tam objevil. Tak jsem předstírala, že nevím o světě.”

„Předstírala jste, že hluboce spíte,” upřesní Benton. Henri přikývne.

„Jste zkušená herečka. Hrávala jste i profesionálně.”

„Pořád jsem herečka. Herecký talent člověk neztratí. Jenom právě teď nikde nevystupuje, protože mám na práci jiné věci.”

„Jako herečka jste určitě byla dobrá, dokážu si vás představit,” poznamená Benton.

„Ano.”

„Herci musejí umět předstírat. A vy jste vždycky v předstírání vynikala.” Benton se krátce odmlčí. „Často něco předstíráte, Henri?”

Oči jí ztvrdnou. „V tom nemocničním pokoji jsem předstírala spánek, jen abych si poslechla doktora. A slyšela jsem každé jeho slovo. Jasně řekl: Když máte na někoho vztek, nejlepší je vymyslet si znásilnění. Zatraceně rafinovaná pomsta, co? A zasmál se.”

„Nedivím se vám, že ho chcete žalovat,” poznamená Benton. „To se stalo na pohotovosti?”

„Kdepak, v mém pokoji. Později, když mě po všech těch

testech odvezli nahoru. Nevzpomínám si, které to bylo patro.”

„O to je všechno horší,” konstatuje Benton. „Do vašeho pokoje vůbec neměl chodit. Jako lékaři na pohotovosti mu nepřísluší navštěvovat pokoje v patrech. Zastavil se tam jenom ze zvědavosti. A to není správné.”

„Budu ho žalovat. Moc si ke mně dovoloval.” Henri si znovu mne palec na noze, jehož zhmožděniny stejně jako zhmožděniny na rukou vybledly do odstínu nikotinové žluti. „Taky utrousil něco o Dextro hlavách. Netuším, co to má být, ale vyloženě mě urážel a zesměšňoval.”

Opět je tu nová informace a Benton doufá, že trpělivým postupem získá od mladé ženy další a snad i pravdivé podrobnosti. „Dextro hlava se říká někomu, kdo zneužívá léky proti alergiím a chřipce nebo sirupy proti kašli obsahující opiáty. Mezi mládeží je to bohužel dost populární.”

„Ten mizera,” mumlá Henri a pohrává si s županem. „Nemůžete zařídit, aby mu to pořádně spočítali?”

„Poslyšte, Henri, nemáte představu, proč naznačoval, že jste byla znásilněna?” zeptá se Benton.

„Nevím. Myslím, že mě nikdo neznásilnil.”

„Pamatujete si na ošetřovatelku ze soudního oddělení?” Henri zvolna vrtí hlavou.

„Zavezli vás na vyšetřovnu vedle pohotovosti a použili soupravu pro shromažďování fyzických důkazů. Znáte ji, ne? Když vás přestalo bavit herectví, pracovala jste u policie, ještě před pár měsíci, na podzim, než vás v Los Angeles potkala Lucy a nabídla vám zaměstnání. Takže víte o stěrech, zajišťování vlasů, vláken a tak dál.”

„Herectví mě nepřestalo bavit. Jen jsem si chtěla dát pauzu, chvíli dělat něco jiného.”

„No dobrá. Ale na soupravu PERK si jistě pamatujete.” Henri kývne.

„A na tu ošetřovatelku? Jak jsem slyšel, byla moc milá. Jmenuje se Brenda. Prohlédla vás, aby zjistila případná poranění způsobená sexuálním napadením a zabezpečila důkazy. Vyšetřovna se používá i pro děti a je tam plno plyšových zvířátek. Na tapetách jsou stromy, džbánky s medem a další motivy z knížky Medvídek Pú. Brenda nepřišla oblečená jako ošetřovatelka, ale ve světle modrém kostýmku.”

„Vždyť jste tam nebyl.”

„Prozradila mi to do telefonu.”

Henri upřeně pozoruje svá holá chodidla položená na polštářku křesla. „Vy jste se jí vyptával, jak byla oblečená?”

„Ano. Taky má oříškově hnědé oči a krátké černé vlasy.” Benton by se rád dozvěděl, co v sobě Henri potlačuje, nebo o čem předstírá, že v sobě potlačuje, a vrátí se tedy k tématu soupravy pro shromažďování fyzických důkazů. „Nenašla se žádná semenná tekutina, Henri. Nenašly se žádné důkazy sexuálního napadení. Ale Brenda objevila textilní vlákna, která se vám přilepila k pokožce, pravděpodobně namazané nějakým olejem nebo pleťovým mlékem. Vzpomenete si, jestli jste tehdy ráno něco podobného použila?”

„Nevzpomínám si,” odpoví tiše. „Ale nemůžu to ani vyloučit.”

„Podle Brendy byla vaše pokožka velmi vláčná,” pokračuje Benton. „Brenda taky zachytila zvláštní vůni. Jemnou vůni připomínající parfémované pleťové mléko.”

„On mě ničím nemazal.”

„On?”

„Musel to být muž. Vy si to snad nemyslíte?” V jejím hlase plném očekávání znějí falešné tóny, jaké slyšíme pokaždé, když se někdo pokouší obelhávat sám sebe nebo druhé lidi. „Nemohla to být žena. Ženy takové věci nedělají.”

„Ženy dělají ledacos. Zatím ještě nevíme, kdo na vás zaútočil. Možná muž, možná žena. Na matraci v ložnici se našlo několik vlasů, černých a kudrnatých, dlouhých přibližně 12 až 15 centimetrů.”

„Brzy tedy budeme mít jistotu, ne? V laboratoři z vlasů získají DNA a potvrdí, že to nebyla žena,” řekne Henri.

„Obávám se, že jistotu mít nebudeme. Testování DNA, jaké provádějí, nedokáže určit pohlaví. Snad rasu, ale nikoliv pohlaví. Ostatně i určení rasy trvá nejméně měsíc. Do

mníváte se tedy, že tím pleťovým mlékem jste se namazala sama?”

„Ne. A neudělal to ani útočník. Nedovolila bych mu to. Bránila bych se, poprala bych se s ním. Ale pravděpodobně to měl v úmyslu.”

„A vy sama jste určitě pleťové mléko nepoužila?”

„Jasně jsem vám řekla, že to nebyl on a že jsem to nebyla já, tečka. Dál vám do toho nic není.”

Benton rozumí. Pokud Henri mluví pravdu, pleťové mléko nijak nesouvisí s napadením. Do Bentonových úvah vstupuje Lucy. Je mu jí líto a zároveň se na ni hněvá.

„Povězte mi, jak se podle vás všechno stalo,” řekne Henri. „Mluvte a já budu buď souhlasit, nebo nesouhlasit.” Usměje se.

„Lucy přijela domů,” začne Benton starou informací. Nemíní odhalovat příliš mnoho a příliš brzy. „Bylo pár minut po poledni, a když odemkla domovní dveře, okamžitě si všimla, že alarm není zapojený. Volala vás, vy jste neodpovídala. Pak zaslechla, jak zadní dveře vedoucí k bazénu tlučou o zarážku, a rozběhla se tím směrem. A v kuchyni zjistila, že ty dveře vedoucí k bazénu a pobřežní ochranné hrázi jsou dokořán.”

Henri široce otevřenýma očima opět hledí do okna za Bentonem. „Kéž by ho zabila!”

„Vůbec nikoho neviděla. Ten člověk patrně slyšel, jak Lucy přijíždí v černém ferrari, dal se na útěk a…”

„Byl se mnou v mém pokoji, musel seběhnout po té spoustě schodů,” přeruší ho Henri, oči dál široce rozevřené, a Benton má pocit, že tentokrát mladá žena nelže.

„Lucy tehdy nezajela do garáže, chtěla se totiž jenom podívat, jak vám je,” pokračuje Benton. „Proto se velmi rychle dostala k domovním dveřím a odemkla je. Pachatel zatím prchal zadními dveřmi. Nepronásledovala ho. Ani ho nezahlédla. V té chvíli myslela jedině na vás, ne na toho, kdo vnikl do domu.”

„Nesouhlasím,” ozve se Henri téměř potěšeně.

„S čím?”

„Nepřijela v černém ferrari, to stálo v garáži. Lucy měla kalifornsky modré ferrari, takže před domem zaparkovala tohle auto.”

Benton vezme na vědomí další novou informaci, ale tváří se velmi klidně, skoro lhostejně. „Byla jste nemocná a ležela jste, Henri. Víte určitě, jakým autem toho dne Lucy jela?”

„Vždycky to vím. Nevzala si černé ferrari, protože bylo poškozené.”

„Poškozené? Jak?”

„Někdo ho poškodil na parkovišti.” Henri už zase studuje svůj zhmožděný palec. „U tělocvičny za třídou Atlantic, je to směrem na Coral Springs. Občas si tam jezdíme zacvičit.”

„Prozradíte mi, kdy se to stalo?” zeptá se Benton co nejklidněji. Nedává najevo své vzrušení, ale tuší, kam by tahle nová a důležitá informace mohla vést. „Černé ferrari někdo poškodil, zatímco jste byla v tělocvičně?” dodá, aby ji přiměl k pravdivé odpovědi.

„Neřekla jsem, že jsem byla v tělocvičně,” odsekne Henri a její nepřátelský tón potvrdí Bentonovo podezření.

Odjela černým ferrari do tělocvičny, nejspíš bez Lucyina svolení. Černým ferrari přece nesmí jezdit nikdo kromě Lucy. Dokonce ani Rudy.

„Povězte mi o tom poškození.”

„Někdo vůz poškrábal, možná klíčkem nebo něčím podobným. Vyryl tam nějaký obrázek.” Henri upřeně zírá na svá chodidla a zežloutlý palec.

„Jaký obrázek?”

„Potom v něm už nejela. S poškrábaným ferrari se nejezdí.” „Lucy se určitě zlobila,” podotkne Benton.

„Přece se to dá spravit. Všechno •se dá spravit. Kdyby ho zabila, nemusela jsem být tady. Teď se budu muset až do smrti bát, že si mě ten chlap znovu najde.”

„Henri, ze všech sil se snažím, abyste si kvůli tomu už nikdy nemusela dělat starosti. Ale potřebuju vaši pomoc.”

„Co když si nikdy nevzpomenu?” pohlédne Henri na Bentona. „Nemůžu s tím nic dělat.”

„Lucy vyběhla tři křídla schodů do velké ložnice. Tam jste ležela.” Benton mladou ženu pozorně sleduje, chce se ujistit, že opravdu vnímá, co jí právě říká, i když tuhle část už předtím vyslechla. Po celou dobu ho totiž trápí pochybnosti. Předstírá Henri, nebo nepředstírá? Nejsou její odpovědi, gesta a celkové chování skutečně odrazem jejího duševního stavu? Koneckonců mohla ztratit spojení s realitou, propadnout bludům, úplně se psychicky zhroutit. Sice naslouchá, reaguje však velmi neadekvátně. „Když vás Lucy našla, byla jste v bezvědomí, ale volně jste dýchala a taky váš srdeční rytmus se zdál normální.”

„Neměla jsem nic na sobě.” Tahle okolnost jí nevadí. Henri mu prostě jen ráda navozuje představu své nahoty.

„Často spíte nahá?”

„Ano, líbí se mi to.”

„Vzpomínáte si, jestli jste si tehdy dopoledne svlékla pyžamo, než jste se vrátila do postele?”

„Patrně jsem to udělala.”

„Útočník vám tedy pyžamo nesvlékl? Pokud předpokládáme, že šlo o muže.”

„Ne, svlékat mě nemusel. Ale určitě by to rád udělal.”

„Když vás Lucy předtím, asi kolem osmé ráno, naposledy viděla, měla jste na sobě červené hedvábné pyžamo a žlutohnědý froté župan.”

„To je pravda. Chtěla jsem jít ven. Seděla jsem v zahradním křesle u bazénu a hřála se na sluníčku.”

Benton zaznamená další novou informaci a zeptá se: „V kolik hodin to bylo?”

„Hned potom, co Lucy odjela, řekla bych. Vzala si modré ferrari. Vlastně to nebylo hned potom,” poopraví se nevzrušeně a dál vyhlíží ven do zasněženého, sluncem ozářeného rána. „Měla jsem na ni vztek.”

Benton zvolna vstane a přiloží do krbu několik polínek. Plameny dychtivě olizují suché borové dřevo, vzhůru ke komínu vzlétají roje jisker. „Něčím se vás dotkla,” nadhodí Benton, zatímco zavírá krbovou mřížku.

„Lucy nesnáší nemocné,” odpoví Henri, náhle soustředěnější a jistější. „Nechtěla o mě pečovat.”

„A co to pleťové mléko?” zeptá se Benton. Ohledně historky s pleťovým mlékem už má celkem jasno, dokonce si je téměř jistý, ale přece jen by si rád svůj dohad potvrdil.

„Co má být? To pro ni přece nebyla žádná nepříjemná práce, ne? Právě naopak. Víte, kolik lidí by mě s radostí namazalo pleťovým mlékem? Prokázala jsem jí laskavost, když jsem jí to dovolila. Jenže ona vždycky dělá jen věci, které jí vyhovují, a pak už ji pečovat o nemocnou přítelkyni nebaví. Bolela mě hlava a hádaly jsme se.”

„Jak dlouho jste seděla u bazénu?” Benton se snaží nerozptylovat úvahami o tom, co si sakra Lucy představovala, když se seznámila s Henri Waldenovou, a zároveň si moc dobře uvědomuje, jak sociopati dokážou zaujmout a okouzlit i lidi, kteří s nimi už mají své zkušenosti.

„Moc dlouho ne. Nebylo mi dobře.”

„Patnáct minut? Půl hodiny?”

„Asi tak půl hodiny.”

„Viděla jste někoho? Nebo třeba nějaký člun?”

„Nevšimla jsem si. Takže možná tam žádné čluny nejezdily. Co Lucy udělala, když mě našla v tě ložnici?”

„Zavolala 911. A zatímco čekala na záchranáře, kontrolovala vaše životní funkce,” stručně shrne Benton, ale pak se poněkud riskantně rozhodne připojit další podrobnost. „Taky pořídila fotografie.”

„Vytáhla zbraň?”

„Ano.” „Škoda, že ho nezabila.”

„Pořád mluvíte o muži.”

„A pořídila snímky?” zeptá se Henri. „Ona mě fotografovala?”

„Byla jste v bezvědomí, ale nikoliv v ohrožení života. Lucy pořídila snímky, než vás odvezli.”

„Protože jsem vypadala jako oběť útoku?”

„Vaše tělo zaujímalo dost podivnou polohu, Henri. Asi takovouhle.” Benton zvedne ruce nad hlavu. „Ležela jste s obličejem na polštáři, ruce vzpažené a dlaněmi dolů. Tekla vám krev z nosu, byly vidět zhmožděniny. A palec na pravé noze jste měla zlomený, ovšem to se zjistilo až později. Zdá se, že si nevzpomínáte, jak jste si ten palec zlomila.”

„Třeba jsem zakopla na schodech.”

„Pamatujete si to?” zeptá se Benton. Dosud o svém zlomeném palci nic konkrétního neuvedla. „Kdy se to mohlo stát?”

„Když jsem šla k bazénu. Na těch kamenných schodech. Měla jsem horečku, byla jsem napůl omámená léky, a tak jsem asi jeden schod minula. Vzpomínám si, jak jsem vykřikla bolestí. Ano, hrozně to bolelo, dokonce mě napadlo, že bych jí zavolala, ale bylo by to zbytečné. Nesnáší, když jsem nemocná a něco mě bolí.”

„Cestou k bazénu jste si zlomila palec, nejdřív jste uvažovala, že zavoláte Lucy, ale rozmyslela jste si to.” Benton chce mít úplně jasno.

„Souhlasím,” výsměšně se ušklíbne Henri. „Kde jsem měla pyžamo a župan?”

„Všechno bylo úhledně složené na křesílku vedle postele. Dala jste to tam vy?”

„Asi ano. Ležela jsem přikrytá?”

Benton ví, kam Henri míří, ale pokládá za důležité říct jí pravdu. „Ne. Pokrývka byla stažená v nohách postele a volně visela k podlaze.”

„Neměla jsem vůbec nic na sobě a Lucy mě fotografovala.” Henri na něho pohlédne, tvář bez výrazu, oči chladné a tvrdé.

„Ano,” kývne Benton.

„Přesně tohle se od ní dalo čekat. Prostě policajtka za všech okolností.”

„Vy jste taky policistka, Henri. Co byste dělala na jejím místě?”

„Přesně tohle se od ní dalo čekat,” zopakuje Henri.

8

„Kde právě jsi?” zeptá se Marino, jakmile na displeji vibrujícího mobilu spatří Lucyino číslo. „Nahlaš mi polohu.” Vždycky chce nejdřív slyšet, kde Lucy je, i když to třeba vůbec nehraje roli.

Celý svůj dospělý život Marino zasvětil práci u policie. A jedním z detailů, jaké dobrý policista nikdy nezanedbá, je určení místa. Nemá přece smysl zapínat vysílačku a křičet mayday, pokud nevíte, kde vlastně jste. Marino se považuje za Lucyina ochránce a učitele a snaží se, aby na to nezapomínala, přestože Lucy na to zapomněla už před mnoha lety.

„Atlantic,” slyší v pravém uchu její odpověď. „A jedu v autě.”

„Děláš si srandu, Sherlocku? Podle zvuku bych spíš hádal na hodně starej popelářskej vúz.” Marino málokdy propásne příležitost otřít se o Lucyinu vášeň pro luxusní automobily.

„Závist ti ani trochu nesluší,” prohodí Lucy.

Marino poodejde pár kroků od kávového automatu v budově úřadu Hlavního soudního lékaře a rozhlédne se, aby se ujistil, že hovor nikdo cizí neposlouchá. „Hele, tady to nevypadá zrovna nejlíp,” řekne a skleněnou výplní v zavřených dveřích nakoukne do knihovny. Uvnitř je prázdno. „Cele] tenhle podnik je jedna hrúza.” Mluví do miniaturního mobilu, který musí neustále přesunovat mezi uchem a ústy. „Zatím ti jenom svěřuju svý první dojmy.”

„Kdepak, nesvěřuješ mi jenom své první dojmy,” odpoví Lucy po kratší odmlce. „Co chceš, abych udělala?”

„Zatraceně, to tvý fáro dělá hroznej randál.” Marino přechází sem a tam, jeho oči pod štítkem baseballové čapky s emblémem losangeleského policejního oddělení, kterou mu z legrace věnovala Lucy, neklidně těkají.

„Aha. Teď mě fakt začínáš děsit,” přehluší Lucy řev svého ferrari. „Věc je vážná, co? Měla jsem to tušit, už když jsi mi tvrdil, že o nic nepůjde. Sakra. Varovala jsem tě. Oba jsem vás varovala, abyste se tam nevraceli.”

„Ve hře je toho víc, nejen ta mrtvá holka,” odpoví Marino nevzrušeně. „Právě o tom dalším chci mluvit. Všechno je prostě složitější. Neříkám, že to děvče nepředstavuje hlavní problém. Určitě ano. Ale děje se tu ještě ledacos jinýho. Náš společnej přítel,” naráží Marino na Bentona, „se vyjádřil dostatečně jasně. Jenže znáš ji.” Tentokrát myslí Scarpettovou. „Nenechá si poradit a zase skončí na hromadě hnoje.”

„Děje se tam ledacos jiného? Třeba co? Dej mi nějaký příklad.” Lucyin tón se mění. Kdykoliv je opravdu vážná, mluví pomalu a neústupně. Její hlas Marinovi připomíná tupnoucí klíh.

Jestli tady v Richmondu budou problémy, pomyslí si Marino, samozřejmě si to odnesu. Lucy mi nedopřeje chvilku klidu. „Něco ti povím, šéfko,” nevšímá si jejích otázek, „jedním z důvodů, proč vůbec ještě chodím po zemi, je můj instinkt.”

Marino ji oslovuje šéfko, jako by mu její šéfování bůhvíjak vyhovovalo, ale pochopitelně je to právě naopak, zvlášť když ho ten vytříbený instinkt varuje před pořádně studenou sprchou. „A můj instinkt momentálně přímo ječí o vraždě, šéfko,” pokračuje Marino, v hloubi duše si však zatraceně dobře uvědomuje, že Lucy i její teta Kay Scarpettová okamžitě poznají, jak je nejistý, kdykoliv začne dělat ramena, užvaněně vychvalovat svůj instinkt, oslovovat nadřízené ženy jako šéfky nebo Sherlocky a tak podobně. Ale nemůže si pomoct a svými siláckými řečmi všechno jen zhoršuje. „Ještě něco bych dodal,” nadechne se. „Nenávidím tohle hnusný město. Zvedá se mi z něj žaludek. A víš, proč je to tady tak prolezlý prašivinou? Protože tu k nikomu nemají respekt.”

„Nehodlám opakovat, kolikrát jsem tě na to upozorňovala.” Lucyin hlas dál odkapává jako klíh, ale rychleji než předtím. „Máme dorazit?”

„Ne,” odpoví Marino. Trápí ho, že se nemůže Lucy svěřit se svými obavami, neboť by se určitě rozhodla něco podniknout. „Jak říkám, šéfko, zatím jsou to jen základní informace, spíš dojmy.” Už lituje, že jí vůbec zavolal. Byla to chyba, pomyslí si. Ovšem kdyby Lucy zjistila, že se její teta dostala do potíží a že já se o tom ani slůvkem nezmínil, udělala by mi ze života peklo.

Když Lucy poprvé uviděl, byla desetiletý zavalitý spratek s brýlemi a odpudivým chováním. Vzájemně se nesnášeli, ale to se po čase změnilo, Lucy Marina začala uctívat jako svého hrdinu, pak se spřátelili, načež se jejich vztah opět změnil. Kdesi v tom souvislém sledu proměn se měl vývoj definitivně zastavit. Ano, zhruba před deseti lety dosáhli vrcholu a Marino se cítil skvěle, neboť ji učil řídit svůj terénní vůz, jezdit na motorce, střílet, pít pivo, bezpečně poznat, jestli někdo lže, a další důležité věci. Tehdy se jí nebál. Snad se nedá mluvit přímo o strachu, jenže Lucy má v rukou značnou moc, zatímco Marino je pro každého nula, a po telefonátech s Lucy si velmi často připadá ještě bezcennější a jako kus hadru. Lucy může dělat třeba i vylomeniny, a pořád zůstane bohatá a pořád bude komandovat lidi kolem sebe. Marino nikomu poroučet nemůže. Ani jako policejní důstojník v činné službě si nedovoloval uplatňovat svou moc tak arogantně jako Lucy. Ale nebojím se jí, ujišťuje sám sebe. Ani náhodou!

„Pokud nás potřebuješ, dorazíme,” pronese Lucy do telefonu. „Ovšem moc se mi to nehodí, právě na něčem pracuju. Prostě není nejvhodnější doba.”

„Sakra, jasně jsem řekl, že tě tu nepotřebuju,” zavrčí Marino. Tohle mrzoutství vždycky mělo magické účinky. Nutilo lidi, aby se Marinem a jeho náladami zabývali víc než vlastními starostmi. „Jen ti vykládám, co se děje, nic jinýho. Nepotřebuju tě tady. Hravě to zmáknu sám.”

„Fajn,” opáčí Lucy. Mrzoutství ji dávno nedokáže obalamutit, i když Marino na to znovu a znovu zapomíná. „Už musím končit.”

9

Lucy se levým ukazovákem dotkne řadicí páky a motor s řevem ubere tisíc obrátek za minutu. Ozve se sonaradar, blikající červená kontrolka upozorňuje, že kdesi vepředu číhá policejní radar.

„Nijak zvlášť se neženu,” prohodí Lucy k Rudymu Musilovi, který sedí vedle ní poblíž hasicího přístroje a sleduje tachometr. „Jen asi deset kilometrů nad povolenou rychlost.”

„Taky nic neříkám,” odpoví Rudy a letmo se podívá do postranního zrcátka.

„Uvidíme, jestli se nemýlím.” Lucy jede na trojku a udržuje rychlost kolem pětašedesáti kilometrů v hodině. „Policejní vůz určitě čeká za další křižovatkou a vyhlíží primitivy, co se už nemůžou dočkat, až budou na pláži a plácnou sebou do písku.”

„Jak to vypadá s Marinem?” zeptá se Rudy. „Nech mě hádat. Měl bych si sbalit kufr.”

Oba nepřetržitě pozorují okolí, kontrolují zpětná zrcátka, všímají si ostatních aut, vedou v patrnosti každou palmu, každého chodce, každou budovu na tomhle rovném úseku ulice, z obou stran zaplněném obchody. Atlantic Boulevard v Pompano Beach, severně od Fort Lauderdale, je právě teď poměrně klidný a řidiči vesměs dodržují předpisy.

„A hele, už po nás jde,” ušklíbne se Lucy. Oči zakryté slunečními brýlemi strnule upírá před sebe a míjí tmavomodrý ford LTD, který na křižovatce s dragstorem Eckerd a diskontní prodejnou potravin před okamžikem odbočil vpravo z Powerline Road. Neoznačený ford vklouzne za Lucy do levého pruhu.

„Vzbudila jsi jeho zvědavost,” poznamená Rudy.

„Není placený za zvědavost,” útočně opáčí Lucy, zatímco neoznačený ford ji dál sleduje. Doufá, že udělám nějakou chybu a poskytnu mu záminku, aby zapnul majáček, zastavil nás a důkladně zkontroloval moje auto i Rudyho a mě, uvažuje Lucy. „Jen se podívej, lidi mě předjíždějí v pravém pruhu, tamhleten chlap má dávno prošlou nálepku technické kontroly,” ukáže. „Ale toho poldu zajímám jedině já.”

Lucy přestane pozorovat policistu ve zpětném zrcátku. Přála by si, aby se Rudy netvářil tak zachmuřeně. Celý nesvůj je vlastně už ode dne, kdy si v Los Angeles otevřela kancelář. Konkrétní důvody Lucy nezná, zřejmě však špatně odhadla jeho ambice a představy o životě. Domnívala se, že Rudy si zamiluje mrakodrap na bulváru Wilshire a prostorné místnosti, odkud je za slunečného počasí vidět až k ostrovu Catalina. Mýlila se, hrozně se mýlila, stejně jako se mýlila ve všem ostatním, co si o Rudym myslela.

Z jihu se valí hustá mračna, obloha je rozdělená na několik pásů nabízejících různé odstíny šedi - od výhrůžně temné až po sluncem ozářenou perleťovou. Díky chladnějšímu vzduchu zatím neprší, ale předtím se déšť už párkrát spustil a zanechal po sobě kaluže, z nichž se špinavá voda rozstřikuje na spodek Lucyina auta. Vepředu se nad vozovkou vznáší hejno mořských racků, kteří létají nebezpečně nízko a všemi směry. Lucy ujíždí a neoznačený ford se dál drží těsně za ní.

„Marino mi toho moc neřekl,” dodatečně Lucy odpoví na Rudyho otázku. „Jenom se zmínil, že se v Richmondu něco děje. Teta si jako obvykle koleduje o malér.”

„Slyšel jsem, jak nabízíš naše služby. Myslel jsem, že ji pozvali jenom kvůli nějaké konzultaci. O co teda jde?”

„Nevím, jestli budeme muset zasáhnout. Uvidíme. Prostě hlavní soudní lékař, teď si nevzpomenu na jeho jméno, požádal Kay o pomoc v jistém případu. Náhle zemřelo mladé děvče a ten člověk nedokáže určit příčinu smrti. Totiž jeho úřad ji nedokáže určit, což mě vůbec nepřekvapuje. Chlap tam není ještě ani čtyři měsíce, a už si myje ruce nad prvním větším problémem a volá mou tetu. Budete tak hodná a vezmete na sebe tenhle průšvih, abych já byl z obliga? Chápeš, Rudy? Říkala jsem jí, aby od toho dala ruce pryč, a jak to vypadá, hned na začátku se objevily potíže. Jaké překvapení! Vážně nevím. Varovala jsem ji, aby se do Richmondu nevracela, jenže znáš ji, nebere moje rady vážně.”

„Bere je vážně asi tak, jako ty bereš vážně její rady,” poznamená Rudy.

„Poslyš, Rudy, ten frajer už mě přestal bavit,” koukne se Lucy do zpětného zrcátka.

Neoznačený ford se pořád drží těsně v závěsu, za volantem sedí jakási snědší osoba, snad muž, ale Lucy si není jistá a snaží se tvářit, že o něm neví a rozhodně se o něho nezajímá. A vtom ji cosi napadne.

„Sakra, já jsem úplně pitomá,” nevěřícně zakroutí hlavou. „Můj radar je zticha. Na co vůbec myslím? Neozval se od chvíle, co to auto jede za námi. To není policejní vůz s radarem, kdepak. Ale sleduje nás.”

„Klid,” řekne Rudy. „Prostě jeď dál a nevšímej si ho. Uvidíme, co má v plánu. Nejspíš jen obdivuje tvoje fáro. Do háje, když jezdíš takovým autem, přímo tyhle týpky přitahuješ. Vykládám ti to pořád dokola.”

Dřív ji Rudy nepoučoval. Seznámili se před lety na akademii FBI, byli kolegy a partnery, posléze se spřátelili. Tenkrát si jí osobně i profesionálně natolik vážil, že opustil bezpečnostní složky nedlouho po Lucy a začal pracovat v její firmě, kterou lze zhruba charakterizovat jako mezinárodní soukromou pátrací agenturu. Bližší informace o tom, čím se Poslední útočiště a jeho zaměstnanci zabývají, neexistují. Nemají je dokonce ani mnozí z těch, kdo pro PÚ pracují. Někteří se nikdy nesetkali s Lucy, zakladatelkou a majitelkou firmy. Jiní zase nikdy nepotkali Rudyho, a pokud ano, obvykle netušili, kdo to je a co dělá.

„Překontroluj poznávací značku,” vybídne ho Lucy.

Rudy už zapíná svůj palmtop, ale nemůže vyťukat poznávací číslo, neboť je nevidí, ford totiž vepředu žádné nemá. Lucy si uvědomí, že vydala nesplnitelný příkaz, a cítí se hloupě.

„Nech ho předjet,” řekne Rudy. „Potom snad tu značku uvidím.”

Lucy přeřadí na dvojku. Tachometr ukazuje 8 kilometrů pod povolenou rychlost, ford však dál zůstává vzadu. Zřejmě předjíždět nehodlá.

„Fajn, hra začíná,” zasyčí Lucy. „Teď jsi mě vážně naštval, debile.” Náhle ostře odbočí vpravo na parkoviště u obchodního domu.

„Do háje, co to sakra provádíš?” nespokojeně se ozve Rudy. „Jen jsi mu prozradila, že tě znervózňuje.”

„Mrkni na číslo. Už by mělo být vidět.”

Rudy se bleskově ohlédne, ale poznávací značku nevidí, neboť ford také odbočil a dál se jich drží i na parkovišti.

„Zastav,” vyštěkne Rudy. Je z ní znechucený, dokonale znechucený. „Okamžitě zastav.”

Lucy šlápne na brzdu a zařadí neutrál. Ford zastaví těsně za ní. Rudy vystoupí a zamíří dozadu. Řidič fordu stáhne okno.

Lucy má okno otevřené, s pistolí na klíně sleduje v postranním zrcátku, co se děje, a snaží se nevnímat své rozporuplné pocity. Připadá si hloupá a zaskočená, vzteká se a zároveň se jí trochu zmocňuje strach.

„Nějaký problém?” slyší Rudyho říkat řidiči, hispánskému mladíkovi.

„Proč? Jenom se koukám.”

„Třeba si nepřejeme, aby ses koukal.”

„Tohle je svobodná země. Můžu se, kurva, koukat, jak chci. Spíš ty máš problém, co? Kašlu na tebe.”

„Jeď se koukat někam jinam, kreténe. Seber se a zmiz.” Rudy mluví tiše a téměř vlídně. „Ještě jednou se na nás pověsíš, a strčím tě do chládku, rozuměl jsi?”

Rudy mávne řidiči před nosem falešnou policejní průkazkou a Lucy má nevysvětlitelné nutkání hlasitě se rozesmát. Potí se, srdce jí zběsile buší. S chutí by vystoupila z auta a na místě toho mladého Hispánce zabila, je jí do smíchu a současně do pláče, protože vůbec své pocity nechápe, sedí dál za volantem a nedokáže se pohnout. Snědý řidič ještě cosi zamumlá a vzápětí s kvílejícími pneumatikami zlostně odjede. Rudy se vrátí k ferrari a nasedne.

„Nestačím se divit,” prohodí, zatímco Lucy pokračuje v cestě po bulváru Atlantic. „Nějaký trouba obdivuje tvoje auto - a ty z toho málem uděláš mezinárodní aféru. Nejdřív jsi přesvědčená, že tě sledují poldové, protože ten vůz je černý Crown Vic. Pak si konečně všimneš, že detektor zůstává dokonale tichý, a tak tě napadne… co vlastně? Koho sis v tom fordu představovala? Mafiány? Nájemného zabijáka, který nás vyřídí za bílého dne uprostřed dálnice?”

Lucy Rudymu nevyčítá, že se kvůli ní rozčiluje, ale nehodlá mu to trpět. „Neječ na mě,” zamračí se.

„Chceš slyšet pravdu? Neovládáš se. Jsi nebezpečná.”

„Tady jde o něco jiného,” pokusí se Lucy nasadit sebejistý tón.

„Spíš o někoho jiného,” odsekne Rudy. „O tu ženskou. Necháš ji bydlet ve svém domě - a co se nestane? Mohla jsi být po smrti. A ona skoro už po smrti byla. Jestli se nevzpamatuješ, bůhví, co nás čeká.”

„Někdo ji přepadl, Rudy. Mě neobviňuj, já za to nemůžu.”

„Jo, to máš sakra pravdu. Někdo ji sledoval a přepadl. A čí je to vina? Samozřejmě tvoje. Kdybys jezdila třeba džípem… nebo hummerem. Máme firemní hummery. Proč si občas některý nevezmeš? A kdybys jí alespoň nedovolovala jezdit tím tvým zatraceným ferrari. Musí se předvádět. Miss Hollywood. Kristepane. Ve tvém podělaném ferrari.”

„Nežárli. Nesnáším, když…”

„Já nežárlím!” zaječí Rudy.

„Žárlíš od okamžiku, kdy jsme ji zaměstnali.”

„My? Ty jsi ji zaměstnala! A na co vlastně? Aby chránila naše klienty z L. A.? To má být vtip? Takže k čemu jsi ji najala? Co má dělat?”

„Takhle se mnou nemluv,” řekne Lucy tiše. Je překvapivě klidná, nic jiného jí ovšem nezbývá. Kdyby se na něho osopila, začali by se opravdu hádat a Rudy by mohl udělat něco velmi nepříjemného, například odejít z firmy.

„Nenechám si vzít svůj způsob života, dál budu jezdit, čím chci, a žít, jak se mi líbí,” pokračuje Lucy. Zírá upřeně před sebe, pozoruje vozovku, auta odbočující do vedlejších ulic a k parkovištím. „Když někomu něco dám nebo půjčím, je to jen moje věc. Henri jsem nedovolila jezdit černým ferrari. Dobře to víš. Ale bez mého vědomí si ho vzala a tím všechno začalo. Pachatel si jí všiml a sledoval ji. Nemůžu za to. A není to ani její vina. Henri ho přece nevybídla, aby poškrábal auto, sledoval ji a pokusil se ji zabít.”

„Výborně,” opáčí Rudy. „Jen si žij, jak se ti líbí. Dál budeme zbytečně zajíždět na parkoviště a někdy možná nějakého nevinného čumila, kterému učaruje to tvoje zatracené ferrari, rovnou zmlátím. Třeba ho i odprásknu. Nebo někdo odpráskne mě. To by bylo ještě lepší, ne? Abych tam ležel s prostřelenou hlavou kvůli pitomému autu.”

„Uklidni se,” řekne Lucy, zatímco zastavuje na červenou. „Bud tak hodný a uklidni se. Přiznávám, mohla jsem to zvládnout líp.”

„Zvládnout? Nevšiml jsem si, že bys něco zvládala. Prostě jsi reagovala jako idiot.”

„Přestaň, Rudy. Prosím tě, přestaň.” Lucy se nechce příliš rozzlobit, aby se nedopustila chyby. „Takhle se mnou nemůžeš mluvit. Opravdu nemůžeš. Mám se snad ohánět svým šéfovským postavením?”

Lucy odbočí vlevo na A1A, pomalu jede podél pobřeží a skupinka mladých cyklistů obdivně civí na její auto. Otáčejí se, až málem spadnou ze sedel. Rudy zakroutí hlavou a pokrčí rameny, jako by chtěl naznačit, že to vzdává. Ale urážlivé řeči o ferrari se teď už netýkají pouze auta. Změnit životní styl by pro Lucy znamenalo dovolit, aby vyhrál pachatel. Aby vyhrálo zvíře. Henri ho nazvala zvířetem - a podle Lucyina pevného přesvědčení jde o zvíře mužského rodu. K čertu s důkazy, k čertu se vším, Lucy ani na okamžik nepochybuje, že to zvíře je muž.

Zvíře je buď nesmírně namyšlené, nebo prostě jen hloupé. Na skleněné desce nočního stolku zanechalo dva částečné otisky prstů. Ano, snad se chovalo hloupě a neopatrně. A snad si s tím nedělalo starosti. Ony částečné otisky prstů neodpovídají žádným otiskům zaznamenaným v automatizovaném systému AFIS, pachatel tedy zřejmě nemá kartu s otisky všech deseti prstů v žádné databázi, neboť se nikdy nedostal do vězení a otisky mu nebyly odebrány ani z jiných důvodů. Možná mu také nevadilo, že po něm na posteli zůstaly tři delší černé vlasy. Ostatně proč by mu to mělo vadit? I u případů s vysokou prioritou trvá analýza mitochondriální DNA třicet až devadesát dní. Navíc tu není sebemenší jistota, že výsledky vůbec k něčemu budou, neexistuje totiž nic takového jako centralizovaná a statisticky významná databáze mitochondriální DNA. A na rozdíl od jádrové DNA, která se získává z krve nebo tkání, mitochondriální DNA z vlasů a kostí neprozrazuje pohlaví pachatele. Stopy objevené na místě činu jsou zatím bezcenné. A třeba bezcenné zůstanou, ledaže by se podařilo zadržet zvíře jako podezřelou osobu a pak provést porovnání.

„No dobře. Přehnala jsem to, uznávám. Nejsem ve své kůži, ta věc se mi trochu vymkla z rukou.” Lucy se soustřeďuje na řízení, znepokojená představou, že se možná skutečně už nedokáže ovládat a Rudy má pravdu. „To, co jsem před chvílí udělala, by se mi nemělo stávat. Nikdy. Normálně si na podobné vylomeniny dávám pozor.”

„Jistě, ty ano. Ale ona ne.” Rudy tiskne čelisti, jeho oči jsou dokonale skryté za nepolarizovanými slunečními brýlemi se zrcadlovou úpravou. Odpírá Lucy pohled svých očí a to ji právě teď obzvlášť trápí.

„Domnívala jsem se, že mluvíme o tom hispánském mládenci,” odpoví Lucy.

„Dobře víš, co ti říkám od prvního dne.” Rudy se nepřestává mračit. „Znovu a znovu ti připomínám, jak je nebezpečné, když někdo cizí bydlí ve tvém domě. Když používá tvoje auto a všechno možné. Když lítá s tvým vrtulníkem. Přitom ten člověk nevyznává stejná pravidla jako ty nebo já a rozhodně nemá náš výcvik, nezáleží mu na stejných věcech jako nám dvěma a nezáleží mu ani na nás.”

„V životě by neměl rozhodovat jenom výcvik,” namítne Lucy, neboť je snazší hovořit o výcviku než o tom, jestli na vás opravdu záleží někomu, koho milujete. Ano, je snazší hovořit o dotěrném Hispánci než o Henri. „Každopádně jsem se předtím nechovala rozumně a je mi to líto.”

„Možná už jsi zapomněla, jak vypadá skutečný život,” poznamená Rudy.

„Proboha, nezkoušej mě omráčit těmi svými skautskými žvásty typu VŽDY PŘIPRAVEN,” odsekne Lucy a přidá plyn. Ferrari teď míří na sever a blíží se k Hillsboro, kde stojí Lucyino lososově růžové sídlo ve středozemním stylu, které nabízí skvělý výhled na průplav spojující Vnitropobřežní vodní cestu s oceánem. „Nejsi objektivní. Nedokážeš ani vyslovit její jméno. Pořád je to pro tebe jen ona, v horším případě ta ženská.”

„Tak já nejsem objektivní? A to mi říkáš právě ty? Nechtěj mě rozesmát” Jeho tón už překračuje hranici krutosti. „Ta pitomá čubka úplně všechno zničila. Neměla jsi právo zatahovat mě do svých soukromých problémů. Neměla jsi na to právo.”

„Poslouchej, Rudy, musíme se přestat takhle hádat,” otočí se k němu Lucy. „Proč se vůbec hádáme? Všechno není zničené.”

Rudy neodpoví.

„Proč se vůbec hádáme?” opakuje Lucy. „Je mi z toho zle.”

Dřív se nehádali. Rudy sice občas býval mrzutý, ale nikdy se na Lucy neutrhoval. Hádky začaly až potom, co otevřela svou kancelář v Los Angeles a z místní policie k sobě přilákala Henri Waldenovou. Hlasité houkání upozorňuje, že za chvíli půjde nahoru zdvihací most. Lucy přeřadí na nižší stupeň a zastaví. Tentokrát jí jakýsi muž v corvettě předvede obdivné gesto.

Lucy se smutně usměje a zakroutí hlavou. „Jo, dokážu dělat pitomosti. Tyhle špatné sklony jsem zdědila po svém ztřeštěném jihoamerickém otci. Matčiných vlastností jsem naštěstí moc nezdědila, protože kdybych se jí podobala, bylo by to se mnou mnohem horší. K nevydržení.”

Rudy mlčky sleduje, jak se zvedá most, aby průplavem mohla projet jachta.

„Ty hádky vážně nemají smysl,” pokračuje Lucy. „Všechno přece není zničené. No tak.” Opět se k Rudymu otočí a stiskne mu ruku. „Příměří? Nový začátek? Nebo snad musíme zavolat Bentonovi, aby se ujal vyjednávání o rukojmích? Protože ty už teď nejsi jenom můj přítel a kolega. Jsi taky můj rukojmí. A naopak já jsem tvůj rukojmí, chápeš? Ty potřebuješ tuhle práci, nebo ji alespoň chceš. A já zase potřebuju tebe. Tak to prostě je.”

„Žádnou práci nepotřebuju,” zavrčí Rudy. Jeho ruka se ani nepohne, vůbec nereaguje, mrtvě spočívá pod Lucyinou dlaní.

„Jistě, já vím,” povzdechne si Lucy. Dotčená, že neopětoval její přátelský stisk, stáhne svou ruku a položí ji zpátky na volant. „Poslední dny pořád žiju s tím strachem. Pořád čekám, kdy od tebe uslyším: Končím, sbohem. Hodně štěstí. A měj se.”

Rudy pozoruje jachtu proplouvající pod zdviženým mostem a mířící k moři. Lidé na její palubě jsou oblečení do bermud a rozhalenek a pohybují se s nenuceností typickou pro boháče. I Lucy je bohatá, velmi bohatá. Ale stále o tom pochybuje. Když pohlédne na jachtu, připadá si ubohá. A když se podívá na Rudyho, cítí se ještě ubožejší.

„Co takhle kávu?” zeptá se. „Vypijeme si spolu kávu? Můžeme se posadit k bazénu, který nepoužívám, a dívat se na vodu, které si nikdy ani nevšimnu v tom domě, který jsem si neměla pořizovat. Dokážu dělat pěkné pitomosti. Dej si se mnou kafe.”

„Tak jo.” Rudy upřeně zírá z okna jako trucující chlapeček. O chvíli později už zahlédne Lucyinu poštovní schránku. „Ten krám by se měl dát pryč,” ukáže na schránku. „Stejně ti sem žádná pošta nechodí. Mohla bys tam najít nanejvýš něco, po čem netoužíš. Zvlášť teď.”

„Až budu příště mluvit se zahradním architektem, řeknu mu, aby ji sundal,” pokývne Lucy. „Víš, moc času jsem tady nestrávila. S otevřením kanceláře byla spousta práce. A vůbec. Někdy si připadám jako ta Lucy ze seriálu Miluju Lucy. Pamatuješ si ten díl, kde Lucy pracuje v továrně na cukrovinky a nestíhá bonbony balit, protože sjíždějí z pásu příliš rychle?”

„Ne.”

„Aha, nejspíš jsi Miluju Lucy v životě neviděl,” usoudí Lucy. „S tetou jsme se často dívaly na Jackieho Gleasona, Bonanzu, Miluju Lucy a jiné pořady, které měla ráda v dobách, kdy tady v Miami vyrůstala.” Zpomalí a u zbytečné poštovní schránky na začátku příjezdové cesty téměř zastaví. Kay Scarpettová žije ve srovnání s Lucy mnohem skromněji a také ji před koupí domu varovala.

Především působí příliš honosně, řekla jí Scarpettová. Ano, rozhodnutí koupit tenhle dům nebylo moudré, ale Lucy se pro něj nadchla a teď o svém sídle s obytnou plochou přes tisíc metrů čtverečních mluví jako o rodinném domku za devět milionů dolarů, neboť pozemek zabírá jenom třetinu akru. Tráva by tu nestačila pro jediného králíka, kamenné schody vedou k oválnému bazénu, několika palmám a keříkům. Nezrazovala ji snad teta Kay od té koupě? Dům ti neposkytne soukromí ani bezpečí, každý se tam snadno dostane motorovým člunem, vypočítávala Scarpettová, jenže Lucy měla příliš málo času, aby podobným podružnostem věnovala dostatečnou pozornost. Lucy tehdy byla přímo posedlá přáním udělat radost Henri Waldenové. Budeš litovat, znovu a znovu opakovala Scarpettová. Lucy se sem nastěhovala před necelými třemi měsíci a už toho lituje jako dosud ničeho v životě.

Lucy jedním dálkovým ovládačem otevře bránu a druhým garáž.

„Ta brána tu stojí jen pro parádu,” zabručí Rudy. „Příjezdová cesta je dlouhá sotva pár metrů.”

„Máš pravdu,” zamračí se Lucy. „S chutí bych ten zatracený barák srovnala se zemí.”

„Ani se nenaděješ, a budeš mít někoho přímo za zadkem nebo v garáži,” poznamená Rudy.

„Pak ho budu muset zabít”

„Já nežertuju.”

„Já taky ne,” odpoví Lucy, zatímco dveře garáže se za nimi zvolna zavírají.

11

Lucy zaparkuje Modenu vedle svého černého ferrari, dvanáctiválcového Scaglietti, který ve světě regulo-vaných rychlostí nikdy nepředvede svou skutečnou sílu. Zatímco s Rudym vystupují z Modeny, na černé ferrari se Lucy ani nepodívá. Odvrátí hlavu od poškozené střechy i od hrubé skici obrovského oka s řasami, které kdosi vyryl do krásného lesklého laku.

„Nerad o tom zase začínám,” poznamená Rudy a mezi oběma ferrari zamíří ke dveřím vedoucím do domu. „Ale není možné, že by to udělala ona?” Ukáže na poškrábanou střechu černého Scaglietti, Lucy se však dál odmítá podívat. „Pořád si nejsem jistý. Co když celou tu věc nastrojila sama?”

„Neudělala to.” Lucy se nepřestává vyhýbat pohledu na poničenou kapotu. „Než jsem to auto získala, musela jsem rok čekat v pořadí.”

„Ten lak se dá opravit,” prohodí Rudy a strčí si ruce do kapes. Lucy odemkne dveře a vypne poplašný systém vybavený všemi představitelnými detekčními prostředky včetně kamer rozmístěných uvnitř domu i venku. Ovšem kamery jsou odpojené. Lucy dospěla k závěru, že si nepřeje zaznamenávat své soukromé aktivity v domě ani u bazénu, a Rudy ji dokonale chápe. Také by nechtěl, aby ho doma skryté kamery sledovaly na každém kroku, i když momentálně by nic zvláštního nezachytily. Rudy žije sám. Když se Lucy rozhodla nechat kamery vypnuté, nebydlela sama.

„Možná by bylo dobré ty kamery přece jen zapojit,” poznamená Rudy.

„Ten dům prodám,” odpoví Lucy.

Rudy za ní vejde do obrovské kuchyně obložené žulou, pak do nádherné jídelny a obývacího pokoje s panoramatickým výhledem na průplav a moře. Uprostřed stropu, který je nějakých šest metrů vysoký a ručně vymalovaný ve stylu Michelangelových fresek, visí křišťálový lustr. Skleněný jídelní stůl vypadá jako vytesaný z ledu a určitě je to ta nejneuvěřitelnější věc, jakou kdy Rudy viděl. Vůbec se nepokouší odhadnout, kolik asi Lucy zaplatila nejen za skleněný stůl, ale taky za měkoučký kožený nábytek a za obrazy s motivy africké přírody, rozměrná plátna zaplněná slony, zebrami, žirafami a levharty. Rudy by si z Lucyina floridského „vedlejšího” domu nemohl dovolit jedinou lampu, jediný hedvábný kobereček a pravděpodobně ani jediný okrasný keřík.

„Já vím,” povzdechne si Lucy, zatímco Rudy se užasle rozhlíží kolem sebe. „Pilotuju helikoptéry, ale nejsem schopná zapojit kamerový systém. Tenhle barák nesnáším.”

„Nečekej, že tě polituju.”

„Jasně,” utne Lucy rozhovor. Nehodlá v tom hašteření pokračovat.

Rudy otevře jednu z ledniček, aby se podíval po kávě. „Máš tu vůbec něco k jídlu?”

„Chilli. Domácí, zmrazené. Můžeme si ho dát.”

„Docela slušná nabídka. Chceš odpoledne zajet do posilovny? Řekněme kolem půl šesté?”

„Jo,” kývne Lucy.

Teprve teď si oba všimnou zadních dveří vedoucích k bazénu. Dveří, jimiž před necelým týdnem neznámý pachatel vstoupil do domu a jimiž pak také unikl. Dveře jsou zamčené, ale na vnější stranu skla někdo cosi přilepil. Lucy tam chvatně zamíří - a vzápětí všechno pochopí. Upřeně pozoruje list nelinkovaného bílého papíru, připevněný jen kouskem lepicí pásky.

„Co je to?” zeptá se Rudy, zavře ledničku a podívá se na Lucy. „Co to sakra je?”

„Další oko,” odpoví Lucy. „Další kresba oka, tentokrát tužkou. A ty sis myslel, že to udělala Henri. Je přes patnáct set kilometrů daleko, a ty ji podezíráš. Teď už si snad uvědomuješ, jak ses mýlil.” Lucy odemkne dveře a otevře je. „Ten mizera mi posílá vzkaz, že mě dál sleduje,” zlostně zasyčí Lucy a vyjde ven, aby si kresbu oka mohla lépe prohlédnout.

„Nesahej na to!” křikne Rudy.

„Nejsem blbá,” odsekne Lucy.

11

„Promiňte,” řekne mladík v purpurovém sálovém kompletu, s obličejem chráněným rouškou i štítem, se zakrytými vlasy, s návleky na botách a s rukama ve dvojích gumových rukavicích. Blíží se ke Scarpettové a připomíná karikaturu astronauta. „Co máme udělat s jejími zubními protézami?” zeptá se.

Scarpettová už se chystá vysvětlit, že tady nepracuje, ale pustí slova z hlavy, ještě než je stačí vyslovit, a jen zírá na velmi tlustou mrtvou ženu, kterou dva lidé, také oblečení, jako by očekávali morovou nákazu, ukládají do plastového pytle na vozíku dostatečně bytelném, aby unesl enormní váhu.

„Měla umělý chrup,” říká mladík v purpurovém kompletu, tentokrát Fieldingovi. „Měli jsme ty protézy v krabici, a když jsme ženu zašívali, zapomněli jsme je přidat do sáčku.”

„Do sáčku nepatří.” Scarpettová se rozhodne vyřešit ten poněkud kuriózní problém osobně. „Protézy se jí musí vrátit do úst. Pohřební ústav i příbuzní budou chtít, aby chrup byl na svém místě. A sama by nepochybně také byla raději pohřbená se zuby.”

„Takže ji nemusíme znovu otvírat a vyndavat sáček,” zaraduje se voják v purpurovém kompletu. „To jsem si oddechl.”

„Na sáček zapomeňte,” řekne Scarpettová. „Tam zubní protézy nemají co dělat.” Mluví o pevném a průhledném plastovém vaku, který je zašitý v ženině prázdné hrudní dutině a obsahuje veškeré vyjmuté vnitřní orgány, jež nebyly vráceny na své původní místo, neboť forenzní patologové nemají za úkol dávat člověka znovu dohromady, což ani není možné, stejně jako z dušeného hovězího nelze stvořit krávu. „Kde jsou ty zubní náhrady?” zeptá se Scarpettová.

„Tamhle,” ukáže mladík směrem k pultu na protější straně pitevny. „U jejích papírů.”

Fielding nechce mít s tímhle denervujícím problémem nic společného a okázale se odvrací. Muž v purpurovém sálovém kompletu vypadá příliš mladě na praktikujícího medika a zřejmě to je další voják z Fort Lee. Asi má středoškolské vzdělání a v úřadu Hlavního soudního lékaře se pár týdnů nebo měsíců zaučuje, protože během své vojenské služby bude působit u jednotky pečující o padlé. Scarpettová si odpustí poznámku, že i vojáci roztrhaní granáty by se jistě raději vrátili domů se zuby v ústech, pokud jim vůbec nějaká ústa zůstanou.

„Dobrá,” pokývne vojákovi z Fort Lee, „podíváme se na to.”

Cestou po dlaždicové podlaze míjejí vozík, který sem zřízenci dopravili před chvilkou. Leží na něm zastřelený mladý černoch. Na svalnatých pažích pokrytých tetováním a složených na hrudi má husí kůži, která je posmrtnou reakcí napřimovačů chloupků na rigor mortis. Muž tedy vypadá, jako by se chvěl zimou. Nebo jako by byl vyděšený. Nebo jako by se chvěl zimou a zároveň strachem. Voják zvedne z pultu plastovou krabici, ale pak si všimne, že Scarpettová nemá natažené rukavice.

„Okamžik, nějaké si najdu,” řekne Scarpettová. Přejde k nedaleko stojícímu vozíku se sálovým oblečením, pomine zelené nitrilové rukavice a zvolí staromódní latexové. Natáhne si je a vezme z plastové nádobky zubní protézy.

Společně s vojákem se přes celou pitevnu vrátí k bezzubé mrtvé ženě.

„Poslyšte, až se před vámi příště objeví podobný problém, uložte zubní protézu mezi osobní věci a další už nechte na pohřebním ústavu,” poradí Scarpettová vojákovi z Fort Lee. „Do vaku s vnitřními orgány ji nikdy nedávejte. Mimochodem, ta dáma je na zubní náhrady nezvykle mladá.”

„Patrně brala drogy.”

„Proč myslíte?”

„Někdo se tu o tom zmínil,” odpoví voják v purpurovém sálovém kompletu.

„Aha.” Scarpettová se skloní nad mohutné zašité tělo spočívající na vozíku. „Muselo jít o drogy vyvolávající zúžení cév. Pak vypadávají zuby. Takhle působí třeba kokain.”

„To jsem nevěděl,” řekne voják a podívá se na ni. „Vy jste tady nová?”

„Ne, právě naopak,” odpoví Scarpettová, zatímco prsty proniká do úst mrtvé ženy. „Kdysi dávno jsem tu pracovala. Teď jsem jenom na návštěvě.”

Mladík zvolna pokývne. „No jo, hned se pozná, že nejste žádná začátečnice,” pronese rozpačitě. „S těmi protézami mě to vážně mrzí, měl jsem jí je nasadit zpátky. Připadám si jako idiot. Snad se o tom nedozví šéf.” Voják zakroutí hlavou a hlasitě si povzdechne. „To by mi ještě scházelo. Jsem mu vyloženě nesympatický.”

Rigor mortis už pominul, čelisti obézní mrtvé ženy tedy nekladou prstům Scarpettové odpor, zato dásně se protézám vzpírají. Důvod je prostý: tyhle náhrady sem nepatří.

„Nejsou její,” konstatuje Scarpettová. Vloží protézy zpátky do plastové krabice, kterou vrátí vojákovi. „Jsou velké, příliš velké. Možná patřily nějakému muži. Neměli jste tu dneska další mrtvolu se zubními náhradami? Třeba došlo k záměně.”

Voják se tváří zmateně, ale je rád. Nedopustil se chyby. „Nevím,” pokrčí rameny, „byl tady dost rušný provoz. Takže nejsou její? Vlastně je štěstí, že jsem se jí je nepokoušel nacpat do pusy.”

Fielding už zaznamenal, co se děje, náhle stojí u nich a zamračeně zírá na zářivě růžové umělé dásně a bílé porcelánové zuby ležící v krabici, kterou drží voják z Fort Lee. „Co tu sakra vyvádíte?” začne soptit. „Kdo to pomíchal? Dal jste na tu krabici číslo jiného případu?” Probodává mladíka výhrůžným pohledem.

Vojákovi v purpurovém kompletu nebude víc než dvacet. Zpod modré chirurgické čapky mu vykukují krátké světle blond vlasy a jeho velké hnědé oči za poškrábanými ochrannými brýlemi neklidně těkají.

„Já tu krabici neoznačoval, pane,” oznámí Fieldingovi, svému nadřízenému. „Vím jen, že tady byla, když jsme na té ženě začali pracovat. A ta žena neměla v puse žádné zuby, určitě ne, když jsme s ní začínali.”

„Tady? Kde tady?”

„Tamhle,” ukáže voják na vozík s chirurgickými nástroji u pitevního stolu číslo 4, známého také jako Zelený stůl. V pitevně doktora Marcuse se dosud používá systém označování nástrojů kousky barevné lepicí pásky, zavedený Scarpettovou a zajišťující, že se například štípací kleště nebo nůžky na žebra nezatoulají k jiným stolům. „Krabice byla na vozíku a pak ji asi někdo přenesl i s papíry.” Voják pohledem sklouzne k opačné straně sálu, kde jsou na pultu úhledně srovnané písemnosti týkající se mrtvé ženy.

„Na tom pitevním stole se předtím provádělo ohledání,” řekne Fielding.

„Přesně tak, pane,” přikývne voják v purpurovém kompletu. „Šlo o starého muže, který zemřel v posteli. Nepatří teda ty zuby jemu? Jo, možná zuby na vozíku byly toho staříka.”

Fielding jako rozčepýřená sojka zlostně projde pitevnou, prudce otevře masivní ocelové dveře chladnice, zmizí v závanu studeného, mrtvolné páchnoucího vzduchu a téměř vzápětí se opět vynoří se zubními náhradami, které zřejmě vyjmul ze starcových úst. Drží protézy na dlani, přestože jeho gumová rukavice je potřísněná krví traktoristy přejetého vlastním strojem.

„Každý přece pozná, že pro toho chlápka jsou zatraceně malé,” spustí Fielding nevrle. „Kdopak mu je nacpal do pusy a neověřil si, jestli se tam vůbec hodí?” zeptá se hlučného, hermeticky uzavřeného pitevního sálu se čtyřmi zakrvácenými kovovými stoly, pro-světlenými rentgenovými snímky střel a kostí, ocelovými dřezy a skříňkami, dlouhými pulty plnými formulářů, osobních věcí a kotoučů nálepek vytištěných počítačem a určených na plastové nádoby a zkumavky předávané do laboratoří.

Ostatní lékaři, studenti, vojáci a dnešní mrtví shodně mlčí, nemají doktoru Jacku Fieldingovi, druhému nejvyššímu představiteli téhle důležité instituce, co říct. Scarpettová zažívá bolestivý šok. Její někdejší špičkové pracoviště postrádá jakýkoliv řád - a stejně tak všichni, kdo tady působí. Sklouzne očima k mrtvému traktoristovi, napůl svlečenému a spočívajícímu na pojízdných nosítkách v plachtě umazané od červené hlíny, a pak se zahledí na zubní náhrady a Fieldingovy gumové rukavice potřísněné krví.

„Důkladně ty protézy vydrhněte, než jí je vrátíte do úst,” řekne bez obalu, zatímco Fielding předává zaměněný umělý chrup vojákovi v purpurovém kompletu. „Nebo snad chcete, aby se v její puse našla DNA bůhvíkolika lidí? I když se nejedná o podezřelé úmrtí. Vydrhněte její protézy, jeho protézy, veškeré protézy, pokud tu ještě nějaké další jsou.”

Scarpettová si stáhne gumové rukavice a odhodí je do zářivě oranžového pytle na biologicky nebezpečný odpad. Cestou ze sálu uvažuje, kde se asi toulá Marino. A vtom zaslechne, jak se voják v purpurovém kompletu na cosi vyptává. Zřejmě by se rád dozvěděl, kdo vlastně Scarpettová je, proč se tu objevila, a co se vůbec děje.

„Před lety tady šéfovala,” řekne Fielding. Zapomene dodat, že tehdy úřad Hlavního soudního lékaře pracoval úplně jinak než teď.

„A sakra,” podiví se voják.

Scarpettová loktem zmáčkne velké tlačítko na stěně a lesklé ocelové dveře se rozevřou. Kolem skříní zaplněných čistými sálovými komplety a plášti projde do dámské šatny s toaletami, umyvadly a zářivkami, v jejichž jasném světle dokážou být zrcadla nemilosrdná. Zastaví se, aby si umyla ruce, a všimne si úhledně napsaného upozornění, že nikdo nesmí z pitevny odcházet v týchž botách, které tam měl na nohou. Varování sem kdysi osobně umístila. Neroznášejte biologické nebezpečí po koberci na chodbě, říkávala svým podřízeným, ale teď si je skoro jistá, že tohle ani jiná opatření už nikdo nedodržuje. Zuje si boty, pod horkou vodou omyje podrážky antibakteriálním mýdlem a osuší je papírovým ručníkem, pak dalšími lítacími dveřmi pokračuje do chodby s šedomodrým kobercem, která zřejmě dávno není tak sterilní, jak bývala.

Přímo naproti dámským šatnám je za skleněnou stěnou oddělení hlavního soudního lékaře. Doktor Marcus vyvinul alespoň tolik energie, aby své pracoviště nově vybavil. Kancelář sekretářky se honosí nábytkem v třešňovém odstínu a reprodukcemi obrazů s koloniálními motivy. Obrazovka počítače v úsporném systému předvádí několik tropických rybek, neúnavně proplouvajících po jasně modrém pozadí. Sekretářka tu není, Scarpettová tedy zaklepe na šéfovy dveře.

„Ano,” slabě se ozve z druhé strany.

Otevře dveře a vejde do své bývalé rohové pracovny. Snaží se nerozhlížet kolem sebe, nicméně jí neunikne pečlivý pořádek na policích s knihami a na desce Marcusova psacího stolu. Ano, pracovna vypadá sterilně. To jen v ostatních částech křídla soudního lékařství vládne chaos.

„Vaše načasování je dokonalé,” osloví ji doktor Marcus ze svého koženého otáčecího křesla za psacím stolem. „Prosím posaďte se, já vám ve stručnosti podám informace o Gilly Paulssonové a pak se na ni podíváte.”

„Pane kolego, samozřejmě si uvědomuju, že tohle už není můj úřad,” řekne Scarpettová. „Nemám v úmyslu míchat se do vašich záležitostí, ale dělám si starosti.”

„To nemusíte.” Pohlédne na ni malýma pichlavýma očima. „Nepředstavujete tu žádný tým pověřený nápravou údajných nedostatků.” Doktor Marcus složí ruce na podložku se savým papírem. „O názor vás žádáme v jednom jediném případu, totiž v případu Gilly Paulssonové. Opravdu upřímně vás vyzývám, abyste se nerozptylovala tím, že tu nacházíte jisté změny. Už dlouho tady nepůsobíte. Celých pět let. A po většinu té doby úřad nikdo pravomocně neřídil, funkci zastávali pouze zástupci. Mám-li být přesný, když jsem před pár měsíci nastupoval, zastupujícím vedoucím byl doktor Fielding. Jistě, ledacos se změnilo. Vy a já máme značně rozdílný způsob řízení, což je také jeden z důvodů, proč mi vláda tohle místo nabídla.”

„Ze zkušenosti vím, že pokud šéf vůbec nechodí do pitevny, vznikají problémy,” řekne Scarpettová bez ohledu na to, jestli se její slova Marcusovi líbí, nebo nelíbí. „Přinejmenším lékaři vycítí nedostatek zájmu o svou práci. A dokonce i z dobrých lékařů se můžou stát líní, nedbalí a nebezpečně vyhasli lidé, otupělí z toho, s čím se denně setkávají.”

Oči doktora Marcuse se zdají prázdné a tvrdé jako zašlá měď, pevně sevřená ústa tvoří tenkou linku. Okna za jeho proplešatělou hlavou jsou průzračně čistá a Scarpettová si všimne, že nechal vysadit neprůstřelné sklo. V dálce se tyčí budova Kolosea připomínající hnědou houbu. Z nevlídně zatažené oblohy se snáší drobný déšť.

„Pokud ode mne chcete pomoc, nemůžu se tvářit jako slepá,” pokračuje Scarpettová. „Není pro mě důležité, že jde o jeden jediný případ, jak jste zdůraznil. Určitě dobře víte, co všechno se proti nám dá použít u soudu i jinde. A momentálně mě znepokojuje právě to jinde.”

„Mám dojem, že mluvíte v hádankách.” Z hubeného obličeje doktora Marcuse čiší chlad. Jinde? Kde jinde?”

„Obvykle se jedná o skandál, často provázený žalobou. A vůbec nejhorší je kriminální případ, který je pohřben kvůli technickým nedostatkům, kvůli svědectvím označeným za nevěrohodná nebo nepřípustná, kvůli procedurálním chybám. Pak se nekoná žádný proces. Pachatel unikne soudu.”

„Obával jsem se, že se takhle budete chovat,” řekne doktor Marcus. „A se svými obavami jsem se svěřil i panu ministrovi.”

„Ani se vám nedivím. Nikdo přece netouží, aby se najednou objevila bývalá šéfka a začala poukazovat na…”

„Varoval jsem pana ministra. Vysvětlil jsem mu, že ze všeho nejméně tu můžeme potřebovat zhrzené bývalé zaměstnance vlády, kteří jsou rozhodnutí udělat ve všem pořádek.” Doktor Marcus zvedne ze stolu propisku a opět ji položí. Ruce se mu nervózně a zlostně chvějí.

„Nepřekvapuje mě, že se cítíte…”

„A hlavně tu nepotřebujeme křižáky,” chladně pronese doktor Marcus. „Ti jsou nejhorší. Neexistuje nic horšího než křižák, leda snad ukřivděný křižák.”

„Zacházíte trochu příliš…”

„Ale stalo se. Takže se pokusíme nějak spolu vyjít, ano?”

„Především bych ocenila, kdybyste mi pořád neskákal do

řeči,” opáčí Scarpettová. „Pokud ve mně vidíte ukřivděného křižáka, raději to budu považovat za poklonu. A teď už se snad můžeme věnovat té záležitosti se zubními protézami.” Doktor Marcus na ni zírá, jako by se pomátla.

„Právě jsem byla v pitevně svědkyní záměny,” pokračuje Scarpettová. „Zubní náhrady se ocitly v nepravých ústech. Je to důsledek nedbalosti. A nedostatečné péče o mladé vojáky z Fort Lee, kteří nemají lékařské vzdělání a jsou tady, aby se od vás něco naučili. Představte si následující situaci. Po ohledání vrátíte mrtvolu pohřebnímu ústavu, příbuzní pak stojí nad otevřenou rakví a vidí, že jejich drahý zesnulý je bez umělého chrupu nebo mu protézy nepadnou. To bývá začátek aféry, jakou je těžké zastavit. Tisk podobné historky miluje, pane kolego. A pokud zaměníte umělý chrup v případě vraždy, nabízíte obhajobě obrovský dar, i kdyby ty zubní protézy jinak vůbec s ničím nesouvisely.”

„Čí zubní protézy?” zamračeně se zeptá doktor Marcus. „Veškerou odpovědnost nese Fielding.”

„Doktor Fielding nemůže na všechno stačit sám,” odpoví Scarpettová.

„Jistě. Váš někdejší asistent. Tím se mnohé vysvětluje.” Doktor Marcus vstane. Netyčí se nad psacím stolem, ostatně ani Scarpettová se tam svého času nijak netyčila, neboť také není vysoká, ale Marcus se teď zdá doslova maličký, když se vyřítí zpoza stolu a chvátá kolem mikroskopu přikrytého plastovým chráničem. „Už je deset,” řekne a otevře dveře pracovny. „Věnujte se Gilly Paulssonové. Dali jsme ji do chladicí místnosti pro těla v rozkladu a pracovat můžete přímo tam. Nikdo vás nebude rušit. Předpokládám, že hodláte zopakovat pitvu.”

„Ano, ale nikoliv beze svědka,” odpoví Scarpettová.

12

Lucy dávno nespí v hlavní ložnici ve druhém poschodí, ale uchýlila se do mnohem menšího pokoje o patro níž. Sama sebe přesvědčuje, že už kvůli vyšetřování je nezbytné, aby nespala v posteli, kde někdo napadl Henri, v té luxusně široké posteli, která má ručně malované čelo a stojí uprostřed palácového křídla s výhledem na moře. Jde o stopy, uvažuje Lucy. S Rudym jsme sice všechno co nejpečlivěji prohlédli, ale vždycky je možné, že nějaká stopa člověku unikne.

Rudy odjel s Modenou k čerpací stanici, alespoň to tvrdil, když si bral z kuchyňské linky klíčky. Podle Lucy má za lubem něco jiného, prostě se jen tak projíždí, aby zjistil, kdo ho sleduje. Ale kdo by ho sledoval? Nikdo se zdravým rozumem si netroufne sledovat statného a silného chlapa, jako je Rudy. Jenže zvíře, které nakreslilo to oko, vlastně už dvě oči, tam venku pořád je. Číhá. Pozoruje dům. Třeba neví, že Henri už tu není, a dál pozoruje dům i obě ferrari. Třeba pozoruje dům právě teď.

Lucy přejde po hnědožlutém koberci kolem postele, dosud neustlané. Drahé povlaky zůstávají shrnuté k dolnímu okraji lůžka a v hedvábném vodopádu splývají k podlaze. Polštáře jsou odsunuté ke straně přesně jako ve chvíli, kdy Lucy vyběhla po kamenném schodišti a našla na posteli Henri v bezvědomí. Nejdřív se Lucy bála, že je Henri mrtvá. Později znejistěla a náhle nevěděla, co si má myslet. Stále ještě neví, co si má myslet. V tom okamžiku však byla tak vyděšená, že zavolala na číslo 911 a všechno ještě víc zkomplikovala. Museli jednat s místní policií. Přitom Lucy rozhodně nemůže potřebovat, aby se policisté přehrabovali v jejím soukromí, nebo dokonce v aktivitách její firmy, která občas k dobrému účelu používá i nelegální postupy. Rudy pochopitelně zuří.

Obviňuje Lucy, že zpanikařila, a má pravdu. Vůbec na číslo 911 neměla volat. Situaci mohli zvládnout sami, jsou přece profesionálové. Koneckonců Henri není žádná princezna, ale jedna z našich agentek, řekl Rudy. Budiž, ležela tam nahá a v bezvědomí, ale dýchala, ne? Její pulz a krevní tlak nebyly nebezpečně nad normálem ani pod normálem. Sice trochu krvácela, ale jen z nosu, je to tak? A teprve když Lucy dopravila Henri soukromým tryskovým letadlem do Aspenu, nabídl Benton vysvětlení, které bohužel dává smysl. Henri se skutečně stala obětí napadení a snad i na chvíli ztratila vědomí, ale potom už jenom předstírala.

„Nesmysl,” začala se Lucy s Bentonem hádat, jakmile svůj názor vyslovil. „Nevnímala mě, na nic nereagovala.”

„Je to herečka,” připomenul Benton.

„Teď už ne.”

„Ale Lucy. Než se rozhodla změnit povolání, půlku svého života se věnovala herectví. Možná i práci policistky přijala jen jako další roli. Třeba ani neumí nic jiného než hrát.”

„Ale proč by něco takového dělala? Dotýkala jsem se jí, mluvila na ni, snažila se ji probudit. Proč by předstírala bezvědomí? Proč?”

„Ze studu, ze vzteku, těžko přesně říct proč,” odpověděl Benton. „Snad si nepamatovala, co se jí stalo, snad se ten zážitek pokoušela vytěsnit z paměti, ale nedařilo se jí to. Možná se styděla za to, že se nebránila. A možná tě chtěla potrestat.”

„Potrestat? Za co? Nic jsem jí neprovedla. Nerozumím ti. Někdo ji málem zavraždil a podle tebe myslela jen na to, jak mě potrestat?”

„Divila by ses, čeho jsou lidé schopní.”

„Nesouhlasím s tebou,” trvala Lucy na svém. A svou neústupností zřejmě jen Bentona utvrzovala v jeho přesvědčení, Lucy projde ložnicí ke stěně s osmi okny natolik vysokými, že není nutné zakrývat jejich horní poloviny žaluziemi. V dolních polovinách ovšem být musí a teď jsou vytažené. Lucy stiskne tlačítko na zdi a elektronicky ovládané žaluzie s tichým bzukotem sjedou dolů. Lucy zírá do slunečného dne, kontroluje svůj pozemek a snaží se objevit eventuální změny. Až do dnešního časného rána pobývali s Rudym v Miami. Nebyla tady celé tři dny, zvíře tedy mělo dostatek času, aby obcházelo kolem a slídilo. Vrátilo se sem kvůli Henri. Šlo přes patio rovnou k zadním dveřím a přilepilo na ně tu kresbu. Chtělo se Henri připomenout, chtělo ji vyděsit. A nikdo nezavolal policii. Lidé ze sousedství jsou odporní, pomyslí si Lucy. Je jim lhostejné, že se vám někdo vloupal do domu nebo vás umlátil. Mlčí, dokud náhodou neuděláte něco, čím byste jim byť jen maličko znepříjemnili život.

Lucy pozoruje maják na druhé straně průplavu a uvažuje, jestli se má odvážit navštívit sousední dům. Žena, která tam bydlí, nikdy nevychází z bytu. Lucy ani nezná její jméno, ví jenom, že je nesmírně zvědavá a přes okno pořizuje snímky, kdykoliv zahradník vzadu u bazénu zastřihuje keře nebo seká trávu. Jak Lucy předpokládá, sousedka shromažďuje důkazy pro případ, že by si Lucy dovolila provádět na svém pozemku úpravy, které by zvědavé sousedce omezily výhled nebo jí způsobily jinou citovou újmu. Kdyby Lucy směla zvýšit svou metrovou zídku alespoň o tři čtvrtě metru litinového plotu, zvíře by samozřejmě nemělo tak snadný přístup do patia, do domu a nahoru do ložnice, kde ležela nachlazená Henri. Ovšem zvědavá sousedka se postavila proti a vyhrála. Zvíře pak málem zavraždilo Henri. A Lucy teď našla kresbu oka, téměř totožného s okem vyrytým na kapotě jejího auta.

O tři patra níž se bazén přelévá přes okraje. Za ním je vidět sytou modř Vnitropobřežní vodní cesty, pak proužek pláže a tmavě modrozelené vlny oceánu. Třeba útočník přijel člunem, pomyslí si Lucy. Mohl jej uvázat u pobřežní zdi, vyšplhat po žebříku a byl by přímo v patiu. Ale měl vůbec člun? Ne, Lucy se nezdá, že by přijel člunem. Ani neví, proč ji to .napadlo. Otočí se a přejde zpátky k posteli. Nalevo v horní zásuvce nočního stolku leží Henriin revolver Colt 357 Magnum, pěkná ocelová zbraň, kterou Lucy své přítelkyni koupila, protože jde o umělecký kousek s nejsnadnějším ovládáním na světě. Henri umí používat zbraně a rozhodně není zbabělá. Lucy nepochybuje, že kdyby Henri pachatele zaslechla, bez ohledu na chřipku by ho zastřelila.

Lucy stiskne tlačítko a žaluzie opět zakryjí dolní polovinu oken. Zhasne a opustí ložnici. Hned vedle je malá posilovna, pak následují dvě šatny a prostorná koupelna s vířivou lázní, obložená achátem v odstínu tygřího oka. Neexistuje jediný důvod, proč by měl pachatel vniknout do posilovny, šaten a koupelny. Přesto tam Lucy pokaždé zůstane chvíli nehnutě stát a snaží se analyzovat své pocity. V posilovně a šatnách nic zvláštního nepociťuje, zato v koupelně je všechno jinak. Lucy pozoruje vanu i okna s výhledem na průplav a floridskou oblohu - a náhle jako by se dívala útočníkovýma očima. Neví proč, ale kdykoliv teď spatří tu obrovskou hlubokou vanu zabudovanou v achátové koupelně, nemůže se zbavit pocitu, že pachatel ji viděl také.

Vtom ji cosi napadne. Lucy se vrátí do klenutého průchodu před koupelnou. Když útočník vyšel po kamenných schodech k hlavní ložnici, možná nejprve odbočil vpravo místo vlevo, a neocitl se tedy v ložnici, ale v koupelně. Bylo nádherné ráno, okny dovnitř proudily sluneční paprsky. Koupelna přímo zářila. Třeba zaváhal, pár vteřin užasle zíral na vanu a teprve potom se otočil a potichu zamířil do ložnice, kde ležela Henri celá zpocená, rozbolavělá a s vysokou horečkou. Žaluzie měla zatažené, aby v šeru mohla spát.

Takže jsi vstoupil do mé koupelny, říká v duchu Lucy zvířeti, zvířeti mužského rodu. Stál jsi tady na mramorové podlaze a prohlížel si mou vanu. Možná jsi v životě takovou neviděl. A možná sis představoval, jak v té vaně odpočívá nahá žena, přemýšlí bůhví o čem a netuší, že ji vzápětí zavraždíš. Jestli podobně fantazíruješ, nejsi příliš originální. Lucy vy jde z koupelny a po schodech se vrátí do prvního poschodí, kde teď spává a kde má taky svou pracovnu.

Za útulnou promítací místností je velký pokoj pro hosty, z něhož si Lucy nechala udělat knihovnu se zabudovanými policemi a zatemňovacími žaluziemi. I v nejslunnějších dnech tady lze vyvolávat fotografie. Lucy rozsvítí. Ze tmy se vynoří stovky odborných příruček, pořadačů a dlouhý stůl plný laboratorních pomůcek. Před jednou stěnou stojí psací stůl, kterému vévodí přistroj Krimesite imager připomínající rozložitý dalekohled upevněný na trojnožce. Vedle přístroje leží zalepený plastový důkazní sáček s kresbou oka.

Z krabice na dlouhém stole si Lucy vezme gumové rukavice. Největší naděje, že najde otisky prstů, sice spojuje s lepicí páskou, ale prozkoumat ji chce později, neboť bude muset použít chemikálie, které poškodí papír i pásku. Předtím už nanesla speciální Magna prášek na celé zadní dveře i na nejbližší okna, nezískala však jediný otisk s papilárními liniemi, všude se objevily jen šmouhy. I kdyby nějaký otisk našla, pravděpodobně by patřil zahradníkovi, Rudymu, jí samotné nebo někomu, kdo naposledy myl okna, takže není důvod pociťovat zklamání. Ostatně otisky z vnější strany domu příliš neznamenají. Důležité je, co se najde na kresbě. S rukavicemi na rukou Lucy rozepne přezky tvrdého černého kufříku, který je uvnitř vyložený pěnovou gumou, a opatrně vyjme lampu SKSUV30 Puissant. Odnese ji na psací stůl a zapojí přes síťovou přepěťovou ochranu. Stiskem tlačítka rozsvítí krátkovlnné ultrafialové světlo o vysoké intenzitě a pak zapne Krimesite imager.

Otevře plastový sáček, za růžek uchopí list bílého papíru a vytáhne jej. Obrátí papír, a zatímco jej drží proti světlu, zírá na ni oko nakreslené tužkou. Jde o levný druh bílého papíru bez vodoznaku, ve světle jsou vidět jen miliony vláken papíroviny. Lucy položí list papíru doprostřed psacího stolu a nakreslené oko potemní. Když zvíře přilepovalo kresbu ke skleněným dveřím, dalo lepicí pásku na zadní stranu papíru, aby oko zíralo dovnitř, do domu. Lucy si nasadí oranžově tónované ochranné brýle, posune kresbu přesně pod čočky zobrazovače armádního typu a zahledí se do okuláru. Maximálně otevře průzor ultrafialového světla a pak zvolna otáčí zaostřovacím válcem a zaostřovacím kroužkem, až se objeví mřížkovaná projekční plocha. Levou rukou nasměruje UV světlo na cíl a ve vhodném úhlu začne papírem pohybovat. Pátrá po otiscích a doufá, že s pomocí přístroje Krimesite imager nějaké najde a nebude se muset uchýlit k destruktivním chemikáliím, jakými jsou ninhydrin nebo kyanokrylát. Papír se v ultrafialovém světle zdá přízračně zelenobílý.

Lucy špičkou prstu posune papír a do zorného pole se dostane proužek lepicí pásky. Nic, pomyslí si Lucy. Ani šmouha. Mohla bych zkusit rosanilin chlorid nebo krystalickou violeť, ale teď ještě ne. Snad později. Lucy se posadí za psací stůl a prohlíží si kresbu. Vidí prostě jen oko, nic jiného. Tužkou nakreslený obrys oka s duhovkou a panenkou, dlouhé řasy. Je to ženské oko, uvažuje Lucy. Ženské oko, patrně nakreslené tužkou číslo 2. Lucy připojí ke konektoru digitální kameru, vyfotografuje zvětšenou oblast kresby a pořídí fotokopie.

O chvíli později zaslechne, jak se zvedají vrata garáže. Vypne UV lampu i Krimesite imager a uloží kresbu zpátky do plastového sáčku. Televizní obrazovka na psacím stole ukazuje Rudyho zacouvávajícího s ferrari do garáže. Lucy zavírá dveře knihovny, chvatně sbíhá po kamenných schodech a přitom se snaží dospět k nějakému rozumnému závěru ohledně Rudyho. V duchu ho vidí odcházet, aby se už nikdy nevrátil, a zatím netuší, co se stane s ní a tajným impériem, které vybudovala. Nejdřív zažiju šok, říká si, pak bude následovat otupělost, kterou vystřídá bolest, ale nakonec všechno překonám. Otevře dveře kuchyně. Rudy už tam stojí, třemi prsty před sebou drží klíčky od auta, jako by za ocásek držel chcíplou myš.

„Asi musíme zavolat policii,” poznamená Lucy a vezme si od něho klíčky. „Koneckonců po technické stránce jde o naléhavou záležitost.”

„Předpokládám, že jsi nenašla otisky prstů ani žádné jiné důležité stopy,” řekne Rudy.

„Pod zobrazovačem ne. Ale pokud policisté kresbu neodnesou, použiju chemikálie. A byla bych raději, kdyby ji neodnesli. Prostě to nedovolíme. Ovšem zavolat bychom je měli. Všiml sis během projížďky někoho?” Lucy přejde kuchyň a zvedne telefon. „Samozřejmě nemluvím o ženských, které šílely, když tě viděly v tom bouráku.” Lucy pohlédne na číselník a vyťuká 911.

„Zatím tedy žádné otisky,” zamyslí se Rudy. „Ale naděje umírá poslední. Co třeba vytlačené stopy po písmu?”

Lucy jen zavrtí hlavou. „Chci ohlásit, že někdo vnikl na můj pozemek,” pronese do telefonu.

„Je ta osoba dosud někde nablízku, madam?” zeptá se operátorka klidným věcným tónem.

„Patrně už ne,” odpoví Lucy. „Ale domnívám se, že tu může být souvislost s násilným vniknutím do domu, které vaše oddělení nedávno vyšetřovalo.”

Operátorka si ověří adresu a zeptá se na jméno stěžovatelky, neboť podle počítače je majitelem domu jakási společnost s ručením omezeným, kterou si Lucy zvolila pouze pro tenhle účel. Nedokáže si teď vybavit její název, vlastní totiž řadu různých nemovitostí a u každé jako majitel figuruje jiná firma.

„Jmenuju se Tina Franksová,” použije Lucy smyšlené jméno, jaké uvedla, když minule volala policii. Bylo to onoho rána, kdy Henri někdo přepadl a Lucy se v panice dopustila té chyby, že vyťukala číslo 911. Sdělí operátorce svou adresu, přesněji řečeno adresu Tiny Franksové.

„Madam, okamžitě k vám pošlu hlídku,” slíbí operátorka.

„Výborně. Nevíte náhodou, jestli má službu kriminální vyšetřovatel John Dalessio?” Lucy s operátorkou hovoří nenuceně a bez obav. „Možná by o tom rád věděl, minule byl totiž v mém domě, a je tedy s případem obeznámený.” Lucy se otočí ke kuchyňské lince a z mísy s ovocem vezme dvě jablka.

Rudy okázale zakroutí očima, aby naznačil, že Dalessia by sehnal mnohem rychleji než operátorka na lince 911. Lucy se žertíku usměje, vyleští o džíny jablko a hodí ho Rudymu. Do druhého jablka se klidně zakousne, jako by ani netelefonovala s úřadem šerifa browardského okresu, ale s donáškovou službou, čistírnou nebo správcem svého běžného účtu.

„Nepamatujete si, který detektiv tehdy na tom vloupání pracoval?” zeptá se operátorka. „Obvykle nekontaktujeme vyšetřovatele kriminálního oddělení, ale detektiva.”

„Vím určitě, že jsem jednala s vyšetřovatelem Dalessiem,” odpoví Lucy. „Detektiv, mám dojem, v domě vůbec nebyl, přišel jen do nemocnice. Když tam převezli mou návštěvnici.”

„Momentálně tady není, madam, ale můžu mu poslat vzkaz,” řekne operátorka na čísle 911. Tentokrát její slova znějí poněkud nejistě. Žádný div, s vyšetřovatelem Johnem Dalessiem operátorka nikdy nemluvila, nikdy se s ním nesetkala, a dokonce o něm nikdy neslyšela. Údajný Dalessio totiž patří k jedincům existujícím pouze v počítačích, do nichž Lucy nebo lidé, kteří pro ni pracují, nelegálně proniknou. V tomto případě jde o počítač úřadu šerifa browardského okresu.

„Nechal mi svou vizitku. Zavolám mu. Díky za pomoc.” Lucy ukončí hovor.

Oba stojí v kuchyni, jedí jablka a dívají se na sebe.

„Když se nad tím zamyslíš, je to docela legrace,” prohodí Lucy s nadějí, že i Rudymu začne situace připadat komická. „Voláme policii jen tak pro formu. Dokonce spíš pro pobavení.”

Rudy pokrčí svalnatými rameny, zahryzne se do jablka a hřbetem ruky si z brady setře šťávu. „Zapojit místní poldy, samozřejmě jen do jisté míry, rozhodně neškodí. Nikdy nevíš, kdy je můžeme k něčemu potřebovat.” Vidí teď místní policisty jako figurky ve své oblíbené hře. „Chtěla jsi, aby poslali Dalessia, a operátorka tvou žádost zaznamenala. Nemůžeme za to, že je tak těžké ho najít. Chudáci na oddělení se teď až do důchodu budou snažit vypátrat, kdo ten zatracený Dalessio vlastně je. Dal výpověď? Nebo ho naopak vyhodili? Setkal se s ním vůbec někdy někdo? Budou mít o čem mluvit, z Dalessia se stane legenda.”

„Z něho a z Tiny Franksové,” dodá Lucy s plnou pusou.

„Jistě,” odpoví Rudy. „Pro tebe by bylo mnohem těžší dokázat, že jsi Lucy Farinelliová a nikoliv Tina Franksová nebo čertvíkdo jiný, za koho se právě vydáváš. Máme spoustu falešných křestních listů a dalších dokumentů. Sakra, ani nevím, kde je můj pravý křestní list.”

„Já si zase nejsem jistá, jestli vůbec vím, kdo jsem.” Lucy mu podá papírový ručník.

„Já taky ne.” Rudy se znovu mohutně zakousne do jablka.

„A když už o tom mluvíme, nejsem si jistá, jestli vím, kdo jsi ty. Takže až se objeví ten policista, otevřeš mu a řekneš, že kresbu si přijde vyzvednout vyšetřovatel Dalessio.”

„Slušný plán,” usměje se Rudy. „Minule fungoval jako čarovný proutek.”

Lucy i Rudy mají na strategicky vhodných místech, například v různých domech a vozidlech, připravené pohotovostní tašky a soupravy pro zabezpečení důkazů z místa činu. Je neuvěřitelné, co všechno si oba můžou dovolit za pomoci polovysokých černých kožených bot, černých roláků, černých kalhot s našitými kapsami, černých větrovek s výraznými žlutými nápisy SOUDNÍ PATOLOGlE na zádech, obvyklých kamer a dalších základních pomůcek. Hlavní roli hraje samozřejmé a rázné vystupování. Jednoduchý plán bývá nejlepší.

Hned poté, co Lucy našla bezvědomou Henri a v panice požádala na čísle 911, aby poslali sanitku, zatelefonovala Rudymu. Převlékl se a pár minut po příjezdu policie prostě nakráčel do domu předním vchodem. Sebevědomě se představil jako nový člen vyšetřovací jednotky a oznámil, že zatímco bude pátrat po důkazech a stopách, nemusejí tu policisté dál čekat, což jim velmi vyhovovalo, neboť postávat na místě činu a sledovat práci techniků připadá každému policistovi nedůstojné.

Lucy neboli Tina Franksová, za kterou se toho příšerného dne vydávala, policii předložila několik vlastních důmyslných lží. Henri, také uvedená pod falešným jménem, údajně byla v domě na kratší návštěvě. A co se ráno přihodilo? Zatímco se Lucy sprchovala, Henri vyspávající kocovinu zaslechla lupiče a omdlela, a protože má sklon k hysterii a zrychlenému dýchání, a mohla být i napadena, zavolala Lucy sanitku. Ne, útočníka Lucy neviděla. Ne, podle Lucyina názoru se nic neztratilo. Ne, Lucy se nedomnívá, že se jednalo o sexuální násilí, ovšem pokládala za vhodné, aby to v nemocnici ověřili. Zachovala se správně, že? Alespoň v kriminálních seriálech se to vždycky takhle dělá, ne?

„Uvažuju, jak dlouho jim asi potrvá, než zjistí, že John Dalessio sice vyšetřoval místo činu ve tvém domě, ale pak už se nikde jinde neobjevil,” pobaveně prohodí Rudy. „Naštěstí se jejich oddělení stará o většinu browardského okresu. A ten je skoro větší než Texas, absolutně tedy nedokážou sledovat, kdo kam právě odjel.”

Lucy se dívá na hodinky a odhaduje, kdy dorazí hlídkový vůz, který sem míří. „Každopádně je dobře, že jsme pana Dalessia nevynechali, určitě by se cítil dotčený.”

Rudy se rozesměje. S blížící se akcí se jeho nálada výrazně zlepšila, veškeré podráždění je pryč. „Fajn. Policie tu bude za chvíli. Asi bys měla zmizet. Já tomu uniformovanému mládenci samozřejmě kresbu nedám. Řeknu mu, že bych raději mluvil přímo s vyšetřovatelem Dalessiem, protože jsme spolu jednali už minulý týden, když jsi ohlásila vloupání. Nadiktuju mu Dalessiovo číslo a chlapec se dovolá na hlasovou schránku. Jakmile odjede, tvůj spolehlivý legendární Dalessio mu telefonicky sdělí, že právě osobně případ převzal.”

„Rozhodně poldy nepouštěj do mé pracovny.”

„Dveře jsou zamčené?”

„Jistě,” odpoví Lucy. „Kdybys měl pocit, že by ta bouda s Dalessiem mohla vybouchnout, brnkni mi. Okamžitě se vrátím a všechno s policií vyřídím sama.”

„A kde vlastně budeš?”

„Myslím, že je nejvyšší čas, abych se představila své sousedce,” usměje se Lucy.

13

Pitevna pro těla v rozkladu je nevelká místnost vybavená chladnicí, dvěma ocelovými dřezy, dvěma ocelovými skřínkami a speciálním ventilačním systémem odsávajícím zápach a škodlivé mikroorganismy. Podlaha i stěny jsou natřené Šedou akrylovou barvou, která má protiskluzové vlastnosti, nic nevstřebává a odolá drhnutí a dezinfekci.

Hlavní část tohoto zvláštního prostoru představuje jediný pitevní stůl, vlastně jen kostra vozíku se sloupky opatřenými výsuvnými kolečky a brzdami. Dále jsou tu nosítka s kovovým podkladem pro tělo. Díky kuličkovým ložiskům je lze naklánět a zdvíhat do potřebné výšky. Technika by prostě měla co nejvíc omezit zbytečnou námahu, ale skutečnost tomu neodpovídá. Lidé v pitevnách se stále dřou - a budou dřít - s těžkými mrtvolami. Pitevní stůl je mírně sešikmený, aby se po přisunutí k dřezu dal spláchnout hadicí, ovšem to

dnes ráno nebude nutné. Z pitevního stolu není co smývat. Tělesné tekutiny Gilly Paulssonové byly odebrány či spláchnuty do dřezu už před dvěma týdny, kdy ji Fielding pitval poprvé.

Dnes ráno je pitevní stůl zaparkovaný uprostřed podlahy natřené akrylovou barvou a tělo Gilly Paulssonové spočívá v černém vaku, který na lesklém ocelovém stole připomíná kokon. V místnosti nejsou žádná okna vedoucí ven, je tu jen řada pozorovacích oken umístěných příliš vysoko, takže k nim nikdo nedosáhne, jde o chybu v plánu, ale když Scarpettová před osmi lety do téhle budovy přesídlila, nestěžovala si; koneckonců málokdo touží sledovat, co se odehrává v oddělené pitevně, kde mrtví jsou nafouklí a zelení, někdy pokrytí larvami hmyzu nebo ošklivě popálení, až připomínají ohořelé kusy dřeva.

Scarpettová právě vstoupila dovnitř. Předtím si na sebe v dámské šatně pár minut brala speciální oblečení a doplňky proti biologickému ohrožením. „Omlouvám se, ani jsem vás nenechala dokončit rozpracovaný případ,” řekne Fieldingovi a z paměti se jí vynoří pan Whitby v olivově zelených kalhotách a černé bundě. „A mimochodem, váš šéf si zřejmě opravdu myslel, že pitvu provedu bez vás.”

„Kolik vám toho prozradil?” zeptá se Fielding přes obličejovou masku.

„Vlastně mi neprozradil vůbec nic,” odpoví mu, zatímco si natahuje gumové rukavice. „Vím jenom to, co mi sdělil včera, když mi volal na Floridu.”

Fielding nakrčí čelo, už opět zpocené. „Domníval jsem se, že jste přišla rovnou z jeho kanceláře.”

Scarpettovou napadne, jestli náhodou doktor Marcus místnost neodposlouchává. Pak se jí vybaví, že v dobách, kdy tady šéfovala, zkoušela v pitevním sále různé druhy diktovacího zařízení, ale žádný typ se neosvědčil, neboť neustálý hluk narušoval práci i těch nejlepších vysílačů a záznamníků. S tou vzpomínkou zamíří ke dřezu a pustí vodu, která začne hlasitě a dutě bubnovat o kovové dno.

„K čemu je to dobré?” zeptá se Fielding, zatímco stahuje zip černého vaku.

„Trochu vodní hudby při práci neuškodí.”

Fielding k ní vzhlédne. „Tady se nemusíte bát mluvit. Jsem si jistý. Šéf není tak chytrý. A kromě toho mám dojem, že v téhle pitevně nikdy nebyl. Pravděpodobně by sem ani netrefil.”

„Taky mi není sympatický, ale nepodceňovala bych ho,” poznamená Scarpettová, zatímco pomáhá rozevřít chlopně vaku.

Dva týdny v lednici zpomalily rozklad, tělo je však desikované čili vysušené a zvolna už v něm probíhá proces mumifikace. Zápach je velmi silný, ale Scarpettové nevadí. Ošklivým pachem mrtvola nemíní nikoho urazit. Je to jen způsob, jakým o sobě dává vědět. Gilly Paulssonová se nemůže zbavit svého pachu, nemůže změnit svůj vzhled. Nemůže udělat nic s tím, že zemřela. Je bez krve, bledá s nádechem do zelena, tvář má vyzáblou v důsledku dehydratace, oči maličko pootevřené, vysušené bělmo se pod víčky zdá téměř černé. Vysušené jsou i nepatrně rozchlípené a zhnědlé rty. Rozcuchané dlouhé blond vlasy splývají kolem uší pod bradu. Scarpettová nezaznamenává žádná vnější poranění na krku, ani taková, k nimž někdy dochází během pitvy. Patří mezi ně nechvalně známá „knoflíková dírka”, která vzniká, když nezkušený či nepozorný pitvač odklání zadní tkáň uvnitř hrdla, aby vyjmul jazyk a hrtan, a nechtěně protne kůži. Jistě, je to velká chyba, ale nikdo není neomylný. A řezná rána na krku způsobená při pitvě se truchlícím příbuzným obtížně vysvětluje.

Řez ve tvaru písmene Y začíná u klíční kosti a spojuje se u kosti hrudní, pak pokračuje směrem dolů s menší odbočkou kolem pupku a končí u stydké kosti. Je sešitý provázkem, který teď Fielding řeže skalpelem, jako by páral ručně zhotovenou hadrovou panenku. Scarpettová si zatím vezme z pultu složku a zalistuje pitevním protokolem a úvodním hlášením o zahájeném vyšetřování. Gilly Paulssonová měřila 160 centimetrů, vážila něco málo přes 47 kilogramů a v únoru by se dožila patnácti let. Oči měla modré. Ve Fieldingově pitevní zprávě se opakovaně objevuje slovní spojení „v mezích normálu”. Mozek, srdce, játra, plíce a další orgány byly přesně takové, jaké si může přát každá zdravá mladá dívka.

Nicméně Fielding našel i jisté známky násilí, které by teď měly být ještě zřetelnější, neboť z těla byla odčerpána krev, a pokud předtím nějaká zůstala zachycená v tkáni následkem zhmoždění, bude výrazně kontrastovat s velmi bledou pokožkou. V tělovém diagramu doktor Fielding zakreslil modřiny na hřbetech rukou. Scarpettová vrátí složku zpátky na pult. A zatímco Fielding vyndavá z hrudní dutiny Gilly Paulssonové těžký plastový sáček s vyříznutými orgány, přistoupí Kay k mrtvé dívce a zvedne jednu z jejích drobných rukou. Ta ruka je svrasklá a bledá, studená a vlhká. Scarpettová ji ve své dlani chráněné gumovou rukavici obrací a pátrá po zhmoždění. Dívčina ruka je poddajná stejně jako celá paže. Rigor mortis dávno proběhl a pominul, tělo už neklade odpor, jako by se mu život příliš vzdálil, aby ještě odolávalo smrti. Zhmožděnina je v kontrastu s přízračně zsinalou pokožkou sytě rudá a přesně uprostřed hřbetu útlé a scvrklé ruky se táhne od kloubu palce ke kloubu malíčku. Podobná zhmožděnina je i na druhé, tedy levé ruce.

„Ach jo,” povzdechne si Fielding. „Zatraceně divné, co? Vypadá to, že ji někdo držel. Ale proč?” Otevře plastový sáček a z hnědé změti orgánů uvnitř se vyvalí děsivý zápach. „Brr! Nechápu, co chcete získat, když se tím budete přehrabovat, ale poslužte si.”

„Nechte sáček na pitevním stole, já už si poradím. Takže někdo ji možná pevně držel za ruce. Jak ji našli? Popište mi přesně polohu jejího těla.” Scarpettová přejde k dřezu a vyhledá si tlustší gumové rukavice sahající téměř po loket.

„S jistotou polohu těla neznáme. Matka se po návratu do-lidi pokoušela přivést dceru k životu. Říká, že si nevzpomíná, jestli Gilly ležela na břiše, na zádech nebo na boku. A totéž se týká polohy rukou.”

„A co posmrtné skvrny?”

„Žádné. Nebyla dostatečně dlouho po smrti.”

Když krev přestane obíhat, podle zákona tíže klesá žilním systémem do nejníže uložených částí těla a vytváří tmavorůžové skvrny, rigor mortis, místa, kde se povrch těla dotýká nějakého pevného podkladu, zůstávají světlá. Přestože se soudní lékaři snaží dostat k mrtvole co nejdřív, i zpoždění má své výhody. Pár hodin postačí, aby se objevily posmrtné skvrny a rozvinul se rigor mortis. Pak je zcela zřejmá poloha těla ve chvíli smrti, i kdyby jím později někdo hýbal a falešnou výpovědí chtěl zmást vyšetřovatele.

Scarpettová opatrně odhrne horní ret Gilly Paulssonové a hledá případná poranění způsobená tím, že někdo tiskl dívce dlaň na ústa, aby ji umlčel, nebo jí tlačil obličej k polštáři s cílem udusit ji.

„Klidně pátrejte, ale já už se díval,” poznamená Fielding. „Žádná další poranění jsem neobjevil.”

„Ani na jazyku?”

„Kdepak, neměla ho prokousnutý. Skoro se vám bojím říct, kde ten jazyk teď je.”

„Nemusíte, dokážu si to domyslet.” Scarpettová vnoří ruku do plastového sáčku a začne prohmatávat studené mazlavé kusy orgánů.

Fielding si opláchne ruce v rukavicích pod proudem vody, který dunivě dopadá na dno dřezu, a osuší si je papírovým ručníkem. „Všiml jsem si, že Marino se k nám nepřipojil.”

„Vůbec nevím, kam se ztratil,” odpoví Scarpettová. Zjevně tím není příliš nadšená.

„Těla v rozkladu se mu nikdy moc nezamlouvala.”

„Což chápu. Starost mi spíš dělá každý, koho vzrušují.”

„Zvlášť mrtvoly dětí. Děsí mě zrůdy, kterým se líbí mrtvé děti.” Fielding se opírá o hranu přepážky a upřeně pozoruje Scarpettovou. „Jenom doufám, že něco objevíte, protože já jsem neuspěl. A úpině mě to ničí.”

„A co tečkovité krvácení? Její oči jsou v hrozném stavu, z těch už nic nevyčtu.”

„Když ji přivezli, jevila jasné známky překrvení,” odpoví Fielding. „Těžko říct, jestli měla petechiální hemoragie. Já žádné nezjistil.”

Scarpettová si představí, jak asi Gilly Paulssonová vypadala na stole v hlavním pitevním sále, kde se ocitla několik hodin po své smrti. Dívka měla překrvený rudý obličej a červené byly i její oči. „Plicní otok?” zeptá se.

„Mírný.”

Scarpettová mezitím našla vyříznutý jazyk. Opláchne ho ve dřezu a osuší malým bílým froté ručníkem ze zásob, které kdysi vláda získala při obzvlášť levném výprodeji. Přisune blíž chirurgickou lampu, rozsvítí ji a natočí k jazyku. „Máte nějaké zvětšovací sklo?” zeptá se, znovu otře jazyk ručníkem a upraví světlo.

„Okamžik.” Fielding otevře zásuvku a podá Scarpettové lupu. „Vidíte tam něco? Já na jejím jazyku nic nenašel.”

„Záchvaty v anamnéze neměla?”

„Ne. Alespoň podle toho, co mi bylo řečeno.”

„Žádná poranění tady nevidím. Žádné důkazy, že by se snad kousla do jazyka. Provedl jste stěry? Z jazyka i vnitřku úst?”

„Samozřejmě. Provedl jsem veškeré obvyklé stěry.” Fielding se vrátí k pultu a znovu se o něj opře. „Nenašel jsem nic nápadného. A předběžné laboratorní výsledky neukazují na sexuální útok. Pokud se v laboratoři zjistilo něco dalšího, já o tom nevím.”

„Podle vaší pitevní zprávy Paulssonovou přivezli oblečenou v pyžamu. Horní díl byl naruby.”

„To je pravda.” Fielding zvedne z pultu složku a začne listovat zprávou.

„Máte tam fotograficky zdokumentované absolutně všechno,” konstatuje Scarpettová skutečnost, která by měla být samozřejmá.

„Jo,” zasměje se Fielding. „A kdopak mě takhle vycepoval?”

Scarpettová se na něho krátce podívá. Vštěpovala mu i jiné, neméně důležité pracovní návyky, ale nepřipomene mu to. „S radostí můžu potvrdit, že na jazyku jste nic nepřehlédl.” Vloží jazyk zpátky do plastového sáčku mezi hnědožluté tlející vnitřní orgány Gilly Paulssonové. „Obrátíme ji. Takže budeme muset vytáhnout tělo z toho vaku.”

Provedou to postupně. Fielding uchopí mrtvou dívku pod pažemi a nadzdvihne ji, Scarpettová stáhne vak co nejvíc dolů. Potom Fielding otočí tělo na břicho a Scarpettová úpině vak odstraní. Zatímco jej skládá a dává zpátky na vozík, neohebný pevný vinyl protestuje hlasitým praskotem. Zhmožděninu na zádech Gilly Paulssonové spatří Scarpettová i Fielding současně.

„A sakra,” rozčileně pronese Fielding.

Zhmožděnina je matně červená, skoro kulatá a velká asi jako stříbrný dolar. Nachází se na levé straně zad těsně pod lopatkou.

„Když jsem to děvče prohlížel a psal zprávu, modřina tam určitě nebyla, přísahám,” pokračuje Fielding a natáčí chirurgickou lampu, aby se podíval blíž. „Do háje. Nemůžu uvěřit, že jsem si jí nevšiml.”

„Vždyť to znáte,” poznamená Scarpettová, ale neřekne mu, co si myslí. Nemá význam kritizovat ho, na výtky je teď už pozdě. „Zhmožděniny jsou vždycky lépe viditelné až po pitvě.”

Vezme z vozíku s nástroji skalpel a provede v zarudlém místě hluboký rovný řez, aby si ověřila, jestli nejde jen o povrchovou změnu zabarvení, vzniklou po smrti. Ale není to tak. Krev ve spodní měkké tkáni je rozlitá, což obvykle znamená, že nějaké trauma narušilo cévy v těle, kde ještě působil krevní tlak; modřiny a zhmožděniny totiž představují jen spoustu drobných kapilár, ze kterých v důsledku poškození vytéká krev. Fielding položí vedle proříznuté červeně zabarvené tkáně patnácticentimetrové plastové měřítko a začne pořizovat snímky.

„A co její ložní prádlo?” zeptá se Scarpettová. „Prohlížel jste ho?”

„Vůbec jsem ho neviděl, poldové všechno rovnou odvezli do laboratoře. Ale jak jsem říkal, nikde se nenašly žádné stopy po spermatu. Sakra, pořád nemůžu uvěřit, že jsem přehlédl tu zhmožděninu.”

„Zeptáme se, jestli v laboratoři objevili na prostěradlech nebo na polštáři stopy tekutin z plicního otoku. Pokud ano, nechte skvrnu sejmout a pátrejte po ciliárním respiračním epitetu. Jeho přítomnost by svědčila o smrti udušením.”

„Do háje,” opakuje Fielding. „Nechápu, jak jsem tu modřinu mohl přehlédnout. Podle vás je to určitě vražda?”

„Myslím, že někdo Gilly Paulssonové klečel na horní části zad,” řekne Scarpettová. „Dívka ležela na břiše, pachatel ji kolenem tiskl k lůžku, ruce jí držel nad hlavou, dlaněmi dolů. Tím by se vysvětlovaly zhmožděniny na hřbetech rukou a pod lopatkou. Jde o mechanické zadušení, rozhodně tedy o vraždu. Když vám někdo sedí na hrudi nebo na zádech a tlačí vás celou svou vahou, nemůžete dýchat. Je to dlouhé a hrozné umírání.

14

Dáma ze sousedství žije v bílém betonovém a skleněném domě s plochou střechou, který dokonale splývá s přírodou. Zrcadlí se v něm

voda, země i obloha a připomíná Lucy stavby, jaké viděla ve Finsku. Za tmy sousedčina vila vypadá jako obrovská rozsvícená lucerna.

Na zahradě před domem šumí fontána, kolem rostou vysoké palmy a kaktusy, o svátečních dnech většinou ověšené barevnými žárovkami. Nedaleko mohutných dvoukřídlých skleněných dveří se mračí nafukovací zelený Grinch, slavnostní doplněk, který by Lucy připadal komický, kdyby ve vile bydlel někdo jiný. Rám dveří skrývá v levém horním rohu kameru, neviditelnou pouze pro laika. Zatímco Lucy zvoní, představuje si, jak se její podoba objevuje na obrazovce průmyslové televize. Nikdo neotvírá. Lucy znovu stiskne tlačítko zvonku. Stále nic.

Tak jo, říká si Lucy. Určitě jsi doma, protože sis vyzvedla noviny a vlaječka na tvé poštovní schránce je opět nahoře. Pozoruješ mě, nejspíš sedíš v kuchyni a prohlížíš si mě na obrazovce, Aiphone až u ucha, abys poznala, jestli hlasitě dýchám nebo mluvím sama pro sebe, a já idiotka náhodou právě dělám obojí. Otevři ty zatracené dveře, nebo tu snad mám stát do večera?

Tohle pokračuje dobrých pět minut. Lucy čeká před masivními skleněnými dveřmi, představuje si, co dáma uvnitř vidí na obrazovce průmyslové televize, a dospívá k závěru, že v džínách a tričku, sportovních botách a s taštičkou na zadku nemůže vypadat nijak nebezpečně. Je neodbytná a dál mačká tlačítko zvonku. Co když se dáma právě sprchuje? Nebo vůbec obrazovku nesleduje? Lucy ještě jednou dlouze zazvoní.. Ale sousedka přijít ke dveřím nehodlá. Já to věděla, ty krávo, spílá v duchu Lucy dámě. Nehnulo by s tebou, ani kdybych tady přímo před kamerou dostala infarkt. Zřejmě tě budu muset nějak vyprovokovat, jinak ty dveře neotevřeš.

Vybaví se jí, jak Rudy ani ne před dvěma hodinami vyděsil dotěrného Hispánce falešným průkazem, a rozhodne se. Fajn, zkusíme tenhle trik a uvidíme, jak zareaguješ. Lucy vytáhne ze zadní kapsy vypasovaných džín tenkou černou peněženku a zvedne k nepříliš utajené kameře falešnou průkazku s falešným odznakem.

„Haló,” křikne. „Tady policie. Nelekejte se, bydlím v sousedním domě, ale jsem policistka. Budete tak hodná a otevřete mi?” Znovu zazvoní a přitom dál drží svou falešnou průkazku přímo proti miniaturní kameře.

Minuty plynou. Lucy se potí a mhouří oči před sluncem. Čeká a špicuje uši, ale neslyší jediný zvuk. Právě když chce znovu blýsknout falešným odznakem, ozve se odkudsi shůry hlas. Jako by si ta zatracená ženská hrála na pánaboha.

„Co si přejete?” ptá se hlas z neviditelného mikrofonu umístěného poblíž té špatně zamaskované kamery v horní části dveřního rámu.

„Madam, nedávno někdo vnikl do mého domu,” odpoví Lucy. „Možná by vás zajímalo, co se děje ve vašem sousedství.”

„Říkala jste, že jste policistka.” Hlas zní nepřátelsky a vyčítavě, přízvuk je výrazně jižanský.

„Jsem obojí.”

„Obojí co?”

„Policistka i vaše sousedka, madam. Jmenuju se Tina. Mohla byste prosím přijít ke dveřím?”

Následuje ticho. A pak během necelých deseti vteřin spatří Lucy siluetu, která se z nitra domu zvolna blíží ke skleněným dveřím. Silueta se promění v ženu po čtyřicítce, oblečenou do tenisové teplákové soupravy a se sportovními botami na nohou. Trvá málem věčnost, než sousedka odemkne všechny bezpečnostní zámky, ale konečně vypne i poplachový systém a otevře jedno křídlo skleněných dveří. Zpočátku se rozhodně nezdá, že by měla v úmyslu pozvat Lucy dál, prostě jen stojí ve dveřích a pozoruje ji bez nejmenší stopy vlídnosti.

„Neprotahujte to,” spustí dáma. „Nesnáším cizí lidi a netoužím se seznamovat se sousedy. Bydlím tu právě proto, že se nechci s nikým bavit. Ostatně pokud vám to ještě nedošlo, tady se žádné sousedské vztahy nepěstují. Lidé se sem stěhují, aby si užili soukromí a nikdo je neobtěžoval.”

„Kdo nepěstuje sousedské vztahy?” Lucy si dává zahřívací kolo. Dobře zná tyhle sebestředné nedůvěřivé boháče, předstírá tedy naivitu. „Vy se sousedy, nebo sousedé s vámi?”

„Cože?” Ženinu nevlídnost na okamžik vystřídá údiv. „O čem to vůbec mluvíte?”

„Mluvím o tom, co se stalo nedaleko vás, v mém domě. Pachatel se vrátil.” Lucy se tváří, jako by žena byla dokonale do všeho zasvěcena. „Patrně dneska časně ráno, ale nejsem si jistá, protože většinu včerejšího dne a celou noc jsem strávila mimo město a právě jsem v Boce přistála s vrtulníkem. Myslím, že vím, kdo po mně jde, ale dělám si starosti kvůli vám. Rozhodně by nebylo správné, kdyby vás zasáhla brázda za lodí, jestli mi rozumíte.”

„Ovšem.” Žena má velmi hezkou loď zakotvenou u pobřežní zdi vedle svého domu a samozřejmě tomu obratu rozumí. Ví, jak nepříjemné a také velmi nebezpečné je, když brázda člověka zasáhne. „To si jako policistka můžete dovolit takový dům?” zeptá se, aniž pohlédne směrem k lososově omítnuté vile ve středomořském slohu. „A s jakým vrtulníkem? Nevykládejte mi, že máte i helikoptéru.”

„Páni, vás nikdo neopije rohlíkem, co?” Lucy si rezignovaně povzdechne. „Víte, celá věc souvisí s Hollywoodem. Právě jsem se přestěhovala z L. A. Pochopte, měla jsem zůstat v Beverly Hills, kde normálně bydlím, ale najednou se objevil tenhle s prominutím zatracený film. Jistě jste slyšela, jaké zmatky vypuknou, když se začne natáčet, a ke všemu mimo ateliéry.”

„U vás v domě?” Dáma vytřeští oči. „Chcete říct, že jen kousek ode mě se natáčí film?”

„Vážně by nebylo dobré bavit se o tom tady venku.” Lucy se obezřetně rozhlédne kolem sebe. „Nevadilo by vám, kdybychom na chvíli zašly dovnitř? Ale musíte mi slíbit, že všechno zůstane mezi námi děvčaty. Jestli zpráva pronikne na veřejnost… No, určitě si to umíte představit.”

„Aha.” Žena ukáže prstem na Lucy a zazubí se. „Tušila jsem, že jste nějaká celebrita.”

„Kristepane, opravdu jsem tak čitelná?” zhrozí se Lucy, zatímco vchází do obývacího pokoje, jen minimálně vybaveného nábytkem. Místnost je celá bílá, jedna ze stěn, do výše dvou pater prosklená, nabízí výhled na patio vydlážděné žulou, bazén a osmimetrový rychlý motorový člun. Lucy upřímně pochybuje, že její zhýčkaná a marnivá sousedka vůbec umí člun nastartovat, natož aby ho dokázala řídit. Domovským přístavem člunu s podivným jménem Hotovo je Grand Cayman, karibský ostrov, kde se neplatí daň z příjmu.

„Nádherný člun,” poznamená Lucy, jakmile se obě posadí do bělostných křesel, která jako by se vznášela mezi vodou a oblohou. Mobilní telefon Lucy odloží na skleněnou desku konferenčního stolku.

„Je italský.” Dáma se tajemně a poněkud hořce usměje. „Připomíná mi Cannes,” řekne Lucy.

„No ovšem! Filmový festival.”

„Kdepak, festival ani ne. Spíš Ville de Cannes, spousty člunů - a samozřejmě jachty. Hned za starou klubovnou odbočíte marseilleským směrem na Quai číslo 1, je to velmi blízko půjčoven člunů Amphitrite a Poseidon. Pracuje tam Paul, příjemný chlapík, který jezdí zářivě žlutým starým pontiakem, což se v jižní Francii často nevidí. Jdete pořád dál kolem skladišť, zabočíte na Quai číslo 4 a pokračujete skoro až k majáku. Nikdy předtím jsem neviděla tolik Mangust a Leopardů. Mívala jsem Zodiac s pořádně nadupaným motorem Suzuki, ale opravdu velkou loď? Kdo na to má čas? No, vy možná ano.” Lucy se zahledí na rychlý člun vytažený do suchého doku. „Ostatně kdybyste se tady projížděla vyšší rychlostí než nějakých patnáct kilometrů za hodinu, šerifovi lidé a celní stráž vám to pěkně vytmaví.”

Dáma působí neproniknutelně. Je hezká, ale nikoliv způsobem, jaký by Lucy přitahoval. Zdá se zámožná a zhýčkaná, zvyklá na přepych stejně jako na botox, kolagen, termální léčbu a veškeré další moderní zázraky, které jí nabízí dermatolog. Patrně už řadu let se nezamračila. A nejen proto, že nevhodné grimasy by ublížily jejímu obličeji. Nemá je zapotřebí. Proč by se tvářila mrzutě nebo rozhněvaně?

„Jak už jsem se zmínila, jmenuju se Tina. A vy jste…?”

„Říkejte mi Kate, tak mě oslovují přátelé,” odpoví zhýčkaná bohatá dáma. „Bydlím v tomhle domě sedm let a zatím se tu nevyskytl jediný problém, totiž kromě Jeffa, ale ten naštěstí momentálně žije daleko, především na Kajmanských ostrovech. Jestli vám dobře rozumím, ve skutečnosti nejste policistka.”

„Moc se omlouvám, Kate, trochu jsem vás mystifikovala, ale nenapadlo mě, jak jinak vás přilákat ke dveřím.”

„Viděla jsem odznak.”

„Ano, schválně jsem vám ho ukázala. Není pravý, kdepak. Ale když se připravuju na roli, co nejvíc se pokouším vžít do postavy, kterou hraju, a režisér mi tentokrát navrhl, abych se nejen nastěhovala do domu, kde se film bude natáčet, ale klidně nosila i průkazku s odznakem a jezdila ve stejných autech, jaká používají zvláštní agenti, a tak vůbec.”

„Já to tušila!” Kate na Lucy znovu namíří ukazovák. „Drahé sportovní vozy. No ovšem. Patří k vaší roli, viďte?” Dáma vnoří své štíhlé dlouhonohé tělo ještě hlouběji do obrovského bílého křesla a na klín si položí polštářek. „Ale nepřipadáte mi povědomá.”

„Snažím se působit nenápadně.”

Kate se zatváří, jako by nakrčila čelo. „Jenže alespoň maličko povědomá byste mi měla připadat, ne? A já si absolutně nedokážu vybavit, kdo jste. Tina… A jak dál?”

„Mangusta,” nabídne Lucy svou oblíbenou značku člunů, pevně přesvědčena, že sousedka si Mangustu nespojí s předchozím vyprávěním o Cannes, ale spíš se jí jméno bude zdát jaksi mlhavě známé.

„Ach ano,” pokývne Kate se zjevnou úlevou. „To jméno jsem, mám dojem, už slyšela.”

„Víte, zatím se nemůžu pochlubit žádnými velkými rolemi, i když některé z těch filmů byly velmi úspěšné. Dá se říct, že tohle je pro mě zlom. Začínala jsem v různých divadlech mimo Broadway, pak jsem se propracovala k béčkovým filmům, brala jsem, co mi přišlo do ruky. No a teď jsem tady. Jenom doufám, že úplně nepřijdete o nervy, až se sem nahrnou všechny ty dodávky a karavany s filmovým štábem a technikou, zmatek naštěstí vypukne nejdřív někdy v létě, a nakonec tu možná kvůli tomu šílenci, co nás pořád pronásleduje, ani natáčet nebudeme.”

„Taková smůla.” Kate se ve svém bílém křesle předkloní. „To mi povídejte.”

„Kristepane.” Dámě ustaraně potemní oči. „Ze západního pobřeží? Až odtud vás sleduje? Říkala jste, že máte vrtulník?”

„Jsem si více než jistá,” odpoví Lucy. „Jestli vás nikdy takhle nepronásledovali, neumíte si představit, jaká noční můra to je. Nikomu bych nic podobného nepřála. Myslela jsem, že přesunout se sem bude nejrozumnější věc, jakou jsme kdy udělali. Ale ten člověk si nás stejně našel a vyrazil za námi. Vůbec nepochybuju, že je to on. A kdyby přece jen šlo o dva různé pronásledovatele, asi bych tu hrůzu nezvládla. A tak, i když to může znít divně, raději doufám, že je to jen on. Ano, pokud potřebuju, cestuju helikoptérami, ovšem ne celou tu dálku ze západního pobřeží.”

„Naštěstí nebydlíte sama,” poznamená Kate.

„Moje spolubydlící, také herečka, se právě odstěhovala. Vrátila se zpátky na západní pobřeží. Samozřejmě kvůli tomu pronásledo-vateli.”

„A co ten váš pohledný přítel? Původně jsem uvažovala, jestli to náhodou taky není herec, prostě někdo slavný.” Kate se šibalsky usměje. „Hollywood mu kouká z očí. Co vlastně dělá?”

„Hlavně potíže.”

„Poslyšte, zlato, jestli se k vám bude chovat špatně, rovnou přijďte za svou sousedkou Kate.” Dáma plácne do polštářku na svém klíně. „V některých věcech se dobře vyznám.”

Lucy zalétne pohledem k nápisu Hotovo. Dlouhý a štíhlý bílý člun na slunci přímo září. Uvažuje, jestli je manžel chytré Kate momentálně bez lodi a na Kajmanských ostrovech se skrývá před berním úřadem. „Minulý týden se ten cvok dostal do mého domu, alespoň předpokládám, že to byl on. A tak mě napadlo…”

Obličej bez jediné vrásky dál absolutně nic nevyjadřuje. „Ach,” řekne Kate. „Ten, co vás pronásleduje? Ne, neviděla jsem ho, alespoň myslím, že jsem ho neviděla, ovšem pohybuje se tu spousta lidí, zahradníci, chlapi, co čistí bazény, stavební dělníci a bůhvíkdo ještě. Zato jsem si všimla sanitky a policejních vozů. Hrozně jsem se vyděsila. Právě takové události ničí pověst místa.”

„Takže jste tenkrát byla doma. Moje spolubydlící, totiž bývalá spolubydlící, předtím večer trochu moc pila, necítila se nejlíp a ležela v posteli. Možná vyšla z domu a chvíli seděla na sluníčku.”

„Ano. Viděla jsem ji tam.”

„Opravdu?”

„Ano,” kývne dáma. „Byla jsem nahoře v posilovně, náhodou jsem se koukla ven a vaše spolubydlící právě vycházela z kuchyňských dveří. Vzpomínám si, že na sobě měla pyžamo a župan. Když jste mi teď prozradila, že ji trápila kocovina, už tomu oblečení rozumím.”

„Nepamatujete si, v kolik hodin to bylo?” zeptá se Lucy. Její mobil položený na konferenčním stolku dál zaznamenává každé slovo.

„Asi tak v devět. Ano, určitě kolem deváté.” Kate ukáže směrem k Lucyinu domu. „Seděla u bazénu.”

„A co se stalo potom?”

„Cvičila jsem na eliptickém stroji,” odpoví Kate. V jejím myšlenkovém světě se vše točí kolem její osoby. „Mám dojem, že mě zaujalo něco v televizi. Vlastně ne, telefonovala jsem. Každopádně si vzpomínám, že jsem se znovu podívala ven, ale vaše spolubydlící už tam nebyla. Zřejmě se mezitím vrátila do domu. Řekla bych, že dlouho u toho bazénu neseděla.”

„Kolik minut jste na tom eliptickém trenažéru cvičila? A neukázala byste mi posilovnu? Ráda bych se podívala, odkud přesně jste tehdy mou spolubydlící viděla.”

„Jistě, zlato, pojďte se mnou.” Kate vstane ze svého obrovského bílého křesla. „Mimochodem, nechcete se napít? Já osobně jsem tak rozrušená všemi těmi řečmi o náklaďácích, co tu budou rachotit, o pronásledovatelích, helikoptérách a vůbec, že bych nepohrdla jednou mimózou. Na tom trenažéru obvykle cvičím třicet minut.”

Lucy zvedne z konferenčního stolku svůj mobilní telefon. „Dám si totéž, co budete pít vy.”

15

Scarpettová se u pronajatého auta na parkovišti svého bývalého pracoviště sejde s Marinem v půl dvanácté. Oblohou plují temné mraky připomínající výhrůžně zaťaté pěsti. Slunce se vynořuje a vzápětí mizí, na oblečení a vlasy útočí náhlé poryvy větru.

„Pojede s námi Fielding?” zeptá se Marino a odemkne SUV. „Asi chceš, abych řídil, viď? Nějakej mizera ji teda přimáčkl na postel a udusil. Zatracenej grázl. Tahle zamordovat děcko. Musel to bejt pořádně statnej chlap, nemyslíš? Jinak by ji sotva dokázal držet, aby se ani nehnula.”

„Fielding nepojede. Budeš řídit. Když člověk nemůže dýchat, zpanikaří a zběsile sebou škube. Takže útočník sice nemusel být zrovna obr, ale určitě byl natolik velký a silný, aby děvče patřičně dlouho tiskl v té vražedné poloze. S největší pravděpodobností se nejedná o uškrcení, ale o mechanické zadušení.”

„Přesně to samý by si zasloužil, až ho dopadnou. Pár nejmíň metrákovejch dozorců by ho v cele mělo přimáčknout k podlaze a sednout si na něj, aby nemohl dýchat. To by se mu asi moc nelíbilo.” Oba nastoupí do auta a Marino nastartuje. „Hlásím se dobrovolně. S chutí si ho podám. Kristepane, takovou věc provést dítěti!”

„Já vím,” povzdechne si Scarpettová. „Zabte je všechny, pánbůh už si je přebere. Ale tyhle řeči si necháme na později, teď nás čeká práce. Co víš o matce toho děvčete?”

„Aha. Protože Fielding s námi nejede, předpokládám, že jsi jí volala.”

„Řekla jsem ji jen, že bych s ní ráda mluvila, nic víc. V telefonu se mi zdála trochu divná. Gilly podle ní umřela na chřipku.”

„Prozradíš jí, co se Gilly stalo?”

„Zatím jsem se nerozhodla.”

„Jedno je jistý, doktorko. Až se federálové dozvědí, že běháš po domech, budou nadšením bez sebe. Nic je nenadchne víc, než když dostanou případ, kterej se jich vlastně ani netýká, a najednou se objevíš ty a začneš proklepávat svědky.” Marino s úsměvem zvolna projíždí zaplněným parkovištěm.

Scarpettové je lhostejné, co si pomyslí federálové. Hledí na své někdejší pracoviště Biotech II, na čistě šedé tvary doplněné tmavočervenými cihlami, na krytou rampu, která připomíná bílé iglú přilepené k budově. Scarpetová se vrátila po řadě let, ale od prvních okamžiků se tu cítí, jako by snad nikdy neodešla. Vůbec jí nepřipadá divné, že ve virginském Richmondu právě míří k místu smrti či spíš odporného zločinu, a nezajímá ji, jak její počínání přijmou agenti FBI, doktor Marcus nebo kdokoliv jiný.

„Mám pocit, že jásat nebude ani tvůj kámoš doktor Marcus,” ironicky dodá Marino, jako by jí četl myšlenky. „Už jsi mu řekla, že v případu Gilly jde o vraždu?”

„Ne.”

Jakmile Scarpettová dokončila pitvu Gilly Paulssonové, umyla se a převlékla do svého kostýmku, pod mikroskopem si prohlédla několik preparátů, ale nenamáhala se zajít za doktorem Marcusem. Základní informace mu podá Fielding a také se zmíní, že bude-li to nutné, Scarpettová je k dosažení na mobilním telefonu a ráda Marcusovi sdělí veškeré podrobnosti. Ale doktor Marcus určitě nezavolá. Nechce mít s Gilly nic společného a Scarpettová je přesvědčena, že vycouvat z případu se rozhodl dávno předtím, než jí zatelefonoval na Floridu. Prostě dospěl k závěru, že nevyjasněné úmrtí čtrnáctiletého děvčete mu nenabízí nic dobrého a že ho naopak čekají potíže, pokud neučiní vhodná preventivní opatření, přičemž za nejmoudřejší pokládal svěřit roli hromosvodu své kontroverzní předchůdkyni Scarpettové. Marcus měl pravděpodobně od samého začátku podezření, že Gilly Paulssonová byla zavražděna, a z nějakých důvodů se rozhodl nešpinit si tím případem ruce.

„Který detektiv případ vyšetřuje?” zeptá se Scarpettová, zatímco čekají, až budou moct odbočit z 1-95 na 4. ulici. „Známe ho?”

„Kdepak. Za nás tu ještě nebyl.” Marino konečně objeví škvíru, dupne na plyn a bleskurychle vklouzne do pravého pruhu. Sotva se Marino ocitl zpátky v Richmondu, začal jezdit úplně stejně, jak tu jezdíval dřív, tedy způsobem, který si osvojil už kdysi dávno při svém nástupu k newyorské policii.

„Zjistil sis o něm něco?”

„Jo, je toho dost.”

„Předpokládám, že tu čapku celý den nesundáš z hlavy,” poznamená Scarpettová.

„A proč bych ji sundaval? Máš pro mě nějakou lepší? A kromě toho Lucy by potěšilo, kdyby viděla, jak si vážím jejího dárku. Víš vůbec, že se policejní ředitelství přestěhovalo? Už není na Devátý ulici, ale blízko hotelu Jefferson, v tý starý budově ministerstva zemědělství. Jinak se tu nic nezměnilo, akorát přelakovali hlídkový vozy. A hoši z přepadovky taky nosí baseballky. Jako u newyorský policie.”

„Baseballové čapky jsou prostě v módě.”

„Jo. Takže do mě už laskavě nerej kvůli tý mojí.”

„Kdo ti řekl, že se o případ zajímá i FBI?”

„Ten detektiv. Jmenuje se Browning, zdá se celkem v pořádku, ale na vraždách nedělá dlouho a zatím řešil jenom samý běžný pouliční případy. Jeden grázlík odpráskne jinýho grázlíka.” Marino rozevře zápisník a za jízdy směrem k Broad Street clo něj nahlíží. „Ve čtvrtek čtvrtýho prosince dostal hlášení o náhlým úmrtí a dostavil se na adresu ve Fan, kam právě míříme, je to nedaleko někdejší nemocnice Stuart Circle, ze který před pár lety vybudovali luxusní bytový jednotky. Věděla jsi o tom? Stalo se to až po tvým odchodu. Líbilo by se ti bydlet v přestavěným nemocničním pokoji? Děkuju, nechci.”

„Tak dozvěděl ses, proč se tu angažuje FBI? Nebo si musím na odpověď počkat?”

„Přizval je Richmond, což je jedna z mnoha věcí, který mi nedávají smysl. Nemám nejmenší tušení, proč si richmondská policie přála, aby do případu strkali nos federálové, ani proč federálové souhlasili.”

„Co si myslí Browning?”

„Ten případ ho nijak zvlášť nevzrušuje. Podle Browninga děvče dostalo epileptickej záchvat nebo něco podobnýho.”

„Browning se mýlí. A co matka?”

„S matkou je to trochu jiný. Právě jsem o ní chtěl mluvit.”

„A otec?”

„Rozvedli se, otec děvčete je lékař, žije v jihokarolínským Charlestonu. Není to ironie? Doktor přece musí zatraceně dobře vědět, jak vypadá pitevna, a klidně nechá dceru ležet dva týdny v plastovým pytli jen proto, že se bůhvíočem hádají a nemůžou se dohodnout, kdo a kde má zařizovat pohřeb.”

„Být tebou, co nejdřív bych odbočila vpravo na Grace,” prohodí Scarpettová. „Pak už pojedem pořád rovně.”

„Díky, Magellane. Najezdil jsem se tady slušnou řádku let, ale co bych si počal bez tvý navigace?”

„Nemám ponětí, jak si vedeš, když u toho nejsem. Pověz mi víc o Browningovi. Co vlastně zjistil u Paulssonových?”

„Dívka ležela v posteli. Na zádech a oblečená do pyžama. Matka byla hysterická, což si jistě dokážeš představit.”

„Bylo děvče přikryté?”

„Ne. Pokrývka shrnutá až k nohám se spíš válela na podlaze a matka Browningovi tvrdila, že takhle to vypadalo, když se vrátila z lékárny. Ale jak asi víš, má trochu problémy s pamětí. Myslím, že lže.”

„O čem konkrétně?”

„Zatím si nejsem jistej. Vycházím jen z toho, co mi do telefonu řekl Browning. Takže až s ní budu mluvit, pustím se do toho úplně od začátku.”

„A co třeba důkazy, že někdo násilím vnikl do domu?” zeptá se Scarpettová. „Nic se nenašlo?”

„Browning o tyhle variantě zřejmě vůbec neuvažoval. Jak říkám, případ ho moc nevzrušuje. A to nikdy není dobrý. Pokud detektiv neprojevuje zájem, pak se nijak nesnaží ani technici na místě činu. Když se mávne rukou nad možností vloupání, například se klidně vykašlou na hledání otisků.”

„Chceš mi naznačit, že neudělali ani tohle?”

„Jak povídám, až tam dorazíme, radši se do toho pustím úpině od začátku.”

Projíždějí čtvrtí zvanou Fan District, která byla k městu připojena brzy po občanské válce. Fan se jí začalo říkat podle vějířovitého tvaru. Úzké ulice se tu klikatí, proplétají a bez důvodu náhle slepě končí. Často se jmenují po ovoci: Jahodová, Třešňová, Švestková. Většinu vil a řadových domků se podařilo zrestaurovat do původní podoby s kouzelnými prostornými verandami, pseudoklasickými sloupy a umělecky provedeným mřížovím. Dům Paulssonových je méně honosný a zdobný, má skromnější rozměry, jednoduchou cihlovou fasádu, přední verandu a břidlicovou střechu s kašírovanou mansardou, která Scarpettové připomíná baňatý dámský klobouček.

Marino zastaví vedle menší tmavomodré dodávky. Oba vystoupí a po staré, ochozené a místy kluzké pěšině dlážděné cihlami zamíří k domu. Dopoledne je chladné a obloha zůstává zatažená. Scarpettovou by nepřekvapilo, kdyby začalo sněžit, a jenom doufá, že se nespustí mrznoucí déšť. Město si na nepříznivé zimní počasí nikdy nezvyklo, při pouhé zmínce o sněhu obyvatelé Richmondu v panice berou útokem veškeré obchody a dělají si zásoby. Elektrické dráty jsou vedené nad zemí, a snadno je tedy strhnou mohutné věkovité stromy ztěžklé ledovým obalem a vyvrácené z kořenů nebo zpřelámané pod nápory vichru. Proto by si Scarpettová přála, aby během jejího pobytu ve městě nepadal mrznoucí déšť.

Mosazné klepátko na černých domovních dveřích má tvar ananasu. Marino třikrát ťukne. Rány znějí překvapivě silně a pronikavě, vzhledem k účelu návštěvy se zdají až necitlivé. Ozvou se rychlé kroky, dveře se prudce otevřou. Objeví se drobná hubená žena s vlasy odbarvenými na blond. Podle napuchlého obličeje zřejmě paní Paulssonová málo jí, hodně pije a poslední dobou často pláče. V lepších chvílích by se jí nedal upřít jakýsi drsný půvab.

„Pojďte dál,” zahuhlá. „Jsem nastydlá, ale není to nakažlivé.” Sklouzne pohledem ke Scarpettové a zakroutí hlavou.

„Proč poučuju lékařku? Jste přece ta lékařka, co jsem s ní mluvila, ne?” Uvažuje celkem logicky, neboť Marino je muž a dostavil se v černém polovojenském oblečení a baseballové čapce s emblémem losangeleské policie.

„Ano,” podá jí Kay ruku. „Jsem doktorka Scarpettová. Upřímnou soustrast. Je mi Gilly moc líto.”

Paní Paulssonové se v zarudlých očích lesknou slzy. „Nepůjdete dál? Musíte mě omluvit, v posledních dnech domácnost trochu zanedbávám. Ale právě jsem uvařila kávu.”

„To zní lákavě,” pokývne Marino a představí se. „Detektiv Browning mi všechno vylíčil. Ale jestli dovolíte, stejně bych znovu začal od startovní čáry.”

„Jakou kávu pijete?”

Marino se kupodivu ovládne a nedá k lepšímu svou oblíbenou průpovídku: Kafe má bejt jako ženský, bílý a sladký.

„Normální černou,” odpoví Scarpettová. Oba jdou za paní Paulssonovou po chodbě s podlahou z borových prken. Vpravo zahlédnou nevelký, ale útulný obývací pokoj s tmavězeleným koženým nábytkem a mosazným krbovým náčiním, vlevo stroze neosobní a patrně nepoužívaný salonek, z něhož na Scarpettovou přímo zavane chlad.

„Můžu vám pověsit kabáty?” zeptá se paní Paulssonová. „Tak vidíte, kávu vám nabízím u domovních dveří a o kabátech se zmíním až v kuchyni. Jak jsem říkala, musíte mi prominout, nejsem teď ve své kůži.”

Zatímco paní Paulssonová věší kabáty na dřevěný kuchyňský věšáček, všimne si Scarpettová na jednom z kolíků ručně pleteného šátku v zářivě červených barvách a bůhvíproč ji napadne, že možná patřil Gilly. Kuchyň už celá desetiletí nikdo nemodernizoval, dlaždicová podlaha má staromódní černobílý šachovnicový vzorek, vybavení je bílé. Okna vedou na úzký dvorek s dřevěným plotem, za nímž se krčí nízká břidlicová střecha s vypadanými taškami, se suchým listím v okapech a místy porostlá mechem.

Paní Paulssonová nalije kávu a všichni tři se posadí k dřevěnému stolu u okna s výhledem na ten plot a břidlicovou střechu porostlou mechem. Scarpettová zaznamená, jak je kuchyň čistá a uklizená. Na kovových háčcích nad pracovní deskou visí hrnce a pánve, dřez i odkapávač jsou prázdné a pečlivě umyté. Na kuchyňské lince stojí poblíž zásobníku s papírovými ručníky lahvička sirupu usnadňujícího vykašlávání, který se dá koupit bez receptu. Scarpettová usrkává horkou černou kávu.

„Nevím, kde začít,” povzdechne si paní Paulssonová. „A taky vás neznám. Jenom mi ráno telefonoval detektiv Browning a říkal, že jste odborníci z jiného města a že vás mám čekat. Potom jste zavolala vy,” pohlédne na doktorku Scarpettovou.

„Takže Browning vás informoval,” poznamená Marino.

„Ano, byl moc milý.” Paní Paulssonová se dívá na Marina a zdá se, že ji čímsi zaujal. „Nechápu, proč všichni ti lidé… No, já toho vlastně moc nevím.” Znovu jí vyhrknou slzy. „Asi bych měla být vděčná. A neumím si představit, že by taková hrozná věc byla každému lhostejná.”

„Lidem není lhostejná,” řekne Scarpettová. „Právě proto jsme tady.”

„Kde bydlíte?” Paní Paulssonová upřeně pozoruje Marina. Zvedne kávu, napije se, ale dál z něho nespouští oči.

„Usadili jsme se na jižní Floridě, kousek od Miami,” odpoví Marino.

„Aha. Napadlo mě, jestli náhodou nejste z Los Angeles.” Paní Paulssonová sklouzne pohledem k jeho baseballově čapce.

„V L. A. máme svý kontakty,” vážným tónem pronese Marino.

„To je úžasné,” vyjádří se paní Paulssonová, ve skutečnosti se však nezdá udivená a Scarpettová začíná mít pocit, že z paní Paulssonově vykukuje někdo jiný, jakýsi další

tvor, který se v ní skrývá. „Víte, telefon teď v jednom kuse zvoní, volají spousty reportérů, úplné davy lidi. A nedávno tu byli.” Otočí se na židli a ukáže směrem k ulici před domem. „Přijeli v obrovském televizním voze s takovou dlouhou anténou, nebo co to je. Nepřipadá vám to trochu netaktní? Jistě, navštívila mě taky agentka FBI a podle ní rozruch vznikl kvůli tomu, že nikdo netuší, co se Gilly stalo. Prý to všechno ještě zdaleka není tak hrozné. Říkala, že viděla mnohem horší věci. Ale co může být horšího?”

„Třeba mluvila o té publicitě,” vlídně nadhodí Scarpettová. „Může být vůbec něco horšího než to, co se stalo mojí Gilly?” Paní Paulssonová si utírá oči.

„A co myslíte, že se jí stalo?” ptá se Marino a palcem objíždí okraj hrnku s kávou.

„Já vím, co se jí stalo,” odpoví paní Paulssonová. „Umřela na chřipku. Bůh si ji vzal k sobě do nebe. Jenom netuším proč. Moc bych si přála, aby mi to někdo vysvětlil.”

„Některý lidi pochybujou, že umřela na chřipku,” podotkne Marino.

„V takovém světě zkrátka žijeme,” znovu si povzdechne paní Paulssonová a pohlédne na Scarpettovou. „Každý chce drama. Moje holčička ležela s chřipkou. A letos už na chřipku umřelo hodně lidí.”

„Paní Paulssonová, vaše dcera nezemřela na chřipku,” řekne Scarpettová. „A jsem si jistá, že vám to sdělili. Mluvila jste přece s doktorem Fieldingem, ne?”

„Ano, telefonoval mi hned potom, co se to stalo. Ale nechápu, jak můžete poznat, jestli někdo umřel na chřipku, nebo ne. Podle čeho to zjistíte, když už nekašle, nemá horečku a nemůže si postěžovat, že mu je zle?” Paní Paulssonová začne vzlykat. „Když jsem odjížděla pro další sirup, Gilly měla osmatřicet a skoro se dusila kašlem. Nic jiného jsem nemohla dělat než zajet do lékárny na Cary Street a koupit další sirup proti kašli.”

Scarpettová opět sklouzne očima k lahvičce na kuchyňské lince. V duchu před sebou vidí sklíčka s preparáty, která si prohlížela ve Fieldingově kanceláři těsně předtím, než se s Marinem rozjeli za paní Paulssonovou. Mikroskop odhalil ve vzorcích plicní tkáně zbytky fibrinu, lymfocyty a makrofágy, plicní sklípky byly otevřené. Gillyina slabá bronchopneumonie, běžná komplikace chřipky zejména u starších osob a dětí, se zvolna lepšila a rozhodně nebyla natolik vážná, aby narušila činnost plic.

„Paní Paulssonová, opravdu dokážeme zjistit, jestli vaše dcera zemřela na chřipku, nebo ne,” řekne Scarpettová. „Poznáme to podle stavu jejích plic.” Samozřejmě nechce zabíhat do podrobností, nehodlá popisovat, jak celkově tvrdé či konsolidované, chuchvalcovité a zanícené by plíce byly, kdyby Gilly zemřela na akutní bronchopneumonii. „Brala vaše dcera nějaká antibiotika?”

„No ovšem. První týden.” Paní Paulssonová znovu sáhne po hrnku s kávou. „Připadalo mi, že je jí líp. Víte, dokonce jsem si myslela, že už je jenom trochu nachlazená.”

Marino vstane. „Nebude vadit, když vás tu na chvíli nechám samotný?” zeptá se. „Jestli dovolíte, rád bych se tu trochu porozhlídnul.”

„Tady toho není moc k vidění. Ale poslužte si. Nejste první, kdo sem přišel a chtěl si všechno prohlédnout. Její pokoj je vzadu.”

„Díky, já ho najdu.” Marino odchází chodbou a dřevěná podlaha vrže pod jeho těžkými botami.

„Zdravotní stav Gilly se skutečně zlepšoval,” řekne Scarpettová. „Dokazuje to prohlídka jejích plic.”

„Ale stále ještě byla vyčerpaná a zesláblá.”

„Nezemřela na chřipku, paní Paulssonová,” nesmlouvavě pronese Scarpettová. „Je důležité, abyste to pochopila. Kdyby Gilly zemřela na chřipku, teď bych tady s vámi neseděla. Snažím se pomoct a potřebuju od vás odpovědi na pár otázek.”

„Podle přízvuku nejste zdejší rodačka.”

„Pocházím z Miami.”

„Aha. A dosud tam někde blízko žijete. Vždycky jsem si přála navštívit Miami. Hlavně když tady máme takhle nevlídno.” Paní Paulssonová vstane, aby dolila kávu. Nohy má ztuhlé a s námahou míří ke kávovaru, který stojí nedaleko té lahvičky sirupu. Scarpettová si zkusí představit, jak paní Paulssonová tiskne dceru tváří dolů k posteli. Takovou možnost nelze vyloučit, ovšem zdá se nepravděpodobná. Matka neváží o mnoho víc, než vážila dcera. A ten, kdo Gilly přepadl, musel být dostatečně těžký a silný. Nedovolil jí účinně se bránit, jinak by se na jejím těle našel větší počet zranění. Přesto Scarpettová úplně nevylučuje, že paní Paulssonová dceru zavraždila. Nemůže to vyloučit, i kdyby si to sebevíc přála.

„Škoda, že jsem Gilly nevzala do Miami, do Los Angeles nebo do jiného hezkého města,” opět si povzdechne paní Paulssonová. „Ale bojím se lítat a v autě se mi dělá špatně, tak jsem nikdy moc necestovala. Teď bych si přála, abych to přece jen párkrát zkusila.”

Vytáhne z kávovaru nádobu a drží ji v útlých roztřesených prstech. Scarpettová upřeně pozoruje ruce, zápěstí a všechny odkryté části paží paní Paulssonové, pátrá po známkách oděrek, škrábanců či jiných poranění, jenže od osudného dne už uplynuly dva týdny. V bloku si rychle zapíše, že je třeba zjistit, jestli měla paní Paulssonová nějaká zranění, když se policisté dostavili na místo činu a vyslechli ji.

„Ano, měla jsem to zkusit,” pokračuje paní Paulssonová. „Gilly by se určitě v Miami líbilo, jsou tam palmy a růžoví plameňáci.”

U stolu doleje hrnky, a když potom trochu příliš prudce ^ zasune skleněnou nádobu zpátky do kávovaru, káva zašplouchá. „V létě se chystala cestovat s otcem.” Paní Paulssonová se unaveně posadí na dubovou židli s rovným opěradlem. „Kdyby nic jiného, mohla u něho nějaký čas zůstat v Charlestonu. Ani tam ještě nikdy nebyla.” Opře se lokty o stůl. „Gilly v životě neviděla mořskou pláž, oceán znala jen z obrázků nebo z televize, já ji ovšem moc často na televizi koukat nenechala. A divíte se mi?”

„Její otec žije v Charlestonu?” zeptá se Scarpettová, ačkoliv to dobře ví.

„Ano, odstěhoval se tam minulé léto. Je lékař, bydlí v nádherném domě přímo u moře. Ta vila patří k vyhlídkové trase a turisté platí slušné peníze, jen aby mohli obdivovat jeho zahradu. Sám pochopitelně v té zahradě na nic nesáhne, takové věci jsou pod jeho úroveň. Vůbec na všechno, čím se nehodlá zatěžovat, si najímá lidi. A to se týká i pohřbu. Jeho právníci záležitost pořád schválně komplikují. Prostě by mi rád co nejvíc ublížil, chápete? Protože já chci mít Gilly pohřbenou tady v Richmondu, pan doktor trvá na Charlestonu.”

„Jakou má specializaci?”

„Dělá ledacos, je praktický lékař a zároveň působí jako letecký zdravotní odborník. Víte, v Charlestonu je obrovská vojenská letecká základna a Frank, jak mi aspoň tvrdil, má denně před ordinací frontu. Vyloženě se tím chvástá. Piloti si k němu chodí pro potvrzení, že jsou schopni služby, a Frank jim je dává po sedmdesáti dolarech za kus. Jo, vede si dobře, to se našemu Frankovi musí uznat.” Paní Paulssonová se zlehka pohupuje na židli, chrlí ze sebe slova a mezi jednotlivými větami se málem ani nestačí nadechnout.

„Paní Paulssonová, povězte mi, co všechno se tehdy ve čtvrtek čtvrtého prosince stalo. Začněte okamžikem, kdy jste se ráno vzbudila.” Scarpettová si uvědomuje, jak by asi rozhovor dopadl, kdyby nezasáhla. Paní Paulssonová by dál mluvila s neustálými od-bočkami, pomíjela by otázky a podrobnosti, které jsou důležité, znovu a znovu by vracela řeč k bývalému manželovi.

„V kolik hodin jste toho dne vstala?”

„Vždycky vstávám v šest. Takže v šest jsem byla vzhůru, ani nepotřebuju budík, ten mám přímo v hlavě.” Paní Paulssonová se prstem dotkne čela. „Víte, narodila jsem se přesně v šest ráno, a proto se přesně v šest ráno denně probouzím. Jsem si tím úplně jistá…”

„A co bylo potom?” Scarpettová nerada skáče lidem do řeči, kdyby to však teď neudělala, tahle žena by ve svých odbočkách pokračovala až do večera. „Vstala jste?”

„No ovšem, vždycky hned vstanu, zajdu sem do kuchyně a uvařím si kávu. Pak se vrátím do ložnice a chvíli si čtu v bibli. Dokud Gilly neonemocněla, ve čtvrt na osm jsem ji se zabalenou svačinou a vším ostatním vypravila do školy. Gilly jezdila s jednou kamarádkou. Víte, matka té kamarádky byla naštěstí ochotná kažďé ráno je obě odvézt.”

„A před dvěma týdny, ve čtvrtek čtvrtého prosince?” snaží se ji Scarpettová nasměrovat zpátky k tématu. „Vstala jste v šest, uvařila si kávu, vrátila se do ložnice a četla si v bibli?” ptá se, zatímco paní Paulssonová souhlasně přikyvuje. „A pak? Jak dlouho jste seděla v posteli a četla si bibli?”

„Asi tak půl hodiny.”

„Byla jste se podívat na Gilly?”

„Nejdřív jsem se za ni pomodlila. Ano, nechala jsem ji spát a modlila se za ni. Zhruba ve tři čtvrtě na sedm jsem k ní zašla, ležela v posteli celá zachumlaná do přikrývky a tvrdě spala.” Paní Paulssonová začne plakat. „Říkám jí: Gilly? Holčičko moje malá. Probuď se, přinesu ti horké kakao. A Gilly otevřela ty svoje krásné modré oči a povídá: Mami, v noci jsem hrozně kašlala a teď mě bolí na prsou. A já si v tu chvíli uvědomila, že už nemáme sirup proti kašli.” Paní Paulssonová náhle zmlkne a skoro vytřeští uslzené oči. „Zvláštní je, že ten pes pořád štěkal a štěkal. Nevím, proč jsem si na to do téhle chvíle vůbec nevzpomněla.”

„Jaký pes? Vy máte psa?” Scarpettová si píše poznámky, ovšem co nejstručnější. Umí se dívat, naslouchat a zároveň tu a tam chvatně načmárat pár slov, která by po ní jen málo. kdo dokázal přečíst.

„To je další smutná věc,” odpoví paní Paulssonová. Hlas se jí zlomí, rty se znovu rozechvějí pláčem. „Sweetie utekla! Bože na nebesích.” Houpe se na židli a vzlyká. „Když jsem mluvila s Gilly, naše malá Sweetie byla na dvorku, ale později jsem ji nikde nenašla. Policisté nebo saniťáci asi nezavřeli vrátka. Jako by to už tak nebylo dost zlé. Jako by všechno to neštěstí ještě nestačilo.”

Scarpettová zvolna sklapne zápisník v kožené vazbě, odloží jej i s propiskou na stůl a pohlédne na paní Paulssonovou. „Jaké rasy je Sweetie?”

„Patřila Frankovi, ale nikdy se o ni pořádně nestaral. Víte, odešel před necelým půlrokem, právě o mých narozeninách. Copak je vůbec možné takhle se zachovat k jiné lidské bytosti? A na rozloučenou mi řekl: Psa si buď nech, nebo ho pošli do nějakého útulku.”

„Jaké rasy je Sweetie?”

„Nikdy mu na ní nezáleželo. A víte proč? Protože Frank je ten největší sobec na světě a vždycky se stará jenom sám o sebe. Ale Gilly toho pejska milovala, neumíte si představit, jak ho měla ráda. Kdyby věděla…” Slzy stékají po tvářích. Paní Paulssonová si drobným růžovým jazykem olízne rty. „Kdyby věděla, že pes utekl, zlomilo by jí to srdíčko.”

„Paní Paulssonová, chtěla bych se od vás dozvědět, jaké rasy je Sweetie. A oznámila jste, že se ztratila?”

„Cože? Jestli jsem to oznámila?” Paní Paulssonová přimhouří oči a málem se rozesměje. „A komu?” vyhrkne. „Policajtům, kteří ji pustili ven? No, nejsem si jistá, co přesně máte na mysli, ale jednomu z nich jsem o tom pověděla. Nevím už, který to byl, prostě jeden z nich. Řekla jsem mu: Náš pes se ztratil!”

„Kdy jste psa naposledy viděla? Paní Paulssonová, věřte mi, já moc dobře chápu, jak jste rozrušená, ale přesto potřebuju, abyste odpověděla na mé otázky.”

„Co s tím má můj pes vůbec společného? Normálně se přece nestaráte o ztracené psy, ne? Leda když pojdou. Ačkoliv doktory jako vy, myslím, ani mrtvý pes moc nezajímá.”

„V téhle souvislosti mě zajímá všechno. Všechno, co mi můžete povědět.”

Náhle se v kuchyňských dveřích objeví Marino. Scarpettová jeho těžké kroky neslyšela. Udiví ji, že se při své značné váze a navíc v polovysokých vojenských botách dokázal pohybovat tak tiše. „Marino,” otočí se k němu, „víš něco o jejich psovi? Ztratil se. Jmenuje se Sweetie a je to fena… Jaké rasy?” znovu pohlédne na paní Paulssonovou.

„Sweetie je baset,” vzlykne paní Paulssonová. „Štěně.”

„Doktorko, mohla bys na okamžik?” řekne Marino.

16

Lucy se v tělocvičně ve druhém patře rozhlíží po drahých posilovacích strojích a dívá se z oken. Její sousedka Kate má všechno potřebné, aby se udržovala v kondici, a navíc si tu užívá nádherný výhled na Vnitropobřežní vodní cestu, na stanici pobřežní stráže, na maják s oceánem v pozadí - i na Lucyinu vilu a zahradu.

Z obrovského okna směřujícího k jihu je vidět celá zadní část Lucyina domu. Zdá se více než znepokojivé, že Kate může sledovat všechno, co se odehrává uvnitř Lucyiny kuchyně, jídelny, obývacího pokoje a také v patiu, v bazénu a kolem pobřežní zdi. Lucy shlédne dolů na úzkou pěšinu, která se vine podél nízké zídky mezi oběma domy. Jak je Lucy přesvědčena, právě po téhle cestě pokryté cedrovými odštěpky muselo zvíře projít, aby se dostalo ke dveřím, jimiž se Henri vrátila od bazénu. Ke dveřím, které Henri nechala odemčené. Ano, bud zvíře přišlo tudy, nebo připlulo člunem. Druhá varianta připadá Lucy nepravděpodobná, nesmí ji však opominout.

Výsuvný žebřík na pobřežní zdi je sice složený a zamčený, ale kdyby se někdo rozhodl zakotvit u zdi a vylézt nahoru, jistě by to zvládl. Zamčený žebřík odradí normální lidi, nikoliv šmíráky, lupiče, násilníky nebo vrahy. Před takovými jedinci bezpečně chrání pouze zbraně.

Na stolku vedle eliptického stroje leží bezdrátový telefon, který se zapojuje do speciální zdířky ve zdi. Vedle zdířky je běžná zásuvka. Lucy rozepne zip své taštičky, vyndá z ní miniaturní vysílač maskovaný jako připojitelný adaptér a strčí jej do zásuvky. To drobné a nenápadné špionážní zařízení je matně bílé, barvou se tedy neliší od zásuvky a Kate si ho patrně vůbec nevšimne. A pokud by si ho náhodou všimla, nebude mu věnovat pozornost. Kdyby chtěla do adaptéru něco zapojit, nic nepozná. Adaptér je v síti se střídavým proudem zcela funkční. Lucy tam pár vteřin tiše stojí, pak vyjde z posilovny a zaposlouchá se. Kate je zřejmě dosud v kuchyni nebo někde jinde v přízemí.

V jižním křídle se nachází hlavní ložnice, rozlehlý prostor, kterému vévodí široká postel s nebesy a obrovská plochá televizní obrazovka na protější zdi. Stěny obrácené k vodě jsou prosklené. Kate se přímo z postele nabízí možnost pozorovat zadní část Lucyina domu a také okna v patře. Tohle není dobré, pomyslí si Lucy, zatímco zaznamenává prázdnou lahev od šampaňského na podlaze vedle nočního stolku, jehož desku zaplňuje zátiší tvořené špinavou štíhlou sklenkou, telefonem a jakýmsi milostným románem. Moje bohatá zvědavá sousedka vidí všechno, co se u mě děje, samozřejmě pokud nejsou zatažené žaluzie. A žaluzie naštěstí zůstávají zatažené skoro pořád. Díkybohu.

Lucy si vybaví ono ráno, kdy zvíře málem zavraždilo Henri, a snaží se rozpomenout, jestli tehdy byly žaluzie zatažené, nebo rozevřené. Vtom si všimne telefonní zdířky pod nočním stolkem. Zbývá mi dost času, abych odšroubovala a vyměnila kryt? uvažuje. Znovu se zaposlouchá. Neozvou se kroky na schodech? Nezarachotí výtah? Ne, všude je ticho. Lucy si klekne na podlahu a ze své praktické taštičky vytáhne malý šroubovák. Kryt zdířky drží pouze dva nepříliš utažené šroubky a Lucy je má téměř okamžitě venku. Nepřestává poslouchat, jestli se neblíží Kate, a zároveň bleskově vyměňuje typizovaný béžový kryt za jiný, vypadající úplně stejně, ale obsahující navíc miniaturní vysílač, který jí umožní sledovat veškeré telefonické hovory vedené na téhle důvěrné lince. O pár vteřin později Lucy zastrčí telefonní šňůru zpátky do zdířky a zvedne se. Ložnici opustí právě ve chvíli, kdy se otevřou dveře výtahu. Vyjde z nich Kate, v rukou dvě vysoké štíhlé křišťálové sklenky, téměř po okraj plné světle oranžového nápoje.

„Váš dům je fantastický,” usměje se Lucy.

„Kdepak, fantastický je určitě váš dům,” oponuje Kate, zatímco jí podává sklenku.

Asi víš, o čem mluvíš, pomyslí si Lucy. Často můj dům pozoruješ.

„Musíte mi ho někdy ukázat,” pokračuje Kate.

„Kdykoliv si budete přát. Ale já hodně cestuju.” Pronikavá vůně šampaňského útočí na Lucyiny smysly. Lucy vůbec nepije. Zažila si s pitím své a teď se alkoholu ani nedotkne.

Kate planou oči a celá se zdá mnohem uvolněnější než před patnácti minutami. Už se „rozjela” a je napůl opilá. Nejspíš do sebe předem hodila několik sklenek toho, co namíchala, a Kate ji podezírá, že zatímco jí snad nalila pouze šampaňské, sobě do něj přidala vodku. Elixír v sousedčině vysoké křišťálové sklence vypadá bledý, rozředěný něčím silnějším. A sama Kate vypadá podle toho: vláčná, patřičně namazaná.

„Dívala jsem se z oken vaší posilovny.” Lucy drží svou sklenku, ale na rozdíl od Kate neupíjí. „Mohla byste odtud dobře vidět každého, kdo vstoupí na můj pozemek.”

„Jistě, zlato, mohla bych, to jste se vyjádřila náramně výstižně.” Kate s rozkoší opilecky protahuje slova. „Jenže já nemám ve zvyku slídit a špehovat. Na to mi prostě nezbývá čas, chápete? Sotva dokážu udržet krok s vlastním životem.”

„Nebude vám vadit, když si u vás odskočím?” zeptá se Lucy.

„Jen si poslužte, drahoušku, je to přímo tamhle.” Kate ukáže k severnímu křídlu a na široce rozkročených nohou se trochu zakymácí.

Lucy vejde do koupelny, která kromě sprchy, obrovské vany, dvou toalet a dvou bidetů nabízí i nádherný výhled, vylije polovinu sklenky do záchodu a spláchne. Pár vteřin počká a pak se vrátí na chodbu nad schody, kde stojí popíjející a lehce se potácející Kate.

„Které šampaňské máte nejraději?” prohodí Lucy a myslí přitom na prázdnou lahev u postele.

„Ale zlato, copak existuje víc druhů?” zasměje se Kate.

„Ovšem, člověk si může vybrat z pěkné řádky značek. Záleží na tom, kolik hodlá utratit.”

„Jo, to je pravda. Vyprávěla jsem vám, jak jsme si s Jeffem zařádili v pařížském Ritzu? Kdepak, samozřejmě nevyprávěla, vlastně vás ani moc neznám, co? Ale mám pocit, že se rychle spřátelíme.” Kate vyprskne, nakloní se k Lucy, popadne ji za loket a začne jej hníst. „Byli jsme… ne, počkat.” Znovu vyprskne a pak se napije. Dál svírá a hněte Lucyin loket, snaží se ji přitáhnout blíž k sobě. „Byl to Hôtel de Paris v Monte Carlu, no jasně. Znáte ho?”

„Jednou jsem si tam zajela ve svém Enzu,” zalže Lucy.

„Které z vašich aut je Enzo? To stříbrné, nebo to černé?”

„Enzo je červené. Momentálně tady není.” Tentokrát Lucy skoro nelže. Enzo tu není, neboť Lucy Enzo vůbec nemá.

„Takže znáte Monte Carlo. Hôtel de Paris.” Kate nepřestává žmoulat Lucyinu paži. „Prostě jsme s Jeffem vyrazili do kasina.”

Lucy pokývne, zvedne svou sklenku ke rtům, ale nenapije se.

„No a já to zkusila rovnou na dvou hracích automatech, co

se do nich házejí eura. A měla jsem kliku, páni, jakou já měla kliku!” Kate dopije sklenku a ještě pevněji sevře Lucyinu paži. „Jste úžasně silná, víte… Tak povídám Jeffovi: Musíme to oslavit, miláčku, nemyslíš? Tehdy jsem mu totiž ještě neříkala šmejde, ale miláčku.” Kate se rozesměje a sklouzne očima ke své prázdné sklence. „Sebrali jsme se tedy a odpotáceli se do svého apartmá, dodnes si pamatuju, že se jmenovalo Apartmá Winstona Churchilla. A hádejte, co jsme si objednali.”

Lucy uvažuje, jestli se má z nepříjemného stisku vyškubnout hned, nebo počkat, až Kate zkusí udělat něco horšího. Zatím Kate dál zatíná studené kostnaté prsty do Lucyiny paže a snaží se tu paži přitáhnout ke svému hubenému tělu prosáklému alkoholem. „Dom?” zeptá se Lucy.

„Ale drahoušku! Kdepak Dom Pérignon. Mais non! Dom Pérignon je jenom limonáda, slaboučká limonáda pro boháče, i když mi samozřejmě taky chutná. Jenže my byli oba v parádní náladě a objednali jsme si Cristal Rosé za pět set šedesát eur a nějaké drobné. Jistě, takové ceny si účtuje Hôtel de Paris. Pila jste někdy Cristal Rosé?”

„Nevzpomínám si.”

„Věřte mi, drahoušku, něco takového byste si pamatovala. Stačí jednou okusit Cristal Rosé — a jiné šampaňské pro vás neexistuje. No, jako by toho hýření nebylo dost, z Cristalu jsme přešli na absolutně božské Rouge clu Château Margaux.” Vzhledem ke stupni své opilosti vyslovuje Kate francouzská slova až překvapivě dobře.

„Můžu vám nabídnout zbytek svého pití?” Lucy zdvihne sklenku a drží ji téměř jako ochranný štít mezi sebou a dotírající Kate. „Tak, vyměníme si to.” S úsměvem dá Kate svůj napůl vylitý, ale jinak nedotčený nápoj a vezme si její dávno prázdnou číši.

17

Dobře si pamatuje, jak se najednou objevila dole, aby si promluvila s jeho šéfem. Ať už se jednalo o cokoliv, bylo to pro ni natolik důležité, že neváhala sjet nákladním výtahem, tím přímo děsivým monstrem.

Železný mechanismus rozežírala rez, dveře se nezavíraly ze stran jako u běžného výtahu, ale zdola a shora, setkávaly se uprostřed a připomínaly sklapávající čelisti. K dispozici samozřejmě byly i schody. Podle požárních předpisů musela mít každá státní budova schodiště, ovšem do anatomického oddělení nikdo po schodech nechodil, rozhodně ne Edgar Allan Pogue. Kdykoliv se z podzemí, kde pracoval, potřeboval dostat nahoru do pitevny, nebo naopak z pitevny dolů, a škubnutím za dlouhou železnou páku uvnitř výtahu zavíral ty rezavé dveře, připadal si spolknutý zaživa jako biblický Jonáš. Podlahu tvořil plát vlnitého ocelového plechu a pokrýval ji šedý prach. Prach ze spálených lidských těl a kostí. Uvnitř toho klaustrofobického stařičkého výtahu obvykle stála pojízdná nosítka, neboť každému bylo lhostejné, co tam Pogue nechává.

Ovšem jí to lhostejné nebylo. Jí bohužel ne.

Onoho rána, které si Pogue vybavuje, zatímco ve svém hollywoodském bytě sedí na zahradním lehátku a kapesníkem leští baseballovou pálku, tedy vystoupila z nákladního výtahu, přes tmavě modrozelené sálové oblečení dlouhý bílý plášť, a Pogue nikdy nezapomene, jak tichounce kráčela po hnědé dlaždicové podlaze v těch prostorách bez oken, kde trávil své dny a později i některé noci. Měla boty s gumovými podrážkami, nejspíš proto, že neklouzaly a snáze se jí v nich stálo u pitevního stolu, když celé hodiny rozřezávala lidská těla. Ano, jako doktorka mohla vždycky klidně rozřezávat lidská těla na kousky, a ještě se jí za to dostávalo úcty. Pogue se žádné úcty nikdy nedočkal. Nedokončil ani střední školu, přestože ve svém životopise uváděl opak.

Tuhle drobnost ani další lži naštěstí nikdy nikdo nepřezkoumával.

„Vozík se nesmí nechávat ve výtahu,” řekla Pogueovu nadřízenému Daveovi, podivnému nahrbenému chlápkovi s modrými kruhy pod tmavýma očima a obarvenými černými vlasy, tuhými a trčícími do všech stran. „Zřejmě jde o vozík, který používáte v krematoriu, proto je výtah pořád plný prachu, což nepůsobí dobrým dojmem. A také to určitě není zdravé.”

„Ano, madam,” odpověděl Dave a dál za pomoci kladek a řetězů visících od stropu vytahoval z nádrže zapuštěné do podlahy a plné růžového formalinu nahou růžovou mrtvolu s velkým pevným železným hákem v každém uchu, neboť právě takhle se vyzvedávala těla z nádrží, když tam Edgar Allan Pogue pracoval. „Ale vozík ve výtahu není.” Dave významně pohlédl směrem k pojízdným nosítkám. Poškrábaná, zprohýbaná a místy rezavá stála uprostřed podlahy a jejich jediným nákladem zatím byl sbalený průsvitný plastový přehoz.

„Jen jsem vám to chtěla připomenout,” řekla doktorka. „Naši zaměstnanci sice většinou ten výtah nepoužívají, ale přesto ho musíme udržovat čistý, aby na nikoho nepůsobil odpudivě.”

Pogue okamžitě pochopil, že doktorka pokládá jeho práci za nečistou a odpudivou. Jak jinak by si měl takovou poznámku vysvětlit? Paradoxní ovšem je, pomyslel si, že nebýt mrtvol věnovaných vědě, studenti by neměli co pitvat a nemohli by získat potřebné znalosti a dovednosti. A kde by byla Kay Scarpettová? Co by si počala bez mrtvol Edgara Allana Poguea? I když během svého studia medicíny pochopitelně s žádnou z jeho mrtvol do styku nepřišla. Tehdy tu ještě nepracoval. Kromě toho nestudovala ve Virginii, ale v Baltimoru a je asi o deset let starší než Pogue.

Tenkrát s ním nehovořila, nicméně nemohl by tvrdit, že se k němu snad chovala povýšeně. Kdykoliv se z toho či onoho důvodu zastavila v anatomickém oddělení, nikdy nezapomněla pozdravit. Ahoj, Edgare Allane, dobré jitro, Edgare Allane, kdepak je Dave, Edgare Allane? Ale tenkrát s ním nehovořila, s rukama v kapsách bílého pláště chvatně kráčela po hnědé podlaze. Možná Poguea neoslovila prostě proto, že ho vůbec neviděla. Ostatně ani ho nehledala. Kdyby se pořádně podívala, našla by ho u žároviště, kde jako Popelka smetal popel. Popel a drobné úlomky kostí, které právě roztloukl svou oblíbenou baseballovou pálkou.

Podstatné je, že se nepodívala. Ne, rozhodně to neudělala. Na druhé straně Pogue byl ve výhodě, z šerého betonového výklenku s kremační pecí totiž viděl přímo do velké hlavní místnosti, v níž Dave držel na hácích tu růžovou starou ženu. Motorem poháněné řetězy a kladky plynule klapaly, stařena růžově stoupala vzhůru, kolena přitažená k tělu a paže složené, jako by dosud seděla v nádrži. Jasné světlo stropních zářivek se třpytivě odráželo od ocelové identifikační známky visící z ženina levého ucha.

Pogue sledoval podivuhodný výstup růžové mrtvoly a nedokázal se ubránit pocitu pýchy, dokud Scarpettová neřekla: „Dave, v nové budově už to takhle dělat nebudeme. Všechny je na podložkách necháme v chladnici stejně jako ostatní těla. Tohle je nedůstojné, hotový středověk. Není to správné.”

„Ano, madam. Chladnice je dobrý nápad. Ovšem do nádrží se vejde více mrtvol.” Dave stiskl tlačítko, řetězy se přestaly posunovat a růžová stařena sebou škubla dopředu a dozadu, jako by jela sedačkovou lanovkou, která se náhle zastavila.

„Snad se mi podaří uhádat další prostor. Víte, jak to chodí, snaží se mi sebrat každý čtvereční metr, který neobhájím. Ano, všechno záleží na tom, kolik dostaneme místa.” Scarpettová s prstem na bradě zamyšleně obhlížela své království.

Edgar Allan Pogue si pamatuje, co si tenkrát v duchu říkal. Budiž, tahle hnědá podlaha se zapuštěnými nádržemi, kremační pec i místnost pro balzamování jsou teď tvým královstvím. Ale když tady nejsi, což představuje devětadevadesát procent času, to království patří mně. A lidé, které tu zbavujeme krve, usazujeme do nádrží s růžovým formalinem, strkáme do pece a necháváme vylétnout komínem, jsou moji poddaní a přátelé.

„Doufala jsem, že mi dáte někoho, kdo není nabalzamovaný,” prohodila Scarpettová k Daveovi, zatímco růžová stařena vytažená z nádrže se pohupovala na řetězech. „Možná bych měla tu demonstraci zrušit.”

„Edgar Allan si pospíšil,” konstatoval Dave. „Nabalzamoval ji a posadil do nádrže, ještě než jsem ho stačil upozornit, že dneska budete jedno tělo potřebovat. Žádnou čerstvou mrtvolu momentálně nemáme.”

„Nikdo si ji nevyžádal?” Scarpettová sklouzla pohledem k pohupujícímu se růžovému tělu.

„Edgare Allane?” křikl Dave. „Jde o nevyžádanou mrtvolu?”

Edgar se rozhodl zalhat a řekl, že ano. Scarpettová k demonstraci zásadně nepoužívala vyžádaná těla, neboť by to nebylo v souladu s přáním osob, které věnovaly své ostatky pro vědecké účely. Pogue to věděl. Ale věděl také, že konkrétně téhle růžové stařeně by na tom stejně nezáleželo. Ani trochu. Nepřála si nic jiného než oplatit Bohu pár nespravedlností.

„No, snad by to šlo,” usoudila Scarpettová. „Nerada odříkám demonstrace. Nějak už si poradím.”

„Každopádně se omlouvám,” řekl Dave. „Vím, že není ideální předvádět pitvu na balzamovaných mrtvolách.”

„Netrapte se tím,” poplácala Scarpettová Davea po rameni. „Nemohl jste tušit, že dnes nebudou žádné přírůstky. A shodou okolností právě v den, kdy mám pozvané posluchače policejní akademie. Takže mi to tělo pošlete nahoru.”

„Spolehněte se, vám bych snesl třeba modré z nebe.” Dave na Scarpettovou mrknul, občas se s ní totiž pokoušel koketovat.

„Jo, dary se nám právě nehrnou.”

„Buďte rád, že veřejnost neví, jak s darovanými těly zacházíte, pak byste možná už nedostali ani jedno,” odpověděla Scarpettová a zamířila zpátky k výtahu. „Musíme spolu sepsat připomínky k plánům té nové budovy, Dave. Co nejdřív.”

A tak Pogue pomohl Daveovi sundat nejnovější dar z háků. Položili mrtvolu na zaprášená pojízdná nosítka, o kterých se před chvílí Scarpettová tak nelichotivě vyjádřila. Pogue vezl růžovou starou dámu po hnědých dlaždicích ke zrezavělému nákladnímu výtahu, a když ji potom v přízemí vytlačil na chodbu, pomyslel si, že podniknout takovouhle projížďku stařena nikdy neplánovala. Ne, podobný výlet si určitě neuměla představit ani ve snu. Edgar Allan by o tom musel vědět. Copak si s ní dost nepopovídal? Dokonce těsně předtím, než zemřela? Plastový rubáš přehozený přes mrtvolu tiše šustil a kolečka rachotila na bílých dlaždicích, zatímco ji Pogue v ovzduší nasáklém dezinfekcí provážel otevřenými dvoukřídlými dveřmi, které vedly do pitevního sálu.

„A tohle se tedy, drahá máti, přihodilo paní Arnetteové,” říká Edgar Allan Pogue usazený v zahradním lehátku, fotografie modrovlasé paní Arnetteové rozložené na žluté a bílé tkanině mezi svými nahými chlupatými stehny. „Já vím, připadá ti to nespravedlivé a skličující, viď? Ale ve skutečnosti to zdaleka nebylo tak hrozné. Nepochyboval jsem, že mnohem víc se jí bude líbit publikum sestávající z mladých policistů, než aby ji rozřezával nějaký nevděčný medik. Hezká historka, nemyslíš, máti? Velmi hezká historka.”

18

V nevelkém pokoji je postel, stolek nalevo od jejího čela, skříň a prádelník. Dubový nábytek není starožitný ani nový, ale vypadá docela pěkně. Táflované stěny kolem postele zdobí barevné plakáty s motivy stavebních a uměleckých památek.

Gilly Paulssonová usínala u schodů sienského dómu a probouzela se pod Domitianovým palácem na římském Palatinu. Oblékala se a pročesávala si své dlouhé blond vlasy před vysokým zrcadlem nedaleko florentského Piazza Santa Croce se sochou Danta. Gilly patrně ani netušila, kdo to byl Dante Alighieri. Možná by vůbec nedokázala najít Itálii na mapě.

Marino stojí vedle okna s výhledem na zadní dvorek. Vůbec by nemusel vysvětlovat, co objevil, neboť se to zdá jasné. Okno je přibližně metr a kousek nad zemí a zajišťuje se dvěma západkami; stačí palci stisknout tlačítka a okno lze vysunout nahoru.

„Nefungujou,” konstatuje Marino. Prsty v bílých bavlněných rukavicích střídavě mačká a nemačká tlačítka, aby předvedl, že okno se dá lehce vysunout za všech okolností.

„Detektiv Browning to měl zaznamenat.” Scarpettová si také natáhne bílé bavlněné rukavice, trochu umazané, protože je stále nechává uložené v postranní kapse kabelky. „Ale žádné z jeho hlášení se o rozbitých okenních západkách nezmiňuje. Vypáčil je pachatel?”

„Ne,” odpoví Marino a opět stáhne okno dolů. „Prostě jsou starý a přestaly fungovat. Zajímalo by mě, jestli okno vůbec někdy otvírala. Celý je to divný. Někdo si náhodou všimne, že děvče nešlo do školy a matka je právě pryč, rozhodne se tam vlízt - a koukněme se, jaký má štěstí: okenní západky jsou čirou náhodou rozbitý. Připadá ti to věrohodný?”

Scarpettová zavrtí hlavou. „Nepřipadá. Spíš ten někdo už věděl, že okno se nedá zajistit.”

„Taky si myslím.”

„Pak se tady dotyčný buď dobře vyznal, nebo měl možnost dům pozorovat a zjišťovat si podrobnosti.”

„Jo.” Marino přejde k prádelníku a otevře horní zásuvku. „Musíme se dozvědět něco o sousedech. Nejlepší výhled na její pokoj určitě bude z tamhletoho domu.” Kývne k oknu s rozbitými západkami, odkud je vidět dům za zadním plotem, ten, jehož břidlicovou střechou prorůstá mech. „Zjistím, jestli poldové vyslechli lidi, co tam bydlí.” Zní poněkud zvláštně, když Marino policistům říká poldové, jako by sám k policii nikdy nepatřil. „Třeba si všimli, jak se někdo cizí potlouká kolem baráku. Napadlo mě, že by tě to mohlo zajímat.”

Marino sáhne do zásuvky a vytáhne černou pánskou peněženku. Je prohnutá a oblýskaná, jako bývají kožené peněženky nošené v zadní kapse kalhot. Otevře ji. Uvnitř najde propadlý virginský řidičský průkaz Franklina Adama Paulssona, narozeného 14. srpna 1966 v jihokarolínském Charlestonu. Nic dalšího tam není. Žádné kreditní karty, žádné peníze.

„Její táta.” Scarpettová zamyšleně hledí na fotografii usmívajícího se blonďáka s hranatou bradou a světlýma očima šedomodrého zimního odstínu. Muž je celkem hezký, ale Scarpettová neví, co si o něm myslet. Ostatně lze vůbec hodnotit člověka podle snímku z řidičského průkazu? Možná je pan Paulsson chladný, napadne ji. Rozhodně je něčím zvláštní. Ale čím? Ta nejistota v ní vyvolává rozpaky.

„Poslyš, mně to připadá dost divný,” ozve se Marino. „Tahle horní zásuvka je něco jako jeho svatostánek. Koukni na ty trika.” Vytáhne nevelkou hromádku úhledně složených bílých nátělníků. „Pánská velikost, nejspíš patřily tátovi. Jsou mezi nima i flekatý a potrhaný. A dopisy.” Podá Scarpettové asi desítku obálek, některé zřejmě jen s pohlednicí nebo přáníčkem. Na všech je charlestonská zpáteční adresa. „A ještě něco tu máme.” Tlustými prsty v bílých bavlněných rukavicích vyjme ze zásuvky růži s dlouhým stonkem. „Překvapuje tě to samý, co mě?”

„Nezdá se příliš stará.”

„Právě.” Marino opatrně uloží růži zpátky do zásuvky. „Dva, nanejvýš tři týdny. Ty pěstuješ růže, ne?” dodá, jako by Co ze Scarpettové dělalo odbornici na zvadlé květiny.

„Těžko říct, jak přesně je stará. Ale rozhodně to nebudou měsíce. Ještě úplně neuschla. Co dalšího tady podnikneme, Marino? Použijeme prášek na zjišťování otisků prstů? Policisté se bohužel příliš nenamáhali. Co tu sakra vůbec udělali?”

„Vyslovovali dohady, nic jinýho. Skočím si do auta pro svůj kufřík a pořídím pár snímků. Taky můžu zkusit najít nějaký otisky. Na okně, na okenním rámu a na tomhle prádelníku, zvlášť na horní zásuvce. Uvidíme.”

„Proč ne? Teď už se na místě činu nedá nic pokazit. Před námi tudy prošly spousty lidí.” Scarepettová si uvědomí, že právě poprvé označila dívčin pokoj za místo činu.

„Pak bych se podíval na dvorek,” řekne Marino. „I když se nezdá pravděpodobný, že po čtrnácti dnech tam zůstaly nějaký stopy toho štěněte. Ledaže by za tu dobu ani jednou nepršelo. Ale jak víme, pršelo. Je tedy nesnadný zjistit, jestli Sweetie opravdu utekla. Browning se o ničem nezmínil.”

Scarpettová se vrátí do kuchyně, kde paní Paulssonová sedí u stolu. Patrně se vůbec nepohnula, stále zaujímá tutéž polohu na téže židli a zírá do ztracena. Ve skutečnosti určitě nevěří, že její dcera zemřela na chřipku. Jak by něčemu takovému mohla uvěřit?

„Vysvětlil vám někdo, proč se o Gillyinu smrt zajímá FBI?” zeptá se Scarpettová a posadí se naproti ní. „Co vám vlastně řekli policisté?”

„Já nic nevím,” zamumlá paní Paulssonová téměř neslyšně. „V televizi tyhle věci nesleduju.”

„Jaké věci?”

„Pořady o policii a FBI. Krimiseriály. Nikdy jsem se na nic podobného nedívala.”

„Ale víte snad, že se případu věnuje i FBI, ne?” naléhá Scarpettová a její obavy o duševní zdraví paní Paulssonové vzrůstají. „Hovořila jste s někým z FBI?”

„Jak už jsem vám říkala, navštívila mě ta žena. Omlouvala se, že mě obtěžuje, když jsem tak rozrušená. Ano, rozrušená, takhle se vyjádřila. Seděly jsme tady u stolu, úplně stejně jako teď. Původně mi chtěla položit jenom několik rutinních otázek, ale bylo jich dost. Ptala se na Gilly a na Franka. A jestli jsem si nevšimla nikoho podezřelého, jestli se Gilly bavila s někým cizím, jestli mluvila se svým otcem, jaké máme sousedy. A znovu se vyptávala na Franka, pořád se k němu vracela.”

„Co si o tom myslíte? Proč se na Franka tolik vyptávala? A jaké otázky vám kladla?” Scarpettová sonduje a v duchu před sebou vidí blonďáka s hranatou čelistí a světlemodrýma očima.

Paní Paulssonová upřeně pozoruje stěnu vlevo od sporáku, jako by na té bíle natřené zdi něco vzbudilo její zájem, nic tam však není. „Netuším, proč se tak vyptávala. Ovšem Frank ženy vždycky zajímal.” Paní Paulssonová ztuhne a její hlas má náhle ostřejší tón. „A pořád zajímá.”

„Kde vůbec je? Myslím právě teď.”

„V Charlestonu. Jako bychom už byli rozvedení definitivně.” Paní Paulssonová si nehtem oždibuje záděru a dál upřeně pozoruje stěnu, jako by tam hledala bůhvíco. Ale na zdi nic není. Vůbec nic.

„Byli si s Gilly blízcí?”

„Zbožňuje ho.” Paní Paulssonová se zhluboka, ale tiše nadechne, oči široce rozevřené. Hlava se jí začne kývat, tenký krk se náhle zdá podivně rozviklaný. „Neviděla na něm jedinou chybičku. V obývacím pokoji pod oknem máme pohovku, úplně obyčejnou pohovku, ničím nevyniká, ale bylo to jeho oblíbené místečko. Četl si tam noviny, sledoval z ní televizi.” Znovu se zhluboka nadechne. „Když nás opustil, Gilly si zvykla na té pohovce polehávat. Skoro jsem ji odtud nemohla dostat.” Teď už si paní Paulssonová bez zábran hlasitě povzdechne. „Frank není dobrý otec. Ale tak už to chodí, že? Toužíme po tom, co je nedosažitelné.”

Od Gillyina pokoje se blíží Marinovy kroky. Tentokrát znějí hřmotněji.

„Milujeme ty, kdo nám lásku neoplácejí,” dodá paní Paulssonová.

Scarpettová si od okamžiku, kdy se vrátila do kuchyně, ještě nezapsala ani slovo. Zápěstí má položené na kožených deskách notesu, kuličkové pero leží vedle. „Jak se ta agentka FBI jmenuje?”

„Cože? Karen. Ano, určitě Karen. A dál?” Paní Paulssonová zavře oči a roztřesenými prsty se dotkne čela. „Víte, poslední dobou rychle všechno zapomínám. Mějte strpení… Weberová. Karen Weberová.”

„Z richmondské pobočky?”

Do kuchyně vejde Marino, v jedné ruce černou plastovou krabici na rybářské potřeby, ve druhé svou kšiltovku. Konečně si tedy čepici sundal, snad z ohleduplnosti k paní Paulssonové, matce děvčete, které někdo surově zavraždil.

„Ano, myslím, že je to tak. Ostatně mám tu její vizitku. Kam jsem ji jenom dala?”

„Víte něco o tom, že by Gilly měla červenou růži?” zeptá se Marino. „V jejím pokoji jsme takovou růži viděli.”

„Cože?” Paní Paulssonová se zatváří překvapeně a nechápavě.

„Můžeme vám ji ukázat.” Scarpettová se zvedne od stolu. Váhá, není si jistá, jestli paní Paulssonová zvládne to, co ji čeká. „Taky bych vám ráda vysvětlila pár věcí.”

„Ovšem. Podívám se.” Paní Paulssonová vstane celá roztřesená. „Rudou růži?”

„Kdy se Gilly naposledy setkala s otcem?” zeptá se Scarpettová, zatímco s Marinem v čele míří všichni zpátky do dívčina pokoje.

„O Dni díkůvzdání.”

„Přijel sem? Nebo jela za ním?” Scarpettová se ptá svým nejvlídnějším tónem a náhle ji udiví, že chodba jí připadá jaksi užší a temnější než před pár minutami.

„O žádné růži nevím,” řekne paní Paulssonová.

„Trochu jsem přehrabal Gillyiny zásuvky,” ozve se Marino. „Pochopte, musíme dělat i takový věci.”

„Když dítě umře na chřipku?”

„Policisti určitě její zásuvky taky prohlíželi,” skoro omluvně dodá Marino. „Možná jste právě nebyla v jejím pokoji, ale jistě tam všechno prozkoumávali a fotografovali.”

Marino ustoupí stranou, aby paní Paulssonová mohla vejít do pokoje své mrtvé dcery. Žena pomalu kráčí k prádelníku nalevo od dveří. Marino vyloví z kapsy bavlněné rukavice, navlékne si je na své velké ruce, otevře horní zásuvku prádelníku a vyjme z ní povadlou růži. Je to spíše poupě, které se nestačilo rozvinout, takové květiny Scarpettová vídá zabalené do průsvitných plastových fólií v obchodech s hotovými jídly a polotovary, obvykle jsou přímo u pokladny a prodávají se po dolaru a padesáti centech za kus.

„Vůbec nevím, co to má být.” Paní Paulssonová zírá na poupě s dlouhým stonkem a její tváře rudnou, barvou se téměř podobají té zvadlé růži. „Netuším, kde se tady vzala.”

Marino mlčí.

„Když jste se vrátila z lékárny,” řekne Scarpettová, „nikde v pokoji jste růži neviděla? Třeba ji někdo přinesl, protože Gilly byla nemocná. Měla vaše dcera chlapce?”

„Neumím si to vysvětlit,” odpoví paní Paulssonová.

„Tak jo.” Marino položí růži na prádelník, kde je dobře vidět. „Po příjezdu z lékárny jste vešla do Gillyina pokoje. Vrátíme se k tý chvíli. A začneme tím, že jste vystoupila z auta. Kde jste zaparkovala?”

„Před domem. Těsně u chodníku.”

„Parkujete tam pokaždý?”

Paní Paulssonová přikývne a sklouzne pohledem k lůžku. Je pečlivě ustlané a přikryté přehozem téhož mlžně modrého odstínu jako oči jejího bývalého manžela.

„Paní Paulssonová, nechcete se posadit?” Scarpettová se krátce podívá na Marina.

„Skočím pro židli,” nabídne se Marino.

Otočí se na patě a zmizí, nechá Scarpettovou a paní Paulssonovou samotné se zvadlou růží a dokonale ustlanou postelí.

„Jsem vlastně Italka,” prohodí Scarpettová, zatímco očima přelétá po plakátech na stěně. „Sice jsem se tam nenarodila, ale moji prarodiče ano, konkrétně ve Veroně. Navštívila jste někdy Itálii?”

„V Itálii byl Frank.” Nic víc paní Paulssonová k těm barevným plakátům neřekne.

Scarpettová se na ni podívá. „Vím, že je to pro vás těžké. Ale čím víc nám toho povíte, tím víc vám můžeme pomoct.” „Gilly umřela na chřipku.”

„Ne, paní Paulssonová. Nezemřela na chřipku. Prohlédla jsem ji. Pod mikroskopem jsem zkoumala vzorky jejích tkání. Vaši dceru trápil zánět plic, ale už ho skoro překonala. Zato měla dost velké zhmožděniny na hřbetech rukou a na zádech.”

V obličeji paní Paulssonové se objeví ohromený výraz. „Netušíte, co jí ty zhmožděniny způsobilo?”

„Ne. Jak se to mohlo stát?” Paní Paulssonová zírá na postel a v očích se jí opět lesknou slzy.

„Třeba do něčeho narazila. Nebo upadla. Nemohla spadnout z postele?”

„Vůbec tomu nerozumím.”

,Zkusíme si všechno projít krůček po krůčku,” řekne Scarpettová. „Když jste odjížděla do lékárny, zamkla jste domov-i ní dveře?”

„Jistě, jako vždycky.”

„A byly zamčené, když jste se vrátila?”

Marino si dává na čas, aby Scarpettová mohla plně uplatnit vlastní metodu získávání informací. V téhle taktice se oba shodnou jako dobře sladčný taneční pár a nepotřebují si předem udílet žádné pokyny.

„Počkejte, řekla bych… Ano, byly zamčené. Odemkla jsem a zavolala na ni, že už jsem doma. Ale neodpověděla. Asi spí, pomyslela jsem si. Výborně, spánek jí jenom prospěje.” Paní Paulssonová hlasitě vzlyká. „Myslela jsem, že spí a má u sebe to štěně. A tak jsem zavolala: Doufám, Gilly, že nemáš Sweetie zase v posteli.”

19

Jako obvykle hodila klíče na stolek pod věšákem. Zatímco si svlékala a věšela kabát, slunce proudící dovnitř úzkým okénkem nad domovními dveřmi ozařovalo tmavě táflovanou předsíň a v kuželu jasného světla vířily bílé tečky prachu.

„Pořád jsem volala: Gilly, zlatíčko,” vypráví žena lékařce. „Je u tebe Sweetie? Sweetie? Kdepak je naše Sweetie? Jestli ji máš u sebe v posteli a mazlíš se s ní, a já vím, že to tak je, obě to pěkně schytáte. Víte, štěně baseta by se s těmi svými krátkými nožlčkami samo ani na postel nevyškrábalo.”

Přešla do kuchyně a položila na stůl několik plastových tašek. Když už byla venku, navíc přímo v nákupním středisku na West Cary Street, řekla si totiž, proč by se nezastavila i v prodejně potravin. Teď tedy vytáhla z tašky dvě plechovky kuřecí polévky a postavila je vedle sporáku. Otevřela mrazák, vyndala balíček kuřecích stehen a dala jej do dřezu rozmrazit. Dům byl dokonale tichý. Zřetelně slyšela monotónní tikot nástěnných kuchyňských hodin, který jindy nevnímala, neboť si všímala spousty jiných věcí.

Sáhla do zásuvky pro lžíci, ve skříňce vybrala vhodnou sklenici a z kohoutku do ní natočila studenou vodu. Se sklenicí plnou vody, lžící a novou lahvičkou sirupu proti kašli pak chodbou zamířila do Gillyina pokoje.

„Jakmile jsem vešla dovnitř,” slyší se žena vyprávět lékařce, „vyhrkla jsem: Gilly? Proboha, co se děje? Jenom jsem zírala a vůbec nic jsem nechápala… Gilly? Proč sis svlékla pyžamo? To je ti takové horko? Kristepane, kde máme teploměr? Neříkej, že ti zase vyskočila teplota.”

Gilly ležela na posteli tváří dolů a nahá, útlá záda, hýždě a nohy zcela obnažené, hedvábné zlaté vlasy rozprostřené na polštáři, paže vztažené nad hlavou. Nohy měla podivně pokrčené jako žába.

Bože můj, Bože můj, Bože můj. Ženě se náhle prudce roztřásly ruce.

Prošívaná deka, přikrývka i prostěradlo byly stažené až k nohám postele, visely dolů z matrace a kupily se na podlaze. Sweetie v posteli nebyla, toho si žena okamžitě všimla. Sweetie se neschovávala pod přikrývkami, nemohla se pod nimi schovávat, neboť na posteli žádné nezůstaly, ležely na podlaze, shrnuté, stržené dolů i s prostěradlem. Žena pořád myslela na psa, a proto ji nijak nevylekalo, když lahvička sirupu proti kašli, sklenice s vodou a lžíce dopadly na zem. Snad si to ani neuvědomovala, prostě nevnímala, že všechno upustila z dlaní, lžíce cinkla, lahvička a sklenice se kutálely, vylitá voda se vsakovala do starých prken, žena začala křičet a rukama, které jako by jí vůbec nepatřily, popadla Gilly za ramena, za její dosud teplá ramena, třásla s ní, otočila ji na záda, dál s ní třásla a křičela.

20

Rudy před nějakou chvílí opustil dům a v kuchyni Lucy najde kopii hlášení o protiprávním činu, určeného úřadu šerifa browardského okresu. Hlášení je celkem stručné. Bylo oznámeno, že na pozemku se pohyboval cizí Člověk, což možná souvisí s případem údajného násilného vniknutí do vily, ke kterému tady došlo před čtrnácti dny.

Vedle hlášení leží velká hnědá obálka obsahující kresbu oka, původně přilepenou na skle dveří. Policista si ji tedy neodnesl. Rudy svůj úkol zvládl a Lucy bude moct provést destruktivní testování tužkové kresby. Dívá se z okna na sousedčin dům a uvažuje, jestli už Kate začíná střízlivět v pevné víře, že pít pravidelně znamená získávat odolnost, nebo čím se vlastně alkoholici utěšují. Lucy si připomene pach šampaňského a málem se jí zvedne žaludek. Šampaňské ji děsí. Ví o něm všechno, ví všechno o náhlých sympatiích k cizím lidem, kteří se s každou další vypitou sklenkou zdají lepší a přitažlivější. Mohla by o tom dlouze vyprávět, ale už nikdy by nechtěla podobné eskapády zažít. Kdykoliv si je vybaví, zatrne jí a pociťuje hluboký mučivý stud.

Je ráda, že Rudy někam zmizel. Kdyby věděl, co se právě odehrálo, mnohé by si připomenul. Oba by zmlkli, mlčení by se protahovalo a bylo by stále tíživější, až by nakonec vypukla hádka, po níž by jim v ústech i srdcích zůstala trpká pachuť. Kdykoliv se Lucy opila, klidně si brala, co chtěla, jen aby později zjistila, že po ničem takovém netoužila, že je jí to odporné nebo prostě jen lhostejné. Pokud si vůbec pamatovala, co prováděla a co si brala. V jistých dobách nesmírně snadno zapomínala. Na někoho, komu ještě nebylo ani třicet, Lucy vypadlo z paměti opravdu hodně životních epizod. Její poslední ztráta paměti souvisí s krajně nebezpečnou situací. Lucy se dokáže rozpomenout, že uprostřed mrazivé lednové newyorské noci stála na balkonu bytu asi ve třicátém patře, oblečená jen do běžeckých šortek. Stalo se to po jakémsi divokém mejdanu v Greenwich Village, ale kde přesně v Greenwich Village, to Lucy dodnes neví, ani vědět nechce.

Samozřejmě také dodnes netuší, proč na tom balkonu stála. Pravděpodobně mířila do koupelny, spletla si cestu a otevřela nepravé dveře. Kdyby se rozhodla překročit zábradlí v domnění, že jde o vanu nebo něco takového, spadla by z třicetipatrové výšky a zabila se. Její teta by si pročetla pitevní protokol a stejně jako ostatní patologové by usoudila, že Lucy v opilosti spáchala sebevraždu. Žádný existující test by neodhalil, že Lucy se všehovšudy vypotácela z postele a chtěla si zajít do koupelny. V neznámém bytě patřícím komusi, s kým se potkala kdesi v Greenwich Village. To je ovšem jiná historie - a opět jedna z těch, o nichž by Lucy nerada mluvila.

Po téhle děsivé příhodě žádné další nenásledovaly. Lucy už vůbec nepije, zatvrdila se proti alkoholu, cílevědomě mu oplácí všechno, co jí dřív způsobil. Alkoholové výpary jí připomínají nakyslý pach potu milenek, které nemilovala a kterých by se ve střízlivém stavu ani nedotkla. Teď znovu pohlédne na sousedčin dům, pak vyjde z kuchyně a po schodech zamíří do prvního patra. Alespoň ji těší, že s Henri se neseznámila pod vlivem alkoholu. Alespoň tohle ji může těšit.

V pracovně Lucy rozsvítí a vzápětí otevře černý skořepinový kufřík, jen zdánlivě podobný běžným příručním kufříkům. Uvnitř se totiž skrývá přístroj s názvem Global Remote Surveillance Command Center, umožňující přístup k tajným odposlouchávacím zařízením kdekoliv na světě. Lucy se nejprve přesvědčí, jestli jsou baterie nabité a funkční, čtyři kanálové voliče opravdu volí a zdvojené magnetické páskové jednotky si zachovaly schopnost duálně nahrávat. Potom zapojí přístroj na telefonní linku, stiskne tlačítko přijímače a nasadí si sluchátka. Třeba Kate právě někomu volá z posilovny nebo z ložnice. Ale kdepak, opilá sousedka netelefonuje a předtím přístroj také nic nezaznamenal. Lucy sedí ve své pracovně u stolu, oknem sleduje, jak se slunce odráží na vodě a vítr si pohrává s listy palem. Knoflíkem seřídí citlivost a dál naslouchá. Čeká.

Po několika minutách úplného ticha si sundá sluchátka a odloží je na stůl. Vstane a přemístí kufřík na další stůl, kde má Krimesite imager. Světlo v místnosti se mění podle toho, jak mraky proplouvají kolem slunce. Když je mračen víc, pracovnu zaplní šero, ale po chvíli se opět rozjasní. Lucy si natáhne bílé bavlněné rukavice. Vyjme z obálky kresbu oka a položí ji na velký arch čistého bílého papíru, znovu si sedne, nasadí si sluchátka a ze soupravy pro snímání otisků prstů vyloví plechovou nádobku s ninhydrinovým sprejem. Sundá víčko a začne kresbu postřikovat. Zvlhčuje ji, ale ne příliš. Sprej sice neobsahuje žádné chlorofluorokarbony a je ekologicky neškodný, Lucy jej však nikdy nepovažovala za obzvlášť šetrný k lidem. Ninhydrinová mlha jí dráždí plíce a nutí kašlat.

Opět odloží sluchátka, zvedne se ze židle a odnese ten chemicky páchnoucí zvlhlý papír k pultu, kde na žáruvzdorně podložce čeká zapojená napařovací žehlička. Lucy žehličku zapne a po velmi rychlém ohřevu překontroluje tlačítkem její funkčnost. Pára zasyčí. Lucy položí kresbu oka na žáruvzdornou podložku, přidrží žehličku asi deset centimetrů nad papírem a začne jej napařovat. Během několika vteřin části papíru změní barvu na červenofialovou a vzápětí už jsou vidět purpurové stopy po prstech. Lucy je tam nemohla zanechat, dobře si pamatuje, kde se papíru dotkla, když jej sundavala ze dveří, a kromě toho na něj nesáhla holou rukou. Browardský policista se určitě také kresby nedotkl, neboť Rudy by mu to nedovolil. Lucy dává pozor, aby pára nezasáhla lepicí pásku, která není pórovitá a nereaguje na ninhydrin; navíc by vysoká teplota roztavila lep, a zničila tak veškeré případné otisky papilárních linií.

Lucy se vrátí k pracovnímu stolu, posadí se, vezme si sluchátka a brýle a položí kresbu s purpurovými skvrnami pod objektiv zobrazovače. Zapne přístroj, rozsvítí UV lampu a zahledí se do okuláru. Pozoruje jasně zelenou plochu a nechtěně vdechuje nepříjemný pach papíru nasáklého zapařenou chemikálií. Tužková kresba oka se změnila v tenké bílé čáry a na otisku prstu poblíž duhovky je vidět bledší detail kožních lišt. Lucy zvýší ostrost na maximum. Detail kožních lišt vykazuje dostatečné množství charakteristických znaků, aby se dal porovnat s materiály shromážděnými FBI v integrovaném automatizovaném systému identifikace otisků prstů. Když Lucy prozkoumávala neznámé otisky, které sejmula v ložnici, kde zvíře málem zavraždilo Henri, ničeho nedosáhla, neboť neměla k dispozici žádnou kartu s otisky všech deseti prstů zvířete. Tentokrát provede důkladné porovnání s více než dvěma miliardami otisků v mezinárodní databázi IAFIS a také si nechá ve vlastní firmě porovnat neznámé otisky z ložnice s těmi na kresbě. Lucy připojí k objektivu zobrazovače digitální fotoaparát a začne pořizovat snímky.

Po necelých pěti minutách, právě když fotografuje další otisk prstu, konkrétně šmouhu s částečně viditelnou kožní lištou, se konečně ze sluchátek ozve něco jiného než tichý šum. Lucy zesílí zvuk, mírně upraví citlivost a přesvědčí se, že jeden z rekordérů všechno nahrává.

„Co děláš?” Katein opilý hlas zní ve sluchátkách zcela zřetelně, přesto se Lucy nakloní ke kufříku, aby se podívala, jestli složky odposlechové ústředny pracují, jak mají. „Dneska asi nepřijdu na tenis.” Kate mluví ztěžka a polyká hlásky. Jednostrannou konverzaci dokonale přenáší vysílač ukrytý v adaptéru, který Lucy zapojila do zásuvky ve zdi nedaleko okna, odkud je vidět na zadní část Lucyina domu.

Kate je sice ve své posilovně, ale nerachotí tam rotoped ani eliptický stroj. Lucy také nepředpokládá, že by sousedka dokázala takhle opilá cvičit. Ovšem Kate není natolik opilá, aby neslídila. Pozoruje oknem Lucyin dům. Slídí. Nemá nic lepšího na práci. Patrně nikdy neměla na práci nic lepšího než opíjet se a slídit.

„Kdepak, jsem nějaká nachlazená. Vždyť to sama slyšíš, co teprve, kdybys mě slyšela ráno! Mám úplně ucpaný nos. Když jsem vstala, jenom jsem sípala.”

Lucy upřeně hledí na červené světýlko magnetofonu a pak očima zabloudí k archu papíru pod čočkami kriminalistického přístroje. Horká pára papír mírně zvlnila a purpurové skvrny se zdají velké, dostatečně velké, aby je tam mohly zanechat mužské prsty, nicméně Lucy nechce dělat ukvapené závěry. Podstatné je, že se tam vůbec nějaké otisky našly. Samozřejmě pokud to jsou otisky zvířete, které přilepilo svou zvířeckou kresbu na Lucyiny dveře, a pokud totéž zvíře předtím vniklo do jejího domu a pokusilo se zabít Henri. Lucy pozoruje ty purpurové stopy po zvířeti, aminokyseliny z jeho potící se mastné kůže.

„Představ si, v sousedním domě mám filmovou hvězdu, to jsou věci, co?” Hlas opilé Kate duní Lucy v hlavě. „Kdepak, zlato, ani trochu mě to nepřekvapilo. Můžeš mi věřit, myslela jsem si to dávno. Pořád tam někdo chodí, a když vidíš ty luxusní auťáky, krásky a krasavce v domě za nějakých osm, devět, možná i deset milionů, je ti všechno jasné. Ta vila je vážně fantastická, co ti budu povídat. Přesně se hodí k lidem od filmu.”

Pachatel po sobě klidně zanechává otisky. Nezáleží mu na tom, je mu to lhostejné. Lucy klesá srdce, neboť kdyby si dával pozor, situace by byla jednodušší. Kdyby si dával pozor, znamenalo by to, že má patrně záznam v trestním rejstříku. Ale žádná karta s otisky všech jeho deseti prstů v databázi IAFIS ani jinde nebude. Tohle ho tedy netrápí, mizeru. Nedělá si starosti, je přesvědčený, že jeho otisky nelze porovnávat. To se ještě uvidí, pomyslí si Lucy. A zatímco hledí na purpurové šmouhy v kresbě oka, kterou zvlnila horká pára, přímo cítí jeho zvířecí přítomnost. Cítí, že ji zvíře pozoruje, že slídí v jejím soukromí, stejně jako v něm slídí Kate. Lucy se zmocňuje hněv. Hněv neustále ukrytý hluboko v jejím nitru, hněv spící a čekající, až ho nějaký impulz probudí.

„…Tina… No věřila bys tomu? Její příjmení mi dokonale vypadlo z hlavy. Pokud mi ho vůbec prozradila. Ale určitě ano. Vykládala mi všechno možné, o svém příteli a taky o té dívce, co byla přepadená a vrátila se zpátky do Hollywoodu…”

Lucy zesílí zvuk. Na zvlněný papír teď zírá tak upřeně, až se jí purpurové skvrny rozplývají před očima. A zároveň napjatě poslouchá, co sousedka říká o Henri. Odkud vlastně ví, že na Henri někdo zaútočil? Televizní zpravodajství nic takového neuvádělo. A Lucy s Kate mluvila jen o šmírákovi, který je pronásleduje. O přepadení se nezmínila ani slůvkem.

„Rozkošné děvče, vážně rozkošné. Blondýnka s půvabnou tvářičkou a skvěle tvarovanou štíhlou postavou. Vždyť víš, takhle vypadají všechny ty hollywoodské typy. Jednou věcí si nejsem úplně jistá. Mám dojem, že ten hezoun nepatří k ní, ale spíš k Tině. Proč? To je přece jasné, zlato. Kdyby to byl milenec té blondýnky, nemyslíš, že by odjel s ní? A vidíš, zůstal tady, zatímco ona tu není od toho dne, kdy se do vily někdo vloupal a pak přijely policejní vozy a taky sanitka.”

Sakra, ta sanitka! Kate viděla sanitku, viděla, jak zdravotníci vynášejí z domu nosítka, a dala si dohromady, že Henri někdo přepadl. Už mi to vůbec nemyslí, říká si Lucy. Nedokážu si spojit jednoduchá fakta, říká si se vzrůstajícím hněvem a skoro v panice. Co je to se mnou? ptá se v duchu, zatímco dál poslouchá klábosení sousedky a zírá na magnetofon, který nahrává uvnitř černého kufříku ležícího na stole nedaleko Krimesite imageru. Co to se mnou sakra je? ptá se a vybavuje si, jak neuvěřitelně hloupě se chovala, když její ferrari sledoval ten Hispánec.

„Máš pravdu, taky mě udivilo, že se o tom ve zprávách vůbec nezmínili. A můžeš mi věřit, rozhodně by mi to neuniklo.” Kate má ztěžklý jazyk a občas komolí slova, zřejmě si znovu přihýbá a zdá se opilejší než předtím. „Jo, teď jsi na to kápla,” zvýší hlas, takže její blekotání ještě víc vynikne. „Filmové hvězdy, a ve zprávách ani ň. Ale k tomu se právě dostávám. Jsou tu v utajení, proto média nic netuší. Což by dávalo smysl, ne? Stačí jen trochu namáhat mozek, ty huso…”

„Pro Kristovy rány, řekni už konečně něco důležitého,” zamumlá Lucy.

Musím se vzchopit, uvažuje. Lucy, sakra vzchop se. Uvažuj, uvažuj, uvažuj!

Dlouhý zviněný vlas na posteli… Zatraceně, kleje v duchu Lucy. Zatraceně, nezeptala jsem se jí.

Sundá si sluchátka, odloží je na stůl a rozhlédne se po místnosti. Magnetofon zatím dál zachycuje sousedčin part v rozhovoru. „Do háje,” zamračí se Lucy, když si uvědomí, že nezná Kateino telefonní číslo ani její příjmení a nehodlá plýtvat časem a energií na pracné zjišťování. A ke Kate by se teď stejně nedovolala.

Lucy se přesune za psací stůl, kde má počítač, a podle šablony vytvoří jednoduchý dokument, totiž dvě pozvánky na premiéru svého filmu Nájezd, která se bude konat 6. června v Los Angeles pro soukromou společnost účinkujících a jejich blízkých přátel. Vytiskne pozvánky na lesklý fotografický papír, seřízne je na správnou velikost a společně se vzkazem vloží do obálky. Vzkaz je stručný: Drahá Kate, báječné jsme si popovídaly! Mám pro tebe drobnou filmovou hádanku. Komu patří dlouhý černý vlnitý vlas? (Přijdeš na to?) Lucy připojí i číslo svého mobilního telefonu.

Chvatně vyjde ven a zamíří k sousedčinu domu. Ale Kate neotevře dveře, neozve se v interkomu. Zřejmě mezitím už překročila míru a opíjí se do němoty, pokud vůbec ještě zůstává při vědomí. Lucy tedy vhodí obálku do Kateiny poštovní schránky.

21

Paní Paulssonová je náhle v koupelně na kon i ci chodby a vůbec netuší, jak se tam dostala.

Koupelnu dobrých padesát let nikdo neupravoval, podlahu tvoří šachovnicově uspořádané modré a bílé dlaždice, vybavení sestává z obyčejného bílého umyvadla, obyčejné bílé záchodové mísy a obyčejné bílé vany, kolem níž je zatažený sprchový závěs s růžovým a purpurovým květinovým vzorem. Gillyin zubní kartáček visí v držáku na kartáčky nad umyvadlem, tuba zubní pasty je pomačkaná a napůl prázdná. Paní Paulssonová vůbec nechápe, proč do koupelny vešla.

Pohlédne na kartáček a zubní pastu a ještě víc se rozpláče. Opláchne si oči studenou vodou, ale nijak to nepomáhá. Paní Paulssonová se marně snaží ubránit slzám a připadá si trapně. Opustí koupelnu a zvolna se vrátí do Gillyina pokoje, kde na ni čeká italská lékařka z Miami. Ten hřmotný policista byl natolik pozorný, že přinesl židli a celý zpocený ji postavil k nohám postele. Paní Paulssonová se zachvěje chladem a uvědomí si, že okno v pokoji je otevřené. Přesto se mužův zarudlý obličej leskne potem.

„Posaďte se,” vybídne ji ten policista oblečený v černé uniformě. I když se usmívá, nepůsobí o mnoho příjemněji, ale paní Paulssonové se docela líbí. Zamlouvá se jí. Sama neví proč. Ráda se na něho dívá. A pociťuje cosi zvláštního, kdykoliv se na něho podívá nebo se ocitne v jeho blízkosti. „Posaďte se,” opakuje policista. „A zkuste se uvolnit.”

„Vy jste otevřel okno?” zeptá se paní Paulssonová, sedne si na židli a složí ruce do klína.

„Uvažoval jsem, jestli třeba nebylo otevřený, když jste se vrátila z lékárny,” odpoví policista. „Když jste vešla do pokoje, bylo okno otevřený, nebo zavřený?”

„Bývá tu horko. V těchhle starých domech se dost těžko reguluje topení.” Paní Paulssonová klouže pohledem od policisty k doktorce a připadá si poněkud trapně, jak tu sedí u po stele a vzhlíží k nim. Je nervózní a vyděšená, na židli se vedle nich cítí malá. „Gilly okno pořád otevírala. Možná tedy bylo otevřené, když jsem se vrátila. Snažím se rozpomenout.”

„Věděla jste, že západky jsou rozbitý?” Hřmotný policista stojí bez hnutí a upřeně ji pozoruje. Paní Paulssonová si nedokáže vybavit jeho jméno. Jak se jí představil? Marinara nebo nějak podobně.

„Ne,” odpoví paní Paulssonová a srdce jako by jí svíraly ledové prsty.

Lékařka přejde k oknu, rukama v bílých rukavicích je zavře a pak se zahledí na zadní dvorek.

„V téhle roční době dvůr nevypadá moc hezky,” poznamená paní Paulssonová s bušícím srdcem. „Ale měla byste to tady vidět na jaře.”

„Umím si to představit,” odpoví lékařka.

Paní Paulssonovou čímsi fascinuje a zároveň děsí. Ostatně právě teď ji děsí úplně všechno. „Ráda zahradničím. Vy taky?” „Jistě.”

„Myslíte, že sem někdo vnikl tím oknem?” zeptá se paní Paulssonová, když si všimne černého prášku na parapetu, na okenním rámu i jinde. Vzápětí zpozoruje cosi jako stopy po lepicí pásce na vnitřní a vnější straně okenního skla.

„Sejmul jsem pár otisků,” řekne hřmotný policista. „Nechápu, proč se o to zatím nikdo ani nepokusil, ale já nějaký našel. Uvidíme, jestli k něčemu budou. Jo, musím vzít otisky prstů taky vám, aby se pak daly vyloučit. Hádám, že poldové vám je nebrali, co?”

Paní Paulssonová jen zavrtí hlavou a dál zírá na okno a na ten černý prášek všude kolem.

„Kdo bydlí za vaším domem, paní Paulssonová?” zeptá se

černě oblečený policista. „V tom ošuntělým baráku za plotem?”

„Nějaká stařenka. Už dlouho jsem ji neviděla. Celé roky.

Vlastně nevím, jestli tam vůbec ještě bydlí. Naposledy jsem

tam někoho zahlédla asi tak před šesti měsíci. Ano, bude to

zhruba šest měsíců, protože jsem otrhávala rajčata. Mám vzadu u plotu malou zeleninovou zahrádku a minulé léto se mi urodila obrovská spousta rajčat. Za plotem někdo chodil, netuším, co tam dělal. Ať už to byl kdokoliv, nechoval se zrovna přátelsky, alespoň jsem měla takový dojem. Každopádně to sotva mohla být ta žena, která tam žila před nějakými osmi, devíti nebo desíti lety. Byla opravdu hodně stará a řekla bych, že dávno umřela.”

„Nevíte náhodou, jestli s ní mluvila policie?” zeptá se hřmotný policista. „Totiž pokud ta stařenka ještě žije.”

„Myslela jsem, že vy dva jste od policie.”

„Nejsme od stejný policie, která vás navštívila. Kdepak, madam. My patříme k jiný složce.”

„Aha,” pokývne paní Paulssonová, ačkoliv nic nechápe. „Chtěla jsem říct, že ten detektiv, detektiv Brown…”

„Browning,” opraví ji černě oblečený policista. Paní Paulssonová si všimne jeho baseballové čapky, zastrčené vzadu za opaskem kalhot. Policista má oholenou hlavu a paní Paulssonová si na okamžik představí, jak mu po té hladce vyholené hlavě přejíždí dlaní.

„Ano, Browning,” pokračuje. „Vyptával se mě na sousedy. Pověděla jsem mu o té stařeně. Nejsem si jistá, jestli tam vůbec ještě někdo bydlí. Ale to už jsem, myslím, říkala. Nikoho odtud není slyšet, a když se podíváte dírou v plotě, vidíte, že tráva není posekaná.”

„Vrátila jste se z lékárny,” opět ji doktorka nasměruje k samotnému začátku. „Co se stalo potom? Zkuste mi to prosím popsat co nejpodrobněji, paní Paulssonová.”

„Odnesla jsem nákup do kuchyně a pak jsem se šla podívat na Gilly. Myslela jsem, že spí.”

Lékařka vteřinu či dvě uvažuje a vzápětí se znovu začne ptát. Chce vědět, proč se paní Paulssonová domnívala, že dcera spí, a v jaké poloze Gilly ležela. Ty otázky jsou kruté a nepochopitelné. Každá zabolí jako křeč, jako prudký stah kdesi hluboko v nitru. Co znamenají? A může je vůbec klást lékařka? Je to nevysoká, přitažlivá a zřejmě i energická a cílevědomá žena, tmavomodrý kalhotový kostým a tmavomodrá blůza ještě zvýrazňují její půvabné rysy a dokonale ladí s nakrátko ostříhanými blond vlasy. Na silných, ale jemně tvarovaných rukou nemá jediný prsten. Paní Paulssonová upřeně hledí na lékařčiny ruce, náhle si představí, jak se dotýkají Gillyina mrtvého těla, a opět se rozpláče.

„Zatřásla jsem s ní. Snažila jsem se ji probudit.” Slyší svá znovu a znovu opakovaná slova. Gilly, proč máš pyžamo na podlaze? Co je to za pořádek? Bože můj! Bože můj!

„Zkuste mi přesně popsat, co jste spatřila, když jste vešla do pokoje,” obmění lékařka stále tutéž otázku. „Já vím, není to pro vás snadné. Marino? Byl bys tak hodný a podal paní Paulssonové papírové kapesníky a sklenici vody?”

Kde je Sweetie? Kristepane, kde je Sweetie? Snad ji zase nemáš u sebe v posteli?

„Prostě vypadala, jako by spala,” slyší se říkat paní Paulssonová.

„Na zádech?” neúnavně se ptá lékařka. „Nebo na břiše? V jaké poloze ležela? Prosím, zkuste si vzpomenout. Vím, že je to hrozně těžké.”

„Vždycky spávala na boku.”

„A ležela na boku, když jste vešla do pokoje?” okamžitě se zeptá lékařka.

Kristepane, Sweetie se určitě vyčurala do postele. Sweetie? Kdepak jsi? Schováváš se pod postelí, Sweetie? Zase jsi byla v posteli, viď? To přece nesmíš! Že tě dám pryč! Přede mnou nic neutajíš!

„Ne,” s pláčem odpoví paní Paulssonová.

Gilly, pro všechno na světě, vzbuď se, prosím tě, vzbuď se. Tohle nejde! Slyšíš, to nejde!

Lékařka si vedle židle podřepne, pohlédne paní Paulssonové do očí a vezme ji za ruku. Drží tu ruku a něco říká.

„Ne!” hlasitě vzlykne paní Paulssonová. „Vůbec nic na sobě neměla. Milosrdný Bože! Gilly by tam přece neležela úplně nahá. Když se oblékala, pokaždé nejdřív zamkla dveře.”

„Klid, nic se neděje,” vlídně pronese lékařka. Její pohled i dotek její dlaně působí konejšivě. V očích nemá strach. „Zhluboka dýchejte. Pěkně zhluboka. Tak, to je ono. Pomalu se nadechujte a stejně pomalu vydechujte.”

„Proboha, snad jsem nedostala infarkt?” zděšeně vyhrkne paní Paulssonová. „Vzali mi mou holčičku. Je pryč. Bože, kde je moje holčička?”

Hřmotný policista oblečený do černé uniformy se mezitím vrátil, stojí mezi dveřmi a v rukou drží štůsek papírových kapesníků a sklenici vody. „Kdo?” zeptá se. „Kdo vám ji vzal?”

„Ach ne, Gilly neumřela na chřipku, viďte? Kdepak. Moje malá. Neumřela na chřipku. Vzali mi ji.”

„Kdo?” znovu se zeptá policista. „O kom mluvíte? Myslíte, že to provedlo víc lidí?” Vejde do místnosti a lékařka od něho převezme sklenici.

Pomůže paní Paulssonové usrknout trochu vody. „To bude v pořádku. Pijte pomalu. A pomalu dýchejte. Snažte se uklidnit. Máte někoho, kdo by se o vás mohl postarat? Nerada bych vás tu teď nechávala samotnou.”

„Kdo?” zvýšeným hlasem opakuje policistovu otázku. „O kom mluvím?” Paní Paulssonová se pokusí vstát, ale nohy ji odmítnou poslechnout. Jako by jí už ani nepatřily. „Povím vám, o kom mluvím.” Žal se náhle změní ve vztek, v tak zuřivý vztek, až ji samotnou vyleká. „Mluvím o nich. O lidech, které sem Frank zval. Jeho se na ně zeptejte. Frank je zná.”

22

V laboratoři zabývající se vyhodnocováním stop přidržuje foremní odborník Junius Eise wolframový drátek nad plamenem lihového kahanu.

Eise je hrdý na to, že jeho oblíbený kousek při zhotovování nástrojů pro práci s mikroskopem využívají špičkoví badatelé už stovky let. Mimo jiné i tahle skutečnost dělá z Eiseho puristu, renesančního člověka, milovníka vědy, historie, krásy a žen. Eise svírá krátký kousek odolného tenkého drátku v kleštičkách, sleduje, jak se našedlý kov rychle žhaví do jasně červených odstínů, a představuje si, že jde o projevy vášně či hněvu. Vzápětí drátek odtáhne a jeho špičku ponoří do dusitanu sodnatého, kde se wolfram okysličí a zaostří. Následuje Petriho miska s vodou. Zašpičatělý drátek v ní krátce zasyčí a zchladne.

Junius Eise navlékne drátek do jehelce z nerezavějící oceli a uvědomí si, že příprava nástroje v tomto případě představuje pouze drobný odklad. Najít si čas a zhotovit speciální nástroj znamená osvobodit se od běžných povinností, soustředit se na něco jiného, alespoň chvíli rozhodovat sám. Eise nahlédne do okulárů mikroskopu. Chaos a záhady jsou stále tam, kde je opustil, jenom je opět vidí v padesátinásobném zvětšení.

„Vůbec tomu nerozumím,” povzdechne si.

Svým novým wolframovým nástrojem zlehka přesunuje a obrací částečky laku a skla odebrané z těla muže, který se před několika hodinami nechal rozdrtit vlastním traktorem. Člověk by musel být padlý na hlavu, aby nepochopil, proč je nutné tak důkladně pátrat po jakýchkoliv důkazech a stopách, když tu zjevně jde o smrtelnou nehodu způsobenou nedbalostí. Hlavní soudní lékař se prostě obává, že pozůstalí se chystají někoho zažalovat. Pokud se snažíte, často nějaké důkazy objevíte. Problém je v tom, že důkazy, které Eise našel, nedávají smysl. V podobných situacích si vždycky připomene, že je mu třiašedesát, už dva roky si mohl užívat penze a v minulosti opakovaně odmítl nabídku, aby řídil celou sekci vyhledávání důkazních stop, neboť nikde není raději než u mikroskopu. Eiseho představa spokojenosti je v příkrém rozporu s věčnými boji kvůli rozpočtu a personálním otázkám a jeho vztahy s hlavním soudním lékařem snad ani nemůžou být horší.

V polarizovaném světle mikroskopu svým novým wolframovým nástrojem dál na suchém podložním sklíčku obrací a třídí drobné částečky laku a kovu. Jsou smíchané s jiným materiálem, jakýmsi podivným šedohnědým prachem, který se nepodobá ničemu, co kdy Eise viděl, až na jednu významnou výjimku. Stejný typ důkazních stop objevil před čtrnácti dny u zcela odlišného případu. Alespoň nepředpokládá, že by náhlé a záhadné úmrtí čtrnáctiletého děvčete jakkoliv souviselo se smrtí neopatrného traktoristy.

Eise téměř nemžiká, horní část těla má ztuhlou napětím. Drobounké kousky laku jsou červené, modré a bílé. Určitě nepocházejí z karoserie traktoru ani žádného automobilu - a Eise samozřejmě nečekal, že by v případu smrtelné nehody traktoristy jménem Theodore Whitby mohlo jít o lak z auta. Úlomky laku a zrnka podivného šedohnědého prachu byly přilepené k tržné ráně na obličeji mrtvého. Podobné, ne-li identické kousky laku a podobná, ne-li identická zrnka šedohnědého prachu našel Eise ve stěrech z úst oné čtrnáctileté dívky, hlavně z jejího jazyka. Nejvíc Eiseho trápí ten prach. Je velmi neobvyklý, Eise takový ještě nikdy neviděl. Zrnka jsou nepravidelná a krustovitá jako zaschlé bláto, ale zaschlé bláto to není. Štěrbiny, puchýřovité vypoukliny, hladké plošky a tenké průsvitné okraje připomínají povrch vyprahlé planety. Některé z částeček v sobě mají dírky.

„Co to sakra je?” řekne. „Nevím, prostě nevím. Jak se může stejný podivný materiál objevit ve dvou případech, které spolu určitě nijak nesouvisejí? Absolutně si to nedokážu vysvětlit.”

Sáhne pro pinzetu s jehlovitě zašpičatělými konci a opatrně z částeček na sklíčku odstraní několik bavlněných vláken. Světlo proniká čočkami a shluk zvětšených vláken připomíná zahnuté kousky rozstříhané bílé nitě.

„Nesnáším bavlněné smotky,” osloví Eise prakticky prázdnou laboratoř. „Víte, kolik zbytečných starostí nám ty zatracené smotky přidělávají?” zeptá se velkého obdélníkového prostoru zaplněného černými pulty, digestořemi, pracovními stoly, tucty mikroskopů a celou tou spoustou skla, kovu a nejrůznějších chemikálií.

Zaměstnanci většinou nesedí u svých stolů, ale v dalších laboratořích rozmístěných po celém poschodí se zabývají atomovou absorpcí, plynovou chromatografií, spektroskopií a rentgenovou difrakcí, používají Fourierův transformní infračervený spektrometr, skenovací elektronový mikroskop nebo rentgenový spektrometr SEM a další přístroje. Ve světě stále pestřejší palety nabídek a věčného nedostatku peněz vědci rádi popadnou všechno, co se dá získat, osedlávají si přístroje jako závodní koně a snaží se z nich vyždímat maximální výkony.

„Každý ví, jak ty bavlněné smotky nenávidíš,” poznamená Kit Thompsonová, která v téhle chvíli pracuje nejblíž Eiseho.

„Ze všech těch bavlněných vláken, co jsem za svůj krátký život nashromáždil, bych mohl ušít obrovskou deku,” postěžuje si Junius Eise.

„Měl bys to udělat,” odpoví Kit. „Už se na tu tvou obrovskou deku hrozně těším.”

Eise zachytí další vlákno, což vůbec není snadné. Jakmile se pinzetou nebo wolframovou jehlou dotkne vlákna, sebe-slabší závan vzduchu jím pohne. Eise upraví ohnisko, stáhne zvětšení na čtyřicetinásobek a zvýší tak hloubku ostrostí. Téměř bez dechu zírá do kruhu jasného světla a snaží se najít klíč k rozluštění záhady. Který fyzikální zákon určuje, že se vlákno zasažené závanem vzduchu vždycky pohybuje od pozorovatele, jako by bylo živé a chtělo uniknout? Proč nikdy nemíří opačným směrem, aby se dalo snáze polapit?

Posune čočky o několik milimetrů. Značnou část zorného pole teď zabírají jehlovitě špičaté hroty pinzety. Světelný kruh Eisemu dokonce i za těchto okolností připomíná hýřivě nasvícenou cirkusovou manéž. Na okamžik jako by viděl klauny a cvičené slony v záři tak prudké, až z ní bolí oči. Vybaví se mu, jak sedával na dřevěných lavicích a sledoval velké růžové chuchvalce cukrové vaty poletující kolem něho. Jemně uchopí další bavlněné vlákno, odstraní je ze sklíčka a neuctivě sklepne do průhledného plastového sáčku k ostatním pavučinově tenkým zbytkům bavlny, jež vesměs dodatečně znečistily ránu během vyšetřování, a proto nemají důkazní hodnotu.

Nejhorší rozsévač smetí je doktor Marcus. Sakra, co má ten chlap vůbec v hlavě? Eise už ho nesčetněkrát písemně žádal, aby lékaři při ohledání a pitvách shromažďovali důkazní stopy speciální lepicí páskou, kdykoliv je to jen trochu možné, a rozhodně se vyhýbali bavlněným smotkům obsahujícím miliony vláken lehčích než andělský polibek a kontaminujícím důkazy.

Jsou protivnější než chlupy bílé angorské kočky na černých sametových kalhotách, napsal Eise doktoru Marcusovi před několika měsíci. Zkoušel jste někdy vybírat ze šťouchaných brambor zrníčka mletého pepře? Zkoušel jste oddělit lžičkou smetanu od kávy? Eise tehdy použil ještě pár dalších mírně pokulhávajících a přehnaných analogií.

„Minulý týden jsem mu poslal dva kotouče pásky s nízkou lepivostí,” vykládá Eise. „A novou várkou vzkazů jsem mu připomenul, že slabě lepící páska je vynikající pomůcka pro snímání vlasů, chlupů a různých vláken, protože je nepřetrhne ani jinak neponičí, a hlavně po ní všude nezůstanou spousty bavlněných vláken, které mimochodem zkreslují rentgenovou difrakci a další výsledky, a my se pak zbytečně vztekáme, když tady sedíme a od rána do večera odstraňujeme tu pitomou bavlnu ze vzorků.”

Kit, která odšroubovává víčko lahvičky s Permountem, se pobaveně ušklíbne. „Vybírat ze šťouchaných brambor zrníčka mletého pepře? Vážně jsi tohle doktoru Marcusovi napsal?”

V rozčilení Eise často vyslovuje přesně to, co ho napadá. Snad si neuvědomuje, že myšlenky mu automaticky splývají ze rtů, a nejspíš ho nezajímá, kdo všechno právě poslouchá. „Jde mi o zásadní věc,” horlí. „Ať už tu dívenku pitval doktor Marcus nebo kdokoliv jiný, pečlivě vytřel její ústní dutinu bavlněnými smotky. Budiž. Ale nemusel je použít i na jazyk. Ten přece vyřízl, ne? Měl jazyk přímo před sebou na krájecí podložce, takže jasně viděl usazeniny. Mohl je zachytit lepicí páskou, ale kdepak, dál pracoval s těmi zatracenými smotky. A já teď abych celé dny jen vybíral ze vzorků bavlněná vlákna.”

Člověk zredukovaný na vyříznutý jazyk ztrácí jméno. Platí to prakticky bez výjimky o dospělých a dvojnásobně o dětech. Neříkáte, že jste vnořili ruce do hrdla Gilly Paulssonové, skalpelem odchlípili zadní tkáň a posléze z Gillyiných úst vyjmuli veškeré orgány i s jazykem, neříkáte, že jste kvůli toxikologickým testům vbodli malému Timmymu injekční jehlu do levého oka a nasáli sklivec, neříkáte, že jste paní Jonesové pilkou odřízli vršek lebky, vyjmuli mozek a objevili prasklou výduť velikosti bobule, a stejně tak neříkáte, že hned dva lékaři museli přetínat mastoidní svaly v čelistech pana Forda, neboť byl velmi silný, plně se u něho rozvinul rigor mortis a ústa se jinak nedala rozpáčit.

Uprostřed podobných úvah se občas Eisemu zdá, jako by se kdesi nad ním mihl zlověstný stín havrana. Alespoň takhle o tom Eise mluví. Vzhlédne, ale nic nespatří. Je to prostě jen pocit. Junius Eise nehodlá tyhle ponuré myšlenky rozvádět do větší šíře a hloubky, neboť jakmile se lidské životy změní v pouhé kousky a vzorky, z nichž některé třeba skončí na jeho podložních sklíčkách, je moudřejší příliš po havranovi nepátrat. Jeho zlověstný stín úplně postačí.

„Mám dojem, že doktor Marcus je příliš vytížený, aby prováděl pitvy,” podotkne Kit. „A taky je to asi pod jeho úroveň. Spočítala bych na prstech jedné ruky, kolikrát jsem ho od té doby, co nastoupil, vůbec viděla.”

„Na tom nesejde. Řídí tuhle instituci, vydává příkazy. Právě doktor Marcus rozhoduje o používání smotků, ať už originálních, nebo levných napodobenin. Co se mě týče, za všechno může on.”

„Každopádně to děvče nepitval,” opáčí Kit. „Ani toho traktoristu, co se zabil při bourání naší staré budovy. Kdepak, vážený doktor Marcus se pitvami neobtěžuje. Raději sedí ve svém šéfovském křesle a péruje podřízené.”

„Jak jsi na tom s Eiseho vybírači?” zeptá se Eise, zatímco křehkou rukou pevně svírá wolframovou jehlu.

Je proslulý svými záchvaty nutkavé činorodosti, při nichž ručně zhotovuje ony zázračné nástroje, které se pak stejně zázračně objevují na psacích stolech kolegyň a kolegů.

„No, další Eiseho vybírač se mi vždycky může hodit,” odpoví Kit nepříliš přesvědčivým tónem, jako by ve skutečnosti po žádné wolframové jehle netoužila, nicméně Eise je přesvědčený, že se Kit jenom zdráhá, neboť ho nechce obtěžovat. „A víš co? Už mě nebaví pořád tenhle vlas konzervovat.” Kit opět zašroubuje víčko lahvičky s Permountem.

„Kolik jich z případu té nemocné dívky máš?”

„Tři,” odpoví Kit. „Jestli budu mít štěstí, laboratoř DNA s nimi přece jen něco podnikne, ovšem minulý týden zájem neprojevovali. A já tady nemíním pořád pečovat o tenhle ani o ty další. Poslední dobou se tu kdekdo chová nějak divně. Když jsem dneska přišla, Jessie právě byla v místnosti, kde se provádějí seškraby a stěry. Mají tam všechno to ložní prádlo.

Nejspíš pátrají po něčem, co předtím přehlédli. Akorát jsem se stačila zeptat, co se děje, a Jessie mi div neukousla hlavu. Takže se vážně něco děje. Jak oba víme, to ložní prádlo je tam už déle než týden. Odkud myslíš, že jsem získala tyhle tři vlasy? Jo, je to divné. Možná i proto, že se blíží svátky. Ještě jsem ani nezačala uvažovat o vánočních nákupech.”

Kit vnoří zašpičatělou pinzetu do průhledného důkazního sáčku a opatrně vyjme další vlas. Je černý a vlnitý, jeho délku by Eise ze svého místa odhadoval zhruba na třináct až patnáct centimetrů. Kit v záhybech rozprostře vlas přes podložní sklíčko, přidá kapku xylenu a krycí sklíčko. Dokonale tak zabezpečí lehoučký, snadno přehlédnutelný důkazní předmět, objevený na lůžkovinách téhož mrtvého děvčete, které mělo v ústech úlomky laku a zrníčka záhadného šedohnědého prachu.

„Kdepak, doktor Marcus se ani trochu nepodobá doktorce Scarpettové,” prohodí Kit.

„A k tomuhle překvapivému zjištění jsi dospěla za pouhých pět let? To teda klobouk dolů. Všichni přece byli přesvědčení, že doktorka Scarpettová v té své rohové kanceláři prošla jakousi nevysvětlitelnou transformací a vzala na sebe podobu našeho skřetovitého Hlavního Blba, až teprve tobě se najednou rozsvítilo v hlavě a uvědomila sis, že jde o dvě zcela rozdílné osoby. Ani jsi k tomu nepotřebovala analýzu DNA. Bůh ti žehnej, holka. Jsi úžasně bystrá, hotový zázrak. Klidně bys v televizi mohla rozjet vlastní diskusní pořad.”

„Cvoku,” rozchechtá se Kit a raději se odkloní od mikroskopu, aby svým záchvatem smíchu náhodou neodfoukla důkazní materiál.

„Holka, už moc dlouho tady čicháme xylen. Za ta léta jsem si uhnal rakovinu osobnosti.”

„Panebože, já už nemůžu.” Kit chvíli jen zhluboka vydechuje. „Prostě jsem chtěla říct, že bys ze sklíček nemusel vybírat žádná bavlněná vlákna, kdyby na případu pracovala

doktorka Scarpettová. Na kterémkoliv z našich případů. Víš vůbec, že je tady? Přivolali ji kvůli té nemocné dívce, té Paulssonové. Alespoň se to povídá.”

„Děláš si legraci.” Eise tomu nemůže uvěřit.

„Kdybys neodcházel domů nejdřív ze všech a nechoval se tak nespolečensky, možná by ses tu a tam dozvěděl pár tajností.”

„Sakra, holka, to jsi mě teda dostala.” Je sice pravda, že Eise nezůstává odpoledne v laboratoři po páté hodině, ale zato přichází ráno jako první, většinou už ve čtvrt na sedm. „Myslel bych, že doktorka Veledůležitá bude poslední člověk, kterého by z jakéhokoliv důvodu přivolali.”

„Doktorka Veledůležitá? Odkud to máš?”

„Z bidýlka v divadle.”

„Vůbec ji neznáš. Lidé, co ji znají, by se ti vysmáli.” Kit položí sklíčko pod mikroskop. „A pokud jde o mě, pozvala bych ji bez váhání. Rozhodně bych nečekala dva týdny. Nečekala bych ani dvě minuty. Tenhle vlas je obarvený na černo stejně jako ty druhé dva. No jasně. Zbytečně jsem se namáhala. Nejsou vidět zrníčka pigmentu. A možná je na povrchu vlasu nějaký přípravek proti třepení a zplstnatění. Vsadila bych se, že chtějí zkoumat mitochondriální DNA. Proč by si jinak ty tři vzácné vlasy do své všemocné a vševědoucí laboratoře vyžádali? Dej na má slova, vážně se děje něco divného. Třeba doktorka Scarpettová zjistila, že to ubohé děvče někdo zavraždil. Tohle asi bude pravý důvod náhlého rozruchu.”

„Nefixuj ty vlasy,” řekne Eise. Za starých dobrých časů, pomyslí si, byla laboratoř DNA prostě jen součástí soudního lékařství. Dnes se výzkum DNA proměnil v zázračnou stříbrnou kulku, superstar s platinovou deskou. Spolyká nejvíc peněz a shrabuje veškerou slávu. Své speciální wolframové jehly by Eise nikdy nenabídl nikomu z laboratoře DNA.

„Neměj obavy, nic nefixuju,” odpoví Kit, zatímco se dívá do mikroskopu. „Není tu žádná linie ohraničení, to je zajímavé. A dost zvláštní u obarveného vlasu. Znamená to, že po obarvení už vůbec nerostl. Ani o jediný mikron.” Kit pootočí sklíčko.

Eise přihlíží, cosi ho zaujalo. „Žádný kořínek? Žádné známky, že by šlo o vlas vypadlý, vytržený, zlomený, ohnutý sponkou, poškozený kulmou, ožehlý, ztenčený či na distálním konci roztřepený? Je snad ustřižený, ať už rovně nebo šikmo? No tak, holka, nenapínej mě.”

„Je absolutně hladký a bez kořínku, na distálním konci šikmo neříznutý. Všechny tři vlasy jsou černě obarvené a bez kořínků, což je zvláštní. U všech tří vlasů jsou odstřižené oba konce. Nikoliv pouze u jednoho, ale u všech tří. Vlasy nejsou utržené, zlomené ani vytržené i s kořínky. Nevypadly. Někdo je odstřihl. Ale proč jsou zastřižené na obou koncích?”

„Třeba se dotyčná osoba právě vrátila z kadeřnictví a několik ustřižených vlasů jí zůstalo na oblečení nebo prostě v účesu. A možná se ty vlasy zachytily někde na dece už dávno předtím.”

Kit nakrčí čelo. „Jestli je doktorka Scarpettová v baráku, ráda bych ji viděla. Jen ji chci pozdravit. Vůbec se mi nelíbilo, že musela odejít. Podle mého názoru tenkrát tohle město podruhé prohrálo občanskou válku. Doktor Marcus je zatracený hlupák. A víš co? Necítím se zrovna nejlíp. Vzbudila jsem se s bolestí hlavy a teď už mě bolí i klouby.”

„Co když se doktorka Scarpettová vrací do Richmondu?” nadhodí Eise. „Co když je to skutečný důvod, proč se tu najednou objevila? Koneckonců vzorky nám vždycky posílala správně označené a my tady alespoň neměli zmatek. Často sem zašla a ochotně diskutovala o případech, místo aby s námi jednala jako s roboty v General Motors jenom proto, že nejsme bůhvíjak vlivní profesoři, doktoři a náčelníci. Nepoužívala bavlněné smotky jako posedlá, ale kdykoliv to bylo

možné, snímala důkazní materiály lepicí páskou, prostě respektovala naše doporučení. Asi budeš mít pravdu. Bidýlko se plete.”

„Co máš pořád s tím bidýlkem?”

„Ale nic. Je to jen drobný řečnický obrat.”

„Povrchová textura je dokonale skrytá,” konstatuje Kit s očima upřenýma na zvětšený černý vlas, který v kruhu světla připomíná holý kmen zimního stromu. „Jako by ten vlas někdo namočil do kalamáře s černým inkoustem. Nikde žádná linie ohraničení, kdepak. Takže buď byl vlas obarven teprve nedávno, nebo ho ustřihli nad neobarvenými dorůstajícími kořínky.”

Kit svěřuje Eisemu své postřehy a zároveň neustále otáčí podložním sklíčkem, mění ohnisko a stupeň zvětšení, všemožně se snaží přinutit obarvený vlas, aby promluvil. Ale vlas toho o sobě mnoho neprozradí. Určující znaky pigmentu kutikuly jsou překryté umělou černí, jako když se při odebírání otisků prstů použije příliš barvy, která rozmaže detaily kožních lišt. Obarvené, odbarvené a zešedivělé vlasy jsou pro zkoumání pod mikroskopem téměř nepoužitelné, přitom obarvené, odbarvené, šedivé či trvalou ondulací upravené vlasy má dobrá polovina lidstva. Ale u dnešních soudů porotci očekávají, že jediný vlas odpoví na veškeré otázky: kdo, co, kdy, kde, proč a jak.

Eiseho zlobí, co jeho profesi provedly filmy a televizní seriály. Kdekdo vykládá, že mu závidí tak vzrušující povolání. Ale to je prostě nesmysl. Eise nikdy nepracoval přímo na místě činu, nikdy nenosil zbraň. Nepřijímá naléhavé telefonáty, neobléká si uniformu s neprústřelnou vestou ani speciální kombinézu, neřítí se v nejdokonalejším terénním vozidle do horoucích pekel, aby hledal otisky prstů, vlákna, stopy DNA nebo třeba Marťany. Tohle dělají policisté a policejní technici. Dělají to soudní lékaři a vyšetřovatelé z oddělení vražd. Za starých dobrých časů, kdy byl život jedno dušší a veřejnost nechávala forenzní odborníky na pokoji, jezdili ve svých otřískaných autech k místům činu detektivové jako Pete Marino a sami shromáždili důkazy. Přesně věděli, co je nutné vzít. A stejně tak věděli, co nebrat.

Nenapadlo by je vyluxovat celé parkoviště. Nenapadlo by je nacpat vybavení ložnice zemřelé ženy do dvousetlitrových plastových pytlů a odvézt ty krámy do laboratoří. Když chce někdo rýžovat zlato, taky si přece nenanosí domů tuny štěrku z říčního dna, ale nejdřív na místě pečlivě všechno proseje. Za spoustu nesmyslů, které se dnes dějí, může obyčejná lenost. Jsou tu ovšem další problémy, mnohem závažnější, a kvůli nim Eise často uvažuje o penzi. Nezbývá mu čas na výzkumnou práci, a dokonce ani na trochu zábavy, rozčiluje ho úmorné’ psaní výkazů a zpráv, které musí být snad ještě dokonalejší než jeho odborné analýzy. Navíc trpí nespavostí a slábne mu zrak. Jen výjimečně Eisemu někdo poděkuje a uzná jeho zásluhy, když je případ vyřešen a viník se dostane za mříže. V jakém světě to žijeme? Ten svět je čím dál horší. A lepší už nebude.

„Jestli se ti podaří promluvit s doktorkou Scarpettovou,” poznamená Eise, „zeptej se jí na Marina. Občas se tady zastavil a dobře jsme si rozuměli. V kantýně jsme spolu vypili pěkných pár piv.”

„Marino je tady,” odpoví Kit. „Přicestoval s ní. Víš, vážně se cítím nějak divně. Škrábe mě v krku a bolí mě celé tělo. Doufám, že jsem nechytila tu zatracenou chřipku.”

,,Cože, Marino je tady? Kristova noho! Hned mu zavolám. Takže i Marino pracuje na případu nemocné dívky. Aleluja!”

O Gilly Paulssonové se tu teď hovoří jen jako o nemocné dívce. Je snazší nepoužívat skutečná jména, pokud si je vůbec někdo pamatuje. Oběti se prostě označují podle toho, co se jim stalo, nebo podle místa nálezu. Kufříková dáma. Dáma ze stoky. Dítě z navážky. Muž ohryzaný krysami.

Muž s instalatérskou páskou. Skutečná jména těch mrtvých Eise většinou ani nezná. A netouží je znát.

„Moc by mě zajímalo, jestli už si Scarpettová udělala názor na to, proč nemocná dívka měla v ústech podivný prach a úlomky červeného, modrého a bílého laku,” pokračuje Eise. „Zřejmě šlo o červeně, modře a bíle nalakovaný kov. Jsou tu totiž i úlomky nenalakovaného kovu, lesklé kovové částečky. A ještě něco dalšího tady vidím. Netuším, co by to mohlo být.” Eise svou vlastnoručně vyrobenou wolframovou jehlou neúnavně přehrabuje a třídí důkazní materiál na podložním sklíčku. „Zkusím test SEM/EDX, abych zjistil, o jaký druh kovu se jedná. Vyskytuje se v domě nemocné dívky něco červeného, bílého a modrého? Zkrátka mi nezbývá než najít kamaráda Marina a koupit mu dobře vychlazené pivo. Bože, sám bych jich taky pár potřeboval.”

„Nemluv přede mnou o vychlazeném pivu,” povzdechne si Kit. „Už tak se cítím dost mizerně. Sice vím, že nemůžeme z těch stěrů, vláken a vlasů sejmutých lepicí páskou a podobných materiálů nic chytit, ale občas mám obavy, když nám pošlou vzorky přímo z pitevny.”

„Žádný strach, když sem ty mrňavé bakterie dorazí, všechny jsou dočista mrtvé.” Eise se k ní otočí. „Jen si je pořádně prohlídni, každá má na palci u nohy malilinkou cedulku. Ale vážně jsi nějaká bledá, holka.” Nerad to připouští. Bez Kit je tu smutno, jenže teď opravdu nevypadá dobře. Zdá se hodně zdrchaná a nebylo by správné, aby jí Eise tvrdil opak. „Proč si neuděláš přestávku? Nechala ses očkovat proti chřipce? Než jsem se rozhoupal já, došly jim zásoby vakcíny.”

„Jsem na tom stejně. Nikde jsem neuspěla.” Kit se zvedne ze židle. „Dám si hrnek horkého čaje.”

23

Lucy nerada svěřuje svou práci jiným lidem. Jakkoliv se na Rudyho spoléhá, svou práci mu nesvěří, alespoň ne teď, kdy jde o Henri, k níž Rudy nemá právě nejlepší vztah. Lucy sedí ve své pracovně, se sluchátky na uších letmo kontroluje záznamy banálních telefonických hovorů své sousedky Kate a zároveň se dívá na vytištěné výsledky z databáze IAFIS.

Včera večer jí Kate volala. Nechala vzkaz na záznamníku Lucyina mobilu. Tisíceré díky za lístky. Kdo je ta dáma, co čistila bazén? Někdo slavný? Lucy skutečně zaměstnává jistou ženu, která se stará o bazén. Je to bruneta po padesátce a zdá se skoro příliš drobná, aby dokázala sebrat z hladiny trochu smetí. Není slavná, není filmová hvězda. A samozřejmě není ani zvíře. Databáze IAFIS Lucy opět zklamala, nenabídla žádného vhodného kandidáta, což znamená, že automatický vyhledávač nic nenašel. Porovnávání latentních otisků s latentními otisky, zejména pokud některé z nich jsou pouze částečné, připomíná sázku do loterie.

Každý otisk prstu je zcela jedinečný. Například i otisk levého palce se liší od otisku pravého palce téhož člověka. Bez karty s otisky všech deseti prstů by IAFIS mohl odhalit neznámé latentní otisky pouze v případě, že pachatel zanechal otisk svého pravého palce na jednom místě činu a později latentní otisk téhož palce na jiném místě činu, oba ty otisky se dostaly do databáze IAFIS a navíc oba byly kompletní, nebo čirou náhodou obsahovaly stejné charakteristické detaily papilárních linií.

Manuální či vizuální porovnávání latentních otisků je však něco úplně jiného a tady má Lucy větší štěstí. Latentní částečné otisky, které získala z kresby oka, odpovídají některým částečným otiskům sejmutým v ložnici po útoku na Henri. Lucy to příliš nepřekvapuje, nicméně je ráda, že se její předpoklad potvrdil. Totéž zvíře, které vniklo do jejího domu, také přilepilo na skleněné dveře kresbu oka a poškrábalo černé ferrari, i když na autě se žádné otisky nenašly. Kolik zvířat by tu mohlo obcházet a všude kreslit oči? Jenom jedno. Jenom jediný pachatel. Shoda otisků bohužel ještě neprozrazuje jeho totožnost. Zatím o něm Lucy ví dost málo. Právě on je za všemi těmi děsivými událostmi; nemá kartu s otisky všech deseti prstů v databázi IAFIS a patrně ani jinde; dál slídí po Henri a snad netuší, do jaké dálky odtud zmizela; možná usuzuje, že se sem Henri chce vrátit, nebo že se k ní alespoň donesou informace o jeho nejnovějších kouscích.

Zvíře si přeje, aby se dozvěděla o kresbě přilepené na dveře. Touží Henri rozrušit a vylekat, třeba jí i definitivně vzít chuť k návratu. Zvíře potřebuje dokázat svou moc, to je pro ně nejdůležitější. Pronásledovatel se zákeřně plíží za obětí, aby ji zdeptal a ovládl. V jistém smyslu z ní dělá rukojmí, aniž se jí musí byť jen dotknout prstem, v některých případech se s ní dokonce nikdy nesetká. A pokud Lucy ví, zvíře se s Henri nikdy normálně nesetkalo. Ano, pokud Lucy ví. Ale co vlastně ví? Je toho zatraceně málo.

Listuje vytištěnými výsledky z jiného počítačového vyhledávače, který zkusila včera večer, a uvažuje, jestli by neměla zavolat své tetě. Už je to dost dávno, co Scarpettové telefonovala, a nenapadá ji žádná vhodná výmluva, ačkoliv chrlit ze sebe výmluvy jí obvykle nečiní potíže. Lucy a Kay Scarpettová spolu kdysi trávily spoustu času na jižní Floridě, kde bydlely necelou hodinu jízdy od sebe. Ale minulé léto se Scarpettová přestěhovala z Del Ray do Los Olas a tam ji Lucy navštívila jen jednou, před několika měsíci. Čím delší doba uplynula, tím těžší je vyťukat číslo. Rozhovor budou znepříjemňovat nevyslovené otázky. Přesto Lucy dospěje k závěru, že vzhledem k okolnostem by nebylo správné telefonát odkládat. A tak zavolá.

„Váš telefonický budíček,” oznámí, jakmile se teta ozve. „Musíš se víc snažit, takhle nikoho neoklameš,” odpoví Scarpettová. „Co to má znamenat?”

„Slečna z recepce má úplně jiný hlas a kromě toho jsem si buzení neobjednala. Jak se ti vede? A kde jsi?”

„Ještě na Floridě,” řekne Lucy.

„Ještě? Chystáš se snad zase někam odjet?”

„Nevím. Možná.”

„A kam?”

„Zatím jsem se nerozhodla.”

„Dík za informaci. Na čem pracuješ?”

„Na případu jednoho šmíráka,” odpoví Lucy.

„Takové případy nebývají snadné.”

„To mi povídej. A tenhle je obzvlášť lahůdka. Ale nemůžu o něm mluvit.”

„Jako obvykle.”

„Ty snad o svých případech mluvíš?” opáčí Lucy. „Většinou ne.”

„Co je jinak nového?”

„Vůbec nic. Kdy tě uvidím? Od září jsme se nesetkaly.”

„Já vím,” povzdechne si Lucy. „Co pohledáváš v tom velkém ošklivém Richmondu? Jaké tam momentálně vedou spory? O nových pomnících? Třeba o posledním uměleckém díle na protipovodňové hrázi?”

„Snažím se zjistit, co je za smrtí toho děvčete. Včera jsem měla povečeřet u doktora Fieldinga. Pamatuješ si na něho?”

„No ovšem. Jak se mu daří? Netušila jsem, že tam ještě pracuje.”

„Nevypadá to s ním moc dobře.”

„Vzpomínáš, jak mě brával do posilovny a tam jsme spolu zvedali závaží?”

„Do posilovny už nechodí,” odpoví Scarpettová.

„A sakra. Nestačím se divit. Jack už nechodí do posilovny? To je jako… Ani nevím, k čemu bych to přirovnala. Prostě žasnu. Jsem šokovaná a nedostává se mi slov. Vidíš, co způsobil tvůj odchod? Všechno a všichni se hroutí.”

„Lichotky si pro dnešek můžeš ušetřit,” nevrle poznamená Scarpettová. „Nemám zrovna nejlepší náladu.”

Lucy pocítí výčitky svědomí. Zavinila, že Scarpettová teď není v Aspenu.

„Mluvila jsi s Bentonem?” zeptá se jakoby mimochodem Lucy.

„Má spoustu práce.”

„To přece neznamená, že bys mu nemohla zavolat.” Z pocitu viny se Lucy svírá žaludek.

„Momentálně ho opravdu nechci rušit.”

„Řekl ti, abys mu nevolala?” Lucy si představuje, že Henri by v Bentonově domě určitě poslouchala za dveřmi. Ano, to bude hlavní důvod, pomyslí si a samými výčitkami a úzkostí se jí dělá zle.

„Včera večer jsem u Jacka zvonila marně,” změní Scarpettová téma. „Přitom se nedokážu zbavit pocitu, že byl doma. Ale neotevřel mi.”

„Jak jsi na to zareagovala?”

„Prostě jsem odjela. Možná zapomněl, že mě pozval. Zažívá špatné období. Zdá se přepracovaný.”

„Kdepak, o tohle asi nejde. Spíš se s tebou nechtěl setkat. Třeba je pro něho na důvěrný rozhovor příliš pozdě. Třeba už je tam všechno absolutně v háji. Dovolila jsem si trochu proklepnout doktora Joela Marcuse. Vím, že jsi mě o to nežádala. A kdybych se tě zeptala, asi bys nesouhlasila, viď?”

Scarpettová neodpoví.

„Poslyš, teto Kay, Marcus o tobě ví spousty věcí. Proč by ses ty nemohla dozvědět pár drobností o něm?” Lucy se cítí dotčená. Uražená. A zároveň se na sebe kvůli těm pocitům zlobí.

„Tak jo,” řekne Scarpettová. „Nepřipadá mi příliš správné, že ses do toho pustila, ale už se stalo. Povídej. Koneckonců mi doktor Marcus práci opravdu ani trochu neusnadňuje.”

Lucy se okamžitě zlepší nálada. „Nejzajímavější je, jak málo se toho o něm dá zjistit. Ten člověk má obdivuhodně stručný životopis. Narodil se v Charlottesville, otec učil na základní škole, matka roku 1965 zahynula při autonehodě. Studoval medicínu na Virginské univerzitě. Pochází tedy z Virginie a taky tam začínal, ovšem dokud se před čtyřmi měsíci ‘nestal velkým šéfem, nikdy nepracoval v oblasti virginského soudního lékařství.”

„Mohla jsem ti sama prozradit, že do letošního léta nikdy nepracoval v systému virginského soudního lékařství,” opáčí Scarpettová. „Kvůli téhle informaci jsi nemusela podnikat žádné nákladné pátrání, nemusela ses nabourávat do počítačů Pentagonu nebo bůhvíkam. Nejsem si jistá, jestli to mám dál poslouchat.”

„Mimochodem,” pokračuje Lucy, jeho jmenování hlavním soudním lékařem je prapodivné a vůbec nedává smysl. Nějaký čas se živil jako soukromý patolog v jedné malé marylandské nemocnici, ale nezabýval se soudní patologií a neměl ani specializaci, tu získal teprve někdy ve čtyřiceti, přičemž poprvé od zkoušek vyletěl.”

„Kde je dělal?”

„V Oklahoma City,” odpoví Lucy.

„Vážně nevím, jestli to mám poslouchat.”

„Krátkou dobu byl soudním patologem v Novém Mexiku. Pokud jde o léta 1993 až 1998, není mi o něm nic známo, až na to, že se rozvedl s jakousi zdravotní sestrou. Žádné děti. Roku 1999 se přestěhoval do St. Louis a pracoval v tamním úřadu soudního lékaře, odtud pak vede jeho cesta přímo do Richmondu. Volvo, kterým jezdí, je dvanáct let staré. Nikdy nevlastnil dům. Snad tě bude zajímat, že si pronajal dům v okrese Henrico, nedaleko nákupního centra Willow Lawn.”

„Tohle už stačí,” řekne Scarpettová. „Nehodlám to dál poslouchat.”

„Nikdy nebyl zatčen. Myslela jsem, že to budeš chtít vědět. Všehovšudy se dopustil několika dopravních přestupků, nešlo o nic vážného.”

„Není to správné,” opět protestuje Scarpettová. „Nech si ty informace pro sebe.”

„Jak si přeješ,” pronese Lucy tónem, jaký naladí, kdykoliv teta pohrdne jejími nápady a dotkne se jejích citů. „Stejně je to zhruba všechno. Samozřejmě bych mohla zjistit mnohem víc, zatím jsem provedla jen předběžné pátrání.”

„Lucy, moc dobře si uvědomuju, že se mi snažíš pomoct. A jsi skvělá, nechtěla bych, abys mi šla po krku. Doktor Marcus jistě není slušný člověk, bůhví, co má za lubem. Ale dokud se nepřesvědčíme, že něco natolik ovlivňuje jeho morálku a rozhodování, aby mohl být nebezpečný, nepotřebuju znát jeho soukromí. Rozumíš mi? Buď tak hodná a dál ho neproklepávej.”

„Už takhle je nebezpečný ažaž,” namítne Lucy stále týmž podrážděným tónem. „Šoupni břídila na významné místo, a hned začne škodit. Kristepane, kdo ho tam vůbec dostal? A proč? Umím si představit, jak zavile tě musí nenávidět.”

„Nechci o tom mluvit.”

„V guvernérském paláci sedí žena,” pokračuje Lucy. „Proč by sakra guvernérka jmenovala hlavním soudním lékařem takovou nulu?”

„Nechci o tom mluvit,” opakuje Scarpettová.

„Jistě, výběr většinou neprovádějí sami politici. Prostě podepíší něčí návrh. A guvernérka nepochybně musí přemýšlet o důležitějších věcech.”

„Lucy, zavolala jsi mi, jen abys mě rozčílila? Proč to děláš? Prosím tě, přestaň. I tak je mi momentálně dost těžko.” Lucy mlčí.

„Lucy, jsi tam ještě?” zeptá se Scarpettová.

„Ano, jsem.”

„Nesnáším telefonáty,” povzdechne si Scarpettová. „Od září jsem tě neviděla. Myslela jsem, že se mi vyhýbáš.”

24

Právě sedí v obývacím pokoji, noviny rozložené na klíně, když zaslechne přijíždět popelářský vůz.

Dieselový motor lze snadno poznat podle hlubokého dunivého zvuku. Auto zastaví na konci příjezdové cesty, k rytmickému tlukotu motoru se připojí kvílení hydraulického zvedáku a řinkot popelnic narážejících do kovových boků mohutného vozidla. Svalnatí chlapi ledabyle odsunou prázdné popelnice na kraj příjezdové cesty a vůz s rachotem pokračuje dál ulicí.

Doktor Marcus sedí ve svém pohodlně měkkém koženém křesle, lapá po dechu a točí se mu hlava. Se srdcem bušícím hrůzou čeká. Předměstská čtvrť Westham Green v okrese Henrico je obývaná vyšší střední vrstvou a odpadky se tu odvážejí každé pondělí a každý čtvrtek kolem půl deváté ráno. Každé pondělí a každý čtvrtek také doktor Marcus přichází pozdě na poradu zaměstnanců. Nedávno se dokonce během oněch dvou dnů, kdy přijíždí mohutný popelářský vůz s černými svalnatci, vůbec neobjevil v práci.

Už si neříkají popeláři, ale sanitární technici, jenže nezáleží na tom, jak si teď sami říkají, a není důležité, jak jim v rámci politické korektnosti říká kdokoliv, pro doktora Marcuse jsou to prostě popeláři, statní tmaví a tmavě oblečení chlapi s obrovskými koženými rukavicemi. Děsí se popelářů, děsí se jejich nenasytných bachratých vozů. Jeho fobie se zhoršila poté, co se sem před čtyřmi měsíci nastěhoval, a ve dnech, kdy se odvážejí odpadky, nevyjde z domu, dokud chlapi se svým popelářským vozem nepřijedou a opět nezmizí. Pravda, poněkud lépe je na tom od té doby, co v Charlottesville začal navštěvovat psychiatra.

Doktor Marcus sedí a čeká, až mu přestane bušit srdce, až pominou pocity závratl a nevolnosti, až se uklidní zjitřené nervy. Teprve pak vstane, dosud v pyžamu a županu, s trepkami na nohou. Nemělo by smysl, aby se oblékal, dokud popeláři neskončí, neboť zatímco se choulí pod náporem těch odporných hrdelních zvuků a kovového rachotu mohutného vozu se statnými černými chlapy, silně se potí, a když odjedou, je celý mokrý, má promodralé nehty a klepe se zimou. Doktor Marcus vstane z křesla, po dubové podlaze svého obývacího pokoje zamíří k oknu a vyhlédne ven. Vyprázdněné zelené popelnice stojí bez ladu a skladu na rohu příjezdové cesty. Marcus ještě chvíli pozorně naslouchá. Přestože dobře zná popelářskou trasu ve svém okolí, chce se přesvědčit, jestli ten děsivě hřmotící vůz není nikde nablízku nebo se náhodou nevrací.

Teď se obludný vůz neustále zastavuje a rozjíždí o několik ulic dál. Muži seskakují, s rachotem vyprazdňují popelnice a opět naskakují. Tak budou pokračovat, dokud neodbočí na Patterson Avenue. Doktor Marcus neví, kam pojedou potom, a nezajímá ho to. Hlavní je, aby už byli definitivně pryč. Zírá z okna na ty ledabyle odstavené popelnice a dospívá k názoru, že opustit dům ještě není bezpečné.

Zatím se necítí dost silný, přejde tedy do ložnice, znovu se ujistí, že poplachový systém je zapojený, svlékne si župan i propocené pyžamo a stoupne si pod sprchu. Poměrně rychle ze sebe smyje pot a zahřeje se. Důkladně se utře a už mnohem klidnější se oblékne do práce. Je vděčný, že záchvat pominul, a raději si nepředstavuje, co by následovalo, kdyby záchvat přišel bez varování a někde na veřejnosti. Naštěstí se to nikdy nestalo. A jistě ani nestane. Pokud jsem doma nebo ve své kanceláři, pomyslí si Marcus, stačí zavřít dveře a počkat, až se bouře přežene.

V kuchyni spolkne oranžovou pilulku. Ráno sice už jeden Klonopin a také antidepresivum měl, ale přesto si další půlmiligramovou dávku Klonopinu vezme. V posledních měsících se dostal až ke třem miligramům denně a jistá závislost na benzodiazepinech ho nijak netěší. Psychiatr v Charlottesville mu říká, aby si nedělal starosti. Pokud doktor Marcus nepije a neholduje drogám, může Klonopin klidně užívat. Alkoholu ani drog by se Marcus nedotkl a soudí, že je lepší brát Klonopin než trpět ještě horšími záchvaty panického strachu, neustále se skrývat doma, ztratit zaměstnání a zažít ponížení. Ztrátu zaměstnání a veřejné ponížení si nemůže dovolit. Není zámožný jako Scarpettová a nevydržel by pokoření a urážky, jaké jí zřejmě nedokáží příliš ublížit. Než ji nahradil ve funkci virginského hlavního soudního lékaře, nepotřeboval Klonopin ani antidepresiva, teď však podle svého psychiatra trpí komorbidní poruchou, což znamená, že se nejedná o jedinou poruchu, ale rovnou o dvě. V St. Louis tu a tam nepřišel do práce a skoro nikam necestoval, nicméně své stavy zvládal. Ano, život před Scarpettovou byl jakžtakž snesitelný.

V obývacím pokoji znovu vyhlédne z okna na dvě velké zelené popelnice a chvíli poslouchá, jestli se snad neozvou zvuky ohlašující to hřmotné vozidlo s černými siláky. Všude je ticho. Doktor Marcus vklouzne do obnošeného šedého vlněného kabátu a natáhne si staré černé vepřovicové rukavice. Před domovními dveřmi se zastaví, aby zjistil, jak se cítí. Vypadá to dobře, vypne tedy alarm a odemkne. Zatímco chvatně kráčí ke konci příjezdové cesty, stačí překontrolovat levou i pravou stranu ulice. Popelářský vůz nezahlédne ani nezaslechne. S celkem spokojeným pocitem odkulí popelnice na jejich místo vedle garáže.

Vrátí se do domu, svlékne si kabát a odloží rukavice. Je teď mnohem klidnější, připadá si uvolněný, a dokonce šťastný. Důkladně si umyje ruce a v dobré náladě myšlenkami opět zabloudí ke Scarpettové. Už nepochybuje, že nad ní zvítězí. Za ty čtyři dlouhé měsíce o ní vyslechl spousty pochvalných vět, a protože ji vůbec neznal, nemohl nic namítat. Ministr zdravotnictví mu dost neomaleně řekl: „Nahradit Scarpettovou pro vás bude mimořádně obtížné a patrně nemožné. Je tu pár lidí, co na ni nedají dopustit. Nečekejte,

že by vás začali respektovat.” A doktor Marcus mlčel. Musel mlčet. Neznal ji.

Když se doktoru Marcusovi dostalo té velké pocty, že ho nová guvernérka v souvislosti s jeho jmenováním oficiálně pozvala na kávu do vládní budovy, nezbývalo mu než odmítnout, neboť káva se měla podávat v pondělí o půl deváté, což je doba, kdy čtvrti Westham Green projíždějí popeláři. Samozřejmě nemohl své odmítnutí vysvětlit, uvést pravé důvody bylo prostě vyloučené. Dodnes si pamatuje, jak sedět v obývacím pokoji, předem se děsil mohutného vozidla ovládaného statnými černými chlapy a sklesle přemítal, co ho ve Virginii čeká, jestliže se mu tak brzy podařilo urazit guvernérku. Koneckonců guvernérka by mě stejně nerespektovala, chabě se tehdy utěšoval. Nejsem žena. A už vůbec nejsem Scarpettová.

Doktor Marcus neví určitě, jestli nová guvernérka obdivuje Scarpettovou, domnívá se však, že nejspíš ano. Když přijímal tohle šéfovské místo a stěhoval se ze St. Louis, netušil, do čeho jde. Opouštěl úřad plný soudních lékařek a vyšetřovatelů zabývajících se příčinami smrti. Všichni Scarpettovou znali a vykládali mu, jaké má štěstí, že tu práci dostal, neboť díky Scarpettové se Virginie může chlubit nejlepším systémem soudního lékařství ve Spojených státech. Vesměs také dodávali, jaká je ostuda, že kvůli jistým neshodám s guvernérem musela před lety odejít. Zejména ženy doktora Marcuse neustále povzbuzovaly, aby tu funkci po Scarpettové vzal.

Chtěly, aby odešel. To tenkrát pochopil. Za živého boha si nedokázaly vysvětlit, proč si virginská vláda vybrala právě jeho. Zaujal ji snad tím, že se vyhýbal konfliktům, nezajímal se o politiku a vždycky byl zcela bezvýznamný? Marcus dobře věděl, co o něm spolupracovnice říkají. Neustále si důvěrně šeptaly, obávaly se, že té příležitosti nevyužije a zůstane jim na krku. Ano, doktor Marcus znal jejich názory.

Přesunul se tedy do Virginie. A o pár týdnů později už stačil urazit guvernérku. Jistě, důvodem byl odvoz odpadků ve čtvrti Westham Green, všechno však zavinila Scarpettová. Připadal si kvůli ní prokletý. Celou dobu slyšel jen o ní a stížnosti na sebe, neboť se jí nevyrovnal. Velmi rychle začal nenávidět Scarpettovou a její zásluhy, naučil se mistrovsky předvádět své pohrdání i v maličkostech, povýšeně přehlížel všechno, co nějak souviselo s někdejším působením Scarpettové, ať už šlo o pouhý obrázek na stěně, květinu, knihu, některého patologa či mrtvolu, s níž by se údajně zacházelo lépe, kdyby tu dosud šéfovala Scarpettová. Přímo posedle se snažil dokázat, že Scarpettová představuje falešný mýtus zakrývající neúspěchy, ale nemohl jej úplně zničit a vykořenit. Nemohl o Scarpettové otevřeně pronést jediné nepříznivé slovo, protože ji osobně neznal.

Pak zemřela Gilly Paulssonová. Její otec zavolal ministrovi zdravotnictví, ten zavolal guvernérce, která okamžitě zavolala řediteli FBI. Důvod je prostý. Guvernérka předsedá národní protiteroristické komisi a Frank Paulsson má zase konexe na nově zřízeném federálním ministerstvu pro vnitřní bezpečnost. A nebylo by děsivé, kdyby se ukázalo, že Gilly zavraždil nějaký nepřítel americké vlády?

Federální úřad pro vyšetřování se rozhodl neprodleně věc přezkoumat, jeho lidé se začali plést místní policii do práce, náhle se nevědělo, kdo a co vůbec dělá, část důkazů skončila v místních laboratořích, další část v laboratořích FBI, určité důkazní materiály a stopy zůstaly zcela opomenuty, doktor Paulsson odmítal převzít Gillyino tělo z márnice, dokud se všechny skutečnosti nevyjasní. Zmatek ještě zvětšovaly napjaté vztahy doktora Paulssona a jeho bývalé manželky. Okolnosti prostě smrt bezvýznamného čtrnáctiletého děvčete brzy natolik zamotaly a zpolitizovaly, že doktor Marcus neměl na vybranou a požádal o radu ministra zdravotnictví.

„Musíme povolat nějakého renomovaného konzultanta,” prohlásil ministr zdravotnictví. „Než se nám situace úplně vymkne z rukou.”

„Už se prakticky vymkla,” odpověděl doktor Marcus. „Jakmile richmondští policisté zjistili, že je ve hře FBI, stáhli se a snaží se zbavit odpovědnosti. Ke všemu zatím nevíme, co tu dívku zabilo. Podle mého názoru jde o podezřelé úmrtí, ale příčinu smrti neznáme.”

„Potřebujeme odborného konzultanta. Okamžitě. Někoho, kdo není odtud. Někoho, kdo je schopný čelit eventuálním útokům. Jestli se kvůli tomuhle případu začnou na guvernérku valit spousty špíny, celostátní špíny, budou padat hlavy. A nejen ta moje, Joele.”

„Co třeba doktorka Scarpettová?” nadhodil doktor Marcus, sám trochu udivený, jak snadno a bez dlouhých úvah mu to jméno splynulo ze rtů.

„Dobrý nápad,” pokývl ministr zdravotnictví. „Dokonce vynikající. Znáte se s ní?”

„Brzy se seznámíme,” odpověděl doktor Marcus, znovu udivený, tentokrát svou brilantní strategií.

Do téhle chvíle netušil, jakým je skvělým stratégem, ale protože Scarpettovou nikdy otevřeně nekritizoval, neboť ji neznal, měl teď plné právo doporučit ji jako konzultantku. Nikdy o ní nevyslovil nic špatného, mohl ji tedy osobně pozvat, což také hned, konkrétně předevčírem, učinil. Ach ano, brzy se spolu seznámíme, opakoval si v duchu. A pak ji budu moct kritizovat a pokořovat podle chuti. Budu jí moct provádět cokoliv.

Scarpettová bude odpovědná za všechno, co se pokazilo v případu Gilly Paulssonové, za veškeré nedostatky v úřadu Hlavního soudního lékaře i za události, které se teprve stanou, a guvernérka zapomene, že k ní doktor Marcus odmítl přijít na kávu. Pokud ho pozve znovu a vybere si pondělí nebo čtvrtek o půl deváté, doktor Marcus prostě vysvětlí její sekretářce, že denně o půl deváté v jeho úřadu začíná pracovní porada a je nezbytné, aby jednání osobně řídil. Guvernérka jistě projeví porozumění a určí pro setkání u kávy jiný termín. Škoda, že mě to nenapadlo už tehdy, pomyslí si doktor Marcus. Ale příště rozhodně budu vědět, co říct.

Doktor Marcus zvedne v obývacím pokoji telefon a s úlevou se zahledí na prázdnou ulici. Během dalších tří dnů nebudou jezdit popeláři. Náhle se cítí velmi dobře, přímo výborně. Zalistuje malým adresářem s černými deskami, který má už tolik let, že polovinu jmen dávno přeškrtal. Vyťuká číslo, opět vyhlédne na ulici, kudy právě projíždí starý modrý chevrolet Impala, a vzpomene si, jak za časů jeho charlottesvilleského dětství matka vždycky na úpatí kopce namáhavě dostávala svou starou bílou Impalu ze sněhových závějí. Každou zimu a na úpatí téhož kopce.

„Scarpettová.”

„Tady doktor Marcus,” ohlásí se autoritativně, ale zároveň celkem vstřícně; nacvičil si řadu hlasových odstínů a tentokrát zvolil vlídnější tón.

„Dobré ráno,” odpoví Scarpettová. „Předpokládám, že doktor Fielding vás už stručně informoval o našem novém ohledání Gilly Paulssonové.”

„Bohužel ano. Tlumočil mi váš názor.” Zvlášť si vychutnává slova váš názor a přál by si vidět, jak se teď Scarpettová tváří. O názoru by u soudu mluvil mazaný obhájce, zatímco žalobce by naopak řekl vaše závěry, neboť tím by ocenil zkušenosti a odborné znalosti; výraz názor v tomto případě obsahuje skrytou urážku.

„Nevím, jestli jste už slyšela o nových důkazních stopách,” pokračuje doktor Marcus a myslí na e-mail, který mu včera poslal ten věčně otravující Junius Eise.

„Ne,” odpoví Scarpettová.

„Jde o cosi velmi nezvyklého,” zlověstně pronese doktor Marcus. „Proto se tím budeme zabývat na mimořádné poradě.”

Svolat poradu se rozhodl už včera, ale Scarpettovou záměrně informuje teprve teď. „Byl bych rád, kdybyste se dostavila do mého úřadu dnes v půl desáté.” Sleduje, jak stará modrá Impala zajíždí na příjezdovou cestu o dva domy dál, a v duchu se ptá, proč tam auto parkuje a komu asi patří.

Scarpettová zaváhá, snad chce naznačit, že jí pozvání na poslední chvíli příliš nevyhovuje, ale pak odpoví: „Jistě. Za půl hodiny jsem u vás.”

„Můžu se zeptat, co jste dělala včera odpoledne? V úřadu jsem vás nikde neviděl.” Doktor Marcus vyzvídá a zároveň pozoruje starou černošku vystupující ze staré modré Impaly.

„Měla jsem spoustu papírování a telefonátů. Proč, potřeboval jste něco?”

Zatímco doktor Marcus sleduje starou černošku a starou modrou Impalu, pociťuje lehkou závrati a trochu se mu točí hlava. Veleslavná Scarpettová se ho ptá, jestli od ní něco potřebuje! Jako by pro něho pracovala. A koneckonců pro něho skutečně pracuje. Ano, právě teď. Doktoru Marcusovi se to zdá skoro neuvěřitelné.

„Momentálně od vás nic nepotřebuju. Uvidíme se na poradě.” Zavěsí, nesmírně potěšený, že tím zavěšením znovu Scarpettové předvedl svou autoritu.

Podpatky jeho staromódních hnědých šněrovacích bot klapou na dubové podlaze. Marcus míří do kuchyně, aby si připravil druhou várku bezkofeinové kávy. Většina první várky přišla nazmar, neboť byl tak rozklepaný kvůli popelářskému vozu a jeho posádce, že na kávu zapomněl. Připálila se a musel ji vylít do dřezu. Dá vařit kávu, vrátí se do obývacího pokoje a opět věnuje pozornost Impale.

Týmž oknem, kterým se obvykle dívá ven, tedy oknem naproti pohodlnému koženému křeslu, teď napjatě sleduje, jak stará černoška bere ze zadních sedadel Impaly tašky s nákupem. Patrně to bude hospodyně, pomyslí si podrážděně. Vadí mu, že nějaká černá služka má stejné auto, jakým kdysi jezdívala matka. V dobách Marcusova dětství patřila Impala k oceňovaným značkám. Zdaleka ne každý si mohl dovolit bílou Impalu s modrým proužkem po stranách a Marcus býval na auto pyšný, samozřejmě s výjimkou chvil, kdy uvázlo v závějích pod kopcem. Matka nebyla dobrá řidička a Impalou rozhodně neměla jezdit. Impala je pojmenovaná podle samce africké antilopy, který dokáže rychlým během překonat značné vzdálenosti a snadno se vyplaší. Matka se lekala i během chůze a k tomu, aby ztratila nervy, nepotřebovala sedět za volantem auta pojmenovaného podle silného a nervózního samce africké antilopy.

Hospodyně pomalými stařeckými pohyby zvedne ze zadních sedadel Impaly igelitové tašky s nákupem, unaveně se odkolébá k postrannímu vchodu, pak se vrátí pro zbylé tašky a mohutným bokem zabouchne dveře auta. Ano, kdysi byly Impaly oceňované, uvažuje doktor Marcus, zatímco upřeně zírá z okna. Impala té hospodyně může být nějakých čtyřicet let stará a zdá se být v dobrém stavu. Už hodně dávno neviděl Impalu z roku 1963 nebo 1964. Připadá mu významné, že jednu vidí právě dnes, ale v jakém smyslu významné, to netuší, přejde tedy zpátky do kuchyně a nalije si kávu. Když počkám ještě dalších dvacet minut, pomyslí si, doktoři už budou v pitevně a já nebudu muset s nikým mluvit. Tep se mu opět zrychlí. Nervy pracují.

Nejprve to bušení srdce, třes a nervové záškuby přičítá zbytku kofeinu v bezkofeinové kávě, ovšem zatím vypil jen pár doušků a uvědomuje si, že tu jde o něco jiného. Pořád před sebou vidí Impalu na druhé straně ulice, je vyvedený z míry a čím dál vzrušenější, přál by si, aby stará hospodyně právě dnes, kdy se zdržel doma kvůli popelářům, vůbec nepřijela. Vrátí se do obývacího pokoje, co nejpohodlněji se uvelebí v koženém křesle, zavře oči a zhluboka dýchá, pokouší se zklidnit srdce, které buší tak zběsile, až se na hrudi lehce zdvíhá bílá košile.

Doktor Marcus tady bydlí čtyři měsíce a tu Impalu dosud nikdy nespatřil. Představí si tenký modrý volant bez airbagu, modrou přihrádku před nečalouněným místem pro spolujezdce, také bez airbagu, a staré modré bezpečnostní pásy, které se nezapínají přes rameno, ale pouze přes břicho. Vybavuje si vnitřek Impaly, ovšem nikoliv té na druhé straně ulice. V duchu vidí bílou Impalu s modrým proužkem po stranách, Impalu své matky. Zapomenutá káva chladne na stolku vedle koženého křesla, kde doktor Marcus sedí a se zavřenýma očima vzpomíná. Několikrát vstane a vyhlédne z okna. Jakmile zjistí, že modrá Impala zmizela, zapojí alarm, zamkne dům a vydá se ke garáži. Náhle se znovu vyděsí. Co když ta Impala vůbec neexistuje? Co když na druhé straně ulice nikdy neparkovala? Ale přece tam byla! Samozřejmě. Jasně ji viděl.

O pár minut později jede zvolna ulicí. Zastaví před jedním ze sousedních domů a zamyšleně zírá na prázdnou příjezdovou cestu, kde viděl modrou Impalu a starou černou hospodyni s nákupními taškami. Sedí ve svém volvu, které je mezi všemi současnými auty hodnoceno jako nejbezpečnější, pozoruje tu prázdnou příjezdovou cestu, posléze na ni odbočí a vystoupí. V dlouhém šedém kabátě, šedém klobouku a s černými vepřovicovými rukavicemi, které za chladného počasí nosíval ještě předtím, než začal pracovat v St. Louis, působí dojmem staromódního, ale spořádaného člověka. Ví, že vypadá sdostatek úctyhodně, a s tímto vědomím stiskne tlačítko zvonku. Půl minuty počká a pak zazvoní znovu. Domovní dveře se otevřou.

„Přejete si?” Ženě, která otevřela, může být mezi padesáti a šedesáti. Má na sobě tenisovou teplákovou soupravu a tenisky. Zdá se povědomá, tváří se zdvořile, ale ne zase přehnaně přátelsky.

Doktor Marcus zvolí co nejvlídnější tón. „Jsem Joel Marcus. Bydlím skoro naproti vám a náhodou jsem si před chví lí všiml, jak na vaší příjezdové cestě stojí hodně stará modrá Impala.” Kdyby žena odpověděla, že o žádné hodně staré modré Impale nic neví, je připravený omluvit se. Promiňte, řekl by s náznakem úklony, patrně jsem si spletl dům.

„Ach ano, patří paní Walkerové,” usměje se k jeho obrovské úlevě ta mlhavě povědomá sousedka. „Má Impalu odjakživa a nevyměnila by ji ani za zbrusu nový cadillac.”

„Aha,” pokývne doktor Marcus. „Byl jsem jen zvědavý. Sbírám totiž stará auta.” Sběratelem automobilových veteránů není, zato se ujistil, že díkybohu netrpí halucinacemi.

„Tuhle Impalu si do sbírky nezařadíte,” nepřestává se žena usmívat. „Paní Walkerová ji zbožňuje. A mimochodem, zatím jsme se, myslím, nesetkali, ale znám vás. Vy jste nový koroner. Převzal jste funkci po té slavné koronerce, teď si honem nevzpomenu na její jméno. Byla jsem šokovaná a zklamaná, když odešla z Virginie. Co se s ní vlastně stalo? Ale odpusťte, už pomalu zapomínám i na dobré způsoby a klidně vás tu nechávám stát v té zimě. Nepůjdete dál? Vaše předchůdkyně byla taky velmi atraktivní a příjemná dáma. Jak jen se jmenovala?”

„Bohužel pospíchám,” odpoví doktor Marcus úplně jiným tónem, strohým a odměřeným. „Už tak se obávám, že přijdu pozdě na schůzku s guvernérkou,” zalže chladnokrevně.

25

Slunce je zesláblé a na šedavě bledé obloze vydává jen matné a studené světlo. Scarpettová jde přes parkoviště, dlouhý tmavý kabát ji pleská do nohou. Kráčí soustředěně a rázně ke vchodu svého někdejšího pracoviště a zlobí ji, že parkovací místo s číslem 1, místo vyhrazené pro hlavního soudního lékaře, je prázdné. Doktor Marcus tu ještě není. Jako obvykle má zpoždění.

„Dobrý den, Bruci,” pozdraví u recepce příslušníka bezpečnostní služby.

Muž se usměje a gestem ji pustí dál. „Zapíšu vás,” řekne a zároveň stiskne tlačítko odemykající další dveře, které vedou do křídla úřadu soudního lékaře.

„Už dorazil Marino?” zeptá se Scarpettová.

„Zatím jsem ho neviděl,” odpoví Bruce.

Když jí včera večer Fielding neotevřel, chtěla mu z jeho verandy zatelefonovat, zjistila však, že má staré neplatné číslo, a zavolala tedy Marinovi. Téměř ho neslyšela kvůli hlasitému hovoru a smíchu. Marino byl zřejmě v nějakém baru, ale nevyptávala se, jen se zmínila, že Fielding asi není doma, a jestli se brzy neobjeví, nezbyde jí než vrátit se do hotelu. Marino žoviálně blábolil. Fajn, doktorko, uvidíme se později, doktorko, a kdybys něco potřebovala, doktorko, stačí brnknout.

Scarpettová pak zkoušela otevřít přední i zadní dveře Fieldingova domu, ale oboje byly zamčené. Znovu zvonila a klepala, zmocňoval se jí čím dál tísnivější pocit. Její bývalý zástupce, spolehlivý pomocník a přítel měl auto zaparkované pod přístřeškem a zakryté plachtou. Scarpettová nepochybovala, že je to jeho milovaný starý červený Mustang. Pro jistotu nazdvihla cíp plachty - a skutečně to byl Mustang. Ráno si toho auta všimla za budovou na parkovacím místě číslo 6. Fielding tedy Mustangem pořád jezdí, říkala si, ovšem auto stojící pod stříškou a přikryté plachtou ještě nemusí znamenat, že je doma a odmítá mi otevřít. Mohl si přece pořídit další vozidlo, třeba SUV. Ano, bylo by docela logické, kdyby měl ještě jiné, otřískanější auto do nepohody, a snad si ve svém SUV, nebo čím to momentálně jezdí, někam vyrazil a právě se s menším zpožděním vrací. Nebo prostě zapomněl, že mě pozval na večeři.

Probírala nejrůznější varianty a dál trpělivě čekala, až jí přijde otevřít. Ale později si začala dělat starosti. Co když se Fieldingovi něco stalo? napadlo ji. Třeba se vážně zranil. Třeba má obzvlášť prudkou alergickou reakci a celý se osypal nebo utrpěl anafylaktický šok. Třeba spáchal sebevraždu. Ano, třeba si sebevraždu naplánoval na dnešní večer a pozval mě v přesvědčení, že situaci zvládnu. S každou sebevraždou si někdo musí poradit. A o mně vládne přesvědčení, že snesu absolutně všechno. Proto bych právě já měla Fieldinga najít v posteli s prostřelenou hlavou nebo žaludkem plným sedativ. Kristepane! Jedině Lucy snad ví, že ani moje nervy nejsou ze železa, a nerada se mi svěřuje se svými problémy. Od září jsem ji neviděla. Určitě se něco děje a Lucy si nemyslí, že bych to zvládla.

„Jak to vypadá, Marino se někde zatoulal,” postěžuje si Scarpettová strážnému. „Jestli se vám ozve, řekněte mu prosím, že ho hledám, bude porada.”

„Možná by o něm věděl Junius Eise,” odpoví Bruce. „Ten z laboratoří. Včera si spolu chtěli vyrazit. Takže asi skončili v hospodě, kde se schází Policejní bratrstvo.”

Scarpettové se vybaví, co jí doktor Marcus před necelou hodinou sdělil o nových důkazních stopách, které jsou zřejmě důvodem k mimořádné poradě. A po Marinovi se slehla zem. Nejspíš do noci flámoval v tom zapadáku Policejního bratrstva spiťarů, nasával s panem Superodborníkem z laboratoří a teď nebere telefon. Přitom Scarpettová netuší, o jaké nové důkazní materiály se jedná. Rozzlobeně otevře dveře z matového skla a vejde do své někdejší čekárny.

Vzápětí s překvapením zjistí, že tam na pohovce sedí paní Paulssonová, hledí clo prázdna a na klíně svírá kabelku. „Paní Paulssonová? Věnuje se vám někdo?”

„Požádali mě, abych tu byla, jakmile otevřou,” odpoví paní Paulssonová. „A pak mi řekli, že musím počkat, až přijde šéf.”

Scarpettovou nikdo neinformoval, že by se porady měla zúčastnit i paní Paulssonová. „Pojďte,” vybídne ji. „Vezmu vás dovnitř. Máte se sejít s doktorem Marcusem?”

„Myslím, že ano.”

„Já se s ním mám také setkat,” vysvětlí Scarpettová. „patrně obě jdeme na tutéž schůzku. Můžete mě doprovodit.”

Paní Paulssonová se zvedá pomalu, jako by byla unavená a trpěla bolestmi. Scarpettové je líto, že v čekárně nejsou žádné rostliny, stačilo by jich pár, aby se tenhle smutný prostor zdál útulnější. Při pohledu na svěží rostliny se lidé necítí tak osamělí. A neexistuje bezútěšnější místo než márnice. Pokud ji už člověk musí navštívit, alespoň by předtím neměl bůhvíjak dlouho sedět v nevlídné čekárně. Scarpettová stiskne tlačítko vedle okénka. Za ním vidí pult, pruh šedomodrého koberce a vchod do administrativní části úřadu.

„Přejete si?” ozve se z interkomu ženský hlas.

„Doktorka Scarpettová.”

„Vstupte,” stroze ji vyzve ženský hlas a skleněné dveře napravo od okénka se s cvaknutím otevřou.

Scarpettová podrží paní Paulssonové dveře. „Doufám, že jste nečekala moc dlouho,” řekne jí omluvným tónem. „A mrzí mě, že jste vůbec musela čekat. Kdybych o vás věděla, postarala bych se, aby vám tu alespoň nabídli kávu.”

„Upozornili mě, že jestli nepřijedu hodně brzy, nenajdu místo na zaparkování.” Paní Paulssonová se zvědavě rozhlíží kolem sebe. Všude vládne ruch, zaměstnanci pilně zařazují spisy do složek a pracují u počítačů.

Paní Paulssonová je tady zřejmě poprvé, což Scarpettovou nepřekvapuje. Pro doktora Marcuse jistě představují hovory s pozůstalými jen zbytečnou ztrátu času a doktor Fielding se zdá příliš vyčerpaný, aby dokázal absolvovat citově náročná setkání s příbuznými obětí. Ovšem tentokrát doktor Marcus udělal výjimku. Ale proč paní Paulssonovou pozval? Důvod asi bude politický, pomyslí si Scarpettová a už předem začíná pociťovat zlost a znechucení. Jedna úřednice jim ze své kóje poradí, aby šly rovnou do konferenční místnosti, a dodá, že doktor Marcus se trochu opozdí. Scarpettové se náhle zmocní velmi podivný pocit. Úřednice jako by vůbec neopouštěly své kóje. Skoro to vypadá, že tu pracují samotné kóje, nikoliv lidé, říká si v duchu, zatímco vede paní Paulssonovou do přední části úřadu.

„Dáte si kávu?” Scarpettová se zlehka dotkne ramene paní Paulssonové. „Přinesu vám ji a pak se posadíme.”

„Gilly je pořád tady.” Paní Paulssonová kráčí strnule jako mechanická hračka a vylekaně se rozhlíží. „Nechtějí mi dovolit, abych ji odvezla.” Se slzami v očích kroutí řemínkem kabelky. „Není správné, že tu ještě zůstává.”

„Jaký důvod vám uvedli?” zeptá se Scarpettová. Obě se zvolna blíží ke konferenční místnosti.

„Všechno je to kvůli Frankovi. Moc se na něho upjala. Nabídl jí, aby bydlela u něho.” Rozpláče se ještě víc. Scarpettová se zastaví u kávovaru a naplní dva plastové kelímky. „Soudci Gilly řekla, že by se po skončení letošního školního roku ráda přestěhovala do Charlestonu,” pokračuje paní Paulssonová. „A Frank ji tam teď chce pohřbít.”

Scarpettová odnese kávu do konferenční místnosti a tentokrát si vybere místo uprostřed dlouhého leštěného stolu. V té prostorné prázdné místnosti jsou s paní Paulssonovou momentálně samy. Paní Paulssonová si nechápavě prohlíží figurínu Adama s odnímatelnými orgány i anatomickou kostru visící na háčku v rohu, a když zvedá ke rtům plastový kelímek, ruka se jí chvěje.

„Víte, Frankova rodina má hroby v Charlestonu,” rozpovídá se. „Po celé generace. Moji příbuzní jsou pohřbeni tady na hollywoodském hřbitově a já jsem si tam taky koupila místo. Proč mi Frank musí všechno ztěžovat? Jako by to už tak nebylo dost těžké. Chce Gilly, jen aby mi ublížil, aby se mi pomstil. Aby mě pošpinil a svalil na mě vinu. Vždycky

tvrdil, že mě dostane do blázince. A vidíte, teď se mu to skoro podařilo.”

„Mluvíte spolu?” zeptá se Scarpettová.

„Nikdy nešlo o rozhovory. Jenom mi vykládal různé věci a dával příkazy. Prostě chtěl, aby si všichni mysleli, jaký je báječný otec. Ale ve skutečnosti mu na Gilly nezáleželo ani zdaleka tolik jako mně. Právě Frank zavinil, že je mrtvá.”

„Tohle už jste jednou říkala. Jak zavinil její smrt?”

„Prostě něco udělal, víc nevím. Chce mě zničit. Nejdřív si naplánoval, že Gilly bude bydlet u něho. A teď mi ji vezme navždy. Chce, abych se zbláznila. Pak nikdo nepozná, jak špatný otec a manžel vlastně byl. Nikdo se nedozví pravdu. Všichni jen uvidí, že jsem zavřená v nějakém ústavu, a budou Franka litovat. Ale pravda je úplně jiná.”

Obě se ohlédnou, když se dveře konferenční místnosti otevřou a dovnitř vstoupí vybraně oblečená žena. Zřejmě jí je kolem čtyřiceti a oslňuje svěžím vzhledem člověka, který si může dovolit dostatek spánku, vhodnou dietu, cvičení a také pravidelnou péči o zářivě blond vlasy. Žena položí na stůl svůj kožený kufřík a s úsměvem pokývne paní Paulssonové, jako by se už znaly. Zámky kufříku ostře cvaknou, žena vytáhne složku se spisy a zápisník. Teprve pak se posadí.

„Jsem zvláštní agentka FBI Weberová. Karen Weberová.” Letmo pohlédne na Scarpettovou. „A vy budete doktorka Scarpettová. Bylo mi řečeno, že se zúčastníte porady. Paní Paulssonová, jak se vám dnes daří? Nečekala jsem, že vás tu uvidím.”

Paní Paulssonová najde v kabelce papírový kapesník a otře si oči. „Dobrý den,” odpoví.

Scarpettová by se nejraději rovnou zvláštní agentky Weberové zeptala, proč se Federální úřad pro vyšetřování do případu vložil, respektive proč mu byl případ přidělen. Ale u stolu sedí i Gillyina matka. Před ní Scarpettová nemůže mluvit takhle bez obalu a zvolí tedy nepřímý postup.

„Jste z Richmondské pobočky FBI?” zeptá se Weberové.

„Z Quantika,” odpoví zvláštní agentka. „Z oddělení behaviorálních věd. Nenavštívila jste náhodou naše nové forenzní laboratoře v Quantiku?”

„Ne, bohužel ne.”

„Jsou vynikající. Opravdu skvěle vybavené.”

„Vůbec o tom nepochybuju.”

„Paní Paulssonová, co vás sem dneska přivádí?” zeptá se zvláštní agentka Weberová.

Paní Paulssonová pokrčí rameny. „Přišla jsem pro zprávu. A měli mi vrátit Gillyiny cennosti. Nosila náušnice a náramek, kožený náramek, který nikdy neodkládala. Taky mi říkali, že mě chce pozdravit hlavní lékař.”

„Pozvali vás na tuhle poradu?” položí agentka FBI další dotaz a v její pohledné, pečlivě udržované tváři se objeví výraz rozpaků.

„To já nevím.”

„Máte si jenom vyzvednout zprávu a Gillyiny osobní věci?” Scarpettová si začíná uvědomovat, že zřejmé došlo k omylu.

„Ano. Řekli mi, abych přišla v devět. Předtím jsem nemohla, prostě bych to nedokázala. Přinesla jsem vyplněný šek, protože za to chtějí nějaký poplatek.” Oči paní Paulssonové vyplašeně těkají. „Asi tu vůbec nemám sedět. O žádné poradě se mi nikdo nezmínil.”

„Budiž, ale když už jste tady, dovolte mi jednu otázku, paní Paulssonová,” usměje se zvláštní agentka Weberová. „Vzpomínáte si na náš nedávný rozhovor? Říkala jste, že váš manžel, totiž váš bývalý manžel, absolvoval pilotní zkoušky. Je to tak?”

„Ne, není pilot a zkoušky nedělal.”

„Aha. Tím se všechno vysvětluje. Nikde jsem totiž nenašla záznam, že by vlastnil pilotní průkaz jakéhokoliv typu. Patrně jsem tehdy vaše slova špatně pochopila.” Zvláštní agentka Weberová se opět usměje.

„Spousta lidí si myslí, že je letec,” poznamená paní Paulssonová.

„Pochopitelně.”

„Rád se baví s letci, hlavně vojenskými. A nejraději se věnuje letkyním. Vždycky jsem o jeho sklonech věděla.” Paní Paulssonová se zachmuří. „Musela bych být slepá, hluchá a úplně pitomá, abych ho dávno neprokoukla.”

„Nemohla byste to trochu rozvést?” požádá zvláštní agentka Weberová.

„No, prohlíží piloty a dává jim zdravotní osvědčení, rozumíte? Vydělává a zároveň se vzrušuje. Taková ženská k němu přijde a má na sobě pilotní kombinézu. Jistě si umíte představit, co následuje.”

Zvláštní agentka Weberová nakrčí čelo. „Slyšela jste snad někdy, že sexuálně obtěžuje letkyně?”

„Vždycky všechno popře a zatím mu to prochází,” chrlí ze sebe paní Paulssonová. „Víte, jeho sestra pracuje u vojenského letectva. Kolikrát už mě napadlo, jestli tu náhodou nejsou nějaké souvislosti. Je o hodně starší než on.”

Přesně v tom okamžiku do konferenční místnosti vstoupí doktor Marcus. Má na sobě další ze svých bavlněných bílých košil, pod níž prosvítá tílko bez rukávů, a úzkou tmavomodrou vázanku. Jeho pohled spočine na paní Paulssonové.

„Myslím, že se ještě neznáme,” pronese autoritativním, nicméně srdečným tónem.

„Dovolte, abych vás představila,” řekne Scarpettová. „Hlavní soudní lékař doktor Marcus. Paní Paulssonová.”

„Vy jste paní Paulssonovou pozvaly?” Marcus sklouzne očima ke Scarpettové a potom ke zvláštní agentce Weberové. „Přiznám se, že jsem poněkud zmatený.”

Paní Paulssonová se zvedá, pohybuje se pomalu a toporně, jako by si její končetiny vzájemně nerozuměly. „Nevím, co se stalo. Přišla jsem si jenom pro zprávu, Gillyiny zlaté srdíčkové náušnice a ten náramek.”

„Zřejmě jsem to popletla já.” Scarpettová také vstane ze židle. „Viděla jsem, jak tam paní Paulssonová čeká, a dospěla jsem k mylnému závěru. Omlouvám se.”

„Nic se neděje.” Doktor Marcus předvede paní Paulssonové svůj blahosklonný úsměv. „Slyšel jsem, že dnes ráno máte přijít. Rád bych vám vyjádřil upřímnou soustrast. Vaše dcera pro nás představuje případ s nejvyšší prioritou.”

„Ano,” vydechne paní Paulssonová.

„Doprovodím vás.” Scarpettová paní Paulssonové otevře dveře. „Je mi to opravdu moc líto,” pokračuje, zatímco spolu jdou po šedomodrém koberci, míjejí automat na kávu a vracejí se k hlavní chodbě.

„Prosím, povězte mi, kde je Gilly,” zastaví se náhle paní Paulssonová uprostřed chodby. „Musím to vědět. Řekněte mi, kde přesně je.”

Scarpettová zaváhá. Takové otázky jsou pro ni běžné, ale přesto se jí na ně nesnadno odpovídá. „Gilly je tamhle,” otočí se a ukáže k řadě dveří na opačném konci chodby. Za nimi následuje další řada dveří a pak márnice s chladnicemi a mrazáky.

„Jistě leží v rakvi. Slyšela jsem, že podobná zařízení používají schránky ze sosnového dřeva.” Paní Paulssonové opět vyhrknou slzy.

„Ne, neleží v rakvi. Tady žádné schránky ze sosnového dřeva nejsou. Tělo vaší dcery je v chladicím boxu.”

„Chudinka moje malá,” vzlykne paní Paulssonová. „Musí jí být zima.”

„Gilly už chlad nevnímá,” co nejvlídněji pronese Scarpettová. „Ujišťuju vás, že necítí úzkost ani bolest.”

„Viděla jste ji?”

„Ano, viděla,” odpoví Scarpettová. „Prohlížela jsem ji.”

„Prosím vás, paní doktorko, řekněte mi, že netrpěla.” Ale Scarpettová jí nic takového říct nemůže. Byla by to lež. „Zbývá ještě provést některé časově náročné laboratorní testy. Věřte mi, všichni usilovně pracují, chceme přesně zjistit, co se Gilly stalo.”

Paní Paulssonová tiše pláče. Scarpettová ji chodbou odvede zpátky do administrativní části, kde požádá jednu z úřednic, aby laskavě opustila svou kóji a přinesla paní Paulssonové kopii zprávy a Gillyiny osobní věci, tedy zlaté náušnice ve tvaru srdíčka a kožený náramek, nic víc. Pyžamo, ložní prádlo a veškeré další důkazní materiály, které policie shromáždila, zatím zůstanou tady. Když se Scarpettová vrací do konferenční místnosti, objeví se Marino. Jde rychle, má skloněnou hlavu a v obličeji je celý rudý.

„Na dobré ráno mi to dneska příliš nepřipadá,” poznamená Scarpettová, jakmile k ní Marino dorazí. „A tobě, zdá se, taky ne. Pokoušela jsem se tě sehnat. Jistě jsi dostal můj vzkaz.”

„Sakra, co tu dělá ta ženská?” vyhrkne Marino rozčileně.

„Myslíš paní Paulssonovou? Přišla si pro kopii zprávy a Gillyiny osobní věci.”

„Má na to právo, když se ještě ani nedohodli, kdo děvče pohřbí?”

„Je nejbližší příbuzná,” odpoví Scarpettová. „Ostatně nevím, jakou zprávu jí poskytnou. A taky vůbec nevím, co se tady děje. Na té mimořádné poradě už sedí dáma z FBI. A třeba se mezitím objevil nebo ještě objeví někdo další. Poslední novinka zní, že Frank Paulsson údajně při zdravotních prohlídkách sexuálně obtěžuje letkyně.”

„Hm.” Marino nejen spěchá. Chová se velmi podivně. Páchne alkoholem a vypadá pod psa.

„Jsi v pořádku? Ale že se tak hloupě ptám? Samozřejmě nejsi.”

„Bude to dobrý,” zabručí Marino.

26

Marino si do kávy sype spoustu cukru – a patrně je na tom opravdu mizerně, když si bere bílý rafinovaný cukr, v rámci redukční diety absolutně zakázaný. Nebezpeč-nější jed pro Marina snad ani neexistuje.

„Víš určitě, že chceš tohle vypít?” prohodí Scarpettová. „Budeš litovat.”

„Sakra, co tu dělá ta ženská?” zopakuje Marino otázku, kterou položil už před chvílí, a přidá si další lžičku cukru. „Jdu do márnice a na chodbě se málem srazím s matkou toho mrtvýho děvčete. Nevykládej mi, že si přála vidět dceru, protože ten pohled by asi nepřežila. Tak co tu sakra dělá?”

Marino na sobě má stejně jako včera černé kapsáče, černou větrovku a baseballovou čapku s logem losangeleské policie, je neoholený, oči se mu přivírají únavou a zlostí. Možná večer po flámu v hospodě Policejního bratrstva navštívil některou z těch dámiček, s jakými se kdysi seznamoval na kuželkách. Možná dál popíjeli a pak se spolu vyspali.

„V téhle náladě bys na tu poradu snad ani neměl chodit,” řekne Scarpettová. „Koneckonců tě nepozvali. Jestli tě tam přivedu, všechno jenom zhorším. Sám musíš vědět, jak to s tebou asi vypadá, když se právě teď klidně láduješ cukrem.”

„Jo.” Marino se ještě víc nasupí a sklouzne pohledem k zavřeným dveřím konferenční místnosti. „Jo, já už těm zmetkům předvedu náladu.”

„Co se stalo?”

„Kolujou tu různý řeči,” odpoví Marino tichým rozzlobeným hlasem. „O tobě.”

„Jaké řeči? A kde kolují?” Scarpettová dohady a pověsti, které má zřejmě Marino na mysli, nesnáší a zpravidla jim nevěnuje pozornost.

„Říká se, že se sem vracíš, a právě proto tady teď vlastně jsi.” Marino se zatváří vyčítavě a pak usrkne ze své vražedně přeslazené kávy. „Sakra, co přede mnou tajíš?”

„Nevracím se sem. A udivuje mě, že jsi ochoten poslouchat takové nepodložené bláboly.”

„Se mnou nepočítej,” prohlásí Marino zarputile, jako by se pověsti týkaly jeho a nikoliv Scarpettové. „Já se sem v žádným případě nevrátím. Vůbec o tom neuvažuj.”

„Neboj se, nebudu. Mám úpině jiné starosti.” Scarpettová otevře tmavé dřevěné dveře konferenční místnosti.

Pokud Marino chce, může zůstat u kávovaru a celý den se cpát cukrem. Scarpettová ho nehodlá přemlouvat ani chlácholit. Samozřejmě bude muset zjistit, co ho trápí, ale ne teď. Čeká ji porada s doktorem Marcusem, zvláštní agentkou FBI a Jackem Fieldingem, který se včera večer zachoval velmi podivně. Jeho vyrážka se dnes zdá mnohem horší než minule. Scarpettová se za všeobecného mlčení posadí. Marino ji přece jen následuje a sedá si vedle ní. Ani jeho nikdo z přítomných neosloví. Hotový inkviziční tribunál, pomyslí si Scarpettová.

„Takže můžeme začít,” pronese doktor Marcus a otočí se ke Scarpettové. „Soudím, že se zvláštní agentkou Weberovou z profilovacího oddělení FBI už se znáte.” Bůhvíproč použil nesprávného, zastaralého názvu. Není to profilovací oddělení, ale oddělení behaviorálních věd. „Objevil se tu nový vážný problém. Jako bychom jich už tak neměli dost.” Tváří se rozmrzele, jeho drobná očka se za brýlemi chladně lesknou. „Doktorko Scarpettová,” zvýší hlas, „provedla jste novou pitvu Gilly Paulssonové. Ale také jste ohledávala pana Whitbyho, toho traktoristu, nemám pravdu?”

Fielding zírá do papírů před sebou, v obličeji poznamenaném vyrážkou je teď celý rudý.

„Neřekla bych, že jsem ho ohledávala,” odpoví Scarpettová a pohlédne na Fieldinga. „A taky vůbec netuším, o co tu jde.” „Dotýkala jste se ho?” zeptá se zvláštní agentka Weberová. „Promiňte, zabývá se snad FBI i smrtí toho traktoristy?” opáčí Scarpettová.

„Možná. Třeba nebudeme muset, ale nevylučujeme to.”

Zvláštní agentka Karen Weberová nijak neskrývá potěšení z výslechu Scarpettové, bývalé hlavní soudní lékařky.

„Dotýkala jste se ho?” zeptá se pro změnu doktor Marcus.

„Ano,” kývne Scarpettová, „dotýkala.”

„A vy pochopitelně také,” osloví doktor Marcus doktora Fieldinga. „Provedl jste vnější ohledání a začal s pitvou, ovšem po určité době jste přešel do místnosti, kde se uchovávají těla v rozkladu, abyste doktorce Scarpettové asistoval při nové pitvě Gilly Paulssonové.”

„Ach jo,” povzdechne si Fielding, zvedne hlavu od papírů, ale na nikoho se nepodívá. „Všechno je to pěkná hovadina.”

„Co jste to řekl?” vyštěkne doktor Marcus.

„Slyšel jste dobře,” odpoví Fielding. „Je to hovadina. Svůj názor jsem vám sdělil už včera, když se ta věc objevila. A dneska ráno vám ho opakuju. Není to nic jiného než zatracená hovadina. Nenechám se kvůli ní ukřižovat, ani kdyby si to přál sám ředitel FBI nebo kdokoliv jiný.”

„Obávám se, že se pokoušíte celý problém zlehčovat, doktore Fieldingu. Mánie tu vážnou komplikaci. Důkazní stopy zajištěné na těle Gilly Paulssonové jsou zřejmě totožné s důkazními stopami zajištěnými na těle traktoristy Whitbyho. Nenapadá mě jiné vysvětlení než kontaminace, přenos důkazních stop z jednoho těla na druhé. A mimochodem, také mi není jasné, proč jste vůbec u pana Whitbyho pátral po důkazních stopách. Jde o nehodu. Nikoliv o případ vraždy. Opravte mě, jestli se mýlím.”

„Zatím bych na nic nepřísahal,” odpoví Fielding, obličej i ruce přímo děsivě rozdrásané. „Ten muž utrpěl různá smrtelná zranění, ale nevíme, jak se všechno odehrálo. Nikdo z nás tu nešťastnou událost neviděl. Provedl jsem stěry z velké tržné rány na jeho obličeji, aby se dalo zjistit, jestli tam například nejsou stopy motorového oleje. Může se totiž objevit tvrzení, že pan Whitby nebyl prostě jen rozdrcen tou

mohutnou pneumatikou, ale že ho nejdřív někdo něčím praštil do hlavy.”

„O co tu kráči?” ozve se Marino, překvapivě klidný na člověka, který právě způsobil svému organismu šok nebezpečnou dávkou cukru. Jaký nový stopy se našly?”

Doktor Marcus zpraží Marina přísným pohledem. „Podle mého soudu se vás ta věc absolutně netýká. Ale pokud už se vaše kolegyně rozhodla vodit si vás všude s sebou, nezbývá mi než smířit se s vaší přítomností. Na druhé straně ovšem musím trvat na tom, že všechno, co je v téhle místnosti řečeno, zůstane pouze mezi námi.”

„Jen si klidně trvejte,” opáčí Marino a usměje se na zvláštní agentku Weberovou. „Čemu vděčíme za to potěšení?” zeptá se jí. „Kdysi jsem v tom objektu námořní pěchoty znal šéfa vašeho oddělení. Stejně je zvláštní, jak všichni zapomínají, že Quantico mělo původně sloužit spíš mariňákům než FBI. Slyšela jste někdy o Bentonu Wesleym?”

„Jistě.”

„A četla jste ty učený žvásty, co napsal o profilování?”

„Znám jeho práce velmi dobře,” odpoví zvláštní agentka, prsty sepnuté na zápisníku, dlouhé nehty dokonale upravené a rudě nalakované.

„Fajn. Pak nejspíš víte, že profilování považuje za stejně spolehlivý asi jako hádání z karet.”

„Nevím, proč bych se tu měla nechat urážet,” oznámí zvláštní agentka Weberová doktoru Marcusovi.

„Kristepane, to je mi fakt líto,” pobaveně se na doktora Marcuse zašklebí Marino. „Vážně jsem se tý dámy nechtěl nijak dotknout. Naopak jsem přesvědčenej, že profilátorka z FBI nám může povědět moc zajímavý věci o důkazních stopách.”

„Tak to by stačilo,” zlostně vyjede doktor Marcus. „Jestli se nedokážete chovat jako profesionál, musím vás požádat, abyste odešel.”

„Proboha, ne!” naoko se zděsí Marino. „Prostě si mě nevšímejte. Budu tu hezky sedět s rukama za zády a poslouchat. Klidně pokračujte.”

Jack Fielding zvolna potřásá hlavou a zírá do své složky.

„Dobrá, pokračovat budu já,” prohlásí Scarpettová tónem, který už není vlídný ani diplomatický. „Doktore Marcusi, před chvílí jste se vůbec poprvé zmínil o důkazních stopách týkajících se případu Gilly Paulssonové. Povoláte mě do Richmondu, abych vám pomohla s jejím případem, a přitom mi zapomenete říct o důkazních materiálech? Jak si to mám vysvětlit?” Pohlédne na Marcuse a pak na Fieldinga.

„Mě se neptejte,” zamračí se Fielding. „Provedl jsem stěry. Zprávu z laboratoře jsem ovšem nedostal, dokonce mi ani nezavolali. Ale to je celkem obvyklé. O těch stopách jsem poprvé slyšel včera k večeru, když se mnou doktor Marcus prohodil pár slov, zatímco jsem nastupoval do auta.”

„Sám jsem taky nic nevěděl,” odsekne doktor Marcus. „Teprve pozdě odpoledne jsem dostal jeden z těch nejapných vzkazů, co mi posílá jistý Ice, Eise, nebo jak se vlastně jmenuje. Pořád poukazuje na naše údajné chyby a nedostatky a snaží se mi radit. Přitom v laboratořích zatím nezjistili nic převratného. Prozkoumali pár vlasů a různé smetí, snad s úlomky laku, které podle mého názoru můžou pocházet z čehokoliv, třeba z motorového vozidla, z něčeho v domě Paulssonových, možná i z bicyklu nebo nějaké hračky.”

„Přece poznají, jestli jde o lak z auta, ne?” poznamená Scarpettová. „A určitě jsou schopni porovnat úlomky s jakýmkoliv předmětem z domu Paulssonových.”

„Chci zdůraznit, že nemáme k dispozici žádnou DNA. Stěry byly v tomto směru negativní. A pokud bychom uvažovali o vraždě, DNA z vaginálních nebo orálních stěrů by pochopitelně hrála významnou roli. Proto jsem se víc soustředil na to, jestli objevíme DNA, než na ony údajné úlomky laku. A najednou jsem včera navečer dostal e-mail z laboratoří a dozvěděl se udivující skutečnost, že úplně stejné úlomky jsou i ve stěrech, které jste provedl u mrtvého traktoristy.” Doktor Marcus přímo probodává Fieldinga pohledem.

„A jak podle vás došlo k tomu přenosu důkazních stop z jednoho těla na druhé?” zeptá se Scarpettová.

Doktor Marcus teatrálně zvedne ruce. „To mi povězte vy.”

„Já takovou možnost vylučuju,” odpoví Scarpettová. „Vzali jsme si čisté rukavice, i když tohle není podstatné, protože u Gilly Paulssonové jsme znovu stěry neprováděli. Jen bychom ztráceli čas. Pitvu jsme opakovali poté, co byla Gilly uložena dva týdny v chladnici. A před těmi čtrnácti dny jste tělo omyli, odebrali jste stěry, provedli pitvu a opět tělo omyli.”

„Pochopitelně jste znovu neprováděli stěry,” pronese doktor Marcus urážlivě ironickým tónem. „Ale předpokládám, že po dokončení opakované pitvy malé Paulssonové se doktor Fielding vrátil k nedokončené pitvě pana Whitbyho.”

„Stěry u pana Whitbyho jsem provedl předtím, než jsem začal asistovat při pitvě Gilly Paulssonové,” rozčílí se Fielding. „U ní jsem žádné stěry nedělal. To je snad jasné. A na jejím těle nezůstal jediný důkazní materiál, který by se dal přenést na tělo pana Whitbyho nebo kohokoliv jiného.”

„Já tu záhadu řešit nehodlám,” rezolutně prohlásí doktor Marcus. „Netuším, co se stalo, ale něco se stát muselo. Je třeba zvážit veškeré varianty. Jestli se některý z těch případů dostane k soudu, nepochybujte, že advokáti využijí každé mezery.”

„Gillyina smrt k soudu půjde,” oznámí zvláštní agentka Weberová, jako by to s jistotou věděla a navíc měla na případu mrtvé čtrnáctileté dívky osobní zájem. „Třeba došlo k záměně v laboratoři,” pustí se do spekulací. „Určitý vzorek mohl být nesprávně označený nebo jedním vzorkem nechtěně kontaminovali jiný vzorek. Prováděl oba rozbory tentýž pracovník?”

„Ano, oba dělal Eise, alespoň myslím, že se tak jmenuje,” odpoví jí doktor Marcus. „Analyzoval úlomky laku, ale ne ty vlasy.”

„Už podruhé se zmiňujete o vlasech,” ozve se Scarpettová. „Jaké vlasy to jsou? Chcete říct, že se nějaké našly? A kde?”

„Jedná se o několik vlasů z místa činu u Gilly Paulssonové,” vysvětlí Marcus. „Mám dojem, že se našly na prostěradlech.”

„A sakra, jen aby nepatřily tornu traktoristovi,” poznamená Marino. „Ačkoliv možná by to pro vás bylo lepší, ne? Chlap oddělá děvče a pak se pod tíhou výčitek svědomí nechá přejet vlastním traktorem. Případ je naráz vyřešenej.”

Pokus o vtip nikoho nepobaví.

„Požádala jsem, aby na jejím ložním prádle pátrali po ciliárním respiračním epitelu,” řekne Scarpettová Fieldingovi.

„Zjistili ho,” kývne Fielding. „Konkrétně na polštáři.”

Přítomnost těchto biologických stop napovídá, že pachatel dívku udusil. Scarpettová by mohla cítit zadostiučinění, neboť její předpoklad se potvrdil. Přesto se jí pravda bolestně dotkne. „Děsivý způsob smrti. Skutečně děsivý.”

„Promiňte,” ozve se zvláštní agentka Weberová. „Uniklo mi snad něco?”

„To děvče někdo zavraždil,” odpoví jí Marino. „Nic jinýho vám zatím neuniklo.”

„Poslyšte, tohle vážně nemusím snášet,” otočí se Weberová k doktoru Marcusovi.

„Ale jo, musí to snášet,” usměje se na Marcuse Marino. „Ledaže byste mě odtud osobně vynesl v zubech. Jinak tu hodlám dál způsobně sedět a vykládat, co budu chtít.”

„Když už se tak hezky otevřeně a upřímně bavíme,” osloví Scarpettová zvláštní agentku, „ráda bych přímo od vás slyšela, proč se případem Gilly Paulssonové zabývá FBI.”

„Důvod je zcela prostý,” odpoví zvláštní agentka Weberová. „Richmondská policie nás požádala o pomoc.”

„Ale proč?”

„Na to byste se měla zeptat richmondské policie.”

„Ptám se vás,” nenechá se odbýt Scarpettová. „Někdo se mnou konečně musí jednat na rovinu, jinak z téhle budovy odejdu a už se nevrátím.”

„Tak jednoduché to zase není.” Doktor Marcus se na ni dlouze zahledí. Svými těžkými víčky jí připomíná ještěrku. „Ve věci jste se osobně angažovala. Prohlížela jste tělo toho traktoristy a teď nelze vyloučit přenos důkazních materiálů z jedné mrtvoly na druhou. Jak se obávám, nemůžete se prostě sebrat a odejít. O tom už sama nerozhodujete.”

„Hovadina,” znovu zamumlá Fielding s očima skloněnýma ke svým rukám pokrytým rozškrábanými stroupky.

„Já vám povím, proč se do případu plete FBI,” opět si vezme slovo Marino. „Přinejmenším vás můžu seznámit s verzí richmondskýho policejního oddělení, teda pokud máte zájem. Třeba se přitom dotknu vašich citů,” otočí se ke zvláštní agentce Weberové. „A mimochodem, zmínil jsem se, jak úžasně se mi líbí váš kostýmek? A vaše červený lodičky? Nádhera. Jenom doufám, že v nich nebudete muset nikoho pronásledovat.”

„Už toho mám dost!” zasyčí Weberová.

„Ne! Já toho mám dost!” Jack Fielding praští pěstí do stolu a vstane. Ustoupí o pár kroků a zuřivě se rozhlédne kolem sebe. „K čertu se vším! Končím. Slyšíš mě, ty zatracenej mrňavej šmejde?” křikne na doktora Marcuse. „Končím. Seru na tebe. A vy taky můžete jít do hajzlu,” ukáže prstem na zvláštní agentku Weberovou. „Pitomý podělaný federálové. Přijdete si sem, tváříte se jako pánbůh, ale víte hovno. Nedokázala byste vyšetřit vraždu, ani kdyby se vám odehrála přímo před očima ve vaší vlastní posteli. Já tady končím!” Zacouvá ke dveřím. „Jen do. toho, Pete,” dodá s pohledem upřeným na Marina. „Pokračuj, vím, že znáš pravdu. Tak ji pověz doktorce Scarpettové. Někdo už to musí udělat.”

Fielding se vyřítí z konferenční místnosti a práskne za sebou dveřmi.

Po chvíli ohromeného ticha si doktor Marcus okázale povzdechne. „Vskutku žalostný výstup,” řekne zvláštní agentce Weberové. „Omlouvám se.”

„Myslíte, že se nervově zhroutil?” zeptá se Weberová.

„Chtěl jsi o něčem mluvit?” otočí se Scarpettová k Marinovi. Dost ji mrzí, že se neobtěžoval předat jí informace, možná velmi důležité, a uvažuje, jestli důvodem bylo celonoční popíjení.

„Podle toho, co jsem slyšel,” spustí Marino, „se federálové zajímají o malou Gilly proto, že její táta svým způsobem dělá práskače ministerstva pro vnitřní bezpečnost. Prostě v Charlestonu zjišťuje, kdo z pilotů by mohl mít sklony k terorismu. Jo, terorismus představuje obrovskej problém, mimo jiný je tam totiž největší americká základna nákladních letadel C-17, každý bratru za 185 milionů. Nebylo by dobrý, kdyby se nějakej teroristickej pilot z ničeho nic naboural s letadlem přímo do ty’ základny, nemyslíte?”

„Rozhodně by bylo dobré, kdybyste okamžitě sklapnul,” zamračí se zvláštní agentka Weberová. Prsty má sepjaté na zápisníku stejně jako předtím, jen jejich klouby jsou teď úpině bílé. „Jistě se nechcete zamíchat do věcí, kterým nerozumíte.”

„Ale já už se do nich zamíchal.” Marino si sundá baseballovou čapku a přejede dlaní po pískově světlém strništi na jinak dokonale holé lebce. „Omluvte mě. Včera jsem kapku ponocoval a ráno jsem se nestačil oholit.” Zamne si zarostlou bradu, šustí to, jako by ji drhl smirkovým papírem. „Eise z laboratoří, detektiv Browning a já jsme dali řeč v baru Policejního bratrstva, pak jsem měl ještě pár dalších hovorů, který z důvodů utajení nechci rozebírat.”

„Raději nerozebírejte vůbec nic,” varovně pronese zvláštní agentka Weberová. Určitě by ho s chutí rovnou zatkla, v jejích představách je možná mluvení novým federálním zločinem a Marino právě páchá velezradu.

„Jen pokračuj,” vybídne ho Scarpettová.

„FBI a Homeland Security, tedy to nově zřízený ministerstvo pro vnitřní bezpečnost, se nemají příliš v lásce,” poslechne ji Marino. „Chápeš, Homeland Security si ukrajuje pořádně velký sousto z rozpočtu federálního ministerstva spravedlnosti a všichni víme, jak FBI miluje tučný dotace. Copak se to povídá?” ušklíbne se na zvláštní agentku Weberovou. „Po Kapitolu se potuluje sedmdesát vašich lobbistů a každej z nich žebrá o prachy, zatímco vy, prázdný makovice, všude šmejdíte, překračujete svý pravomoci a snažíte se snad ovládnout cele] tenhle zatracenej svět.”

„Opravdu tady musíme sedět a nechat si líbit takové žvásty?” zeptá se zvláštní agentka Weberová doktora Marcuse.

„Jde o to,” vysvětluje Marino Scarpettové, „že FBI už nějakou dobu čmuchá kolem Franka Paulssona. Máš pravdu, ledacos se o něm vykládá. Údajně zneužívá svý postavení lékaře letecký základny, což je obzvlášť choulostivý vzhledem k tornu, že zároveň fízluje pro Homeland Security. Asi by, dejme tomu, nerad udával vojenskou letkyni, která mu nabízí jistý intimní protislužby. A nic by šéfy FBI nepotěšilo víc, než kdyby mohli dokázat, že nový ministerstvo dělá idiotský chyby. Když tedy guvernérka začala mít starosti a povolala na pomoc Federální úřad pro vyšetřování, zatraceně jeho šéfům kápla do noty.” Marino sklouzne pohledem k Weberové. „Pochybuju, že by guvernérka tušila, jak si tu pomoc představujete vy. Neuvědomila si, že FBI se místo skutečný pomoci pokusí zdiskreditovat a zesměšnit konkurenční federální agenturu. Jinak řečeno, jde tu jen o vliv a o prachy. Ale o vliv a o prachy jde vždycky, ne?”

„Ne, vždycky ne,” odměřeně pronese Scarpettová. Už má všeho po krk a je rozhodnutá dát to rázně najevo. „Tady jde o čtrnáctiletou dívku, která zemřela hrůznou a bolestivou smrtí.” Zvedne se ze židle, sklapne kufřík, pohlédne na doktora Marcuse a pak na zvláštní agentku Weberovou. „Ano, o tohle tu jde - nebo by alespoň mělo jít.”

27

Ve chvíli, kdy dojedou na Broad Street, je Scarpettová připravena dostat z Marina pravdu. I kdyby se sebevíc bránil, nakonec všechno přizná.

„Něco jsi v noci provedl,” řekne mu. „A nemám na mysli ten flám v hospodě Policejního bratrstva, ať už jsi tam popíjel s kýmkoliv.”

„Nevím, o čem mluvíš.” Hřmotný Marino se na vedlejším sedadle mračí, čapku staženou hluboko do čela.

„Ale víš. Byl jsi u ní.”

„Sakra, teď už fakt nevím, co se ti to honí hlavou.” Marino zarputile zírá do postranního okna.

„Ale víš.” Scarpettová jede hodně svižně. Řídí, protože na tom trvala. Marinovi ani nikomu jinému v podobném stavu by rozhodně nedovolila sednout za volant. „Znám tě. Do háje, Marino. Párkrát už jsi něco takového provedl. Udělal jsi to znovu? Mluv! Dobře jsem si všimla, jak po tobě koukala, když jsme byli u ní doma. A ty sis toho samozřejmě všiml taky. Cítil ses jako chlapák, co? Nejsem pitomá.”

Marino mlčí a dál zírá z okna, obličej odvrácený a navíc zastíněný štítkem baseballové čapky.

„Pověz mi to, Marino. Navštívil jsi paní Paulssonovou? Nebo jste se někde sešli? Chci slyšet pravdu. Stejně ji z tebe vytáhnu. Nemá význam, abys zapíral.” Scarpettová zastaví před semaforem, kde žlutou střídá červená. „Jak myslíš. Tvoje mlčení je dostatečně výmluvné. Proto ses choval tak divně, když jsi ji ráno potkal v úřadu, co? Včera jsi byl u ní, možná všechno neproběhlo, jak jsi doufal, a tak tě zaskočilo, že ji najednou vidíš na chodbě.”

„Takhle to není.”

„A jak tedy?”

„Suz si prostě potřebovala s někým popovídat, já potřeboval informace,” řekne Marino do postranního okna. „Takže jsme jeden druhému vypomohli.”

„Suz?”

„Pomohla nám, nebo ne?” pokračuje Marino. „Díky ní jsem si udělal jistej obrázek o ministerstvu pro vnitřní bezpečnost, o jejím hnusáckým exmanželovi a o tom, proč po něm asi jde FBI.”

„Asi?” Scarpettová odbočí vlevo na Franklin Street a zamíří ke svému prvnímu richmondskému působišti, k budově, jejíž demolice právě probíhá. „Na poradě, pokud se tomu happeningu vůbec dá říkat porada, ses vyjadřoval velmi sebejistě. Takže co máš vlastně na mysli?”

„Včera večer mi volala na mobil,” odpoví Marino. „Koukám, že za tu krátkou dobu, co jsme tady, už toho zbourali hodně. A zdaleka nezničili jenom tohle.”

Kostra budovy je menší a působí žalostněji než minule. Ale možná je prostě už nepřekvapuje samotná demolice a jenom jim všechno připadá drobnější a ubožejší. U 14. ulice Scarpettová zpomalí a rozhlédne se, aby našla místo k zaparkování.

„Budeme muset zajet na Cary,” rozhodne se. „Je tam placené parkoviště, nebo alespoň bývalo.”

„Kašli na to,” mávne rukou Marino. „Klidně vyjed ze silnice a zastav přímo u baráku. Můžeme si to dovolit.” Skloní se, rozevře zip své černé látkové kabely, vytáhne červenou tabulku s nápisem HLAVNÍ SOUDNÍ LÉKAŘ a zasune ji mezi přístrojovou desku a přední sklo.

„Jak jsi ji sehnal?” nevěřícně se zeptá Scarpettová. „Sakra, jak se ti to podařilo?”

„Když si člověk trochu poklábosí s děvčaty z kanceláře, je možný všechno.”

„Ty jsi ale vykuk,” zakroutí Scarpettová hlavou. „Ale náhodou se mi docela hodí,” dodá. Kdysi pro ni parkováni ani zdaleka nepředstavovalo takový problém jako dnes. Jezdila na nejrůznější místa činu a parkovala, kde chtěla. Když v době dopravní špičky pospíchala k soudu, bez obav auto nechala stát i na ulici se zákazem parkování. Tohle všechno jí umožňovala malá červená cedulka s výrazným bílým nápisem HLAVNÍ SOUDNÍ LÉKAŘKA. „Proč ti včera paní Paulssonová volala?” Scarpettová se nedokáže přimět, aby použila křestního jména Suz.

„Chtěla si popovídat.” Marino otevře dveře auta. „Tak pojď, ať to zmákneme. Měla sis vzít holínky.”

28

Marino po celou dobu přemýšlí o Suz. Líbí se mu, jak jí vlasy spadají skoro až k ramenům. A líbí se mu, že jsou blond. Blondýnky měl vždycky nejraději.

Už když ji spatřil poprvé, zaujaly ho její plné rty a křivka tváře. Lichotilo mu, jak se na něho Suz dívá. Cítil se nejen statný, ale také silný a důležitý. V jejích očích četl přesvědčení, že by si poradil i s problémy, které by nikdo jiný nevyřešil. Musela by se obrátit na samotného pánaboha, ovšem ani to by jí nepomohlo, neboť pánaboha pravděpodobně nelze přesvědčit tak snadno jako lidi Marinova typu.

Nejvíc si Marina získala právě tím, jak se na něho dívala, a když se k němu přiblížila během prohlídky Gillyina pokoje, pocítil vzrušení a začal tušit potíže. Uvědomoval si, že kdyby v té chvíli Scarpettová znala jeho myšlenky, pořádně by mu vynadala.

Teď se oba brodí mazlavým červeným blátem a Marina znovu udivuje, jak Scarpettová za všech okolností dokáže i zoufale nevhodně obutá jít dál a jediným slůvkem si nepostěžovat. Marino kráčí pomalu a opatrně, aby neuklouzl, červené bláto se mu lepí na černé polovysoké vojenské boty. A Scarpettová snad ani nevnímá, že zatímco se s Marinem čvachtavě prodírají k ruinám jejich někdejšího pracoviště, její černé šněrovací střevíce, původně pohodlné a skvěle ladící s kostýmem, tíží hroudy bláta, které už stačilo zašpinit také manžety kalhot a lem dlouhého kabátu.

Demoliční četa přestane pracovat. Nikdo zřejmě nechápe, proč ti dva blázni míří sutinami a blátem přímo k ohnisku zkázy. Jakýsi čahoun s bezpečnostní přílbou na hlavě a sepnutou složkou v podpaží přeruší rozhovor s kolegou, chvíli na ně zírá a pak se vydá směrem k nim. Mává rukou, jako by se snažil odehnat zvědavé turisty. Marino mu srozumitelným gestem naznačí, aby pokračoval v cestě, protože s ním potřebují mluvit. Když k nim čahoun dorazí, všimne si Marinovy černé čapky s logem losangeleské policie a okamžitě zpozorní. Ta čepice je zatraceně užitečná, napadne Marina. Nemusím si vymýšlet bůhvíjakou falešnou totožnost, dokonce bych se vůbec nemusel představovat, čepice představování obstará sama. A zařídí spoustu dalších věcí.

„Jsem vyšetřovatel Marino,” oznámí čahounovi. „A tohle je doktorka Scarpettová, soudní lékařka.”

„Aha, přišli jste kvůli Tedovi Whitbymu.” Muž začne kroutit hlavou. „Víte, pořád tomu nemůžu uvěřit. Nejspíš už jste slyšeli o jeho rodině.”

„Povídejte,” vybídne ho Marino.

„Jeho manželka čeká jejich první dítě. Ted byl podruhé ženatý. Vidíte tamhletoho mládence?” Otočí se k troskám budovy a ukáže na muže v šedé kombinéze, který právě sestupuje z kabiny jeřábu. „To je Sam Stiles. Měli s Tedem, dá se říct, jisté problémy. No a Tedova manželka tvrdí, že Sam švihl demoliční koulí příliš blízko traktoru, a proto Ted upadl a traktor ho přejel.”

„Proč se domníváte, že upadl?” zeptá se Scarpettová.

Uvažuje o tom, co viděla, pomyslí si Marino. Pořád je přesvědčená, že Teda Whitbyho viděla těsně předtím, než ho traktor přejel, a že v tom okamžiku ještě Whitby pevně stál na nohou a opravoval motor. Možná to, co viděla, přesně odpovídá skutečnosti. A jak Scarpettovou znám, nejspíš se nemýlí.

„Já se nedomnívám, že to muselo být takhle, madam,” pokrčí čahoun rameny. Je zhruba stejně starý jako Marino, ale má spoustu vlasů a vrásek. Oči mu září jasnou modří, opálenou a ošlehanou pletí připomíná kovboje. „Prostě jen říkám, že jeho manželka, totiž vdova, to všude rozhlašuje. Samozřejmě jí jde o peníze, ostatně jako vždycky v takových případech, ne? Jistě, je mi jí líto. Ale není správné bezdůvodně obviňovat lidi z něčí smrti.”

„Byl jste tady, když se to stalo?” zeptá se doktorka.

„Ano, nějakých padesát nebo šedesát metrů od toho místa,” ukáže k pravému přednímu rohu ruiny, která zbyla z budovy. „Viděl jste tu nehodu?”

„Ne, madam. A pokud vím, neviděl ji nikdo. Ted vzadu na parkovišti opravoval porouchaný motor. Podle mého názoru se mu ho podařilo nahodit - a zbytek znáte. Pak už jsme všichni viděli, jak se valí traktor bez řidiče. Narazil do toho žlutého sloupku vedle vrat a tam se zastavil. Ale Ted ležel těžce zraněný na zemi. Ošklivě krvácel. Vypadalo to s ním hodně zle.”

„Byl při vědomí, když jste se k němu dostal?” zeptá se doktorka a jako obvykle si chvatně píše poznámky do černého notýsku. Přes rameno jí na dlouhém pásku visí černá nylonová kabela se sadou pomůcek pro zajišťování stop na místě činu.

„Ano, ale nemluvil.” Muž s papíry v podpaží se zatváří zkormouceně a odvrátí pohled. Ztěžka polkne a odkašle si. „Oči měl otevřené a pokoušel se nadechnout. Na tohle sotva někdy zapomenu. Jak se snaží nadechnout a tvář mu modrá. A najednou byl mrtvý, prostě během několika vteřin. Samozřejmě jsme přivolali policii a záchranku, ale už se pro něho nedalo nic udělat.”

Marino stojí v blátě, poslouchá a uvažuje, že by měl taky položit pár otázek. Cítí se nesvůj, když tady jen tak postává a mlčí. Připadá si jako hlupák. Do role hlupáka ho odsouvá Scarpettová. Určitě zcela neúmyslně, nikdy by ji nic podobného nenapadlo, ale o to je všechno horší.

„Ten mládenec Sam Stiles,” kývne Marino směrem k nehybnému jeřábu a jeho demoliční kouli, která se mírně pohupuje na ocelovém laně. „Kde vlastně byl, když Teda přejel traktor? Někde poblíž?”

„Kdepak. A vůbec je to celé absurdní. Víte, kdyby nešlo o takové neštěstí, asi by mě nápad, že Teda srazila pod traktor ta demoliční koule, úplně rozesmál. Umíte si představit, jak by člověk zasažený demoliční koulí vypadal?”

„Moc hezky jistě ne,” ušklíbne se Marino.

„Koule by mu vyrazila mozek z hlavy. Žádný traktor už by přes něho přejíždět nemusel.”

Scarpettová si všechno zapisuje. Občas se zamyšleně rozhlédne a pak připojí dalších pár slov či zkratek. Kdysi Marino zůstal chvíli sám v její kanceláři, náhodou si na psacím stole všiml rozevřeného notesu, neodolal a podíval se blíž. Dokázal rozluštit jediné slovo, své jméno. Scarpettová má nejen příšerný rukopis, ale navíc používá vlastní tajný jazyk, jakýsi podivný těsnopis, ve kterém se vždycky vyznala pouze její sekretářka Rose.

Teď se Scarpettová ptá, jak se muž s papíry v podpaží jmenuje, a čahoun jí odpovídá, že Bud Light, což Marinovi připadá hravě zapamatovatelné. Scarpettová vysvětluje, že chce vědět, kde přesně Whitbyho tělo našli, neboť tam musí odebrat vzorky půdy. Bud neprojeví ani náznak zvědavosti. Možná je přesvědčený, že kdykoliv nějakého stavebního dělníka přejede traktor, přicházejí pohledné soudní lékařky a hřmotní poldové s logem losangeleského policejního oddělení na baseballce, aby odebrali vzorky půdy. A tak se všichni tři brodí mazlavým blátem blíž k ruinám hlavní budovy. Zatímco se tohle odehrává, Marino nepřestává myslet na Suz.

Včera večer v baru Policejního bratrstva objednával další a další rundy whisky a hezky si povídal s Juniem Eisem. De tektiv Browning už odešel a Marino právě cosi vykládal, když se náhle rozezvonil jeho mobilní telefon. Marino se cítil báječně a za jiných okolností by patrně mobil ignoroval, dokonce by jej nejspíš měl vypnutý, jenže předtím volala Scarpettová, které Fielding neotevřel dveře svého domu, a Marino jí řekl, aby klidně brnkla znovu, kdyby cokoliv potřebovala. To byl hlavní důvod, proč zvonění neignoroval, ačkoliv na druhé straně je pravda, že když vydatně popíjí, obvykle rychlejším tempem než všichni ostatní, celkem ochotně chodí otvírat dveře, bere telefony nebo se dává do řeči s cizími lidmi.

„Marino,” ohlásil se do hluku hospody.

„Tady Suzanna Paulssonová. Hrozně nerada vás obtěžuju.” Následovaly vzlyky.

Nezáleží na tom, co řekla pak, ostatně Marino si její slova pamatuje jen útržkovitě. Dál se brodí mazlavým červeným blátem a nepřítomně sleduje, jak Scarpettová ze své tašky zavěšené na rameni vytahuje balíček sterilních dřevěných špachtlí a průhledné plastové sáčky vhodné pro ukládání důkazních materiálů do mrazáku. Nejdůležitější části toho, co se v noci odehrálo, si Marino zatím nedokáže vybavit a patrně si je nevybaví nikdy, protože Suz měla doma spoustu nahořklého míchaného bourbonu. Oblečená v džínách a růžovém svetříku zavedla Marina do obývacího pokoje, zatáhla závěsy, posadila se vedle něho na pohovku a začala vyprávět o svém hnusáckém exmanželovi, o Homeland Security, o letkyních, o různých párech, které si Frank zvával domů. Pořád se k těm cizím dvojicím vracela, jako by jejich návštěvy hrály obzvlášť významnou roli, a Marino se tedy zeptal, jestli Suz měla na mysli právě tyhle páry, když se minule před ním a Scarpettovou několikrát zmínila o „těch lidech”. Ale Suz se vyhnula přímé odpovědi. Stále opakovala totéž: Zeptejte se Franka.

Ptám se vás, opáčil Marino.

Zeptejte se Franka. Míval tady nejrůznější lidi. Musíte se zeptat jeho.

Zval je z nějakýho určitýho důvodu?

To uvidíte, řekla Suz.

Marino stojí opodál a sleduje, jak si Scarpettová navléká gumové rukavice a otvírá bílý papírový balíček se špachtlemi. Na místě, kde traktorista přišel o život, tedy před zadním vchodem vedle velkých vrat, jimiž se kdysi projíždělo k rampě, zůstal jen zablácený asfalt. Scarpettová se sklání a pozorně se rozhlíží. Marino si vzpomene, jak spolu včera ráno jeli v pronajatém autě a mluvili o minulosti. Kdybych se tak mohl do toho včerejšího rána vrátit, pomyslí si. Kdybych tak mohl posunout čas o jediný den zpátky! Marino se cítí hrozně. Pálí ho žáha, žaludek je nebezpečně rozhoupaný, srdce zběsile buší, hlava třeští. I chladný vzduch páchne špínou a chutná po betonovém prachu hroutící se demolované budovy.

„Co přesně hledáte, jestli se smím zeptat?” prohodí přihlížející Bud Light.

Scarpettová dřevěnou špachtlí pečlivě seškrabuje z nevelké plochy bláto a písek s jakýmisi skvrnami, možná od krve. „Prostě mě zajímá, co všechno tu je,” vysvětlí.

„Víte, trochu vaši práci znám z televize. Manželka ráda sleduje kriminální seriály a já občas taky kousek zahlídnu.”

„Nesmíte věřit všemu, co vidíte v televizi.” Scarpettová vsune do sáčku další vzorek bláta a přidá i špachtli, pak sáček uzavře, označí svými nerozluštitelnými klikyháky a opatrně uschová do nylonové kabely, kterou předtím postavila vedle sebe na asfalt.

„Takže si to bláto neodnesete a nešoupnete ho do žádné zázračné mašinky?” zavtipkuje Bud.

„Něco s ním provedeme, ale kouzla a čáry nepoužíváme,” odpoví Scarpettová, připraví si další sáček a v podřepu začne obhlížet část parkoviště poblíž dveří, které kdysi denně ráno odemykala, aby pak pokračovala v cestě do své šéfovské pracovny.

Bolestivou temnotou Marinovy duše se tu a tam mihne pár záblesků. Připomíná to situaci, kdy se porouchá televize a obraz se náhle rozkmitá tak rychle, že lze jen mlhavě tušit, ale nikoliv přesně rozeznat, co ta neustále se proměňující tříšť detailů vlastně představuje. Rty a jazyk. Fragmenty dlaní a zavřených očí. Jeho ústa blížící se k jejím ústům… S jistotou ví Marino pouze to, že se probudil nahý v její posteli. Bylo ráno, sedm minut po páté.

Marinovi připadá, že Scarpettová teď pracuje metodou archeologů. Nesmírně opatrně seškrabuje bláto z plochy, kde snad můžou být stopy krve. Dolní okraj dlouhého kabátu se smáčí v odporné mazlavé špíně, ale Scarpettové to nevadí. Kéž by všem ženám tak málo záleželo na věcech, které nejsou podstatné, uvažuje Marino. Kéž by všechny ženy dokázaly stejně jako ona pochopit, co je skutečně důležité. Marino si je jistý, že Scarpettová by po ošklivé noci projevila porozumění. Uvařila by kávu, byla by ochotná o všem si důkladně promluvit. Rozhodně by se nezamkla v koupelně, nebrečela by a nehulákala na něho, aby okamžitě vypadl z jejího domu.

Marino se co nejrychleji vzdálí z parkoviště a znovu se ztěžka brodí červeným blátem. Náhle uklouzne a málem se svalí na zem. Rozhoupaný žaludek zareaguje na prudký pohyb a Marino v hlubokém předklonu začne zvracet. Na černé vojenské boty dopadá hořká hnědá tekutina, roztřesený Marino křečovitě dáví a je mu, jako by umíral. Pak na lokti ucítí dotek ruky. Tu pevnou a jistou ruku by poznal kdykoliv a kdekoliv.

„Tak jdeme,” řekne tiše Scarpettová a ještě pevněji mu sevře paži. „Odvedu tě zpátky do auta. Nic se neděje. Opři se mi o rameno a proboha koukej, kam šlapeš, nebo se v tom zatraceném blátě oba rozmázneme.”

Marino si rukávem otře ústa. S očima pinýma slz se úporně snaží klást nohu před nohu, přidržuje se Scarpettové, aby se nezhroutil, plouží se rozbláceným terénem připomínajícím krvavě rudé bojiště. Společně se tak pomalu vzdalují od trosek budovy, v níž se kdysi prvně setkali.

„Co když jsem ji znásilnil, doktorko?” vysouká ze sebe zubožený Marino a znovu je mu na umření. „Co když jsem to provedl?”

29

V hotelovém pokoji je přetopeno. Scarpettová vzdala marný zápas s termostatem, sedí v křesílku u okna a pozoruje Marina ležícího na posteli. Natáhl se jen v černých kalhotách a černé košili, jeho černá baseballová čapka se podivně vyjímá na prádelníku, černé polovysoké vojenské boty špiní koberec.

„Potřebuješ něco sníst,” poznamená Scarpettová.

Zablácenou nylonovou kabelu s vybavením pro zajišťování stop postavila o kousek dál na podlahu, stejně zablácený kabát přehodila přes druhé křesílko. Všude, kam v pokoji vkročila, po sobě zanechala kousky červeného bláta, a když se teď na tu vlhkou klikatou cestičku podívá, připomene si místo činu, vzápětí však začne přemýšlet o ložnici Suzanny Paulssonové a o tom, jaký zločin se tam během uplynulých dvanácti hodin odehrál, ale možná taky neodehrál.

„Kdepak, nic bych nepolknul,” zasténá Marino. A po chvíli dodá: „Co když půjde na policii?”

Scarpettová mu nehodlá nabízet falešnou naději. Zatím nic neví, a proto se zdrží komentáře. „Poslyš, Marino, nemohl by ses v té posteli alespoň posadit? Chci totiž něco objednat.”

Zvedne se z křesílka. Cestou k telefonu za sebou trousí další a další hrudky schnoucího bláta. Z kapsy kabátku svého kalhotového kostýmu vytáhne brýle na čtení, nasadí si je a přelétne očima hotelový telefonní seznam. Ale číslo pokojové služby jí stále nějak uniká. Scarpettová tedy zavolá na ústřednu a požádá operátorku, aby ji přepojila.

„Tři velké lahve vody,” začne objednávat. „Dvě konvice horkého čaje Earl Grey, opečený bagel a misku ovesné kaše. Ne, děkuju. To bude všechno.”

Marino se s námahou posadí a hlavu si podloží polštáři. Scarpettová se vrací od telefonu, v zádech cítí Marinův upřený pohled. Docela ráda opět klesne do křesílka. Je unavená a zmáhají ji starosti. Její mozek jako by se proměnil ve stádo divokých koní cválajících padesáti různými směry. Scarpettová myslí na úlomky laku a další důkazní stopy, myslí na vzorky půdy ve své nylonové tašce, myslí na Gilly a na traktoristu. Myslí na Lucy, kterou tak dlouho neviděla. V duchu se ptá, co asi právě teď dělá Benton. A zkouší si představit Marina jako pachatele znásilnění. Ve vztahu k ženám se párkrát zachoval velmi nerozumně, ne-li přímo idiotsky. Ano, v minulosti už dokázal míchat dohromady práci a soukromí, sexuálně se zapletl se svědkyněmi či oběťmi a patřičně za to zaplatil. Ale ještě nikdy nebyl obviněn ze znásilnění. A stejně tak nikdy netrpěl obavami, že se snad znásilnění mohl dopustit.

„Nejdřív důkladně rozebereme situaci,” spustí Scarpettová. „Já osobně nevěřím, že jsi Suzannu Paulssonovou znásilnil. Problém ovšem nastane, jestli je o znásilnění přesvědčená ona. Nebo alespoň hodlá něco takového tvrdit. Pokud přichází v úvahu druhá varianta, musíme zjistit motiv. Ale začneme u toho, co si vůbec pamatuješ, u posledního detailu, který se ti vybavuje. A mimochodem, Marino,” pohlédne mu do očí, jestli jsi ji opravdu znásilnil, nějak se s tím vyrovnáme.”

Marino na ni ve své polovzpřímené poloze na posteli jen mlčky zírá. Tvář má zarudlou, oči skelné strachem a bolestí, na pravém spánku mu tepe vystouplá žila, které se chvílemi zlehka dotýká.

„Chápu, že nehoříš touhou svěřit mi veškeré podrobnosti ze svého nočního dobrodružství, ale jak ti můžu pomoct, když mlčíš? Nejsem žádná citlivka,” dodá. Po všem, čím společně prošli, zní její poznámka skoro humorně. Jenže na tom, co právě prožívají, absolutně nic humorného není.

„Nevím, jestli to dokážu.” Marino odvrátí pohled.

„Umím si představit nesrovnatelně horší věci, než jaké bys mohl spáchat,” pronese Scarpettová tichým, ale pevným hlasem.

„To je fakt. Každopádně nejsi včerejší.”

„Jistě. A pokud se chceš cítit trochu líp, sama jsem taky provedla pár věcí, které se zrovna nehodí do čítanek.” Scarpettová se pousměje. „I když bys to do mě určitě neřekl.”

30

Ale ano, Marino by to do ní řekl. Jenže po celá ta léta si raději nepředstavoval, co asi Scarpettová provádí s jinými muži, zejména s Bentonem.

Zírá do okna za její hlavou. Jeho obyčejný jednolůžkový pokoj je ve druhém patře hotelu a Marino nevidí nic jiného než nevlídně šedou oblohu. Připadá si hrozně a pociťuje dětinskou touhu zahrabat se pod přikrývku, usnout, za chvíli se probudit a zjistit, že se vůbec nic nestalo. Zoufale by si přál procitnout do normálního dne, kdy jsou prostě s doktorkou v Richmondu a bez jakýchkoliv komplikací pracují na novém případu. Nesčetněkrát už ráno otevřel oči v ubohém hotelovém pokoji a naivně si přál setkat se s pohledem Scarpettové. A teď tady Scarpettová sedí a dívá se na něho. Marino uvažuje, kde začít, vzápětí se ho opět zmocní dětinská touha schovat se pod deku, jeho hlas kdesi na cestě mezi srdcem a ústy odumře, rozplyne se, jako když svatojánská muška zmizí ve tmě.

Na Scarpettovou myslí Marino velmi dávno, vlastně už od okamžiku, kdy se prvně potkali. Ve svých stále vybrušovaných erotických představách s ní prožívá neuvěřitelně dokonalé a vynalézavé milování. Samozřejmě by nikdy nedovolil, aby se o jeho fantaziích dozvěděla, dosud totiž nepřestal doufat, že by jednou mohla změnit názor. A kdyby jí teď začal popisovat střípky, které se mu vybavují, snadno by si domyslela, jaký by s ním asi byl život. Tím by si Marino zmařil veškeré šance. Bez ohledu na to, jak mizivé ty šance jsou, definitivně by je pohřbil. Přiznat tu hrstku zmatených, nicméně otřesných podrobností by znamenalo odhalit jí, co je Marino za člověka. Byl by konec. Konec nadějí, ale taky konec odvážných fantazií. Marino už by neměl ani své představy. Uvažuje, že se bude muset uchýlit ke lži.

„Zkusíme se vrátit ke chvíli, kdy jsi přišel do baru Policejního bratrstva,” říká Scarpettová a nespouští z Marina oči. „V kolik hodin jsi tam dorazil?”

Fajn, pomyslí si Marino, o baru Policejního bratrstva můžu vykládat bez obav. „Kolem sedmý,” odpoví. „Potkal jsem tam Eiseho, pak se objevil Browning a dali jsme si něco k jídlu.”

„Chci podrobnosti.” Scarpettová se v křesle ani nepohne, oči upřené na Marina. „Co sis dal? A co jsi jedl předtím?”

„Sakra, mluvíme o hospodě, nebo o celým dni?”

„Snídal jsi včera?” Scarpettová trpělivě, ale neústupně trvá na svém. Tak je zvyklá hovořit i s pozůstalými, ať už se jedná o smrt přirozenou, způsobenou nešťastnou náhodou či rukou vraha.

„Nechal jsem si do pokoje přinýst kafe,” odpoví Marino.

„Svačil jsi? Obědval?”

„Ne.“

„Tohle spolu ještě později probereme.” Scarpettová přísně nakrčí obočí. „Celý den nic nejíš a pak jdeš v sedm rovnou do hospody Policejního bratrstva. Pil jsi na lačný žaludek?”

„No, nejdřív jsem si dal pár piv. Ale pak jsem měl steak se salátem.”

„Žádné brambory, žádný chleba? Žádné sacharidy? Dodržoval jsi svou dietu.”

„Jo. Jinýho chvályhodnýho činu jsem se včera bohužel nedopustil.”

Scarpettová mlčí a Marino si říká, že doktorka patrně nepokládá jeho stravovací návyky za chvályhodné, ale nechce ho o výživě poučovat teď, kdy si celý zdrchaný kocovinou opírá v posteli třeštící hlavu o polštáře a propadá panice, protože možná spáchal zločin, nebo alespoň bude ze spáchání zločinu obviněn, pokud už obviněn nebyl. Dál oknem pozoruje šedou oblohu a představuje si, jak ulicemi projíždí neoznačená Crown Victoria richmondské policie a pátrá po pachateli. Sakra, napadne Marina, třeba za volantem sedí se zatykačem v kapse právě detektiv Browning!

„Co bylo potom?” zeptá se Scarpettová.

Marino už se v duchu vidí na zadním sedadle neoznačeného policejního vozu. Nasadí mi Browning pouta? uvažuje. Snad se zachová kolegiálně a nechá mě vzadu sedět s volnýma rukama. Ale spíš na kolegialitu zapomene a pouta mi nasadí. Jo, určitě mi je nasadí, koneckonců je to jeho povinnost.

„Takže jsi začal kolem sedmé večer,” pobídne ho Scarpettová svým zdánlivě nenuceným, ve skutečnosti však velmi účinným způsobem. „Vypil jsi několik piv, snědl jsi steak a salát. Kolik těch piv bylo?”

-„Mám dojem, že čtyři.”

„Žádné dojmy. Chci znát přesný počet.”

„Šest,” přizná Marino.

„Sklenic, lahví nebo plechovek? Větších? Obvyklých? Prostě jaký měly obsah?”

„Šest normálně velkých lahví Budweiseru. Což na mě, mimochodem, není nijak moc. Šest kousků klidně snesu. Pro mě je šest piv jako pro tebe jedno malý.”

„To sotva. O těch tvých počtech si taky ještě popovídáme.”

„Nemusela bys mě pořád poučovat,” zabručí Marino, sklouzne k ní očima a pak na ni dál mlčky a zasmušile zírá.

„Dobrá, jsme tedy v baru Policejního bratrstva, máme za sebou šest Budweiserů, potom steak a salát s Juniem Eisem a detektivem Browningem. Vzpomeneš si, kdy jsi zaslechl ty řeči, že se přesunuju zpátky do Richmondu? Nebylo to právě během večeře s Eisem a Browningem?”

„Jo, trefa do černýho,” zamračeně kývne Marino.

Eise a Browning seděli naproti němu v jednom z boxů, uprostřed stolu svítila červená skleněná koule s plápolající svíčkou, všichni tři pili pivo. Náhle se Eise zeptal, co si Marino myslí o Scarpettové, totiž co si o ní upřímně myslí. Jistě, jako lékařka a šéfka má obrovskou reputaci, dodal Eise, mluví se o ní jako o velkém zvířeti, ale jaká je doopravdy? Jo, Scarpettová je fakt velký zvíře, ale nechová se tak, přesně těmihle slovy Marino odpověděl. Tolik si ještě pamatuje a také si vzpomíná, jak se cítil, když Eise a Browning začali vykládat, že Scarpettová má být znovu jmenována hlavní soudní lékařkou a vrátí se do Richmondu. Marinovi se o tom nezmínila ani slovem, vůbec nic mu nenaznačila. Připadal si hluboce uražený a ponížený. Ze vzteku v té chvíli vyměnil pivo za bourbon.

Vždycky jsem si o ní myslel, že je to fantastická kost, dovolil si prohlásit ten idiot Eise a také přešel na bourbon. Tady toho má na rozdávání, pokračoval o pár minut později a dlaněmi předvedl mohutné poprsí. Kdyby mě chtěla pustit pod svůj laboratorní plášť, rozhodně bych se nebránil. Ty s ní pracuješ odjakživa, pořád ji máš na očích, a tak už ani nevnímáš, jak vypadá. Browning prohodil, že ji sice nikdy neviděl, ale dost toho o ní slyšel. A dvojsmyslně se zakřenil.

Marino nevěděl, co říct, dopil tedy svůj bourbon a objednal si další. Představa, že Eise Scarpettovou chtivě okukuje, v něm vyvolala chuť praštit ho do zubů. Samozřejmě to neudělal. Seděl u stolku v boxu, popíjel a snažil se nemyslet na to, jak je vzrušující, když si Scarpettová svléká bílý plášť, háže jej přes opěradlo židle nebo věší na háček za dveřmi. Poctivě se snažil vytěsnit ze své mysli obraz Scarpettové odkládající si na místě činu kabátek od kostýmu, rozepínající knoflíčky u rukávů blůzy a připravující se na prohlídku mrtvého těla. Vždycky se chová zcela přirozeně, nikdy se nepředvádí, ale nepociťuje ani ostych, neuvědomuje si, jak působí její křivky, zatímco si rozepíná knoflíky, odkládá části oděvu, shýbá se nebo se pro něco natahuje. Ne, Scarpettová se při práci nezatěžuje malichernostmi. Věnuje se mrtvým. A těm je lhostejné, jak vypadá, jsou prostě mrtví. Jenom Marino není mrtvý. Ale možná ho Scarpettová za mrtvého považuje.

„Znovu opakuju, že přesunout se zpátky do Richmondu nemám v úmyslu,” řekne Scarpettová. Sedí s překříženýma nohama, manžety jejích tmavomodrých kalhot se zdají přímo obalené blátem a střevíce, které ještě ráno svítily nádherným černým leskem, jsou teď k nepoznání poničené a špinavé. „Nebo si vážně myslíš, že bych něco podobného plánovala, a vůbec se ti o tom nezmínila?”

„Člověk nikdy neví,” odpoví Marino.

„Neplácej hlouposti. Moc dobře víš, že bych ti to nezatajila.”

„Já se sem zpátky stěhovat nebudu. Zvlášť ne teď.”

Kdosi zaťuká na dveře. V Marinovi hrkne. Už před sebou vidí policii, vězení, soud… S úlevou zavře oči, když se z chodby ozve: „Pokojová služba.”

Scarpettová se zvedne. „Já to vyřídím.”

Marino se ani nepohne. Mlčky sleduje, jak Scarpettová prochází nevelkým pokojem a otvírá dveře. Kdyby tu byla sama, asi by se nejdřív zeptala, kdo je to, a podívala se kukátkem. Ale nemá obavy, protože na posteli sedí Marino. Mari no s poloautomatickým koltem 280 v pouzdru nad kotníkem. Ne snad, že by chtěl střílet. Ale vymlátit z někoho duši by dokázal. Právě teď by svými obrovskými pěstmi s chutí někoho praštil do čelisti nebo na solar plexus jako v dobách, kdy ještě pravidelně boxoval.

„Jakpak se dneska daří?” žoviálně prohodí poďobaný mladík v hotelové uniformě a vtlačí dovnitř jídelní vozík.

„Skvěle, prostě skvěle.” Scarpettová vyloví z kapsy kalhot úhledně přeloženou desetidolarovku a podá ji mladíkovi. „Děkujeme. Můžete to tady nechat i s vozíkem.”

„Díky, madam. Přeju vám oběma báječný den.” Mladík odejde a tiše za sebou zavře.

Marino dál sedí bez hnutí, jen jeho oči pozorně sledují každý pohyb Scarpettové, která snímá celofánové obaly z bagelu a ovesné kaše, vmíchává do kaše porci másla a přidává špetku soli, další porcí másla maže bagel a pak nalévá dva šálky čaje. Čaj nesladí, ostatně na vozíku ani není žádný cukr.

„Jez,” postaví ovesnou kaši a šálek silného čaje na noční stolek. Otočí se a z vozíku Marinovi přinese i opečený a namazaný bagel. „Čím víc toho sníš, tím líp se budeš cítit. A třeba ti jídlo taky zázračně osvěží paměť.”

Pouhý pohled na ovesnou kaši vyvolá bouřlivé protesty v Marinových útrobách, přesto sáhne po misce a zvolna do ní ponoří lžíci, ale lžíce nořící se do tuhnoucí kaše mu připomene, jak Scarpettová špachtlí seškrabávala z asfaltu červené bláto, vzápětí se připojí další nehezké představy a ty vyvolají novou vinu znechucení a výčitek. Kéž by se včera natolik opil, aby to nebyl schopen provést. Bohužel to provedl. Při pohledu na ovesnou kaši si je jistý, že to v noci udělal, že dokončil, co začal.

„Nedokážu pozřít ani sousto,” zavrtí hlavou.

„Musíš.” Scarpettová opět sedí v křesílku. Vzpřímeně a s očima upřenýma na Marina. Vypadá jako soudkyně.

Marino ochutná ovesnou kaši a s údivem zjistí, že není špatná. Chvatně polyká. Ani si neuvědomuje, že rychle spořádal celou misku a pouští se do housky, zato cítí, jak ho Scarpettová mlčky sleduje. A Marino zatraceně dobře ví, proč Scarpettová mlčí a jenom ho pozoruje. Dosud jí neřekl pravdu. Nechává si pro sebe všechno, co by určitě zahubilo jeho fantazii. Kdyby Scarpettová znala ty odporné podrobnosti, byl by konec, nezůstala by mu ani nejmenší naděje. Bagel ho náhle začne dusit v hrdle.

„Už je ti trochu líp? Napij se čaje.” Scarpettová, tmavě oblečená a vzpřímeně sedící v křesílku před šedým oknem, se teď skutečně proměňuje v přísnou soudkyni. „Dojez ten bagel a vypij alespoň jeden šálek čaje. Potřebuješ se posilnit a jsi dehydrovaný. Mám tu Advil.”

„Jo, Advil by se hodil,” odpoví Marino s pinou pusou.

Scarpettová sáhne do své nylonové tašky a vytáhne lékovku, v níž chrastí tablety Advilu. Marino žvýká a polyká, náhle velmi hladový, a zároveň sleduje, jak se k němu Scarpettová vrací, odstraňuje z lékovky bezpečnostní záklopku, vyklepává dvě tablety a vkládá mu je do dlaně. Doktorčiny prsty jsou obratné a silné, vedle té široké dlaně se však zdají skoro drobounké, a když se Marinovi zlehka otřou o kůži, připadá mu to krásnější než většina věcí, které kdy zažil.

„Díky,” hlesne Marino, zatímco Scarpettová odchází zpátky ke křesílku.

Kdyby musela, seděla by tam třeba měsíc, pomyslí si Marino. A možná bych ji tam měl celý měsíc nechat. Neodejde, dokud jí všechno nevyklopím. Nejhorší je ten její rentgenový pohled.

„Tak co, vrací se ti paměť?” zeptá se Scarpettová.

„Některý momenty jsou definitivně ztracený,” povzdechne si Marino. „Stává se to.” Zbytkem čaje zapije tablety, aby mu neuvázly v krku.

„Jistě, ledacos se člověku už nikdy nevybaví,” pokývne Scarpettová. „Alespoň ne v úpinosti. O jiných věcech se prostě jen těžko mluví. S Eisem a Browningem jste popíjeli bourbon. Co bylo pak? A v kolik jsi vlastně přešel na bourbon?”

„Asi tak v půl devátý nebo v devět. Najednou mi zazvonil mobil. Volala Suz. Byla rozrušená, tvrdila, že se mnou nutně potřebuje mluvit, a chtěla, abych k ní přijel.” Marino se odmlčí. Čeká, jak Scarpettová zareaguje. Ale Scarpettová si svůj názor zatím nechává pro sebe.

„Pokračuj prosím,” vybídne ho.

„Je mi jasný, co si myslíš. Myslíš si, že byla pěkná pitomost jezdit k ní, když jsem měl upito.”

„Vůbec netušíš, co si právě teď myslím,” odpoví mu Scarpettová ze svého křesílka.

„Cítil jsem se úpině fit.”

„Upřesni ten výraz upito,” dodá Scarpettová.

„Pivo a pár bourbonů.”

„Pár?”

„Dejme tomu tři. Ale víc ne.”

„Šest piv představuje zhruba sedmnáct dekagramů alkoholu, tři bourbony dalších jedenáct až čtrnáct dekagramů podle toho, jak zadobře jsi s barmanem. Pokud zůstanu u dolní hranice, během nějakých tří hodin jsi zkonzumoval nejméně osmadvacet dekagramů alkoholu. Za hodinu se ti odbouraly, řekněme, tři dekagramy. Když jsi tedy odcházel z baru Policejního bratrstva, měl jsi v sobě stále ještě kolem sedmnácti dekagramů alkoholu.”

„Strč si to svý počítání za klobouk,” nasupí se Marino. „Cítil jsem se bezvadně, můžeš mi věřit.”

„Snášíš alkohol poměrně dobře. Ovšem z právního hlediska jsi byl v podnapilém stavu,” upozorní ho lékařka s právnickým vzděláním. „Podle mých výpočtů se rozhodně jednalo o víc než o jedno promile. Jak předpokládám, do jejího domu jsi dorazil v pořádku. V kolik hodin?”

„Snad někdy v půl jedenáctý. Sakra, nekoukal jsem pořád na hodinky.” Marino se mračí. S hlavou zabořenou do polštářů si připadá bezmocný, úplně vyřízený. Netouží vstoupit do temnoty, z níž se v jeho paměti vynořují mlhavé obrysy událostí, které následovaly.

„Poslouchám,” trpělivě se připomene Scarpettová. „Jak se cítíš? Nechtěl bys ještě čaj? Nebo něco k jídlu?”

Marino jen vrtí hlavou a znovu jazykem pátrá po tabletách. Obává se, že mohly uváznout v krku a teď tam vypalují díry. Marina pálí na mnoha různých místech. Dvě další ranky by sotva něco změnily, ale přesto si je nepřeje.

„Co tvoje hlava? Ještě třeští?”

„Byla jsi někdy u cvokaře?” zeptá se najednou Marino. „Abys mi rozuměla, přesně tak se teď cítím. Jako na gauči u cvokaře. A protože jsem v životě žádnýho cvokaře nenavštívil, možná se pletu. Napadlo mě, že ty bys to měla znát.” Není si jistý, proč ty věty vůbec vyslovil, ale už se stalo. Pohlédne na ni, bezmocný, navztekaný a zoufale odhodlaný jakýmkoliv způsobem se zachránit před hrozícími temnými vzpomínkami.

„Nebudeme se bavit o mně,” odpoví Scarpettová. „Nejsem cvokařka, což moc dobře víš. Nezajímá mě, proč jsi to či ono udělal, nebo neudělal. Snažím se zjistit, co se vlastně stalo. Tedy jestli nás čekají, nebo nečekají problémy. Psychiatři se věnují spíš pohnutkám, nikoliv skutkové podstatě.”

„Chápu, doktorko, je mi jasný, o co ti jde,” rozhodne se Marino lhát. „Jenže ti nedokážu odpovědět. Prostě nevím, co se v noci stalo.”

„Tak se trochu vrátíme. Přijel jsi k jejímu domu. Jak? Neměl jsi naše pronajaté auto.”

„Vzal jsem si taxi.”

„Máš stvrzenku?”

„Nejspíš v kapse bundy.”

„Podíváš se později. Co následovalo?”

„Vystoupil jsem, šel ke dveřím a zazvonil. Otevřela a pustila mě dovnitř.” Marino se zhluboka nadechne. Buší mu ve spáncích, temné chuchvalce se kupí přímo před ním jako mračna věstící bouři, která se co nevidět rozpoutá nad jeho hlavou.

„Klid, Marino,” řekne tiše Scarpettová. „Dokážeš to. Musíme přesně zjistit, co se stalo. O nic jiného nejde.”

„Měla… měla vysoký černý kožený boty s ocelovejma špičkama. Parašutistický boty. A velký tričko s maskovacím vzorem.” Temnota ho pohlcuje úplně celého, mnohem víc, než se obával. „Nic jinýho na sobě neměla a mě to šokovalo, vůbec jsem nechápal, proč je takhle oblečená. Ale žádný postranní myšlenky mě nenapadaly, rozhodně ne takový, z jakejch mě možná podezíráš. Pak zavřela dveře a vztáhla ke mně ruce.”

„Vztáhla?”

„Říkala, že po mně zatoužila, jakmile jsme tam tehdy ráno vkročili,” pokračuje Marino. Snad její slova poněkud přikrášlil, ale ne příliš, protože ať už Suzanna Paulssonová pronesla cokoliv, mělo to tenhle význam. Chtěla ho. Chtěla ho od prvního okamžiku, kdy k ní se Scarpettovou přišli, aby se vyptávali na Gilly.

„Zmínil ses, že k tobě vztáhla ruce. Položila ti je na ramena? Objala tě?”

„Ne. Vsunula mi je do kapes u kalhot.”

„Do předních nebo do zadních?”

„Do předních.” Marino sklopí hlavu a zahledí se na hluboké přední kapsy svých černých plátěných kalhot.

„Mluvíš o kalhotách, které máš právě na sobě?” Scarpettová z něho nespouští oči.

„Jo. Jsou to tyhle. Ráno jsem se nestačil převlíknout. Vlastně jsem se vůbec nevrátil do svýho pokoje. Vzal jsem si taxíka a jel rovnou do márnice.”

„K tornu se ještě dostaneme. Zatím strčila ruce do tvých kapes. Co bylo potom?”

„Proč to všechno chceš vědět?”

„Ty víš proč,” odpoví Scarpettová svým klidným, ale neodbytným hlasem. „Moc dobře to víš.”

Marino si vybavuje Suziny ruce nořící se hluboko do jeho kapes. Smála se, říkala, jaký je fešák, vtáhla ho do domu a kopnutím zavřela dveře. Myšlenky tonou v mlze, jaká se během cesty převalovala před světly taxíku. Marino si uvědomoval, že se vydává do neznáma, ale necouvl. A najednou měla Suz ruce v jeho kapsách, se smíchem ho spíš vlekla než vedla k obývacímu pokoji, oblečená jen v maskovacím tričku a parašutistických botách. Tiskla se k němu, dotýkala se ho, její tělo se nabízelo jeho tělu.

„Z kuchyně přinesla láhev bourbonu.” Marino je náhle jako v tranzu, slyší svůj hlas, ale vůbec nevidí hotelový pokoj, kde mluví se Scarpettovou. „Oběma nám nalila a já jí řekl, že bych asi neměl dál pít. A možná jsem nic takovýho neřekl. Už nevím. Dostala mě. Co ti mám povídat. Prostě mě dostala. Zeptal jsem se jí, co znamená to vojenský oblečení. Odpověděla, že Frank na to byl vysazenej. Na uniformy. Často chtěl, aby se takhle oblíkla, a pak spolu hráli takový hry.”

„Byla Gilly někdy u toho, když Frank žádal, aby si Suz kvůli hře oblékla součásti vojenské uniformy?”

„Cože?”

„K Gilly se možná dostaneme později. Jaké hry spolu Frank a Suz hráli?”

„Prostě hry.”

„Chtěla takovou hru hrát i s tebou?” zeptá se Scarpettová.

V místnosti jako by se setmělo. Marino vnímá jenom tu

tmu, která mu nedovoluje vidět, co prováděl, ostatně Mari

no si nepřeje vidět sebe a Suz, připadá mu to nesnesitelné,

a zatímco se snaží pravdivě odpovídat, hlavou mu víří jedi

ná myšlenka: s fantaziemi je navždy konec. Scarpettová po

jeho doznání nikdy nezmění názor, nikdy, nikdy. Už nemá smysl doufat, poslední jiskřička naděje pohasla. Ode dneška bude Scarpettová vědět, co je Marino zač a jaký by s ním byl život.

„Tohle je důležité, Marino,” řekne tiše Scarpettová. „Popiš mi tu hru.”

Marino ztěžka polkne. Představuje si tablety ve svém krku. Uvázly kdesi hluboko a pálí. Rád by se ještě napil, ale nemůže se ani pohnout a nedokáže požádat Scarpettovou o trochu čaje. Není schopen požádat ji o nic. Sedí v křesílku vzpřímená, ale nikoliv napjatá, silné obratné ruce položené na opěradlech. Nevadí jí zablácené oblečení, je klidná a uvolněná. Sleduje Marina a pozorně mu naslouchá.

„Řekla, abych ji pronásledoval,” neochotně spustí Marino. „Pil jsem. A zeptal jsem se jí, jak to myslí. Vysvětlila mi, že mám jít do ložnice, teda do její ložnice, schovat se za dveřmi a čekat. Pět minut, jo přesně pět minut, povídala. Pak po ní začnu pátrat… Jako bych ji chtěl ulovit a zabít. A já namítnul, že to není správný. Vlastně jsem spíš mlčel.” Marino se znovu zhluboka nadechne. „Ne, určitě jsem nic nenamítal, protože už mě dostala.”

„V kolik hodin to bylo?”

„Tou dobou jsem tam byl asi tak hodinu.”

„Vsune ti ruce do kapes, jakmile v půl jedenácté překročíš práh domovních dveří, a pak uplyne celá hodina? Copak se během té hodiny nic nedělo?”

„Popíjeli jsme. Na pohovce v obýváku.” Marino odvrací pohled. Už nikdy se nedokáže podívat Scarpettové do očí.

„Bylo rozsvíceno? A co záclony? Zatáhla je?”

„Zapálila v krbu. Světla nechala zhasnutý. Na záclony si nevzpomínám.” Marino chvíli přemýšlí. „Jo, byly zatažený.” „Co jste na té pohovce dělali?”

„Povídali jsme si. A muchlovali se, mám dojem.”

„Nechci slyšet dojmy, ale fakta. A nejsem si jistá, co znamená to tvoje muchlování.” Scarpettová je neúprosná. „Líbali jste se? Mazlili? Svlékl ses? Došlo k pohlavnímu styku? K orálnímu sexu?”

Marino cítí, jak v obličeji rudne. „Ne. Zůstali jsme jen u tý první části. Hlavně jsme se líbali. Vždyť víš, jak to v takový situaci mezi lidma chodí. Prostě jsme seděli na pohovce, popíjeli, muchlovali se a mluvili o tý hře.” Tváře mu hoří. Uvědomuje si, že Scarpettová vidí, jak je celý rudý, a nedokáže se na ni podívat.

V obývacím pokoji bylo zhasnuto a její světlou pokožku ozařovaly jen plameny z krbu. Když se Suz začala Malina dotýkat, bolelo ho to a zároveň vzrušovalo, později už jenom bolelo. Řekl jí, aby se trochu mírnila, protože to bolí, ale se smíchem odpověděla, že to má ráda drsně, hodně drsně, a aby ji taky kousal, ale odmítl, nechtěl ji kousat, alespoň ne doopravdy. Uvidíš, bude se ti to líbit, slibovala, bude se ti líbit pořádné kousání. Nevíš, o co přicházíš, když jsi to nikdy nezažil hodně tvrdě. A zatímco mluvila a dorážela na něho, světlo z krbu ozařovalo její tělo. Marino se snažil co nejdéle udržet jazyk v jejích ústech, laskal ji, ale současně překřížil nohy a poodsunul se, aby mu už nepůsobila bolest. Nebuď taková citlivka, opakovala znovu a znovu, nevybíravě se ho pokoušela povalit na záda a rozepnout mu zip u kalhot, Marinovi se však podařilo ubránit. Neustále myslel na její bílé zuby lesknoucí se ve světle ohně a s hrůzou si představoval, že by se mu mohly zahryznout tam, kam si rozhodně nepřál.

„Ta hra tedy začala už na pohovce?” zeptá se Scarpettová ze svého křesílka.

„Ne. Tam jsme o ní jen mluvili. Pak jsem se zvedl a Suz mě odvedla do svý ložnice. Jak jsem říkal, měl jsem si stoupnout za dveře a pět minut čekat.”

„Pořád jste pili?”

„Hádám, že mi párkrát dolila.”

„Nehádej. Velké drinky? Malé? Kolik celkem?”

„Když se tahle ženská rozjede, nic nedělá v malým. Byly to velký drinky. Nejmíň tři, než mi řekla, abych si stoupnul za dveře. Ale teď se mi už vážně všechno rozmazává. Od chvíle, co hra začala, mám v hlavě prázdno. A možná je to zatraceně dobře.”

„Kdepak, není to dobře. Snaž se rozpomenout. Musíme zjistit, co se stalo. Skutkovou podstatu. Tvoje motivy mě nezajímají. A věř mi, Marino, nemůžeš se mi svěřit s ničím, co bych nikdy předtím neslyšela. A neviděla. Mě jen tak něco nezaskočí.”

„Jistě, doktorko, tebe ne. Ale mě třeba jo. Třeba jsem si nemyslel, že svým chováním jednou zaskočím sám sebe, ale možný to je. Vzpomínám si, jak jsem se díval na hodinky a nedokázal rozeznat číslice. Zrak mi sice už neslouží jako dřív, jenže tím to nebylo. Všechno se mi před očima rozmazávalo. Byl jsem vzrušenej, podivně a nenormálně vzrušenej. Abych ti řekl pravdu, vůbec nechápu, proč jsem s tou hrou souhlasil.”

Za těmi dveřmi se silně potil a marně se pokoušel zjistit na hodinkách přesný čas, počítal tedy do šedesáti, spletl se, začal znovu a pokračoval, dokud si nebyl jistý, že pět minut už muselo uplynout. Jeho vzrušení se lišilo od všeho, co kdy zažil s jakoukoliv ženou, nic podobného si prostě nevybavoval. Vyšel z místnosti a uvědomil si, že v celém domě je tma. Neviděl ani vlastní dlaně, pokud si je nepřiblížil až těsně k obličeji. Hmatal po stěnách a napadlo ho, jestli ho Suz nemůže slyšet. V té chvíli také navzdory opileckému otupění jasně vnímal, že prudce dýchá a buší mu srdce, že je silně vzrušený a vyděšený, teď ovšem nechce, aby se Scarpettová o jeho vyděšenosti dozvěděla. Sáhl dolů ke kotníku, ztratil rovnováhu a svalil se v chodbě na podlahu, chtěl nahmatat svůj kolt, ale zbraň v pouzdru nebyla. Netuší, jak dlouho tam seděl. Snad na chvíli usnul.

Náhle se probral. Bez hnutí seděl na dřevěné podlaze, neměl zbraň, srdce cítil až v krku a skoro ani nedýchal, do očí mu stékaly pramínky potu. Pozorně naslouchal, pokoušel se odhadnout, kde by se asi mohl skrývat ten mizera. Tma byla neproniknutelná, dusila a ovíjela Marina jako černé sukno. Pomalu vstal a snažil se nezpůsobit sebemenší hluk, kterým by prozradil svou polohu. Ten parchant tam určitě někde byl a Marino neměl zbraň. S rozpaženýma rukama opatrně postupoval vpřed, zlehka se dotýkal stěn a nepřestával naslouchat, připravený okamžitě udeřit. Věděl, že pokud se mu nepodaří parchanta překvapit, parchant ho nemilosrdně odpráskne.

Pohyboval se zvolna a tiše jako šelma, soustředěně pátral po nepříteli, zároveň mu však hlavou vířily zmatené myšlenky a otázky. Jak jsem se tu ocitl? Co je to za dům? Kdo je ten parchant? Proč mě nikdo nekryje? Kde vůbec všichni jsou? Kristepane, třeba už je odrovnal a teď jde po mně. Určitě mě dostane, protože nemám svůj kolt, nějak jsem ztratil i vysílačku a netuším, kde jsem… Pak ucítil ránu. Obklopila ho jiná tma, jiná temnota, žhnoucí a trýznící. Střídavě se do ní bez dechu propadal a opět se z ní na okamžik vynořoval. Začal vnímat bolest, nesnesitelnou pálivou bolest. Temnota ho drtila, cloumala jím, s odpornými mlaskavými zvuky útočila na jeho bezbranné tělo.

„Nevím, co se stalo,” slyší se říkat, udiven, že ačkoliv se cítí tak šíleně, zní jeho hlas normálně. „Prostě nevím. Probudil jsem se v její posteli.”

„Oblečený?”

„Ne.”

„Kde jsi měl oblečení a ostatní věci?”

„Na židli.”

„Na židli? Pohozené, nebo složené?”

„Všechno úhledně složený. I s mým koltem. Posadil jsem se v posteli, ale nikoho jinýho jsem neviděl.”

„Byla druhá strana postele rozestlaná? Vypadala, že tam někdo spal?”

„Deky ležely na podlaze a zdály se pomačkaný, hodně pomačkaný. Ale nikdo tam nebyl. Rozhlížel jsem se kolem sebe a vůbec jsem netušil, kde to sakra jsem, pak se mi vybavilo, jak jsem včera večer jel taxíkem k jejímu domu, a vzpomněl jsem si, že mi přišla otevřít tak podivně postrojená. Otočil jsem hlavu k nočnímu stolku na svý straně postele a uviděl sklenici Bourbonu. A taky ručník. Byl od krve. Zatraceně jsem se vyděsil, zkusil jsem vstát, ale nešlo to. A tak jsem tam dál seděl a nedokázal se zvednout.”

Náhle si Marino skoro s úlekem všimne, že má šálek opět plný čaje. Kdy Scarpettová vstala z křesílka a dolila mi? ptá se v duchu. Nebo jsem to snad udělal sám? Sotva. Určitě jsem se za celou dobu ani nepohnul. Marino sklouzne pohledem k hodinám a uvědomí si, že ve svém hotelovém pokoji hovoří se Scarpettovou už déle než tři hodiny.

„Co myslíš, je možné, že ti dala nějakou drogu?” zeptá se Scarpettová. „Bohužel testy by teď už asi nic nezjistily, uplynula příliš dlouhá doba. Ovšem záleží na druhu drogy.”

„Sakra, to by bylo něco! Kdyby mi pozitivně vyšel drogovej test, mohl bych sám zavolat policii, teda pokud ji mezitím nezavolala Suz.”

„Pověz mi o tom zakrváceném ručníku.”

„Nevím, čí krev na něm byla. Možná moje. Mám rozkousaný rty.” Opatrně se prstem dotkne úst. „Zatraceně to bolí. Jasně, je vysazená na sadismus, ale pokud jde o mě… Nevím, jestli jsem jí něco udělal, nebo ne, protože ráno už jsem ji neviděl. Zamkla se v koupelně, a když jsem volal její jméno, abych zjistil, kde sakra je, začala na mě řvát, ječela, že mám okamžitě vypadnout z jejího baráku a že jsem… Prostě říkala všechny ty věci.”

„Asi tě nenapadlo odnést ten ručník, viď?”

„Já ani nevím, jak se mi povedlo zavolat taxíka a odjet. Vážně mi to vypadlo z paměti, i když jsem něco takovýho musel udělat. Každopádně ten ručník jsem tam nechal.”

„Jel jsi rovnou do márnice.” Scarpettová nakrčí čelo, jako by jí tahle část Marinovy historky nedávala smysl.

„Cestou jsem se zastavil v jednom bufetu a vypil kafe. Pak jsem řekl taxikáři, aby mě vysadil pár bloků od úřadu. Chtěl jsem se projít a vyčistit si hlavu. Trochu to pomohlo. Zase jsem se cítil aspoň napůl jako člověk. No a potom vejdu do úřadu, a koho jinýho tam nevidím než právě &ti”

„Poslechl sis předtím telefonní vzkazy?”

„Nejsem si jistej, ale možná jo.”

„Jak bys jinak věděl o té poradě?”

„K tomu jsem žádnej vzkaz nepotřeboval. Eise se v baru Policejního bratrstva zmínil, že poslal Marcusovi jistou informaci. E-mailem.” Marino se snaží rozpomenout. „Jo, už vím. Marcus mu vzápětí zatelefonoval. Řekl mu, že na zítřejší dopoledne svolává poradu, a žádal Eiseho, aby tou dobou byl určitě v laboratoři, protože ho možná budou potřebovat kvůli dalšímu vysvětlení nebo upřesnění.”

„O poradě jsi tedy věděl už včera večer,” podotkne Scarpettová.

„Na jo, jak povídám, slyšel jsem o ní v tom baru. A Eise pak asi dodal něco, z čeho jsem pochopil, že tam budeš taky. Proto jsem poradu nechtěl zmeškat”

„Věděl jsi, že začne v půl desáté?”

„Musel jsem to vědět. Promiň, doktorko, mozek mi pořád ještě nefunguje, jak by měl. Ale o poradě jsem rozhodně věděl.” Marino se zatváří rozpačitě. Není mu jasné, kam Scarpettová svými otázkami směřuje. „Proč? Co je na tý poradě tak důležitýho?”

„Marcus mi o ní řekl až dneska v půl deváté ráno,” odpoví Scarpettová.

„Střílí ti pod nohy, abys tancovala,” zamračí se Marino. S chutí by doktora Marcuse srazil k zemi. „Nejlepší bude koupit si letenky a vrátit se na Floridu. Pošli toho křiváckýho blbce do hajzlu.”

„Když jsi ráno v úřadu potkal paní Paulssonovou, mluvila s tebou?”

„Koukla po mně a šla dál. Jako by mě ani neznala. Vůbec tomu nerozumím, doktorko. Vím jenom, že se něco stalo, a jsem z toho k smrti vyděšenej. Netuším, co jsem mohl províst, ale jestli to bylo zlý, budu platit. Jo, konečně mě skřípnou. Schytám to za všechno svinstvo, který jsem v životě napáchal.”

Scarpettová pomalu vstane z křesílka. Zdá se unavená, ale oči má čilé a ostražité. Marino v nich vidí starosti. A také v nich vidí, že doktorka horečně přemýšlí a vyvozuje závěry, k jakým by sám nikdy nedospěl. Scarpettová pohlédne z okna, pak přejde k servírovacímu vozíku a naleje si do šálku zbytek hořkého čaje.

„Poranila tě, vid?” zeptá se. Stojí teď vedle postele a dívá se na Marina. „Ukaž mi, co ti udělala.”

„Kdepak, to nemůžu,” zanaříká, jako by mu bylo deset. „Nemůžu, slyšíš? V žádným případě.”

„Chceš, abych ti pomohla, nebo ne? Myslíš, že mě překvapíš něčím, co jsem v životě neviděla?”

Marino skryje tvář v dlaních. „Prostě nemůžu.”

„Pak tedy můžeš zavolat na policii. Vezmou tě na stanici a vyfotografují tvá zranění. Rozjede se vyšetřování. Třeba právě tohle chceš. Jistě, není to špatný plán, pokud předpokládáme, že Paulssonová už se na policii obrátila. Ale podle mého názoru nic takového neudělala.”

Marino si přestane zakrývat obličej. „Proč myslíš?”

„Důvod je prostý. Každý ví, kde jsme se ubytovali. Ví to i detektiv Browning, navíc zná tvoje telefonní číslo. Kdyby matka Gilly Paulssonové vyťukala 911 a ohlásila znásilnění, už by tě dávno přijeli zatknout. Ostatně, proč se nerozječela, jakmile tě uviděla na chodbě úřadu? Právě jsi ji znásilnil, a ona kolem tebe klidně přejde? Žádné srdceryvné scény, žádné prosby o policejní ochranu?”

„Fajn, já rozhodně policii volat nebudu,” řekne Marino.

„Potom ti zbývám jen já.” Scarpettová se vrátí ke křesílku, zvedne svou nylonovou kabelu s vybavením pro zajišťování stop a vytáhne z ní digitální fotoaparát.

„Do háje!” Marino zírá na fotoaparát, jako by šlo o namířenou pistoli.

„Jak to vypadá, obětí jsi tady spíš ty,” poznamená Scarpettová. „A Paulssonová patrně chce, aby sis myslel, že jsi jí něco provedl. Proč?”

„Mě se neptej. Ale tohle rozhodně nemůžu udělat.”

„Poslyš, Marino, máš kocovinu, ale nejsi hlupák.”

Dívá se na ni. Dívá se na fotoaparát v jejích rukou. Dívá se na Scarpettovou, která v zabláceném kalhotovém kostýmu stojí uprostřed hotelového pokoje.

„Marino, pracujeme na případu náhlé smrti její dcery. Matka zřejmě touží po nějakém vyrovnání, možná jí jde o peníze, možná jen o pozornost, možná o něco jiného, každopádně já hodlám zjistit, co vlastně chce. Přesně tak. A buď klidný, zjistím to. Svlékni si košili, svlékni si kalhoty, svlékni si třeba úplně všechno, jestli je to nutné. Prostě musíš mi ukázat, jaká zranění ti ta ženská během svých úchylných nočních hrátek způsobila.”

„Co si o mně pomyslíš?” Marino si začne přetahovat přes hlavu svou černou košili s rozhalenkou. Postupuje opatrně, neboť látka mu způsobuje bolest, kdekoliv se otře o stopy kousání a sání, rozeseté po celé hrudi.

„Panebože. Seď klidně. Proč jsi mi to neukázal hned? Musíme rány ošetřit, nebo se do nich dostane infekce. A ty máš obavy, jestli Paulssonová nezavolala policii? Přišel jsi o rozum?” Po celou dobu Scarpettová fotografuje, sklání sek Marinovi a pořizuje detailní snímky jednotlivých poranění.

„Jde o to, že jsem neviděl, co jsem já provedl jí.” Marino je poněkud klidnější. Nechat se prohlédnout doktorkou už mu nepřipadá tak hrozné.

„Kdybys jí udělal jen polovinu toho, co ona tobě, měl bys rozbolavělé zuby.”

Marino si pozorně překontroluje zuby a s úlevou zjistí, že jsou v pořádku. Ne, chrup díkybohu rozbolavělý nemá. „Co tvoje záda?” zeptá se Scarpettová.

„Na zádech mě nic nebolí.”

„Raději se podívám. Předkloň se.”

Marino poslechne. Cítí, jak Scarpettová opatrně odsunuje polštáře za jeho zády, a vzápětí už její teplé prsty zlehka osahávají pokožku mezi lopatkami a tlačí ho ještě víc dopředu. Marino se snaží rozpomenout, jestli se vůbec někdy Scarpettová dotýkala jeho nahých zad. Určitě ne. To by si pamatoval.

„A co genitálie?” zeptá se věcným tónem Scarpettová. Když se nedočká odpovědi, pokračuje: „Marino, mluv. Poranila ti i genitálie? Je tam zapotřebí něco vyfotografovat, eventuálně ošetřit, nebo budeme předstírat, že mi z jakýchsi záhadných důvodů zůstala utajena existence mužských genitálií, které máš nejen ty, ale zhruba polovina lidstva? No, je jasné, že ti genitálie poranila, jinak bys to rovnou popřel. Mýlím se?”

„Ne,” hlesne Marino a oběma dlaněmi si zakryje rozkrok. „Jo, bolí to. Ale snad už je v tom foťáku dost důkazů, že mě poranila, bez ohledu na to, co jsem já udělal jí, teda pokud jsem jí vůbec něco udělal.”

Scarpettová se posadí na pelest asi půl metru od Marina a pohlédne mu do očí. „Co kdybys zkusil ta poranění popsat. Uvidíme, jestli bude nutné, aby sis svlékl kalhoty.”

„Kousala mě. Úplně všude. A taky tam mám škrábance.”

„Jsem lékařka,” připomene Scarpettová.

„Samozřejmě. Ale nejsi moje lékařka.”

„Byla bych, kdybys zemřel. Kdyby tě Paulssonová zabila, kdo myslíš, že by chtěl prohlédnout tvoje tělo a zjistit každou zatracenou maličkost? Naštěstí nejsi mrtvý, což mě opravdu nesmírně těší, ale ta ženská se k tobě chovala surově a způsobila ti stejná poranění, jaká bys mohl mít, kdybys byl po smrti. A mně už tohle všechno začíná připadat dokonale směšné. Budeš konečně tak laskavý a dovolíš mi, abych zjistila, jestli je zapotřebí něco vyfotografovat a taky ošetřit?”

„O jaký ošetření by šlo?”

„Nejspíš postačí trochu jódu. Skočím pro něj do lékárny.”

Marino si zkouší představit, co bude následovat, až ho Scarpettová uvidí nahého. Dosud nikdy se to nestalo. Jak zareaguje na jeho přirození? Není nijak nadprůměrné, ale ani podprůměrné, spíš průměrné. Jistě, i s průměrem se dá žít, přesto Marino neví, co může očekávat, neboť nemá tušení, jaká velikost se Scarpettové líbí či na jakou je zvyklá. Takže by asi nebylo moudré svléknout si kalhoty, usoudí Marino. Potom však pomyslí na zadní sedadlo neoznačeného policejního auta, na fotografování ve vazbě, na proces a rozsudek, rozepne si horní knoflík a stáhne zip dolů.

„Jestli se rozesměješ, budu tě do smrti nenávidět,” zavrčí. Tváře mu hoří, celý se potí a kapky potu pálí všude, kde se dotknou otevřené rány.

„Proboha, ta tě zřídila,” řekne Scarpettová. A vzápětí dodá: „Čubka jedna bláznivá.”

31

Z oblohy se snáší hustý chladný déšť. Scarpettová zajede k chodníku a zaparkuje před domem Suzanny Paulssonové. Pár minut ještě zůstane sedět v autě s běžícím motorem a zapnutými stěrači. Pozoruje nerovnou cihlovou cestičku, která končí před naklánějící se verandou, a představuje si, jak tudy včera pozdě večer kráčel Marino. Další podrobnosti si představovat nemusí.

Marino jí prozradil víc, než asi chtěl. To, co viděla, bylo mnohem horší, než si sám uvědomuje. Možná je přesvědčený, že si ledacos nechal pro sebe, ve skutečnosti jí toho však pověděl spoustu. Scarpettová vypne stěrače. Chvíli sleduje stékající kapky, ale pak déšť zesílí, je slyšet jenom ohlušující tupé údery a voda na předním skle připomíná zviněný led. Suzanna Paulssonová je doma. Její minivan stojí nedaleko a v domě se svítí. Pěšky by v tomhle počasí určitě nikam nešla.

V pronajatém autě není deštník a Scarpetttová nemá klobouk. Vystoupí a proudy vody jsou náhle hlučnější a útočnější. S mokrým obličejem chvátá po kluzké cihlové pěšině vedoucí k domu děvčete, které je mrtvé, a matky, která je sexuálně nepříčetná. No, možná je přehnané pokládat ji za sexuálně nepříčetnou, poopraví se Scarpettová, zlobí se však víc, než Marino tuší. Snad si ani neuvědomil, že se rozzlobila, ale rozzlobila se opravdu hodně a paní Paulssonová brzy pozná, jaké to je, když se Scarpettová rozzlobí. Mosazným klepátkem ve tvaru ananasu rázně zabuší na domovní dveře. Zároveň zvažuje, co podnikne, jestli jí ta ženská odmítne otevřít a bude předstírat, že není doma, jako to udělal Fielding. Znovu zabuší mosazným ananasem, tentokrát pomaleji a důrazněji.

V bouřce se rychle stmívá, obloha připomíná jediné obrovské mračno napité černým inkoustem. Scarpettová stojí přede dveřmi, znovu a znovu buší klepátkem. Dech se jí sráží kolem úst, verandu smáčejí přívaly deště. Vydržím tady stát celou věčnost, pomyslí si. Z tohohle se jen tak nevykroutíte, paní Paulssonová. Nedoufejte, že se otočím na patě a odejdu. Sáhne do kapsy kabátu pro mobil a útržek papíru, kam si při své včerejší návštěvě zapsala telefonní číslo. Včera se k té ženské chovala vstřícně a vlídně, včera ji ještě litovala. Vyťuká číslo. Z domu je slyšet zvonící telefon. Scarpettová opět zabuší na domovní dveře mosazným ananasem. Ze všech sil. Je jí lhostejné, jestli třeba klepátko rozbije.

Nechá uplynout další minutu a znovu vyťuká číslo paní Paulssonové. Telefon uvnitř domu zvoní a zvoní. Scarpettová vypne hovor dřív, než se ozve záznamník. Jsi tam, říká si. Nepokoušej se mě oklamat. Jsi tam a určitě o mně víš. Ustoupí od dveří a vzhlédne k osvětleným oknům na přední straně nevelkého cihlového domu. Zatažené bílé záclony prozařuje měkké vlahé světlo. Náhle se za nimi mihne stín. Objeví se silueta postavy, chvilku se pohybuje kolem okna a zmizí.

Scarpettová opět zatluče na dveře. Vyťuká číslo, tentokrát však počká na záznamník a řekne: „Paní Paulssonová, tady je doktorka Kay Scarpettová. Budete tak hodná a otevřete mi? Je to velmi důležité. Stojím u vašich domovních dveří. Vím, že jste doma.” Ukončí hovor a ještě párkrát zatluče klepátkem. Za okny se znovu mihne stín a pak už se dveře otevřou.

„Kristepane,” předstírá paní Paulssonová údiv, ovšem velmi nevěrohodně. „Nenapadlo mě, že byste to mohla být vy. V takové bouřce. Honem pojďte z toho deště. Víte, cizím lidem zásadně neotvírám.”

Za Scarpettovou zůstávají šlápoty. V obývacím pokoji si svlékne promočený dlouhý tmavý kabát a shrne si z čela vlasy, ze kterých hustě stékají kapky, jako by se právě vysprchovala.

„Bože, ještě dostanete zápal plic,” kroutí hlavou paní Paulssonová. „Ale přece vás nebudu poučovat. Vy jste lékařka. Pojďte do kuchyně, uvařím vám něco na zahřátí.”

Scarpettová se beze spěchu rozhlíží kolem sebe. Zejména věnuje pozornost krbu s ohořelými poleny a vychladlým popelem, kostkované pohovce pod okny, dveřím, které na obou stranách obývacího pokoje vedou do dalších částí domu. Paní Paulssonová ji sleduje a v její téměř hezké, ale ordinérní a hrubé tváři se náhle objeví napětí.

„Proč jste vlastně přišla?” změní paní Paulssonová tón. „Co ode mě chcete? Myslela jsem, že tu jste kvůli Gilly, ale jak vidím, je to jinak.”

„Nejsem si jistá, jestli si tady vůbec někdy někdo dělal kvůli Gilly starosti,” odpoví Scarpettová, Stojí uprostřed obývacího pokoje, kapkami dešťové vody špiní podlahu z tvrdého dřeva, dál se rozhlíží a nijak svou zvědavost neskrývá.

„Nemáte právo takhle mluvit,” vyštěkne paní Paulssonová. „Nejlepší bude, když se hned rozloučíme. Nemusím ve vlastním domě poslouchat lidi, jako jste vy.”

„Zatím se loučit nehodlám. Jestli chcete, klidně zavolejte policii. Ale já neodejdu, dokud si nepromluvíme o tom, co se tu stalo v noci.”

„Měla jsem policii zavolat hned a ohlásit, co mi ten netvor provedl. Po tom všem, co jsem si vytrpěla, se takhle zachovat! Ublížit někomu, kdo prožívá takovou bolest! Mohla jsem to tušit. Od první chvíle mi byl podezřelý.”

„Jen do toho,” řekne Scarpettová. „Zavolejte policisty. Já pro ně mám taky historku. Dost zajímavou. A než přijedou, trochu se tu porozhlédnu. Už vím, kde je kuchyň. A vím, kde je Gillyin pokoj. Předpokládám, že když projdu těmihle dveřmi a odbočím doleva místo doprava, snadno najdu vaši ložnici.” Vzápětí se Scarpettová vydá tím směrem.

„Nemůžete se mi jen tak courat po domě,” rozkřičí se paní Paulssonová. „Okamžitě odtud vypadněte! Nemáte nejmenší důvod, abyste tu čmuchala.”

Ložnice se zdá větší než Gillyin pokoj, ale ne o mnoho. Zařízení tvoří manželská postel se starožitnými nočními stolky z ořechového dřeva a dva prádelníky stěsnané u zdi. Jedny úzké dveře vedou do koupelny, za druhými je šatna, kde hned vepředu stojí na podlaze černé kožené parašutistické boty. Scarpettová zaloví v kapse kabátku svého kostýmu a vytáhne bílé baviněné rukavice. Navlékne si je, ale

zůstane ve dveřích šatny a chvilku si prohlíží ty vysoké boty, pak přelétne očima po oblečení visícím na ramínkách, prudce se otočí a přejde do koupelny. Přes okraj vany je tam přehozené vojenské tričko s maskovacím vzorem.

„Něco vám navykládal, že jo?” Paní Paulssonová nervózně stojí vedle postele. „A vy mu věříte. Uvidíme, komu uvěří policie. Vám nebo jemu asi sotva.”

„Jak často jste si hráli na vojáčky v přítomnosti své dcery?” zeptá se Scarpettová s pohledem upřeným na Suzannu Paulssonovou. „Frank hru na vojáčky zřejmě zbožňoval. Naučila jste se ji od něho? Anebo jste si tu odpornou maškarádu vymyslela sama? Co všechno jste prováděli před Gilly? A kdo všechno se hry zúčastňoval, když u toho byla Gilly? Šlo o skupinový sex? Tohle jsou ti lidé, o kterých se pořád zmiňujete? Prostě další účastníci vašich a Frankových hrátek?”

„Jak se opovažujete obviňovat mě z takových věcí!” vykřikne paní Paulssonová, tvář zkřivenou opovržením a vztekem. „O žádné hře nic nevím.”

„Důvodů k obvinění je spousta a patrně ještě přibudou.” Scarpettová se přesune blíž k posteli a prsty v rukavici odhrne přikrývku. „Nezdá se, že byste převlékla ložní prádlo. To je dobře. Vidíte ty krvavé skvrny tady na prostěradle? Vsadím se, o co chcete, že je to pouze Marinova krev. Nikoliv vaše.” Dlouze se na paní Paulssonovou zahledí. „Marino krvácí, ale vy ne. Zvláštní, co? Někde tu taky určitě bude zakrvácený ručník. Možná jste ho už vyprala, ale nevadí. Co potřebujeme, dokážeme získat i z vyprané látky.”

„Tolik jsem si vytrpěla, a vy se přitom ke mně chováte hůř než on,” řekne paní Paulssonová, její výraz se však mezitím změnil. „Myslela bych, že jako žena projevíte víc porozumění.”

„Pro člověka, který někoho málem zmrzačí a ještě ho obviní ze znásilnění? Kdepak, paní Paulssonová, pro něco takového byste nenašla porozumění u žádné slušné ženy na světě.” Scarpettová začne z postele stahovat lůžkoviny.

„Co to děláte? Tohle nemůžete.”

„Ale můžu. Jen se dívejte.” Scarpettová stáhne prostěradla a sbalí je i s polštáři do přehozu.

„Tohle nemůžete,” opakuje paní Paulssonová. „Nejste polda.”

„Věřte mi, jsem horší než všichni poldové dohromady.” Scarpettová zvedne balík s lůžkovinami a položí jej na holou matraci. „Co dál?” Rozhlédne se kolem sebe. „Když jste ráno v úřadu soudního lékaře potkala Marina, asi vám uniklo, že měl na sobě tytéž kalhoty jako v noci. A totéž spodní prádlo. Vlastně se za celý den vůbec nepřevlékl. Jak pravděpodobně víte, mužům po sexuálním styku obvykle zůstanou jisté stopy na prádle a někdy i na kalhotách. Ale Marino nic takového nemá. Na jeho spodním prádle ani na kalhotách žádné podobné stopy nejsou. Je tam pouze krev z míst, kde jste ho poranila. Také si možná neuvědomujete, že vaše záclony jsou průsvitné. Zvenku se snadno dá poznat, jestli tu někoho máte, jestli se s ním hádáte, nebo naopak milostně sbližujete, samozřejmě pokud už neležíte na podlaze. Sousedé odnaproti nepochybně ledacos vidí, když tu svítíte a navíc hoří v krbu.”

„Víte, všechno mezi námi dvěma asi začalo úplně normálně, ale pak se nám to nějak vymklo z rukou.” Paní Paulssonová se zřejmě k čemusi rozhodla. „Prostě běžná nevinná situace, kdy si spolu muž a žena chtějí užít. No, snad jsem se pak nechala trochu unést, protože jsem se cítila frustrovaná. Vzrušil mě, a nic. Nemohl, chápete? Takový statný chlap, a nemohl.”

„Čemu se divíte, když jste mu pořád dolévala bourbon?” Scarpettová už si je více než jistá, že Marino znásilnění nespáchal. Byl indisponovaný. Ovšem pořád si dělá starosti, že to udělal, a zároveň ho trápí představa, že selhal a vůbec nic nesvedl. Za takových okolností se s ním těžko hovoří.

Scarpettová odnese z šatny parašutistické boty a postaví je na postel. V kontrastu s holou matrací se zdají obrovské a působí až zlověstně.

„To jsou Frankovy boty,” poznamená paní Paulssonová. „Jestli jste si je obula, bude v nich vaše DNA.”

„Mně by byly velké.”

„Slyšela jste, co jsem říkala. DNA nám vždycky hodně prozradí.” Scarpettová zajde do koupelny pro tričko s maskovacím vzorem. „Tohle, předpokládám, taky patří Frankovi.”

Paní Paulssonová nemá co dodat.

„Jestli chcete, půjdeme teď do kuchyně,” řekne Scarpettová. „Něco teplého k pití by neuškodilo. Třeba káva. Jaký druh bourbonu jste v noci popíjeli? Ani vám by nemělo být právě nejlíp, ledaže jste dolévala jen Marinovi a sama zůstala střízlivá. Marino je na tom dneska hodně špatně. Přímo žalostně. Jeho stav je natolik vážný, že si vyžádal odborné ošetření.” Tohle všechno ze sebe Scarpettová chrlí, zatímco rázně kráčí do zadní části domu, kde je kuchyň.

„Jaké odborné ošetření?”

„Samozřejmě lékařské.”

„Byl u doktora?”

„Podrobil se důkladné prohlídce a veškerá jeho zranění jsou teď fotograficky zdokumentovaná. Od prvního do posledního. Cítí se opravdu zle.” Scarpettová vejde do kuchyně a okamžitě si všimne, že lahvička sirupu proti kašli, která minule stála skoro těsně vedle kávovaru, zmizela. Není ji vidět ani nikde jinde. Scarpettová si sundá bavlněné rukavice a schová je do kapsy kostýmu.

„Po tom, co provedl, se musí cítit zle.”

„Nenamáhejte se, nikdo vám neuvěří,” prohodí Scarpettová a natočí do skleněné konvice vodu. „Vaše historka je skrz naskrz vylhaná. Pokud máte nějaká poranění, ukažte mi je.”

„Jestli je někomu ukážu, pak jedině policii.”

„Kde najdu kávu?”

„Nevím, co si myslíte, ale je to jinak.” Paní Paulssonová otevře mrazák a položí vedle konvice balíček kávy, z kuchyňské skřínky vyndá krabici s filtry. Zbývající práci přenechá Scarpettové.

„Dopátrat se pravdy je poslední dobou čím dál obtížnější,” odpoví Scarpettová. Zasune do kávovaru filtr a malou odměrkou, kterou našla v balíčku, nasype kávu. „Proč? Jaký to má důvod? Stále se nám nedaří zjistit, co se stalo Gilly. A teď nám zřejmě uniká i pravda o minulé noci. Ráda si poslechnu vaši verzi pravdy, paní Paulssonová. Ostatně proto jsem se u vás dneska zastavila.”

„Nehodlala jsem nic hlásit na policii,” pronese zahořklým tónem paní Paulssonová. „Jinak bych to přece už dávno udělala, nemyslíte? Byla jsem přesvědčená, že si Pete pěkně užil. Taková je pravda.”

„Pěkně užil?” Scarpettová se zády opře o kuchyňskou linku a v pase překříží ruce. Místností se line vůně překapávané kávy. „Kdybyste dneska vypadala stejně jako on, asi byste sotva byla přesvědčená, že jste si pěkně užila.”

„Nevíte, jak vypadám.”

„Docela svižně se pohybujete a z toho soudím, že vám určitě neublížil. Ve skutečnosti se po té spoustě bourbonu vůbec na nic nezmohl, viďte? Sama jste o tom před chvílí mluvila.”

„Vy s ním něco máte? Tak proto jste tady?” Paní Paulssonová se zatváří poťouchle a v očích jí bleskne zvědavost.

„Jistě, něco s ním mám. Ale rozhodně nejde o vztah, jaký byste dokázala pochopit. Zmínila jsem se vám, že jsem taky doktorka práv? Zajímá vás, co čeká lidi, kteří někoho falešně obviní z fyzického útoku nebo znásilnění? Už jste někdy byla ve vězení?”

„Vy prostě žárlíte. Už je mi to jasné.” Paní Paulssonová se samolibě usměje.

„Myslete si, co chcete. Ale myslete taky na vězení, paní Paulssonová. A když někoho obviňujete ze znásilnění, myslete na důkazy, které z vás udělají sprostou lhářku.”

„Buďte bez obav, já žádné obvinění nechystám.” V obličeji paní Paulssonové se objeví tvrdý výraz. „Mě by stejně nikdo neznásilnil. Mohl by si to zkusit! A Pete? Pete je prostě jen velké dítě. To jediné o něm můžu říct. Dítě. Myslela jsem, že s ním bude zábava. No, pořádně jsem se spletla. Klidně si ho nechte, slečno doktorko, advokátko, nebo co vlastně jste.”

Káva je hotová. Scarpettová se zeptá na hrnky, paní Paulssonová podá dva ze skřínky a najde i dvě lžičky. Obě ženy usrkávají horkou kávu vestoje. A náhle se paní Paulssonová rozpláče. Hryže si spodní ret, slzy se jí řinou z očí a stékají po tvářích.

„Nechci jít do vězení,” vrtí hlavou.

„Rozumím,” pokývne Scarpettová. „A sama bych taky byla raději, kdybyste zůstala na svobodě. Proč jste mu to udělala?”

„Co spolu dělají dva dospělí lidé, je čistě soukromá věc.”

„Když někoho pokoušete a podrápete do krve, není to čistě soukromá věc, ale trestný čin. Dáváte přednost drsnému sexu?”

„Vy musíte být pěkná puritánka.” Suzanna Paulssonová zvolna zamíří ke stolu a posadí se. „O spoustě zajímavých variant jste asi v životě neslyšela.”

„Možná máte pravdu. Povězte mi o té vaší hře.”

„Zeptejte se jeho.”

„Vím, co si Marino myslí o vaší hře, alespoň o té, co jste s ním hrála minulou noc.” Scarpettová se napije kávy. „Vy tyhle hry provozujete už delší dobu, že? Začaly s vaším bývalým manželem Frankem?”

„Nemusím vám nic vysvětlovat,” prohlásí paní Paulssonová od stolu. „Nevidím jediný důvod, proč bych měla.”

„Když jsme v Gillyině prádelníku našli růži, poznamenala jste, že by o ní mohl něco vědět Frank. Co jste tím chtěla naznačit?”

Žena neodpoví. Sedí u stolu, oběma dlaněmi svírá hrnek s kávou, v očích vztek a zášť.

„Paní Paulssonová, domníváte se, že Frank mohl Gilly ublížit?”

„Nevím, kdo tam dal tu růži.” Suzanna Paulssonová hledí do zdi, přesně na totéž místo, kam zírala, když s ní Scarpettová hovořila včera. „Já ji tam nedávala. A předtím v pokoji nebyla, alespoň jsem ji nikde neviděla. Přitom jsem předchozího dne otvírala zásuvky, urovnávala jsem prádlo a další věci. Gilly byla hrozně nepořádná. Věčně jsem po ní musela uklízet. Žádnou věc, kterou vzala do ruky, by za nic na světě neuložila zpátky.” Zarazí se a zmlkne. Dál upřeně zírá do zdi.

Scarpettová trpělivě čeká. Vteřiny plynou a ticho se zdá čím dál tíživější.

„Nejhorší to bylo v kuchyni,” konečně opět promluví paní Paulssonová. „Vyndala z ledničky jídlo a pak ho klidně nechala stát na lince. Třeba i zmrzlinu. Neumíte si představit, kolik jídla jsem vyhazovala.” Její obličej se stáhne lítostí. „Nebo mléko. Skoro denně jsem vylévala do dřezu krabice zkyslého mléka.” Hlas jí stoupá a klesá, zaznívá v něm zlost. „Sakra, víte, jaké to je, když musíte pořád po někom uklízet?”

„Ano, vím,” kývne Scarpettová. „To byl také jeden z důvodů, proč jsem se rozvedla.”

„A Frank není o moc lepší,” pokračuje paní Paulssonová s pohledem upřeným na stěnu. „Pokud jde o ty dva, pomalu jsem nic jiného nedělala, jenom uklízela a zase uklízela.”

„Jestli Frank něco Gilly provedl, co myslíte, že by to mohlo být?” Scarpettová se snaží neklást otázky, na jaké lze odpovědět buď ano, nebo ne.

Paní Paulssonová dál zírá do zdi. Nemžiká. „Svým způsobem jí ublížil.”

„Mluvím o tělesném ublížení. Gilly je mrtvá.”

Suzanně Paulssonové vyhrknou slzy. Prudkým pohybem ruky si je setře, ale nepřestane zírat na stěnu. „Nebyl tady, když se to stalo. Pokud vím, v tomhle domě nebyl.”

„Když se stalo co?”

„Nebyl tu, když jsem odjela do lékárny. Ať už se pak stalo cokoliv.” Paní Paulssonová si znovu otře oči. „Vrátila jsem se a uviděla otevřené okno v jejím pokoji. Předtím bylo zavřené. Možná ho otevřela Gilly. Nevím. Netvrdím, že jí to provedl Frank. Ale určitě s tím má něco společného. Každému, ke komu se kdy přiblížil, způsobil smrt nebo zkázu. Je dost zvláštní uvažovat takhle o člověku, který je lékař, co říkáte?”

„Už musím běžet, paní Paulssonová. Vím, že to pro vás v žádném ohledu nebyl snadný rozhovor. Máte číslo mého mobilu. Jestli vás napadne cokoliv důležitého, zavolejte mi.”

Suzanna Paulsonová mlčky přikývne. Dál zírá na stěnu a pláče.

„Možná byl už předtím ve vašem domě někdo, o kom bychom měli vědět. Někdo kromě Franka. Možná někdo, koho sem Frank zval. Možná člověk, který s vámi hrával tu hru.”

Scarpettová zamíří ke dveřím, ale žena se ani nezvedne ze židle.

„Zavolejte, kdybyste si někoho takového vybavila. Gilly nezemřela na chřipku. Musíme přesně zjistit, co se jí stalo. A my to zjistíme. Dříve nebo později. Určitě byste si přála, aby to bylo co nejdřív, nemám pravdu?”

Žena neodpoví. Zírá do zdi.

„Můžete mi volat kdykoliv,” pokračuje Scarpettová. „Teď už půjdu. A samozřejmě mi taky můžete zavolat, kdybyste něco potřebovala. Mimochodem, hodilo by se mi pár větších igelitových pytlů. Máte tu nějaké?”

„Pod dřezem,” řekne tiše paní Paulssonová. „AIe jestli vám jde o tamty věci, klidně je pusťte z hlavy.”

Scarpettová otevře skřínku pod dřezem a vytáhne z krabice čtyři velké igelitové pytle na odpadky. „Ráda bych ty věci pustila z hlavy,” odpoví. „Ale pro jistotu si je přece jen odnesu.”

Zastaví se v ložnici, posbírá sbalené lůžkoviny, vojenské tričko a parašutistické boty a všechno uloží do pytlů. V obývacím pokoji si oblékne kabát a vyjde zpátky do nepohody. Nese k autu čtyři pytle; dva s lůžkovinami jsou dost těžké, oba zbývající obsahují jen boty a tričko. Špinavá studená voda z kaluží na cihlové pěšině rychle proniká přes okraje střevíců, ze všech stran útočí ledový déšť.

32

V restauraci Other Way Lounge vládne šero. Ženy, které tu obsluhují, už po Edgaru Allanu Pogueovi přestaly pokukovat. Zprvu se tvářily zvědavě, pak opovržlivě či lhostejně a teď si ho prostě vůbec nevšímají. Edgar Allan uchopí stopku višně nakládané v maraskinu a beze spěchu na ní uváže uzel.

Popíjí Krvavý západ slunce, specialitu podniku. Jedná se o směs vodky a Dalších přísad, jak jim v duchu říká. Ony Další přísady, oranžové a červené, nestejnoměrně stékají ke dnu sklenice. Koktejl skutečně vypadá jako západ slunce, ovšem stačí, abyste sklenici párkrát naklonili, tekutiny, sirupy a Další přísady se vzájemně promíchají a nápoj dostane obyčejnou oranžovou barvu. Když se rozpustí led, zbytek ve sklenici připomíná mdlé pomerančové šťávy, které Edgar Allan znával v dětství. Ukrývaly se v plastových pomerančích a pít se daly zeleným brčkem ve tvaru stopky. Byly ředěné a málo chutné, ale zářivý plastový obal vždycky sliboval, že obsah bude čerstvý a lahodný. Kdykoliv přijeli na jižní Floridu, prosil Edgar Allan matku, aby mu jeden z plastových pomerančů koupila, a pokaždé se znovu zklamal.

Lidé jsou jako ty plastové pomeranče, povrch se často zdá lákavý, obsah však nestojí za nic. Edgar Allan zvedne sklenici a zvíří naoranžovělou sedlinu u dna. Přemýšlí, jestli si má objednat další Krvavý západ slunce, zároveň počítá, kolik mu zbývá na hotovosti, a také zvažuje, do jaké míry zůstal střízlivý. Opilý rozhodně není. Nikdy v životě se neopil. Opilosti se velmi obává a nedokáže konzumovat Krvavý západ slunce či jiné koktejly, aniž pečlivě analyzuje možné účinky každého loku. Neméně nebezpečná je i kalorická hodnota, po alkoholu se totiž tloustne. Matka Edgara Allana byla obézní. S postupujícím věkem odporně ztloustla, což působilo o to žalostněji, že kdysi bývala hezká. Sklony k otylosti máme v rodině, říkávala. Když se budeš pořád cpát, brzy pochopíš, co mám na mysli, říkávala. Vidíš, takhle to začíná, přesně kolem pasu, říkávala.

„Dám si ještě jeden,” oznámí Edgar Allan Pogue s nejistou nadějí, že někdo jeho slovům naslouchá.

Restaurace Other Way Lounge se podobá maličké klubovně zaplněné dřevěnými stolky s černými ubrusy. Na stolcích jsou svíčky, ale Edgar Allan je nikdy neviděl zapálené. V rohu místnosti stojí kulečníkový stůl, ale Edgar Allan tam nikdy neviděl nikoho hrát. Zdá se, že zdejší hosty kulečník absolutně nezajímá, a omšelý stůl pokrytý vybledlou červenou plstí tady zůstal z nějaké dřívější éry. Kdysi možná podnik vypadal úpině jinak. Kdysi bylo všechno jiné.

„Rád bych si dal ještě jeden,” opět se ozve Edgar Allan.

Ženy, které tu pracují, jsou hostesky, nikoliv číšnice, a očekávají, že se k nim každý bude také jako k hosteskám chovat. Přicházející a odcházející gentlemani na ně neluskají prsty, neboť hostesky jsou dámy a vyžadují úctu, dokonce tolik úcty, až má Pogue někdy pocit, že jen díky jejich laskavosti tu vůbec smí sedět a utrácet své peníze za ty ubohé a ředěné Krvavé západy slunce. Očima bloudí v šeru a po chvíli zahlédne rusovlásku. Žena je oblečená do vyzývavě kratičké černé šatové sukně, pod níž by měla být, ale není blůza. Šatová sukně tedy nijak zvlášť nezakrývá to, co by bylo vhodné zakrýt, nicméně u stolku Edgara Allana se rusovláska příliš nepředklání, ani když oprašuje ubrus nebo přináší pití. Mnohem víc a s ochotou nabízí v předklonu podívanou vybraným pánům, kteří dávají tučné spropitné a umějí vést světácké řeči. K šatové sukni patří i náprsenka, vlastně jenom čtvereček černé látky, velký asi jako list dopisního papíru a velmi volně přichycený dvěma černými stužkami. Kdykoliv se žena předkloní, třeba aby zvedla prázdnou sklenku, nebo jen tak v rámci rozhovoru, pod titěrnou náprsenkou se všechno viní a snad z ní občas i něco vyklouzne, ale protože je tu skoro tma a u jeho stolku se rusovláska ještě nikdy pořádně nepředklonila a nejspíš ani nepředkloní, Edgar Allan dosud nic zajímavého nespatřil.

Zvedne se ze svého místa nedaleko dveří. Netouží křičet, že by si přál další Krvavý západ slunce, a také už si není jistý, jestli ho chce. Stále přemýšlí o zářivě oranžovém plastovém pomeranči se zeleným brčkem - a čím víc se rozpomíná na svá opakovaná zklamání, tím nespravedlivější mu připadají. Zatímco postává vedle stolku, vytáhne z kapsy dvacetidolarovku. Pro personál podniku Other Way Lounge peníze představují totéž, co pro psa voňavý kus masa. Okamžitě se ozve klapot lodiček na jehlových podpatcích. Rusovláska se blíží, všechno pod její náprsenkou se bouřlivě viní, hýždě v těsné kratičké sukni se napínají a kroutí. Zblízka je vidět, že dáma není nejmladší. Může jí být sedmapadesát, osmapadesát, snad i šedesát.

„Už nás opouštíte, zlato?” Rusovláska sebere bankovku a ani se na něho nepodívá.

Její pravou tvář zdobí černé znamínko, patrně nakreslené tužkou na obočí. Edgar Allan by odvedl lepší práci. „Chtěl jsem si dát ještě jednou,” poznamená.

„To my všichni, zlato.” Její smích připomíná vřískání kočky.

„Vydržte vteřinku, hned vám to přinesu.”

„Kdepak, musím běžet,” řekne Edgar Allan.

„Bessie, děvče zlaté, copak je s mou whisky?” zeptá se muž sedící u nedalekého stolku.

Pogue si ho všiml už předtím, viděl ho přijíždět v obrovském novém stříbřitém cadillaku. Muž je hodně starý, bude mu nejméně osmdesát, možná jedenaosmdesát nebo dvaaosmdesát. Má na sobě bleděmodrý oblek z hrubě tkané bavlněné látky a stejně bleděmodrého motýlka. Bessie se zavrtí a chvatně k němu zamíří. Pogue jako by tu náhle nebyl, přestože dosud neodešel. A tak zcela nepovšimnut a bez rozloučení zmizí. Nikdo mu už nevěnuje pozornost. Projde masivními tmavými dveřmi a ocitne se venku na vyštěrkovaném parkovišti, venku ve tmě, venku pod černými olivovníky a palmami, které lemují chodník. Edgar Allan stojí v hustém stínu stromů a pozoruje benzinovou pumpu Shell na druhé straně Severní 26. avenue, pozoruje velkou žlutou mořskou mušli zářící do noci, nastavuje tvář vlahému vánku a cítí se natolik příjemně, že se ještě dalších pár minut jenom tak dívá.

Při pohledu na rozsvícenou firemní mušli se mu opět z paměti vynoří ony plastové pomeranče. Edgar Allan netuší proč, ledaže mu je matka kupovala u čerpacích stanic, což je docela dobře možné. Ano, to by dávalo smysl. Asi mu je občas kupovala, pravděpodobně po deseticentu za kus, když v létě jezdili z Virginie na Floridu do Vero Beach, aby navštívili babičku, která měla peníze, spoustu peněz. Vždycky bydleli v hotýlku s názvem U Naplaveného dříví. Dům skutečně vypadal, jako by ho postavili z naplaveného dřeva, ale jinak si Pogue vybavuje hlavně to, že v noci tam spával na téže nafukovací matraci, kterou za dne používal ve vodě.

Matrace byla dost malá a ruce i nohy mu z ní visely stejně, jako když na ní kroužil po zviněné vodní hladině. Takhle tedy spával v obývacím pokoji, zatímco matka byla zamčená v ložnici, přičemž jediné klimatizační zařízení hučelo z okna právě za zavřenými a zamčenými dveřmi té ložnice. Edgar Allan si pamatuje, jak trpěl horkem a silně se potil. Kůže spálená sluncem se lepila k plastové matraci. Kdykoliv se pohnul, cítil bolest, jako by si prudce strhával náplast. Celou noc, celý týden. To byla jejich letní dovolená. Jediná, kterou si rok co rok užívali. Vždycky v srpnu.

Pogue sleduje blížící se reflektory a vzdalující se koncová světla vozidel, jasně bílé a červené oči prolétávající tmou. Vzhlédne vlevo nahoru a počká, až se na semaforu změní světla. Když se to stane, provoz poleví. Edgar Allan přejde volný východní pruh a proplete se mezi auty v západním pruhu. Před pumpou Shell zvedne hlavu k jasně žluté mušli zářící vysoko nad ním, ale zároveň si všimne i dvou starců, jednoho v bachratých šortkách a druhého v pomačkaném obleku, kteří u stojanů čerpají benzin. Pogue se dál drží ve stínu. Velmi tiše se přesune ke skleněným dveřím, provázen cinkotem zvonku vejde dovnitř a zamíří rovnou dozadu k nápojovým automatům. Paní za pultem právě markuje sáček bramborových lupínků, šestikusové balení piva a benzin. Na Edgara Allana se ani nepodívá.

Poblíž automatu s kávou stojí automat s limonádou. Pogue si u něj vezme pět největších plastových kelímků a víček a vrátí se k pultu. Kelímky jsou ozdobené barevnými postavičkami z kreslených filmů, víčka si vybral bílá, každé s malou hubičkou na pití. Pogue postaví kelímky a víčka na pult.

„Nemáte náhodou plastové pomeranče se zelenými brčky a pomerančovou šťávou?” zeptá se ženy za pultem.

„Cože?” Žena nakrčí čelo a vezme do ruky jeden z kelímků. „Jsou prázdné. Berete si limonádu, nebo ne?”

„Ne,” odpoví Pogue. „Chci jenom kelímky a víčka.”

„Samotné kelímky neprodáváme.”

„Ale já nic jiného nechci.”

Žena se přes okraj brýlí zahledí do jeho tváře a Pogue se v duchu ptá, co asi vidí, když na něho takhle zírá. „Opakuju vám, že samotné kelímky neprodáváme.”

„Koupil bych si nějaké pomerančové nápoje, jestli je máte,” řekne Pogue.

„Jaké pomerančové nápoje?” Žena už neskrývá netrpělivost. „Vidíte tamhle vzadu tu velkou chladicí skříň? Máme jen to, co je uvnitř.”

„Ty plastové pomeranče vypadají jako pravé a šťáva se z nich pije zeleným brčkem.”

Ženin hněv se mění v údiv, její zářivě namalované rty se široce rozvírají a nabízejí úsměv, který Edgaru Allanovi připomíná vydlabanou halloweenskou dýni. „No to mě podrž, už vím, o čem mluvíte. Máte na mysli ty zatracené pomerančové limonády. Ale drahoušku, kdypak se naposledy prodávaly? Sakra, dávno jsem na ně zapomněla.”

„Takže si vezmu jenom ty kelímky a víčka.”

„Kristepane, vzdávám se. Naštěstí mi už pomalu končí služba.”

„Dlouhý večer, co?” řekne Pogue.

„Delší, než si myslíte.” Žena se rozesměje. „Ty zatracené pomeranče s brčky.” Podívá se ke dveřím, jimiž vchází stařec v bachratých šortkách, aby zaplatil za benzin.

Pogue mu nevěnuje pozornost. Upřeně pozoruje ženu, její obarvené vlasy s platinovým leskem rybářského vlasce, její napudrovanou pleť, která se podobá zvrásněné měkké textilii. Na dotek ta pleť jistě připomíná motýlí křídla. Kdyby se jí dotkl, zrnka pudru by opadávala, lehoučká jako rozdrcené kousky motýlích křídel. Na jmenovce si Pogue přečte: EDITH.

„Dobrá, víte, jak to uděláme?” řekne Edith. „Budu vám počítat padesát centů za jeden prázdný kelímek a víčka přidám zdarma. Mám tu další zákazníky.” Prsty vyťukají cenu a zásuvka pokladny se otevře.

Pogue podá Edith pětidolarovou bankovku, a když si bere zpátky drobné, jeho prsty se dotknou Edithiných prstů, obratných, chladných a měkkých, a Pogue hned pozná, že kůže na nich je uvolněná, jak tomu bývá u žen jejího věku. Venku ve vlhké tmě počká, až se na semaforu změní světla, a pak přejde ulici stejně jako před několika minutami. Zastaví se pod týmiž černými olivovníky a palmami a chvíli sleduje vchod restaurace Other Way Lounge. Nikdo nevchází, ani neodchází. Edgar Allan Pogue chvatně zamíří ke svému autu a nasedne.

33

„Měla jsi mu o tom povědět,” řekne Marino. „I kdyby se třeba ukázalo, že je všechno jinak, než myslíš, měl by vědět, co se děje.”

„Takhle lidé velmi snadno vykročí špatným směrem,” namítne Scarpettová.

„Jo, jenže někdy taky získají slušnej náskok.”

„V tomhle případě sotva.”

„Fajn, ty jsi šéfka, doktorko.”

Marino je natažený na své posteli v hotelu Marriott na Broad Street, Scarpettová se posadila do téhož křesílka jako předtím, ale přitáhla si ho blíž k lůžku. Marino dál vypadá hřmotně, ale oblečený do volného bílého bavlněného pyžama, které mu koupila v obchodním domě jižně od řeky, nepůsobí tak hrozivým dojmem. Pod lehkou měkkou látkou prosvítají tmavě oranžové skvrny od Betadinu. Jak Marino tvrdí, rány už nebolí, alespoň ne tolik. Scarpettová se ze zabláceného kostýmu převlékla do žlutohnědých manšestrových kalhot a tmavomodrého roláku, na nohou má mokasíny.

Nechtěla Marina zvát do svého pokoje, a proto jsou opět v jeho pokoji. Právě dojedli sendviče, které jim přinesla pokojová služba, a teď spolu jen tak rozmlouvají.

„Stejně nechápu, proč se ho jednoduše nezeptáš na radu,” prohodí Marino, ale spíš se snaží vyzvídat. Pokud jde o její vztah s Bentonem, Marino nikdy nedokáže ovládnout svou zvědavost. Scarpettová to znovu a znovu přijímá s podrážděním, uvědomuje si však, jak marné je chtít ho napravit.

„Hned ráno odnesu do laboratoře ty vzorky půdy,” řekne mu. „Brzy se tedy dozvíme, jestli se někde stala chyba. Pokud ano, bylo by zbytečné Bentona obtěžovat. Chyba je prostě chyba a nemá přímý vztah k případu.”

„Ovšem ty na žádnou chybu nevěříš,” vzhlédne Marino z hromady polštářů, které mu Scarpettová navršila pod záda. Jeho oči se zdají jasnější. A také má lepší barvu.

„Sama nevím, čemu mám věřit,” povzdechne si Scarpettová. „Jedno ani druhé nedává smysl. Jestli nejde o chybu, jak bys vysvětlil, že totožné důkazní materiály byly zajištěné na tělech traktoristy i Gilly Paulssonové, a že se tedy objevily ve dvou různých případech? Třeba máš svou teorii.”

Marino usilovně přemýšlí, oči upřené na okno, za nímž ve tmě září světla Richmondu. „Žádný vysvětlení mě nenapadá, přísahám, absolutně žádný. Samozřejmě kromě tý pitomosti, co jsem plácnul na poradě.”

„Ty že bys plácnul nějakou pitomost?” opáčí Scarpettová.

„Počkej, teď mluvím vážně. Jak by na sobě Theodore Whitby mohl mít stejný stopy jako Gilly Paulssonová? Především zemřela o dva týdny dřív, ne? Proč by je tedy vůbec na sobě měl, ke všemu čtrnáct dní potom, co se objevily u ní? Kdepak, tohle nevypadá dobře,” uzavře Marino svou úvahu.

Scarpettová se tváří sklesle. Pociťuje mírnou nevolnost, ve které se naučila rozpoznávat projev strachu. Momentálně se nabízejí pouze dvě logická vysvětlení - vzájemná kontaminace a chybné označení vzorků. K obému může dojít mnohem snáze, než se lidé domnívají. Stačí jediný sáček s důkazním materiálem vsunout do nesprávné obálky, stačí jedinou zkumavku se vzorkem odložit na nesprávný stojánek, stačí jediný štítek špatně označit nebo přilepit. Prostě stačí pár vteřin nepozornosti a důkazní materiál náhle pochází ze zcela absurdního zdroje, v horším případě dává odpověď na nějakou zásadní otázku, která může zbavit viníka podezření, nebo naopak poslat nevinného před soud, do vězení, na smrt. Scarpettová si připomene ty nešťastné zubní náhrady. Znovu před sebou vidí vojáka z Fort Lee, pokoušejícího se nasadit nesprávné protézy do úst obézní ženy. Přesně takový okamžik nepozornosti stačí.

„Stejně pořád nechápu, proč si o tý věci nepromluvíš s Bentonem,” zabručí Marino a natáhne se pro sklenici vody. „A mimochodem, co by bylo špatnýho na tom, kdybych si dal pár piv? Jen abych si kapku spravil chuť?”

„A co by na tom bylo dobrého?” Scarpettová drží v klíně složku a zvolna listuje kopiemi zpráv. Doufá, že jí známé údaje o traktoristovi a Gilly Paulssonové přece jen prozradí něco nového. „Alkoholické nápoje narušují proces hojení. Ostatně příliš přátelsky se k tobě nechovají, nemám pravdu?”

„Jo, včera mi daly zabrat.”

„Ale objednej si, co chceš. Nehodlám tě vodit za ručičku.”

Marino váhá a Scarpettová tuší, že by si přál, aby mu řekla, co má dělat. Už mu však nechce radit. V minulosti se o to opakovaně a marně pokoušela. Teď ji dávno přestala bavit role druhého pilota vedle člověka, který se řítí životem jako bláznivý bombardér. Marino koukne po telefonu, pokrčí rameny a vezme si vodu.

„Jak je ti?” zeptá se Scarpettová. „Nepotřebuješ další tabletu Advilu?”

„Je mi fajn. I když po pár pivech by mi bylo líp.”

„To záleží jenom na tobě.” Scarpettová otočí stránku a zahledí se na dlouhý seznam prasklých a roztržených vnitřních orgánů pana Whitbyho.

„Víš určitě, že nezavolá poldy?” ozve se Marino.

Scarpettová na sobě cítí jeho zoufalé oči. Přímo se do ní propalují. Nemá mu za zlé, že je vystrašený. Samotné obvinění by ho zničilo, taková je pravda. Znamenalo by konec Marinovy kariéry v bezpečnostních složkách. A nelze ani vyloučit, že richmondská porota by ho shledala vinným. Je to pořádný kus chlapa a útlá paní Paulssonová by se jistě dokonale předvedla jako bezmocná a politováníhodná oběť. Scarpettové se znovu zmocní hněv.

„Nezavolá je,” odpoví. „Donutila jsem ji odkrýt karty. Dneska se jí bude zdát o spoustě působivých důkazů, které jsem odvezla z jejího stařičkého domku. A především se jí bude zdát o té hře. Vážená paní Paulssonová rozhodně netouží, aby se všude vykládalo, jakými hrátkami se po večerech baví. Dovol mi otázku.” Scarpettová zvedne hlavu od papírů. „Myslíš si, že kdyby Gilly žila a byla doma, prováděla by s tebou Suz, jak jí říkáš, všechny ty úchylnosti? Ptám se čistě teoreticky. Zajímá mě tvůj instinkt. Nic ti nenapovídá?”

„Mám dojem, že si vždycky dělala a dělá, co chce.” V Marinově chraptivém hlase zaznívají tóny urážky a pokoření, mírně zastřené pocitem studu.

„Vzpomeneš si, jestli byla opilá?”

„Byla v náladě. Parádně rozjetá.”

„Díky alkoholu, nebo snad ještě něčemu jinému?”

„Nepolykala žádný pilulky, nic nekouřila a nešňupala, nic si nepíchala, alespoň já to neviděl, jenže spousty věcí mi pravděpodobně unikly.”

„Někdo si bude muset popovídat s Frankem Paulssonem.” Scarpettová už pročítá další zprávu. „Podle toho, co zítra zjistíme, třeba požádáme o pomoc Lucy.”

Marinovou tváří se prvně po dlouhých hodinách mihne úsměv. „A sakra. Skvělej nápad! Koneckonců je pilotka. Proč ji tedy na toho zvrhlíka nepustit?”

„Přesně tak.” Scarpettová otočí další stránku a tiše si povzdechne. „Nic, absolutně nic nového jsem se nedozvěděla. Gilly někdo udusil, v jejích ústech se našly úlomky laku a kovu. Smrtelná zranění pana Whitbyho odpovídají tomu, že ho přejel traktor. Každopádně musíme zjistit, jestli náhodou neexistuje možnost, že by se Whitby znal s Paulssonovými.”

„Suz by to měla vědět,” podotkne Marino.

„Doufám, že tě nenapadne jí zavolat!” připomene mu Scarpettová situaci. „Nepokoušej štěstí,” dodá a připojí přísný pohled.

„Buď bez obav, já jí volat nebudu. Chtěl jsem jen říct, že třeba toho traktoristu znala. Třeba taky chodil hrát tu zatracenou hru. Třeba si založili nějakej klub úchyláků.”

„Ale nebyli sousedé.” Scarpettová nahlédne do Whitbyho složky. „Bydlel skoro až u letiště, což samozřejmě nemusí být podstatné. Až zítra budu v laboratořích, můžeš zkusit, jestli by se na něho dalo něco najít.”

Marino neodpoví. Ani trochu netouží mluvit s richmondskými policisty.

„Musíš do toho jít.” Scarpettová sklapne složku.

„To jako do čeho?” Marino sklouzne očima k telefonu, nejspíš opět s myšlenkou na pivo.

„Netvař se, že mi nerozumíš.”

„Nesnáším tyhle tvý nejasný narážky,” rozmrzele zabručí Marino. „Jak mám něco pochopit z jednoho nebo ze dvou slov? Jo, znám pár chlapů, který by ocenili ženskou, co zbytečně neřeční.”

Scarpettová složí ruce na složce v klíně a skoro pobaveně čeká, co bude následovat. Kdykoliv mám pravdu, pomyslí si, Marino se vzteká.

„Tak fajn,” nevydrží Marino dlouho mlčet. „Do čeho musím jít? Prozraď mi laskavě, co mě nemine. Teda kromě cvokárny, protože si napůl jako blázen už stejně připadám.”

„Musíš jít do toho, z čeho máš strach. A ty máš právě teď strach z policistů. Pořád se bojíš, že jim paní Paulssonová přece jen zavolala. Nezavolala jim. A nezavolá. Překonej sám sebe a strach zmizí.”

„Tady nejde o strach,” zamračí se Marino. „Jde o to, že jsem se zachoval jako debil.”

„Výborně. Takže navštívíš detektiva Browninga nebo nějakého jiného policistu, protože když to neuděláš, ta nálepka hlupáka ti zůstane. Já se teď vrátím do svého pokoje.” Scarpettová se zvedne a odsune křesílko zpátky k oknu. „Sejdeme se dole v hale. Přesně v osm.”

34

Sedí v posteli a pije Cabernet, není to právě nejlepší víno, zůstává po něm jakási ostrá pachuť. Přesto Scarpettová, sama uvnitř hotelového pokoje, dopije sklenku až do dna. V Aspenu je o dvě hodiny méně a Benton možná bude někde na večeři nebo na pracovní schůzce, zcela zaměstnán případem, svým tajným případem, který s ní nehodlá probírat.

Scarpettová si urovná polštáře za zády a odloží sklenku na noční stolek, těsně vedle telefonu. Od telefonu sklouzne pohledem k televizi. Uvažuje, jestli ji má zapnout, a rozhodne se, že ji nezapne. Znovu se podívá na telefon a zvedne sluchátko. Vyťuká číslo Bentonova mobilu, neboť Benton jí řekl, aby mu nevolala domů na pevnou linku, a myslel to vážně. Vyjádřil se zcela jasně. Nevolej na číslo do bytu, povídal. Pevnou linku nebudu brát.

Nevidím v tom žádnou logiku, odpověděla mu - a teď jí připadá, jako by se rozhovor odehrál před mnoha měsíci. Proč nebudeš v bytě brát telefon?

Nechci se rozptylovat, odpověděl. Proto nehodlám zvedat sluchátko pevné linky. Pokud se mnou opravdu budeš potřebovat mluvit, zavolej mi na mobil. Není v tom nic osobního, Kay. Prostě jde o nezbytné opatření. Jistě chápeš.

Benton se ozve po druhém zazvonění.

„Co právě děláš?” zeptá se Scarpettová s pohledem upřeným na nezapnutou televizní obrazovku naproti posteli.

„Ahoj,” odpoví tiše a s jistým odstupem. „Jsem ve své pracovně.”

Scarpettová si představí ložnici ve druhém patře aspenského bytu, kterou Benton proměnil v pracovnu. V duchu ho vidí sedět za psacím stolem a zírat na počítač s otevřeným dokumentem. Při pomyšlení, že Benton zůstal doma a věnuje se svému případu, je jí hned lépe.

„Mám za sebou dost těžký den,” řekne Scarpettová. „A jak jsi na tom ty?”

„Pověz mi, co se děje.”

Scarpettová začne mluvit o doktoru Marcusovi, po několika stručných větách toho však nechá. Zmíní se o Marinovi, ale opět se omezí jenom na pár slov. Mozek jí stávkuje a navíc ji Benton z nějakého důvodu popuzuje. Stýská se jí po něm a zároveň k němu pociťuje nepochopitelnou nevraživost. Vlastně se jí nechce cokoliv mu prozrazovat.

„Vyprávěj o sobě,” vybídne ho po chvíli. „Lyžuješ? Chodíš na túry se sněžnicemi?”

„Ne.”

„Sněží tam?”

„Momentálně ano. A kde právě jsi?”

„Kde jsem?” Její podráždění ještě zesílí. Bez ohledu na to, co jí před několika dny řekl, a co vůbec ví o jeho případech, se cítí uražená a rozmrzelá. „Ptáš se mě, jen aby řeč nestála, nebo jsi vážně zapomněl, že jsem v Richmondu?”

„Samozřejmě nezapomněl. Myslel jsem to jinak.”

„Je tam s tebou někdo? Máš jednání nebo něco takového?”

„V podstatě ano,” odpoví Benton.

Scarpettová už lituje, že mu zavolala. Dobře ví, jaký je, když nemůže mluvit, když telefonické rozhovory nepokládá za bezpečné. Ne, neměla mu volat. Znovu si Bentona představí v jeho pracovně a uvažuje, co dalšího by právě mohl dělat. Třeba se obává elektronického sledování. Prostě neměla volat. A třeba je jenom zavalený prací. Nicméně Scarpettová by byla raději, kdyby si jeho úsečnost či roztržitost mohla vysvětlit spíš bezpečnostními důvody než spoustou práce. Každopádně jsem mu neměla volat, pomyslí si znovu.

„Dobrá,” řekne do telefonu, „omlouvám se, že jsem zavolala. Už dva dny jsme spolu nemluvili. Chápu, vyrušila jsem tě uprostřed něčeho důležitého, tak promiň. Ale jsem unavená.”

„Voláš, protože jsi unavená?”

Dobírá si mě, soudí Scarpettová, nenápadně si ze mě dělá legraci, ale zároveň z jeho slov zní mírná výčitka. Nechce si myslet, že mu volám jen proto, že jsem unavená. „Vždyť víš, jak se chovám, když jsem unavená,” zažertuje a s úsměvem si přitiskne sluchátko k uchu. „Když jsem unavená, dokonale nad sebou ztrácím kontrolu.” Náhle v pozadí zaslechne jakýsi hluk, snad hlas, ženský hlas. „Je tam s tebou někdo?” opět se zeptá, tentokrát bez úsměvu.

Následuje dlouhá pauza a Scarpettová znovu rozpozná čísi tlumený hlas. Možná má Benton puštěné rádio, pomyslí si. Nebo televizi. Pak už není slyšet vůbec nic.

„Bentone? Jsi tam ještě? Bentone?”

Ticho.

„Do háje,” zamumlá Scarpettová a zavěsí.

35

Publix na Hollywood Plaza je rušný. Edgar Allan Pogue s igelitovými nákupními taškami v rukou kráčí přes parkoviště a neustále se obezřele rozhlíží na všechny strany. Ale nikdo si ho nevšímá. A kdyby si ho náhodou někdo všiml, vůbec by to nevadilo. Edgara Allana si lidé nepamatují a nezabývají se jím. Nikdy si ho nepamatovali a nikdy se jím nezabývali. Kromě toho přece nic špatného nedělá. Vlastně jenom prokazuju světu laskavost, pomyslí si, zatímco prochází těsně za okrajem světla, které na parkoviště dopadá z vysokých kandelábrů. Pogue se sice drží ve stínu a jde rychlým krokem, rozhodně však nemá strach.

Jeho bílé auto se podobá nejméně dalším dvaceti tisícům bílých aut na jižní Floridě a Pogue ho schoval mezi dvě jiná bílá auta až na druhém konci parkoviště. Jeden z těch bílých vozů, lincoln, který parkoval vlevo, mezitím zmizel, ale jak tomu osud chtěl, stojí tam opět bílý vůz, tentokrát chrysler. Ve vypjatých magických okamžicích, k jakým patří i tyto, si Pogue uvědomuje, že je sledován a veden. Sleduje ho oko, vede ho oko. Oko vyšší moci, božstvo všech božstev, vůbec nejvlivnější božstvo sídlící na vrcholu Olympu, božstvo nezměrné a nepředstavitelné, božstvo nesrovnatelně mocnější než kterákoliv filmová hvězda či prostě osoba, která sama sebe troufale pokládá za všemohoucí. Jako ona. Jako Velká ryba.

Dálkovým ovládačem odemkne dveře auta, zvedne víko zavazadlového prostoru a sáhne pro další nákupní tašku, na téhle je barevný nápis ALL SEASON POOLS. Ve vlahém šeru usedne za volant svého bílého vozu a chvíli uvažuje, jestli bude dost dobře vidět na práci, která ho čeká. Světla lamp nedosahují až sem, do vzdáleného rohu parkoviště, a Pogue musí počkat, až se jeho oči trochu přizpůsobí. Pak vsune klíč do zapalování, aby zaktivoval baterie a mohl poslouchat hudbu, stiskne tlačítko po straně sedadla a posune se co nejdál dozadu, neboť pro svou práci potřebuje víc místa. S bušícím

srdcem rozvírá igelitové tašky a postupně z nich vytahuje gumové rukavice, krabici krystalového cukru, láhev sodovky, roli alobalu, kotouč pevné instalatérské lepicí pásky, několik velkých nesmazatelných fixů a balíček mátové žvýkačky. Od šesti odpoledne, kdy vyšel z bytu, cítí v ústech nepříjemnou pachuť po doutnících. Teď si zapálit nemůže. Další doutník by ho té tabákové pachuti zbavil, jenže teď Pogue bohužel kouřit nemůže. Rozbalí plátek žvýkačky, stočí jej do drobného válečku a vloží do úst, totéž udělá ještě se dvěma plátky. Přinutí se chviličku počkat a teprve potom zaboří zuby do všech tří válečků žvýkačky. Slinné žlázy ožijí až bolestivě prudce, je to, jako by mu oběma čelistmi naráz projely injekční jehly, a Pogue začne žvýkat, mohutně, ze všech sil.

Sedí ve tmě a žvýká. Brzy ho přestane bavit rap a hledá v rádiu jinou stanici, dokud se neozve to, čemu se dnes říká rock pro dospělé, pak otevře přihrádku v palubní desce a vytáhne z ní plastový sáček opatřený suchým zipem. K průhlednému plastu se tisknou prameny pravých černých vlasů, až se skoro zdá, jako by uvnitř sáčku byl lidský skalp. Pogue opatrně vyjme měkkou kudrnatou paruku, a zatímco pozoruje své alchymické ingredience rozložené na vedlejším sedadle, zlehka ji hladí. Konečně nastartuje.

Pastelové barvy centra Hollywoodu se míhají kolem jako ve snu, drobná bílá světla rozvěšená mezi palmami připomínají galaxie. Edgar Allan Pogue proplouvá vesmírem a nasává do sebe energii těch zázračných věcí na sedadle spolujezdce. Odbočí východním směrem a zhruba o tři kilometry pomaleji, než je přikázaná rychlost, jede po bulváru Hollywood k dálnici A1A. Vepředu už se tyčí světle růžový a hnědočervený Hollywood Beach Resort, na druhé straně se leskne hladina moře.

36

Nad oceánem svítá, po matně modrém obzoru se rozlévá mandarinková a růžová záře, takže vycházející slunce připomíná rozklepnuté vajíčko. Rudy Musil odbočí se svým vojensky zeleným Hummerem na Lucyinu příjezdovou cestu, stiskne tlačítko dálkového ovládače, aby otevřel bránu, instinktivně se rozhlédne kolem sebe a pozorně se zaposlouchá. Bůhvíproč se probudil velmi neklidný, okamžitě vyskočil z postele a rozhodl se zkontrolovat Lucyin dům.

Černé tyče kovové brány se pomalu rozjíždějí a chvílemi v zakřivených drážkách drhnou, jako by brána, přestože sama je obloukovitá, neměla obloučky ráda. Je to jenom další z mnohých vad na kráse, říkává si Rudy, kdykoliv navštíví Lucyino lososově omítnuté sídlo. Největší vadou na kráse či spíš největší chybou podle Rudyho upřímného přesvědčení je, že Lucy vůbec tenhle zatracený barák koupila. V něčem takovém bydlí akorát zazobaní narkomafiáni, myslí si Rudy. Ferrari, to je jiná věc. Rudy dokáže pochopit touhu po nejlepších autech a nejdokonalejší helikoptéře. Je zcela spokojený se svým Hummerem, ale nevadí mu, když si někdo přeje vlastnit třeba raketu nebo tank. Ovšem proč si uvazovat na krk kotvu? Obrovskou, drahou a hrozně nápadnou kotvu?

Vlaječky si letmo všiml už na příjezdové cestě, ale nevěnoval jí pozornost. Teprve když projede branou, vystoupí z Hummeru a vrátí se pro noviny, plně ho zaujme skutečnost, že vlaječka na poštovní schránce je zdvižená. Lucy si sem nenechává posílat žádné dopisy a také není doma, aby snad vlaječku zdvihla. Ostatně Lucy by ji nezdvihla, ani kdyby byla doma. Veškerá pošta se vyřizuje ve výcvikovém táboře a v kanceláři asi půl hodiny jízdy jižně od Hollywoodu.

Je to divné, pomyslí si Rudy, s novinami v jedné ruce přejde ke schránce, postaví se vedle ní a druhou rukou si prohrábne vlasy vybledlé od slunce a dnes ráno trochu slepené. Neoholil se ani neosprchoval, ačkoliv by obě velmi potřeboval.

V noci špatně spal, pořád se jen převaloval a celý zpocený se marně snažil najít pohodlnou polohu. Teď se rozhlíží kolem sebe a uvažuje. Nikde nikdo. Nikdo neběhá pro zdraví, nikdo nevenčí psa. Rudy si dávno všiml, že v téhle části města si lidé nepotrpí na sousedské vztahy, a dokonce si příliš neužívají svých domů, ať už přepychových, nebo skromnějších. Jen výjimečně si některý z obyvatel posedí v patiu či zaplave v bazénu. Mnozí mají luxusní čluny, ale málokdy si vyjedou na moře. Zatraceně divné místo, uvažuje Rudy s hněvem v srdci. Nepřátelské, výstřední, ohyzdné místo.

A právě tohle místo sis musela vybrat, obrací se v duchu k Lucy. Proč? Sakra proč ses musela nastěhovat právě sem? Proč chceš bydlet mezi bůhvíjakou zbohatlickou sebrankou? Porušila jsi všechny své zásady, Lucy, od první do poslední, nepřestává se Rudy vztekat, zatímco prudce otvírá poštovní schránku a nahlíží dovnitř. Vzápětí uskočí na stranu a couvne nejméně o tři metry. S krví zaplavenou adrenalinem si teprve postupně uvědomuje, co vlastně ve schránce uviděl.

„Do hajzlu,” zamumlá Rudy. „Kurva, do hajzlu!”

37

V centru je jako obvykle hustý provoz. Řídí Scarpettová, neboť Marino má dosud potíže s pohybem. Hlavním zdrojem bolestí jsou zřejmě poranění ná místech, o nichž je lépe nehovořit, Marino chodí s lehce pokrčenýma nohama, a když před chvílí nastupoval do SUV, připomínal ochrnutého invalidu. Scarpettová dobře ví, co viděla, ale děsivě rudofialové zbarvení křehké tkáně zdaleka nevypovídá o palčivé bolesti, která nepochybně přetrvává. Marino ještě nějaký čas nebude ve své kůži.

„Jak se cítíš?” zeptá se ho znovu. „A předpokládám, že mi nic nezatajíš.” Je jasné, co mu těmi slovy naznačuje. Už ho nehodlá nutit, aby se před ní svlékl. Prohlédne ho, jestli ji požádá, ale snad to nebude nutné. Ostatně Marino ji určitě o novou prohlídku nepožádá.

„Trochu líp,” odpoví, zatímco pozoruje bývalé policejní oddělení na 9. ulici. Budova vždycky vypadala uboze, omítka celá léta oprýská-vala a keramické dlaždice v horní části fasády se odlupovaly. Teď působí ještě smutnějším dojmem, neboť je tichá a opuštěná. „Připadá mi neuvěřitelný, jakej kus života jsem v tomhle baráku promarnil,” dodá Marino.

„Nech toho.” Scarpettová zapne blinkr, který se roztiká jako obzvlášť hlučné pendlovky. „Přece nezačneme den takovými uhýbavými řečmi. Vážně se nic nezhoršilo? Nezvětšily se otoky? Pochop, je důležité, abys mi nelhal.”

„Nelžu, cítím se líp.”

„Fajn.”

„Ráno jsem se pomazal jódem.”

„Fajn. Maž se jódem po každém sprchování.”

„Už to tolik nepálí. Fakt ne. Ale co když má Paulssonová nějakou nemoc, třeba AIDS? Pořád na to myslím. Co když mě nakazila? Jak můžu vědět, že je zdravá?”

„To bohužel vědět nemůžeš.” Scarpettová zvolna jede po Clay Street, kde se napravo uprostřed prázdných parkovišť tyčí obrovské hnědé Koloseum. „Jestli tě to trochu uklidní, dost důkladně jsem se rozhlížela v jejím domě, ale nikde jsem tam neviděla žádné léky, které by naznačovaly, že má AIDS, jinou pohlavně přenosnou chorobu nebo vůbec nějakou nakažlivou nemoc. To ovšem ještě nic neznamená. Možná je HIV pozitivní a neví o tom. Což se koneckonců dá říct o každém, s kým ses zapletl. Pokud tedy chceš panikařit, důvod by se našel.”

„Věř mi, nepanikařím,” odpoví Marino. „Ale normálně se přece člověk chrání kondomem, ne? Jenže když tě někdo pokouše, co potom? Když tě někdo pokouše, sotva můžeš mluvit o nějakým absolutně bezpečným sexu.”

„Tenhle výrok bych označila za eufemismus roku,” podotkne Scarpettová a odbočí na 4. ulici. Vtom uslyší zvonit svůj mobilní telefon. Znepokojuje ji, že na displeji je Rudy-ho číslo. Rudy volá málokdy. Buď jí chce popřát k narozeninám, nebo pro ni má špatné zprávy.

„Zdravím vás, Rudy,” ozve se Scarpettová, zatímco pomalu vjíždí na parkoviště za budovou. „Co se děje?”

„Nemůžu se dovolat Lucy,” zazní Scarpettové do ucha Rudyho napjatý hlas. „Možná je mimo dosah signálu. Anebo má vypnutý mobil. Ráno odletěla vrtulníkem do Charlestonu.”

Scarpettová sklouzne pohledem k Marinovi. Musel Lucy zavolat hned potom, co jsem včera večer odešla z jeho pokoje, napadne ji.

„A to je zatraceně dobře,” pokračuje Rudy. „Zatraceně dobře.”

„No tak, nenapínejte mě, Rudy. Co se stalo?” Scarpettová je s každou vteřinou neklidnější.

„Do její poštovní schránky někdo nastražil bombu,” vyhrkne Rudy. „Ale je toho víc. Ledacos by vám měla vysvětlit Lucy.”

Scarpettová jede po parkovišti téměř krokem a míří k místům vyhrazeným pro návštěvníky. „Kdy a co?” zeptá se.

„Právě jsem tu bombu objevil, není to ani hodina. Zajel jsem překontrolovat dům a uviděl, že na poštovní schránce je zvednutá vlaječka, což nedávalo smysl. Otevřel jsem schránku a uvnitř byl velký plastový kelímek, celý počmáraný oranžovým fixem, s víčkem obarveným zeleným fixem a omotaným kusem instalatérské pásky stejně jako ta hubička, ze které se pije. Netušil jsem, co kelímek obsahuje, a tak jsem v garáži vzal jednu z těch dlouhých tyčí, ani nevím, jak se jim říká, ale mají na konci takové čelisti a s jejich pomocí se vyměňují žárovky vysoko na zdi nebo na stropě. Tou tyčí jsem tedy kelímek vytáhl a odnesl co nejdál, abych se o něj postaral.”

Auto se skoro nepohybuje, Scarpettová s parkováním nijak nepospíchá, neboť pozorně naslouchá. „Zvládl jste to? Promiňte, skoro se stydím ptát.”

„Nemějte obavy, z bezpečné vzdálenosti jsem do té zatracené věci vystřelil. Byla to chemická bomba lahvového typu, jistě je znáte. S kousky hliníkové fólie v náloži.”

„Kov má urychlit reakci,” pouští se Scarpettová do diferenciální analýzy bomby. „Je to typické pro lahvové bomby zhotovené z různých cídicích prostředků užívaných v domácnosti a obsahujících kyselinu chlorovodíkovou. Například Works, přípravek na čistění záchodových mís, snadno koupíte ve všech supermarketech a obchodech se smíšeným zbožím stejně jako v železářstvích. Návody k výrobě bomb jsou bohužel k dispozici na internetu.”

„Páchlo to nakysle, trochu jako chlór, ale protože jsem to odpálil u bazénu, možná jsem cítil spíš tu vodu.”

„Třeba šlo o granulovaný chlór určený k čistění bazénů a nějakou sladkou limonádu. Tyhle směsi jsou také populární. Víc nám prozradí chemický rozbor.”

„Nemějte obavy, rozbor provedeme.”

„Zbylo něco z toho kelímku?” zeptá se Scarpettová.

„Ano. Pokud najdeme nějaké otisky prstů, okamžitě je pošleme do databáze IAFIS.”

„Jestli jsou ty otisky čerstvé, teoreticky byste z nich mohli získat DNA. Rozhodně to stojí za pokus.”

„Buďte bez obav, provedeme stěry z kelímku i z lepicí pásky.”

Čím častěji Scarpettové říká, aby neměla obavy, tím větší obavy se jí zmocňují.

„Policii jsem nevolal,” dodá Rudy.

„Tohle ponechám bez komentáře.” Scarpettová se dávno vzdala pokusů radit Rudymu nebo jeho kolegům a kolegyním. Lucy a její lidé se řídí jinými pravidly, originálními a riskantními, ale často se vymykajícími z rámce zákonnosti.

Proto se Scarpettová také neptá na podrobnosti, kvůli nimž by v noci nedokázala klidně spát.

„Možná tu existuje souvislost s jinými událostmi,” ustaraně pronese Rudy. „Lucy by vás měla informovat. Jestli s ní budete mluvit dřív než já, ať mi hned zavolá.”

„Rudy, jistě všechno zařídíte, jak jste zvyklý. Ale jenom doufám, že tam nikde nejsou další podobné nálože. Rozumíte, pachatel se třeba nezaměřil na jediný cíl a nastražil u domu víc bomb. Ve své praxi jsem měla případy lidí, kteří zemřeli, když jim takové chemikálie explodovaly v rukou nebo pronikly do dýchacích cest a do plic. Ty kyseliny jsou natolik silné, že můžou vybuchnout dokonce i dřív, než proběhne celá chemická reakce.”

„Já vím, já vím.”

„Pokud už jste se rozhodl vyřešit problém sám, postarejte se prosím, aby nepřibyly další oběti či potenciální oběti. V téhle chvíli to pokládám za velmi důležité.” Prostě mu taktně, ale naléhavě sděluje, že když nepožádal o pomoc policii, vzal na sebe odpovědnost za bezpečí bůhvíkolika dalších jedinců.

„Vím, co mám zařídit,” řekne Rudy. „Nedělejte si starosti.”

„Kristepane,” vydechne Scarpettová, jakmile ukončí hovor. „Co se to tam proboha děje? Ty jsi určitě včera večer volal Lucy,” pohlédne na Marina. „Prozradila ti něco? Já ji neviděla od září. Nemám ani tušení, co se v tom jejím domě odehrává.”

„Kyselinová bomba?” Marino teď sedí vzpřímeněji, vždycky připravený zasáhnout, když si někdo dovolí ohrožovat Lucy.

„Lahvová bomba s náloží na principu chemické reakce. S podobnými jsme se před lety potýkali ve Fairfaxu, pamatuješ? Parta severovirginských výrostků z nudy nechávala vybuchovat poštovní schránky. Hochům to připadalo jako ohromná legrace. Jedna žena zemřela.”

„Do háje,” zamračí se Marino.

„Takovou bombu hravě zhotoví každý amatér, přitom je děsivě nebezpečná. Protože má pH1 nebo méně, kyselinová složka je silně nestabilní. Kelímek mohl Lucy vybouchnout do obličeje. Jen doufám, že by ho sama ze schránky nevytahovala. Ale u Lucy člověk nikdy neví.”

„V jejím domě?” Marino jen stěží přemáhá vztek. „Bomba byla v tý její rezidenci na Floridě?”

„O čem jste vlastně včera večer mluvili?”

„Jen jsem se zmínil o Franku Paulssonovi a tak. Prostě jsem jí stručně vyložil, co je tady novýho. Nic víc. Lucy řekla, že tu věc s Paulssonem vyřídí. V tom jejím obrovským nóbl baráku prošpikovaným kamerama a čertvíjakou technikou teda byla bomba? Bomba v Lucyině domě?”

„Vystup,” pobídne ho Scarpettová a otevře dveře auta. „Další si povíme cestou.”

38

Ranní světlo zahřívá psací stůl poblíž okna. Za stolem sedí Rudy a pracuje s počítačem. Tiskne klávesy a čeká, občas bleskurychle něco napíše a opět čeká, mačká šipky a posouvá text. Pátrá na internetu po něčem, co tam určitě je. Ano, něco tam musí být. Ten psychopat zřejmě získal nějakou informaci, která ho přiměla k akci. Rudy už ví, že bomba v poštovní schránce nebyla žádná náhoda.

Dobré dvě hodiny sedí v kanceláři výcvikového tábora a jen brouzdá po internetu. Jeden z forenzních odborníků v nedaleké soukromé laboratoři mezitím nechal porovnat otisky a částečné otisky s databází IAFIS a konečně se objevily nové zprávy. Rudyho nervy kvílí v nejvyšších obrátkách jako ferrari, když Lucy zařadí šestku. Rudy vyťuká telefonní číslo a vmáčkne si sluchátko pod bradu, aby během hovoru mohl dál pozorovat plochou obrazovku a psát.

„Ahoj, Phile,” řekne. „Velký plastový kelímek s obrázkem Kocoura v klobouku. Víčko původně bílé. Jo, jo, ten největší typ, dostaneš je v obchodech s hotovými jídly nebo u čerpacích stanic a sám si kelímek naplníš z automatu. Ale tenhle je s Kocourem v klobouku. Je to neobvyklé a dal by se vystopovat? Ne, nedělám si legraci. Jde o záležitost autorských práv, ne? Ale ten kreslený film není právě nejnovější. Běžel vloni, někdy kolem Vánoc, je to tak? Ne, neviděl jsem ho. A přestaň s těmi vtípky. Vážně, kde by mohli po tak dlouhé době ještě mít kelímky s Kocourem v klobouku? V horším případě si je pachatel opatřil už dřív. Každopádně to musíme zkusit. Jo, našli jsme tam otisky. Ten chlápek si nedělá starosti. Chci říct, že je mu úplně fuk, jestli po sobě všude nechává otisky. Na té kresbě, co přilepil šéfce na dveře. V ložnici, kde napadl Henri. A teď i na bombě. Ale konečně jsme se trefili v IAFIS. Jo, věřil bys tornu? Ne, jméno jsme ještě nezískali. A zřejmě ani nezískáme. Trefa je v tom, že při porovnávání skrytých otisků se objevila shoda s částečnými otisky z jiného případu. Pracujeme na tom. Nic dalšího zatím nemám.”

Rudy zavěsí a opět se věnuje počítači. Lucy má víc internetových vyhledávačů než Pratt & Whitney tryskových motorů, nikdy ji však nenapadlo, že i jí samotné by se mohly týkat informace dostupné na celosvětové počítačové síti. Donedávna Lucy neměla žádné důvody ke znepokojení. Tajní a soukromí agenti obvykle nemilují publicitu, ledaže v důchodu zatouží po slávě. Ale Lucy najednou zahořela pro Hollywood, pak zahořela pro Henri. Život se dramaticky změnil k horšímu. Zatracená Henri, pomyslí si Rudy během psaní. Čert nám byl dlužen tu neúspěšnou herečku, která se rozhodla být policistkou. Proklatý den, kdy ji Lucy potkala!

Rudy spustí nový vyhledávač a napíše klíčová slova: „Kay Scarpettová” a „neteř”. Náhle zpozorní. Zvedne ze stolu tuž ku a začne jí otáčet mezi prsty jako velitelskou holí. Obrazovka mu nabízí zprávu, kterou v září vydala tisková agentura Associated Press. V kratičkém článku se především konstatuje, že stát Virginie jmenoval doktora Joela Marcuse ze St. Louis novým hlavním soudním lékařem. Dále článek uvádí, že doktor Marcus převzal někdejší funkci Scarpettové v situaci, kdy úřad už řadu let nevykazoval dobré výsledky. Ale ve stručné zprávě se objevuje i Lucyino jméno. Po odchodu z Virginie, informuje článek, pracovala doktorka Scarpettová jako odborná poradkyně pro soukromou investigativní firmu Poslední útočiště, kterou založila její neteř, bývalá agentka FBI Lucy Farinelliová.

Ne tak docela, říká si Rudy. V přesném slova smyslu Scarpettová pro Lucy nepracuje, pouze se obě díky svému profesionálnímu zaměření tu a tam věnují témuž případu. Kdepak, Scarpettová by pro Lucy nikdy nepracovala, a Rudy se jí nediví, ostatně sám nechápe, proč ještě nedal Lucy výpověď. Na tu agenturní zprávu už úplně zapomněl, ale teď si vybavuje, že tehdy zuřil a žádal po Lucy vysvětlení, jak se sakra její jméno a název Poslední útočiště mohly dostat do médií v souvislosti s nějakým zatraceným doktorem Joelem Marcusem, Publicitu Poslední útočiště rozhodně nepotřebuje. A také se jí nemuselo obávat, dokud se Lucy nezapletla se zábavním průmyslem. Teprve potom začaly do novin a televizních pořadů magazínového typu pronikat nejrůznější zajímavosti a klepy.

Rudy nepřestává hledat. Mhouří oči ve snaze přijít na klíčová slova, která ho zatím nenapadla. Pak jeho prsty téměř samovolně napíší „Henrietta Waldenová”. Ztráta času, pomyslí si. V době, kdy byla na béčkovém seznamu hereček bez angažmá, znělo její jméno Jen Thomasová nebo tak nějak. Rudy se poslepu natáhne pro kolu - a náhle nemůže uvěřit svému štěstí. Vyhledávač nabízí rovnou tři odpovědi.

„Tak se podíváme, co nám ukážeš,” pronese Rudy v prázdné kanceláři a klikne na první z odpovědí.

Jistá Henrietta Taftová Waldenová zesnulá před sto lety se zapsala do dějin jako zámožná dáma a navíc abolicionistka z Lynchburgu ve Virginii. Sakra, ta musela mít páru, uznale pokývne Rudy. Neumí si představit virginskou bojovnici za zrušení otroctví v dobách kolem občanské války. Kurážná ženská, to se musí uznat. Rudy klikne na druhou odpověď. Tahle Henrietta Waldenová, také z Virginie, ještě žije, ale je hodně stará. Bydlí na farmě, chová parkúrové koně a nedávno věnovala milion dolarů Národní asociaci pro povznesení barevného obyvatelstva. Patrně jde o vnučku či pravnučku té první Henrietty Waldenové, uvažuje Rudy. Že by si Jen Thomasová vypůjčila jméno Henrietta Waldenová od těchhle nesporně originálních a pozoruhodných bojovnic, jedné mrtvé a druhé na prahu smrti? Pokud ano, tak proč? Rudy před sebou vidí nápadnou blondýnku Henri s jejím sebevědomým a jižansky přezíravým postojem. Proč by ji měly inspirovat ženy, kterým ležel na srdci nevlídný osud černochů? Zřejmě jen aby se přizpůsobila módnímu hollywoodskému liberalismu, ušklíbne se Rudy a klikne na třetí odpověď.

Tentokrát mu obrazovka počítače nabídne krátký sloupek, který v polovině října otiskl The Hollywood Reporter.

TAHLE ROLE JE SKUTEČNÁ

Bývalá herečka a později příslušnice losangeleského policejního sboru Henri Waldenová nastoupila do prestižní mezinárodní soukromé bezpečnostní agentury Poslední útočiště, kterou vlastní a řídí někdejší zvláštní agentka milující auta značky Ferrari a pilotující helikoptéru Lucy Farinelliová, shodou okolností neteř slavné a skutečné Quincy, doktorky Kay Scarpettové. Poslední útočiště má hlavní sídlo v menším Hollywoodu na Floridě, ale nedávno otevřelo pobočku v Los Angeles a rozšířilo své záhadné a neprůhledné aktivity i na ochranu filmových hvězd. Seznam klientů je sice přísně tajný, nicméně Reporter zjistil, že tam čelné místo zaujímají některá z nejznámějších jmen filmového a hudebního průmyslu včetně megahvězd, k jakým patří Gloria Rustic nebo rapper Rat Riddly.

„Je to zatím moje nejodvážnější role a slibuje maximální vzrušení,” prohlásila Waldenová o své nové eskapádě. „Kdo by mohl lépe ochraňovat hvězdy než člověk, který sám v této branži pracoval?”

Hovořit přímo o práci je poněkud přehnané, neboť půvabná blondýnka během své herecké kariéry spíš nevěděla, co s volným časem. Ovšem nouzí nikdy netrpěla. Jak je všeobecně známo, její rodina má spoustu peněz. Waldenová se prosadila především menšími rolemi ve vysokorozpočtových filmech jako Rychlá smrt a Nechoď tam. Dávejte si na Waldenovou pozor. Je to ta kráska s pistolí.

Rudy nechá článek vytisknout. Pak chvíli jen sedí a s prsty zlehka položenými na klávesnici a očima upřenýma na obrazovku uvažuje, jestli Lucy o článku ví. Pokud ano, jak to, že nezuří a dávno s Henri nevyrazila dveře? A proč mu tu věc zamlčela? Jde přece o nehorázné porušení základních pravidel. Rudyho šokuje pomyšlení, že by Lucy něco takového dovolila. Nevzpomíná si na žádný případ, kdy zaměstnanec Posledního útočiště poskytl rozhovor médiím nebo prostě jen zbytečně žvanil, ledaže se jednalo o součást pečlivě naplánovaně akce. Existuje jediný způsob, jak zjistit pravdu, pomyslí si a sáhne po telefonu.

„Ahoj,” řekne, když se mu Lucy ozve. „Kde právě jsi?”

„V St. Augustine. Doplňuju palivo.” Její hlas zní ostražitě a podrážděně. „O té zatracené bombě už jsem slyšela.”

„Kvůli bombě nevolám. Předpokládám, že jsi mluvila se svou tetou.”

„Volal Marino. Teď se o tom nebudeme vybavovat, nemám čas. Chtěl jsi ještě něco?”

„Věděla jsi, že tvoje přítelkyně poskytla novinářům interview o své budoucí práci v naší firmě?”

„Sakra, nepracuje u nás jako moje přítelkyně.”

„Tohle necháme na jindy.” Rudy hovoří klidně, přestože div nepukne zlostí. „Prostě mi odpověz. Věděla jsi to?”

„O žádném interview nic nevím. Co je to za interview?”

Rudy jí do telefonu přečte článek. Pak dlouho čeká, jak Lucy zareaguje. Nepochybuje, že musí nějak zareagovat, a naplňuje ho to jistým pocitem zadostiučinění. Ta věc s Henri rozhodně není v pořádku. A teď to snad konečně připustí i Lucy. Ale Lucy mlčí. „Jsi tam ještě?” zeptá se Rudy.

„Samozřejmě,” odpoví Lucy nedůtklivě. „O tom článku jsem nevěděla.”

„Fajn, teď o něm víš. A určitě si uvědomuješ, kolik nových otázek se před námi vynořilo. Například je tu její zámožná rodina. Jde o ty známé Waldenovy? Ale především: četl náš psychopat tenhle článek? A pokud ano, co se to vlastně děje? A proč? Souvisí snad všechno i s tím, že první slavná Waldenová ve Virginii bojovala proti otroctví? Ostatně vy obě taky pocházíte z Virginie. Třeba jste na sebe nenarazily jen tak čirou náhodou.”

„To je směšné!” rozzlobeně vyhrkne Lucy. „Plácáš hlouposti. Patřila do skupiny losangeleských policista specializovaných na ochranu osob a…”

„Kecy!” Ani Rudy už neskrývá vztek. „K žádným specialistům nepatřila. Prostě jsi kvůli něčemu zašla na místní okrsek a tam jsi ji potkala. Moc dobře jsi věděla, že nemá nejmenší zkušenosti s ochranou osob, ale stejně jsi ji zaměstnala.”

„Promiň, o tomhle se nechci bavit po telefonu. Ani naše mobily nejsou stoprocentně bezpečné.”

„Jasně. Promluv si se cvokařem.” V Rudyho slovníku cvokař znamená Benton Wesley. „Myslím to vážně. Proč mu nezavoláš? Třeba bude mít pár nápadů. Pověz mu, že ode mě e-mailem dostane ten článek. A taky jsme získali otisky. Dárek ve tvé poštovní schránce nechal stejný úchyl, co ti předtím věnoval tu roztomilou kresbičku.”

„Ohromné překvapení,” ironicky podotkne Lucy. „Jak už jsem říkala, vždycky je lepší mít na krku jenom jednoho psychopata, a ne rovnou dva. A se cvokařem jsem mluvila,” dodá. „Bude monitorovat můj postup.”

„To je dobře. Jo, málem bych zapomněl. Našel jsem vlas. Byl přilepený k instalatérské pásce na té chemické bombě.” „Popiš mi ho.”

„Asi patnáct centimetrů dlouhý, vlnitý, tmavý. Vypadá jako normální lidský vlas. Až dorazíš na místo, zavolej mi z pevné linky. Teď mě čeká spousta práce. A mimochodem, třeba něco ví tvoje přítelkyně, kdybys ji ovšem přiměla, aby alespoň jednou řekla pravdu.”

„Sakra, nemluv o ní jako o mé přítelkyni,” zavrčí Lucy. „Má snad jméno, ne? Už mě nebaví pořád se s tebou kvůli ní hádat.”

39

Jakmile Scarpettová a Marino, který se skoro

šourá, byť se usilovně snaží kráčet co nejnormálněji, vejdou do haly úřadu Hlavního soudního lékaře, Bruce u bezpečnostní přepážky se narovná a v jeho tváři se objeví ustaraný výraz.

„Promiňte, dostal jsem určité pokyny,” zamumlá Bruce a vyhne se pohledu Scarpettové. „Šéf si nepřeje žádné návštěvy. Ale třeba se vás to netýká. Čeká vás?”

„Nečeká,” klidným tónem odpoví Scarpettová. Teď ji už nic nemůže překvapit. „Patrně má na mysli právě mě.”

„To je mi vážně líto.” Bruceovi v rozpacích hoří tváře. „Pete, jak se vede?”

Marino se opře o pult, nohy rozkročené, kalhoty mnohem níž, než je obvyklé. Kdyby měl někoho pronásledovat, patrně by mu spadly. „No, párkrát už mi bylo líp,” prohodí. „Takže ten tvůj prťavej velkej šéf nás tady nechce, Bruci? Tohle nám po tobě vzkazuje?”

„Jo, ten chlap,” spustí Bruce a včas se zarazí. Jako většina lidí netouží přijít o místo. Má na sobě slušivou uniformu v pruské modři, nosí zbraň a pracuje v krásné moderní budově. Raději se drží svých jistot, přestože doktora Marcuse nemůže vystát.

„Jasně.” Marino o krok ustoupí od přepážky. „Je mi líto, že tvýho šéfa mrňouse musím zklamat, nepřišli jsme totiž za ním. Jen potřebujeme předat do laboratoří pár důkazních materiálů. Ale stejně by mě zajímalo, jaký příkazy jsi od něho dostal. Mám na mysli doslovný znění.”

„Jo, ten chlap,” řekne znovu Bruce, zakroutí hlavou a zmlkne. Příliš si váží svého místa.

„To je v pořádku,” ozve se Scarpettová. „Pochopila jsem ten vzkaz zcela přesně. Díky, že jste mě informoval. Že mě vůbec někdo informoval.”

„Měl vám to říct osobně.” Bruce se opět zarazí a rozhlédne se kolem. „Určitě víte, že vás tady každý opravdu moc rád vidí, paní doktorko.”

„Skoro každý,” s úsměvem ho poopraví Scarpettová. „Nedělejte si starosti. Můžete zavolat doktoru Eisemu, že jsme dorazili? Ten nás očekává,” dodá s důrazem na slovo ten.

„Jistě, madam,” přikývne Bruce, teď už o něco veselejší. Zvedne telefon, vyťuká číslo a vyřídí vzkaz.

O minutu později Scarpettová a Marino stojí před výtahem. Pokud nemáte kouzelnou zasouvací magnetickou kartu nebo vám některý z vlastníků takové karty výtah nepošle, mohli byste mačkat tlačítko a čekat třeba celý den. Dveře se otevřou, oba nastoupí a Scarpettová stiskne tlačítko označující druhé poschodí. Svou černou tašku s vybavením pro zajišťování stop na místě činu má přehozenou přes rameno.

„Ten chcípák tě pěkně podráží,” poznamená Marino, jakmile výtah s mírným škubnutím zahájí krátký výstup.

„Vypadá to tak.”

„Co hodláš dělat? Přece si to nenecháš líbit. Nejdřív škemrá, abys okamžitě přiletěla do Richmondu, a pak s tebou zachází jako s kusem hadru. Na tvým místě bych ho nechal vyrazit na dlažbu.”

„O to se jistě v nejbližší době někdo postará,” odpoví Scarpettová. „Já mám na práci důležitější věci.” Vzápětí se dveře z nerezavějící oceli otevřou. Za nimi na bílé chodbě už čeká Junius Eise.

„Děkuju vám, Junie.” Scarpettová mu podá ruku. „Ráda vás opět vidím.”

„S potěšením pro vás udělám cokoliv. A kdykoliv.” Eise se zdá lehce rozrušený.

Je to zvláštní člověk s bledýma očima. Zprostředka horního rtu se mu táhne jemná jizva až k nosu. Typická ukázka nedbalé chirurgické práce, jaké Scarpettová poměrně často vídala u lidí, kteří se narodili s rozštěpem patra. Eise by ovšem působil podivně i bez jizvy a bledých očí. Když ho Scarpettová před lety občas potkávala v laboratořích, vždycky jí připadal zvláštní a podivný. Nikdy se spolu příliš nebavili, ale tu a tam s ním konzultovala určité případy. V oněch dobách jednala se všemi zaměstnanci vlídně a neskrývala ani úctu, kterou upřímně pociťovala k pracovníkům laboratoří, nikdy však nebyla přehnaně kamarádská. Zatímco s Marinem a Eisem kráčejí spletí bílých chodeb, kde za širokými okny pracují nejrůznější odborníci, uvědomuje si Scarpettová, že její tehdejší chování mohli mnozí vnímat jako chladné, odměřené, a dokonce pánovité. Dokázala si získat respekt, ovšem jen málokdy náklonnost. Bylo to kruté, nesmírně kruté, ale naučila se s tím žít, neboť takové vztahy souvisely s jejím vedoucím postavením. Teď naštěstí s ničím podobným žít nemusí.

„Jak se vám pořád vede, Junie?” prohodí Scarpettová. „Slyšela jsem, že jste to s Marinem trochu natáhli v baru Policejního bratrstva. Kvůli těm posledním zmatkům s důkazními stopami se zbytečně netrapte. Jestli někdo dokáže tenhle oříšek rozlousknout, pak jedině vy.”

Eise na ni pohlédne, v očích nevěřícný výraz. „Ano, taky doufám,” skoro se zakoktá. „Každopádně musím říct, že já nic nepomíchal. Je mi fuk, co kdo vykládá. Jsem si zatraceně jistý, že já nic nespletl.”

„Vy jste ten poslední, kdo by pomíchal materiály,” konstatuje Scarpettová.

„Díky, od vás má takové uznání opravdu cenu.” Eise vezme magnetickou kartu, kterou nosí zavěšenou na lanku kolem krku, mávne jí před senzorem na zdi a zámek se s cvaknutím odemkne. Else otevře dveře. „Nepřísluší mi, abych vyvozoval bůhvíjaké závěry,” dodá, zatímco všichni tři vcházejí do oddělení, kde se zkoumají důkazní stopy. „Vím jenom, že jsem určitě vzorky chybně neoznačil. Ještě nikdy se mi to nestalo. Alespoň ne, abych si toho okamžitě nevšiml, a zamotal tak hlavy vyšetřovatelům i soudcům.”

„Rozumím.”

„Pamatujete si na Kit?” zeptá se Eise, jako by jeho kolegyně stála někde poblíž. „Náhodou dneska zůstala doma, je totiž nemocná. Žádný div, půlka světa už chytila chřipku. Ale vím, jak ráda by se s vámi Kit pozdravila. Bude jí líto, že jste se minuly.”

„Řekněte jí, že mně je to taky líto,” odpoví Scarpettová. Mezitím dorazili k dlouhému černému laboratornímu stolu, kde je Eiseho pracoviště.

„Poslyš,” ozve se Marino, „nebyl by tu tichej koutek s telefonem?”

„Ale ovšem. Hned za rohem je kancelář šéfky oddělení. Klidně si odtud zavolej, šéfka dnes vystupuje u soudu a jistě by jí to nevadilo.”

„Takže se tu vy dva hezky patlejte s tím blátem.” Marino odchází pomalu a s mírně ohnutýma nohama. Připomíná kovboje, který právě absolvoval delší namáhavou jízdu.

Else pokryje část laboratorního stolu čistým bílým papírem, Scarpettová otevře svou černou kabelu a vyndá z ní vzorky půdy. Eise přisune další židli a podá Scarpettové pracovní rukavice. První z mnoha fází celého postupu je nejjednodušší. Eise vnoří drobnou ocelovou špachtličku do plastového sáčku, nabere nepatrné množství směsi červené hlíny a písečného prachu a potře vzorkem čisté sklíčko, které pak umístí pod mikroskop. Skloní se k okuláru, upraví ostrost a začne zvolna sklíčkem otáčet. Přihlížející Scarpettová nevidí nic jiného než vlhkou šmouhu načervenalé zeminy. Eise sklíčko vyjme a odloží na bílý papírový ručník. Stejným způsobem si připraví několik dalších sklíček.

Teprve při zpracovávání druhého plastového sáčku s hlínou, kterou Scarpettová odebrala na místě demolice, Eise něco objeví.

„Kdybych to neviděl na vlastní oči, asi bych tomu nevěřil,” zvedne hlavu od binokulárního mikroskopu. „Podívejte se sama.” Eise poodjede na své židli kousek dozadu.

Scarpettová se přisune blíž a skloní se k okuláru. Pozoruje mikroskopickou směs písku a dalších minerálů, úlomků různých rostlin, kousků hmyzu a vláken tabáku. Tohle všechno je typické pro povrch neuklizeného parkoviště. Ale spatří také několik skvrnek kovu, částečně matně stříbřitých. Ty jí typické nepřipadají. Sáhne po jednom z jehlovitých nástrojů, které má na dosah ruky, a začne kovové úlomky opatrně oddělovat od zeminy. Na sklíčku jsou přesně tři, všechny o něco větší než největší zrnka křemičitanů či jiných nerostů. Dva jsou červené, jeden je bílý. Vzápětí Scarpettová s pomocí wolframového drátku objeví ve vzorku další velmi neobvyklý kousek. Rychle rozpozná, o co jde, ale zatím mlčí. Chce si být úplně jistá.

Nález velikosti nejdrobnějšího z barevných úlomků je šedavě žlutý a má zvláštní tvar, jaký neodpovídá minerálům ani žádným průmyslovým výrobkům. Částečka spíš připomíná jakéhosi prehistorického ptáka s kladivovitou hlavou, okem, tenkým krkem a bachratým tělem.

„Ploché pláty destiček,” konečně promluví Scarpettová a mírně částečkou pohne. „Vypadají jako koncentrické kruhy. Jsou to vlastně vrstvy kosti a můžeme je přirovnat k letokruhům u stromu. Rýhy a žlábky kanálků. To jsou ty otvůrky, které vidíme, jemné Haversovy kanálky, kudy procházejí vlásečnice. Kdybyste tu částečku dal pod PolScope, vinila by se a vějířovitě rozšiřovala. Domnívám se, že XRD odhalí, že jde o fosforečnan vápenatý. Prostě o kostní prach, řečeno jinými slovy. Vzhledem k souvislostem nejsem nijak zvlášť překvapená. V té staré budově určitě bude spousta kostního prachu.”

„A sakra,” spokojeně prohodí Eise. „Už jsem z toho pomalu začínal bláznit. Přesně takové smetí jsem našel i v případu nemocné dívky, totiž Paulssonové, abyste mi rozuměla. Můžu se podívat?”

Scarpettová se odsune a pustí ho k mikroskopu. Pociťuje jistou úlevu, dál je však zmatená stejně jako předtím. Kostní prach a úlomky laku a kovu celkem dávají smysl v případu mrtvého traktoristy, ale co mají společného s Gilly Paulssonovou? Jak je možné, že se stejný druh mikroskopického důkazního materiálu našel v jejích ústech?

„Určitě je to ono,” s přesvědčením prohlásí Eise. „Absolutně stejné smetí. Počkejte okamžik, ukážu vám sklíčka z případu nemocné dívky. Nebudete tomu věřit.” Prohrábne hromadu papírů na svém psacím stole, vyloví objemnou obálku, strhne z její chlopně proužek lepicí pásky a sáhne dovnitř pro krabičku s podlažními sklíčky. „Nechávám si ty vzorky po ruce, protože se na ně znovu a znovu koukám.” Else umístí sklíčko pod mikroskop. „Červené, bílé a modré kousíčky laku, některé ulpívají na kovových úlomcích, jiné nikoliv.” Pootočí sklíčkem, aby se částečky dostaly do ohniska. „Je to jediná vrstva barvy, snad nějakého pryskyřičného emailu, možná modifikovaného. To znamená, že ať už jde o jakýkoliv předmět, původně byl zřejmě bílý a někdo ho později vylepšil, konkrétně červenou, bílou a modrou barvou. Podívejte se.”

Junius Eise ze všeho, co mu bylo předáno v případu Gilly Paulssonové, pracně vybral veškeré problematické částečky a na sklíčku teď leží pouze ony červené, bílé a modré úlomky laku. Vypadají velké a zářivé, připomínají dílky plastové dětské stavebnice, ovšem nepravidelného tvaru. Některé drží pohromadě s matně stříbřitým kovem, další jsou jen samotné kousky laku. Barvou i texturou se zdají identické s úlomky, které Scarpettová právě viděla ve vzorku bláta z parkoviště, a její nevěřícný údiv se pomalu mění v otupělost a neschopnost přemýšlet. Mozek se zadrhává jako počítač ztrácející paměť. Scarpettová prostě nedokáže najít žádné logické souvislosti.

„A tady máme další částečky, kterým říkáte kostní prach.” Eise odloží sklíčko stranou a nahradí ho jiným.

„Tohle je ze stěrů provedených u Gilly Paulssonové?” chce se Scarpettová ujistit, neboť jí to připadá neuvěřitelné.

„Bez nejmenších pochybností.”

„Jde o tentýž prach.”

„Jen pomyslete, kolik takového prachu je v zemi,” poznamená Eise. „Kdybyste chtěla všechen ten prach shromáždit, bylo by ho víc, než je ve vesmíru hvězd.”

„Některé částečky jsou zřejmě velmi staré a vypadají na produkt přirozeného vločkovatění či odlupování během rozpadu okostice,” řekne Scarpettová. „Vidíte, jak jsou jejich okraje zaoblené a postupně se ztenčují? Podobný prach bych očekávala u kosterních pozůstatků vykopaných po dlouhé době nebo třeba nalezených někde v pustých lesích. Z nepoškozených

kosti vzniká normální nepoškozený prach. Ovšem tenhle kousíček,” oddělí stranou částečku kostního prachu, která je rozeklaná, popraskaná a o několik odstínů světlejší, „mi připadá jako rozdrcený.”

Eise se nakloní, aby se také podíval, a pak ustoupí.

Scarpettová se znovu zahledí do okulárů. „Podle mého názoru byla tahle částečka spálená. Všiml jste si, jak je jemná? A vidím i mírně zčernalý okraj. Ano, částečka vypadá spálená, zuhelnatělá. Kdybych se jí dotkla, určitě by se mi přilepila k prstu, což by se s běžnou kostní vločkou nestalo. Řekla bych, že něco z toho, na co se díváme, prošlo kremací.” Rozeklaná modravě bílá částečka se zuhelnatělým okrajem se jasně vyjímá v kruhu světla. „Vypadá křídovitě a je popraskaná, ale ty praskliny nemusely vzniknout důsledkem žáru. Nevím. Dosud jsem nikdy neměla důvod, abych věnovala pozornost kostnímu prachu, a už vůbec ne spálenému kostnímu prachu. Víc vám prozradí základní analýza. Spálená kost by měla obsahovat odlišné množství vápníku a vyšší množství fosforu než nespálená,” vysvětluje Scarpettová, aniž zvedne oči od binokulárního mikroskopu. „A mimochodem, v sutinách té staré budovy bych prach ze spálených kostí očekávala, protože tam byla kremační pec. Bůhví, kolik těl tam během těch desetiletí zpopelnili. Jen mě poněkud mate přítomnost kostního prachu v blátě, které jsem seškrábla poblíž zadního vchodu. Zadní trakt budovy totiž ještě nezačali bourat a nerozkopali ani přilehlé parkoviště. Anatomické oddělení by zatím mělo být zcela nedotčené. Pamatujete si na zadní vchod naší staré budovy?”

„Aby ne.”

„Tam k té smrtelné nehodě došlo. Ale jak se mohl prach ze zpopelněných kostí ocitnout na parkovišti, přímo na povrchu parkoviště? Ledaže ho tam něčí podrážky přenesly z budovy.”

„Myslíte, že někdo v anatomickém oddělení šlápl do kostního prachu a pak přešel na parkoviště?”

„Nevím, možné to je, ovšem pak musel pan Whitby ležet zakrvácenou tváří na tom špinavém a zabláceném povrchu parkoviště a tyhle důkazní stopy se mu tak dostaly do rány a do krve v obličeji.”

„Což mě přivádí zpátky k vašemu výkladu o prasklinách v částečce kostního prachu,” řekne zjevně zmatený Eise. „Máme tu tedy spálenou kost - a jak jinak by mohlo nastat popraskání či polámání, když ne důsledkem žáru?”

„Opakuju, že si nejsem jistá. Je to prach ze zpopelněných těl smíchaný se špínou a blátem na parkovišti. Třeba přes ten prach přejel traktor, třeba tudy projížděla další vozidla a procházeli lidé. Může kostní prach za takových podmínek vypadat jako násilně poškozený? Odpověď neznám.”

„Ale co má sakra dělat kremační prach v případu nemocné dívky?” zeptá se Eise.

„Správná otázka.” Scarpettová se snaží pročistit si hlavu a utřídit myšlenky. „Skutečně správná otázka. Tyhle důkazní stopy nejsou z Whitbyho případu. Ty částečky kostního prachu, které se zdají spálené a navíc polámané, nemají s Whitbym nic společného. Díváme se na důkazní materiál z případu Gilly Paulssonové.”

„Prach ze zpopelněných lidských kostí v ústech nemocné dívky? Svatá Matko boží! Nad tím mi prostě zůstává rozum stát. Vy snad máte nějaké vysvětlení?”

„Bohužel ne,” odpoví Scarpettová. „Zatím se není čeho chytit. Co jste ještě našel? Pokud vím, z domu Paulssonových do laboratoří přinesli spoustu věcí.”

„Dostali jsme veškeré lůžkoviny z postele nemocné dívky. S Kit jsme nad nimi strávili deset hodin v místnosti pro odběr vzorků a já pak celou věčnost odstraňoval bavlněná vlákna, protože doktor Marcus zbožňuje bavlněné smotky,” postěžuje si Eise. „Nejspíš nakoupil akcie fírmy, která ty zatracené smotky vyrábí. Jinak se o lůžkoviny zajímá i laboratoř DNA.”

„O tom vím,” kývne Scarpettová. „Pátrali po respiračním epitelu a našli ho.”

„Taky jsme objevili vlasy, černě obarvené vlasy. Byly na prostěradlech. Kit si kvůli nim dost lámala hlavu.”

„Předpokládám, že jsou lidské. DNA?”

„Ano, lidské. Poslali jsme je na zkoumání mitochondriální DNA.”

„A co chlupy nějakého domácího mazlíčka? Třeba psí?” „Ne,” odpoví Eise.

„Nebyly ani na ložním prádle, na pyžamu nebo na čemkoliv jiném, co jste dostali z domu Paulssonových?”

„Ne. A nemůže jít o prach z pilky používané při pitvě?” vrátí se Eise k problému kostního prachu. „Ten by se přece ve vaší staré budově taky dal najít.”

„Kdepak, nic z toho, co vidím, na to nevypadá.” Scarpettová se v židli zakloní a pohlédne na Eiseho. „Takový prach by byl jemně zrnitý, smíchaný s odštěpky kostí a patrně i s kovovými částečkami z ostří pilky.”

„Tak jo. Nezkusíme se chvíli bavit o něčem, čemu rozumím? Jinak mi ze všeho brzy praskne hlava.”

„Prosím, jak je libo.”

„Díkybohu. Vy jste odbornice na kosti, to musím uznat.” Eise uloží několik podložních sklíček zpátky do krabičky. „Já vám zase prozradím něco o barvách. V případu nemocné dívky stejně jako v případu traktoristy není na barevných úlomcích podkladová vrstva ani vrchní ochranná vrstva, víme tedy, že nepocházejí z motorového vozidla. A kousíčky kovu pod barvou nereagují na magnet, tedy neobsahují železo. Ověřil jsem si to hned na začátku. Abych vás nezdržoval, jedná se o hliník.”

„Nějaký hliníkový předmět natřený červenou, modrou a bílou emailovou barvou,” přemýšlí nahlas Scarpettová. „A úlomky jsou smíchané s kostním prachem.”

Eise pokrčí rameny. „Mě žádné rozumné vysvětlení nenapadá.”

„Mě prozatím taky ne.”

„Jde určitě o prach z lidských kostí?”

„Pokud není čerstvý, jistotu asi mít nebudeme.”

„Jak čerstvý?”

„Nejvýš několik let, nikoliv pár desítek let,” odpoví Scarpettová. „Za předpokladu, že vzorek není příliš starý nebo v příliš špatném stavu, můžeme sejmout otisky prstů a získat STR a mitochondrie. Co se týče DNA, je tu kvalita versus kvantita, ale moc velké naděje bych si nedělala. U spálených kostí můžete na DNA úplně zapomenout. A nespálený kostní prach, na který se dívám, mi připadá, sama přesně nevím proč, hodně starý. Prostě působí na mě jako erodovaný a starý. Samozřejmě můžete trochu toho nespáleného prachu poslat kolegům, aby se pokusili získat mitochondrie, eventuálně i STR, ovšem tak malý vzorek se pravděpodobně během testování zničí. Chceme vzorek zničit, i když nevíme, jestli vůbec dosáhneme nějakého výsledku?”

„DNA se mě netýká. Jinak bych musel mít nesrovnatelně větší rozpočet.”

„No, já tuhle věc rozhodovat nebudu. Ale pokud bych ji rozhodovala, spíš bych se snažila uchovat důkazní materiály v neporušeném stavu pro případ, že bychom je v budoucnu ještě potřebovali. Nejzávažnější je, že ten kostní prach se objevil ve dvou případech, které by spolu ani vzdáleně neměly souviset.”

„Souhlasím, to je určitě nejzávažnější.”

„Jistě tu příjemnou zprávu rád sdělíte doktoru Marcusovi.”

„Ano, Marcus miluje moje emaily, takže mu pošlu další,”

usměje se Eise. „Kéž bych měl příjemné zprávy i pro vás,

paní doktorko. Ale tyhle důkazní sáčky s hlínou mi zaberou

nějaký čas. Několik dní. Musím všechno rozetřít na sklíčka,

důkladně vysušit a potom prosít, abych oddělil částečky, což

je pěkná otrava, protože ta zatracená sítka se musí co chvíli

protřepávat, aby materiál padal do pánviček, a já se už dávno vzdal pokusů vyžebrat částicové separátory s automatickým protřepáváním, jeden totiž stojí kolem šesti táců, takže se nevejdou do rozpočtu. Sušení a prosívání bude trvat pár dní a pak bude záležet na tom, co mi prozradí mikroskop, SEM a další metody. Mimochodem, věnoval jsem vám někdy některý ze svých vlastnoručně vyrobených nástrojů? Tady jsou dost populární jako tak zvané Eiseho vybírače.”

Skloní se nad svým psacím stolem, vybere jeden z nástrojů a chvíli jej otáčí v ruce, aby se přesvědčil, jestli wolframový drátek není ohnutý nebo nepotřebuje naostřit. Pak jí nástroj podá s hrdým pohledem a galantním gestem, s jakým se dámám nabízejí drahé růže.

„To je od vás opravdu milé,” řekne Scarpettová. „Ne, ještě nikdy jste mi žádný nevěnoval. Moc vám děkuju.”

40

Scarpettová není schopná nahlédnout problém i z jakéhokoliv nového úhlu, který by přinesl výsledky, a rozhodne se dál o kostním prachu a nalakovaném hliníku nepřemýšlet. Logicky usoudí, že nekonečné úvahy o těch nicotně maličkých červených, bílých a modrých úlomcích emailové barvy a částečkách kostí, pravděpodobně lidských, by ji jen zbytečně vyčerpávaly.

Vzduch je těžký, odpolední obloha hrozí zřícením jako promáčený strop. Scarpettová a Marino vystoupí z auta, jeho dveře tlumeně zaldapnou. V cihlovém domku s břidlicovou střechou, který stojí za plotem zadního dvorku Paulssonových, není vidět žádné světlo.

„Víš určitě, že tam bude?” zeptá se Scarpettová.

„Tvrdil, že přijde. A kromě toho mi pro každej případ prozradil, kde najdu klíč. Takže mu je asi úpině fuk, jak se zachováme.”

„Nehodlám se tam vloupat, pokud mi snad něco takového navrhuješ.” Scarpettová se dívá na polorozpadlou pěšinu vedoucí k hliníkovým protibouřkovým dveřím, za nimiž jsou dřevěné dveře a temná okna po obou stranách. Domek je malý, starý a žalostně zanedbaný. Jeho okolí zcela ovládly přerostlé magnolie, pichlavé křoviny, které už léta nikdo nezastřihával, a borovice natolik vysoké a zmohutnělé, že vrstvami jehličí a šišek ucpávají okapy a pokrývají zbytky někdejšího trávníku.

„Já ti nic nenavrhuju,” odpoví Marino a rozhlédne se po opuštěné ulici. „Jenom tě informuje, že mi prozradil, kde najdu klíč. Jo a taky se zmínil, že tu není žádnej poplašnej systém. Proč o tom podle tebe asi mluvil?”

„Na tom nezáleží,” opáčí Scarpettová, ale nemyslí to příliš upřímně. Už teď je jí jasné, co bude následovat.

Realitní agent se buď nemíní kvůli nim obtěžovat, nebo se prostě nechce do ničeho zaplést, a tak jim umožnil, aby si dům i zahradu prohlédli bez doprovodu. Scarpettová strčí ruce do kapes kabátu. Její kabela s vybavením pro zajišťování stop je teď znatelně lehčí, když v ní nejsou plastové sáčky s hlínou, kterou Eise právě vysušuje a prosívá.

„Alespoň se mrknu do oken.” Marino se pomalu pustí po pěšině, nohy má stále ještě dost široce rozkročené a pečlivě se dívá, kam šlape. „Jdeš taky, nebo zůstaneš u auta?” houkne, aniž se otočí.

To málo, co zatím vědí, začalo místním telefonním seznamem, s jehož pomocí Marino vypátral realitního agenta, který už déle než rok tenhle domek nikomu nepředváděl a víceméně jej pustil z hlavy. Majitelkou je jistá Bernice Towleová. Žije v Jižní Karolíně, nehodlá utratit jediný cent za nezbytné opravy a zároveň odmítá snížit cenu, takže nemovitost zůstává prakticky neprodejná. Podle realitního agenta je dům využíván pouze v případě, že paní Towleová v něm nechá bydlet své známé, ovšem nikdo netuší, jak často

se to stává, pokud se to vůbec už někdy stalo. Richmondská policie v souvislosti s domem po ničem nepátrala, neboť podle jejího názoru jako neobývaný objekt nemůže v případu Gilly Paulssonové hrát žádnou roli. Z téhož důvodu o chátrající rezidenci paní Towleové neprojevili zájem ani agenti FBI. Zato Scarpettová a Marino se o domek zajímají. Jsou přesvědčeni, že u případu násilné smrti jejich pozornosti nesmí nic uniknout.

Scarpettová zamíří k domu. Beton pod podrážkami klouže, déšť na něm vytvořil zelenavý slizký povlak. Kdyby ta cestička patřila mně, pořádně bych ji vydrhla, uvažuje Scarpettová, zatímco se blíží k Marinovi, který stojí na malé naklánějící se verandě a s očima zacloněnýma dlaněmi nahlíží do okna.

„Když už jsme neoprávněně vstoupili na cizí pozemek, klidně můžeme spáchat i další zločin,” prohodí Scarpettová. „Kde má být ten klíč?”

„Tamhle pod tím květináčem.” Marino hlavou ukáže k přerostlému neudržovanému zimostrázu, téměř zakrývajícímu velký zablácený květináč.

Scarpettová sestoupí z verandy, rozhrne větve, s námahou pohne květináčem, který je částečně zaplněný zelenou dešťovou vodou páchnoucí jako bažina, a objeví plochý čtvereček hliníkové fólie pokrytý hlínou a pavučinami. Uvnitř je zabalený měděný klíč. Barvou připomíná stařičkou penci. Už hezky dlouho se ho nikdo nedotkl, pomyslí si Scarpettová. Celé měsíce, možná i pár let. Na verandě poněkud alibisticky předá klíč Marinovi, neboť sama netouží dům odemykat.

Dveře se skřípavě otevřou. Uvnitř je chladno a Scarpettová má pocit, že v zatuchlém vzduchu cítí pach doutníků. Marino chvíli hmatá po vypínačích, ale když konečně jeden najde a opakovaně stiskne, žádné světlo se nerozsvítí.

„Vezmi si je,” podá mu Scarpettová baviněné rukavice. „Náhodou mám i tvou velikost.”

„Dík.” Marino nasouká své mohutné prsty a dlaně do rukavic.

Scarpettová si také jedny navlékne a pak úspěšně vyzkouší lampu na stolku u zdi. „Elektřinu naštěstí neodpojili,” řekne. „Zajímalo by mě, jestli funguje i telefon.” Zvedne sluchátko starodávného černého aparátu Princess a na pár vteřin si je přiloží k uchu. „Nic,” konstatuje. „Pořád mám pocit, že tu cítím kouř z doutníků.”

„Radši se kapku udržuj v pohybu, nebo ti zamrznou trubky.” Marino začichá a rozhlédne se kolem sebe. Obývací pokoj zaplněný jeho hřmotnou postavou se náhle zdá velmi malý. „Žádný doutníky necítím, jenom prach a plesnivinu. Ale ty jsi vždycky měla fajnovější čich než já.”

Scarpettová dál zůstává v matném světle lampy a pozoruje zařízení místnosti. Pod oknem vidí pohovku s květinovým vzorem, o kousek dál modré křeslo ve stylu královny Anny. Na konferenčním stolku z tmavého dřeva jsou stohy jakýchsi časopisů. Scarpettová tam zvolna přejde, aby si je prohlédla. „Tohle bych tedy nečekala,” poznamená, oči upřené na exemplář časopisu Variety.

„Cože?” Marino se přesune blíž a také se podívá na černobílý týdeník.

„Odborný časopis o problematice zábavního průmyslu,” pokračuje Scarpettová. „Zvláštní. Je z loňského listopadu,” přečte si datum na první straně. „Ale stejně mě to udivuje. Myslíš, že paní Towleová, ať už jde o kohokoliv, má nějaké vazby na oblast filmu?”

„Třeba jen obdivuje hvězdy,” celkem bez zájmu prohodí Marino. „Stejně jako půlka světa.”

„Půlka světa čte People, Entertainment Weekly a podobné tiskoviny. Variety je pro zasvěcence.” Scarpettová se probírá časopisy. „Hollywood Reporter, Variety, Variety, Hollywood Reporter, všechno zhruba z uplynulých dvou let. Posledních šest měsíců chybí. Patrně skončilo předplatné.

Adresní štítek uvádí paní Edith Arnetteovou a tuhle adresu. Říká ti něco to jméno?”

„Vůbec nic.”

„Zmínil se ti realitní agent, kdo tu vlastně bydlel? Byla to paní Towleová?”

„Nemluvil o tom. Ale měl jsem dojem, že šlo o paní Towleovou.”

„Na dojmy se nemůžeme spoléhal Co kdybys mu zavolal?” Scarpettová stáhne zip své černé kabely s vybavením pro zajišťování stop, vyjme z ní igelitový pytel na odpadky a začne do něj nakládat časopisy.

„Chceš si je odnést?” Otočí se Marino ode dveří. „Proč?” „Neuškodí, když prozkoumáme otisky.”

„Je to krádež,” konstatuje Marino, zatímco bere do ruky lísteček papíru s telefonním číslem.

,,No a? K neoprávněnému vstupu na cizí pozemek a vloupání do domu prostě přibude další trestný čin.”

„Jestli tu objevíme nějaký stopy, bez povolení k domovní prohlídce nám budou k ničemu,” potutelně se ušklíbne Marino.

„Mám časopisy vrátit zpátky?” zeptá se Scarpettová.

Marino ve dveřích pokrčí rameny. „Přece vím, kde je klíč. V krajním případě sem nenápadně vklouznu, hezky to čtivo znovu rozložím po stolku a pak obstarám povolení. Párkrát už jsem si to vyzkoušel.”

„Takovou věcí bych se veřejně nechlubila,” podotkne Scarpettová, nechá pytel s časopisy ležet na zaprášené podlaze z tvrdého dřeva a přejde ke stolečku vlevo od pohovky. Ve vzduchu jako by opět byl cítit kouř z doutníků.

„Veřejně se nechlubím spoustou věcí,” opáčí Marino a vyťuká na svém mobilu číslo realitního agenta.

„Kromě toho nejsi ve svém rajonu. Tady nemůžeš získat povolení k domovní prohlídce.”

„Tím se netrap. Já a Browning jsme kámoši.” Marino chvíli zírá mimo a čeká. Z tónu, jakým promluví, je zřejmé, že se dovolal pouze na záznamník. „Ahoj, Jime, tady Marino. Určitě budeš vědět, kdo v tom baráku naposledy bydlel. Nebyla to náhodou jistá Edith Arnetteová? Buď tak hodne] a brnkni mi co nejdřív.” Ještě připojí číslo svého mobilu a pak se otočí ke Scarpettové. „Takže dobrák Jim se tu s námi vážně nemínil setkat. A divíš se mu? V tak hnusný barabizně?”

„Barabizna to skutečně je.” Scarpettová otevře zásuvku stolečku nalevo od pohovky. Zásuvka je plná mincí. „Ale nejsem si jistá, jestli spíš neměl jiné důvody. S detektivem Browningem jste tedy jedna ruka? Ještě nedávno ses bál, že by tě mohl zatknout.”

„To už je pryč.” Marino vkročí do tmavé chodby. „Browning je správnej chlap. Nedělej si starosti a užij si to čtení o Hollywoodu, když budu potřebovat příkaz k domovní prohlídce, samozřejmě ho dostanu. Sakra, kde jsou tu vypínače?”

„Nejméně padesát dolarů ve čtvrťácích.” Mince lehce cinkají, jak se jimi Scarpettová probírá. „Samé čtvrťáky. Žádné centy, nikláky ani desetníky. Co se tady dá koupit za čtvrťák? Noviny?”

„Jo, za zdejší sbírku drbů chtějí padesát centů,” naráží Marino na místní plátek Times-Dispatch. „Včera jsem si jednu koupil z automatu před hotelem a musel jsem vypláznout dva čtvrťáky. Stojí dvakrát víc než The Washington Post.”

„Rozhodně není obvyklé nechávat peníze v domě, kde nikdo nebydlí.” Scarpettová zavře zásuvku.

Světlo v chodbě nesvítí, přesto Scarpettová následuje Marina do kuchyně. Okamžitě si všimne dřezu, který je plný špinavého nádobí, rozmáčejících se plesnivých zbytků jídla a ztuhlého tuku. Její přesvědčení, že v domku poměrně nedávno někdo pobýval, ještě zesílí při prohlídce ledničky. V přihrádkách jsou naskládané krabice pomerančové šťávy a sójového mléka s datem trvanlivosti až do konce tohoto měsíce, data na balíčcích masa v mrazáku dokládají, že bylo zakoupeno před třemi týdny. Se vzrůstajícím napětím objevuje

další a další zásoby potravin v kuchyňských skřínkách a ve spíži. Intuice předbíhá myšlenky. A když Scarpettová začne prozkoumávat ložnici na konci chodby a opět ucítí doutníkový kouř, prudce jí stoupne hladina adrenalinu. Podezření se mění v jistotu.

Dvojitá postel je pokryta laciným tmavomodrým přehozem a Scarpettová jej odhrne. Spatří pomačkané a zašpiněné ložní prádlo se spoustou krátkých světle rezavých vlasů a tmavších vlnitých pubických chloupků. Spatří i zaschlé tuhé skvrny a domyslí si, od čeho by mohly být. Postel stojí naproti oknu, z něhož je vidět dřevěný plot, dům Paulssonových a v něm také tmavé okno pokoje, který patřil Gilly. Na stolku u postele leží černožlutý keramický popelník se značkou doutníků Cohiba. Je zcela Čistý a zdá se méně zaprášený než nábytek.

Čas ubíhá a stíny se prodlužují, déšť nepřestává bušit do střechy, ale Scarpettová to příliš nevnímá, plně zaujatá svými povinnostmi. Prohlíží skříně a veškeré zásuvky, nachází rudou růži, dosud v celofánovém obalu, nachází různé pánské kabáty, bundy a obleky, vesměs obnošené a vyšlé z módy, ale zapnuté na všechny knoflíky a pečlivě rozvěšené na drátěných ramínkách, nachází stohy úhledně srovnaných pánských kalhot a košil v nenápadných barvách, nachází staré a laciné pánské ponožky a spodní prádlo, nachází tucty původně bílých a teď už dávno zašedlých kapesníků, bezchybně složených do čtverečků.

Potom sedí na podlaze, vytahuje zpod postele kartonové krabice a probírá se jejich obsahem, totiž kompletními ročníky odborných měsíčníků zabývajících se problematikou pohřebnictví a určených zejména pro majitele pohřebních ústavů. Časopisy plné fotografií rakví, uren, pohřebních úborů a balzamovacích prostředků jsou nejméně osm let staré. Na exemplářích, které dosud vzala do rukou, kdosi odtrhl téměř celé adresní štítky, zbývá z nich jen pár písmen a část poštovního směrovacího čísla, což je příliš málo. Scarpetová by se potřebovala dozvědět víc.

Otvírá jednu krabici za druhou, pozorně se dívá na každé číslo časopisu a doufá, že někde objeví neporušený adresní štítek. Na dně poslední krabice zůstávají pouhé dva exempláře - a konečně se dostaví úspěch. Scarpettová sedí na podlaze, čte tu adresu a nevěřícně zírá. Uvažuje, jestli snad nejde o zrakovou halucinaci, hledá jakékoliv logické vysvětlení a zároveň volá Marina. Křičí jeho jméno, zatímco vstává z podlahy a dál upřeně zírá na časopis, jehož lesklá obálka nabízí snímek luxusní rakve tvarované jako závodní automobil.

„Marino! Kde jsi?” Scarpettová vyjde z ložnice, vteřinu či dvě se rozhlíží a naslouchá, pak s bušícím srdcem a zadýchaná chvatně zamíří chodbou k domovním dveřím. „Zatraceně, Marino, kam jsi zase zmizel?”

Marino stojí na přední verandě a telefonuje. Když se jejich pohledy setkají, Scarpettová pochopí, že ani on nezahálel. Beze slova mu přidrží před očima časopis s výstřední rakví. „Jo, budeme tady,” řekne Marino do mobilního telefonu. „A mám dojem, že celou noc,” ukončí hovor.

V Marinově tváři se náhle objeví výraz, jaký u něho Scarpettová v minulosti už viděla. Výraz lovce cítícího pach kořisti a rozhodnutého za všech okolností jít po stopě. Marino vezme do ruky časopis a upřeně se na něj zahledí. Promluví až po chvíli. „Browning sem jede. Momentálně u policejního soudce vyřizuje povolení k domovní prohlídce.” Otočí časopis a podívá se na adresní štítek. „Do hajzlu,” zamumlá. „Proboha, tvůj starej úřad. Ježíši Kriste.”

„Netuším, co to může znamenat,” pokrčí Scarpettová rameny. Její slova splývají se zvuky studeného deště dopadajícího na břidlicovou střechu. „Ledaže by za tím byl některý z mých tehdejších zaměstnanců.”

„Nebo nějakej známej některýho tvýho zaměstnance. Na adrese je přímo úřad Hlavního soudního lékaře.” Marino se pro jistotu znovu přesvědčí. „Jo, přesně tak. Nejsou to laboratoře. Červen 1996. Doba, kdy jsi tam šéfovala. Takže tvůj úřad si tuhle tiskovinu předplácel.” Marino se vrátí do obývacího pokoje, stoupne si blíž k lampě na stolku a zalistuje měsíčníkem. „Měla bys tedy vědět, kdo časopis dostával.”

„Nikdy jsem předplatné na nic podobného neschválila,” odpoví Scarpettová. »Měsíčník pro majitele pohřebních ústavů? Určitě ne. Někdo si ten časopis buď objednal bez mého povolení, nebo předplatné hradil z vlastních peněz.”

„Nenapadá tě, o koho by mohlo jít?” Marino položí časopis na zaprášený stolek s lampou.

Scarpettová myslí na tichého mladého muže, který pracoval v anatomickém oddělení, myslí na toho plachého mladíka s rezavými vlasy, který odešel do invalidního důchodu. Od té doby si na něho snad ani jednou nevzpomněla. Neměla nejmenší důvod, aby na něho vzpomínala.

„Někdo mě napadá,” odpoví zasmušile. „Jmenuje se Edgar Allan Pogue.”

41

V lososově omítnuté vile zřejmě není živá duše a Pogue si uvědomuje smutnou skutečnost, že jeho plány nevyšly. Určitě to tak je, jinak by se v domě či u domu něco dělo. Nebo by tu zůstaly známky dřívějšího dění, například žlutá policejní páska ohraničující místo činu a podobně. Nebo by alespoň zaslechl nějakou zmínku ve zprávách. Ale zatímco zvolna projíždí kolem obydlí Velké ryby, vidí zcela nedotčenou poštovní schránku. Kovová vlaječka je sklopená dolů a dům se zdá dokonale prázdný.

Podél bloku se vrátí k dálnici A1A. Ale neodolá, otočí se a zamíří zpátky. Pořád má před očima tu vlaječku na poštovní schránce. Když do schránky umístil Velký pomeranč, vlaječka byla zdvižená, tím si je jistý. Vtom se z horečně pracujícího mozku vynoří myšlenka, že chlorová bomba třeba stále ještě spočívá uvnitř schránky, celá nadmutá hromadícími se plyny a připravená explodovat. Co když je to tak? Musí zjistit pravdu. Dokud ji nebude znát, nedokázal by jíst ani spát. Hluboko v jeho nitru se rozhoří důvěrně známý hněv provázený zrychleným dechem. Těsně před dálnicí A I A stojí na Bay Drive řada bíle omítnutých přízemních domků. Pogue za nimi odbočí k parkovišti, vystoupí ze svého bílého auta a v blížícím se podvečeru vyrazí pěšky ulicí. Při chůzi si shrnuje z čela a očí dlouhé kudrnaté pramínky černé paruky.

Občas cítí, jak paruka podivně páchne. Většinou se ten obtížně popsatelný pach objeví, právě když má Pogue napilno nebo usilovně přemýšlí o něčem jiném. Vzdáleně pach připomíná některé plasty, což je opravdu zvláštní, protože paruka není zhotovená z umělých vlasů, ale z pravých lidských. Neměla by tedy být cítit po plastech, po nových plastech, ledaže to, čím páchne, jsou chemikálie, kterými výrobce vlasy ošetřil. Vějířovité listy palem se chvějí pod soumračnou oblohou, kde zapadající slunce zalévá světle oranžovou září okraje křehkých obláčků. Pogue kráčí po chodníku a pozoruje šedozelená stébla prodírající se puklinami. Úzkostlivě se vyhýbá pohledu na honosné vily, které míjí, neboť jejich obyvatelé mají hrůzu z rostoucí zločinnosti a příliš si všímají cizích lidí.

Než dorazí k lososově omítnutému sídlu, musí projít kolem rozlehlé bílé hranaté vily. Chvíli uvažuje o její majitelce. Viděl ji třikrát a usoudil, že si zaslouží být zničena. Když jednou pozdě večer seděl na ochranné pobřežní zdi za lososovým sídlem, spatřil ji v okně ložnice ve druhém patře. Záclony byly rozhrnuté, takže Pogue zcela jasně viděl postel a další vybavení ložnice včetně obrovské ploché televizní obrazovky, na níž nejprve kamsi běžel dav lidí a pak se objevily záběry ze závodu vysoce výkonných motocyklů. Dáma stála nahá u okna, tiskla se k němu a její poprsí vypadalo groteskně stlačené, jazykem se dotýkala skla a odpudivě nemorálním způsobem se vlnila. Zpočátku se obával, jestli ho snad na té pobřežní zdi nezahlédla, ale působila dojmem, že svou nemravnou hru určenou milovníkům nočních projížděk a příslušníkům Pobřežní stráže na druhé straně průplavu předvádí v polospánku. Každopádně Pogue by rád znal jméno té dámy.

Nechává poplašný systém vypnutý a zadní dveře odemčené, když si vyjde ven k bazénu? Zapomíná dveře zamknout, když se vrací? Možná k bazénu vůbec nechodí. Pogue ji ještě neviděl mimo dům, neviděl ji v patiu, neviděl ji na lodi. Ani jednou. Pokud dáma nikdy neopouští dům, nebude to mít Pogue snadné. Sáhne do kapsy pro bílý kapesník, otře si obličej a rozhlédne se kolem sebe. Pak zamíří k příjezdové cestě a poštovní schránce u sousední vily. Snaží se chovat nenuceně, jako by sem patřil, uvědomuje si však, že jeho dlouhé tmavé třásně sem nezapadají, kdepak, jsou to vlasy nějakého černocha nebo Jamajčana a do čtvrti bělošské smetánky se absolutně nehodí.

Touhle ulicí už párkrát prošel, pokaždé v paruce. Samozřejmě ho znepokojovalo, že kudrnatými černými vlasy na sebe přitahuje pozornost, ale nedokáže snad právě nápadná paruka změnit jeho podobu k nepoznání? Pogue otevře poštovní schránku a zjistí, že je prázdná. Nemá radost, ale není ani zklamaný. Necítí žádný chemický zápach, nevidí jediné škrábnutí, černý lak uvnitř schránky je hladký a nezačouzený. Nezbývá než smířit se s nepříjemnou skutečností, že bomba selhala. Nicméně je pryč, někdo ji tedy našel a odstranil. Pak o ní Velká ryba ví, což je lepší než nic, usoudí Pogue.

Pomalu bude šest a dům nahé dámy začíná zářit v houstnoucí tmě. Pogue kradmo pohlédne na cestičku z růžového betonu, která vede od litinové brány k masivním skleněným domovním dveřím. Jde uvolněným krokem a s hlubokou nenávistí v srdci myslí na to, jak se žena tiskla k širokému oknu a bezostyšně předváděla své tělo. Hnusné a šeredné tělo. Lidé jejího typu se domnívají, že vládnou světu a že lidem jako Pogue prokazují bůhvíjakou laskavost, když jim nabídnou pohled na své obnažené tělesné partie. Ve skutečnosti jsou však lakotní a rozdávají mizerné almužny. A nahá dáma je lakotná. Z její strany jde jen o dráždivou hru.

Kokety, provokatérky, tak Pogueova matka říkávala ženám, k jakým patří nahá dáma. A matka také koketovala a provokovala, strašně provokovala, až se otec propil k přesvědčení, že nejlepší bude oběsit se na příčném trámu v garáži. Pogue o koketerii ví všechno. Je mu jasné, že kdyby u skleněných dveří zazvonil nějaký řemeslník v montérkách a vyzval dámu, aby s ním dokončila to, co sama začala, zuřivě by se rozječela, chrlila by na něho nejhrubší nadávky a volala by policii. Přesně takhle se chovají lidé typu nahé dámy. Dělají to denně a vůbec nic si nevyčítají.

Pogue svému úkolu věnoval spoustu času, ale cíl je stále v nedohlednu. Všechno trvá příliš dlouho. Nejprve šlo o dny, pak o týdny, teď jsou to tři měsíce. Pokud ovšem započítává i exhumaci někoho, kdo už byl stejně po smrti. Pokud započítává také nutnost přemístit z tajného úkrytu v podzemí anatomického oddělení krabice plné popela jiných dávno mrtvých lidí. Lopotil se s tou spoustou netěsných a zaprášených krabic, vynášel po schodech dvě až tři najednou, plíce měl jako v ohni a stěží popadal dech, jakmile krabice složil na parkovišti, vracel se pro další, potom je všechny jednotlivě nebo ve velkých odpadkových pytlích nakládal do auta. Tohle se stalo v září, kdy na veřejnost pronikla ta zpráva, děsivá a ohromující zpráva, že jeho milovaná stará budova se má bourat.

Jenže vykopané kosti a krabice s popelem jsou sice skvělé, nepředstavují však vrcholné, triumfální potěšení. Všichni ti lidé to mají dávno odbyté, což zdaleka není totéž, jako když s nimi Pogue skoncuje osobně. Dobře zná ty krátké, ale nádherné pocity všemohoucnosti, které mu dokonale vynahradí veškerou námahu, a tak usedne za volant, sundá si ze zrzavé hlavy kudrnatou černou paruku slabě páchnoucí po plastech, opustí parkoviště u přízemních bílých domků a beze spěchu vpluje zpátky do jihofloridských ulic, teď už setmělých. Myšlenkami zabloudí k restauraci Other Way Lounge.

42

Světla baterek míhající se na temném zadním dvorku připomínají dlouhé žluté tužky. Scarpettová stojí u okna a hledí ven. Doufá, že policisté budou mít štěstí, zároveň ji však trápí pochybnosti. Její návrh se zdá nesmyslný, ne-li přímo paranoidní, a možná tu sehrála roli i její únava.

„Nevzpomínáte si tedy, jestli bydlel u paní Arnetteové?” zeptá se detektiv Browning. Sedí na jednoduché dřevěné židli uprostřed ložnice, poťukává propiskou o desky notesu a v ústech převaluje žvýkačku.

„Neznala jsem ho,” odpoví Scarpettová. Dál pozoruje ta světla pohybující se tmou a vdechuje chladný noční vzduch, který dovnitř proniká škvírami kolem chatrných oken. Třeba policisté nic nenajdou, ale Scarpettová se obává, že spíš najdou. Myslí na kostní prach v ústech Gilly Paulssonové i v tržných ranách mrtvého traktoristy a obává se, že policisté něco objeví. „Neměla jsem nejmenší důvod zjišťovat, u koho bydlí nebo s kým žije. Nevzpomínám si, že bychom spolu vůbec někdy vedli nějaký osobní rozhovor.”

„Chápu. O čem by se s takovým skřetem asi dalo mluvit?”

„No, pracovníky anatomického oddělení všichni ostatní

skutečně považovali za nějak divné. Vlastně se jich tak trochu štítili. Ovšem já jako šéfka jsem tu všeobecnou averzi nepodporovala. Vždycky jsem je zvala na večírky, pikniky a samozřejmě taky na zahradní slavnosti o Dni nezávislosti, které jsem pořádala ve svém domě. Ale nikdy nebylo jisté, jestli přijdou.”

„Ukázal se tam někdy Pogue?” Browning nepřestává usilovně žvýkat. Dokonce je slyšet, jak žvýkačka mlaskavě klouže mezi jeho zuby.

Scarpettová se nedokáže odtrhnout od okna. „Vážně nevím. Edgar Allan mohl přijít a odejít, aniž si ho kdokoliv povšiml. Snad to zní přezíravě, ale byl jako vzduch, člověk ho prostě nevnímal. Jen matně si vzpomínám, jak vypadal.”

„Jeho tehdejší podoba je pro nás důležitá. Nemáme podle čeho odhadnout, jak Pogue vypadá teď.” Browning otočí stránku v zápisníku. „Říkala jste, že to byl menší mládenec se zrzavými vlasy. Kolik asi měřil a vážil? Měl 172 čísel? 175? Vážil nějakých osmašedesát kilo?”

„Tak vysoký nebyl, rozhodně měřil méně než 170 centimetrů,” rozpomíná se Scarpettová. „A váhu bych odhadovala pod 60. Ale nevybavuju si barvu jeho očí.”

„Podle DMV jsou hnědé. Ale nemusí to být pravda, protože Pogue uváděl nepravdivé údaje. Na řidičský průkaz si nechal napsat výšku 178 a váhu 81.”

„Proč jste se mě tedy ptal?” Scarpettová se otočí od okna a pohlédne na Browninga.

„Abyste si zkusila vzpomenout dřív, než vás mohly poplést ty zřejmě falešné informace.” Browning na ni mrkne, pak opět začne žvýkat a ťukat propiskou do notesu. „Taky uvedl, že má hnědé vlasy. Jaký tedy vlastně byl ten člověk, který tam dole ve vašem anatomickém oddělení balzamoval mrtvoly a prováděl bůhvíco ještě?”

„Je to dávno. Osm let? Deset?” Scarpettová se znovu zahledí ven do tmy, ale sleduje také světla zářící v domě Paulssonových na druhé straně plotu. I tam jsou policisté. Jsou na dvoře a jsou v Gillyině pokoji. Scarpettová vidí stíny míhající se za záclonami okna, jímž pravděpodobně Edgar Allan Pogue nakukoval dovnitř, kdykoliv se mu zachtělo, díval se a spřádal své fantazie. Možná pravidelně pozoroval hry, které u Paulssonů probíhaly, a na jeho prostěradlech pak zůstávaly skvrny. „Řekla bych, že si tehdy vydělával nějakých dvaadvacet tisíc ročně.”

„A pak najednou odešel do invalidního důchodu. Celkem běžná historka. Jaképak zdravotní potíže si vymyslel?”

„Nesimuloval. Musela jsem projít jeho lékařské zprávy. A patrně jsem s ním taky mluvila. Ano, určitě jsem s ním hovořila. Měl dýchací potíže způsobené formaldehydem, rentgen a mikroskopická analýza zjistily plicní fibrózu. Pokud si vzpomínám, testy prokázaly výrazně sníženou hladinu kyslíku v krvi. A spirometr potvrdil závažné zhoršení dýchacích funkcí.”

„Spirometr?”

„To je přístroj, který měří, jak vám pracují plíce.”

„Aha. Když jsem ještě kouřil, asi bych nedopadl nejlíp.” „Kouření plicím rozhodně neprospívá.”

„Jasně. Edgar Allan tedy měl zdravotní problémy. Dá se předpokládat, že se s nimi potýká dál?”

„Jestli už nepřichází do styku s formaldehydem ani jinými dráždivými látkami, nemoc zřejmě nepostupuje, což ovšem neznamená, že by vymizely její následky. Zjizvení plic je trvalého rázu. Takže ano, Pogue má zdravotní problémy. Ale netuším, jak vážné.”

„Určitě ho někdo léčil. Myslíte, že by se v osobních záznamech dalo najít jméno lékaře?”

„Pokud složka s Pogueovými osobními záznamy vůbec ještě existuje, bude ve státním archivu. Musíte se zeptat doktora Marcuse, já tady nemám žádnou pravomoc.”

„Hm. Paní doktorko, rád bych věděl, jak byste podle svých odborných zkušeností odhadovala, že je ten chlap nemocný. Musí třeba navštěvovat nějakou ordinaci? Nebo kliniku? Nechává si přede-pisovat léky?”

„Ano, možná potřebuje léky na předpis. Ale možná taky ne. Jestli nezanedbává péči o své zdraví, určitě se snaží co nejvíc vyhýbat nemocným lidem, zejména takovým, od kterých by mohl chytit chřipku nebo jinou nakažlivou chorobu. Chrání se před veškerými infekcemi horních cest dýchacích, protože nemá dostatečnou rezervu zdravých plic, jakou máte vy a jakou mám já. Nákaza by pro něho představovala vážné komplikace končící například pneumonií. V případě náchylnosti k astmatu nesmí Pogue přijít do styku s ničím, co vyvolává astmatické záchvaty. Třeba mu lékař předepisuje steroidy nebo píchá antialergické injekce. Třeba Pogue užívá volně prodejné léky. Třeba dělá spousty nejrůznějších věcí. Třeba nedělá nic.”

„Dobrá, dobrá.” Browning už zase Puká propiskou do notesu a usilovně žvýká. „Každopádně kdyby s někým zápasil, asi by sotva popadal dech, co?”

„Nejspíš ano.” Prohlídka trvá déle než hodinu a Scarpettová už je značně unavená. Za celý den skoro nic nesnědla a potřebovala by načerpat novou energii. „Totiž může být silný, ale jeho tělesné aktivity mají své meze. Neběhá sprinty, nehraje tenis. Jestli celá léta bere steroidy, asi je obézní. Jeho výdrž nebude nijak skvělá.” Baterky se teď zaměřují na dřevěnou kůlnu za domem. V křižujících se světelných kuželech se nejprve objeví dveře, pak uniformovaný policista, který zvedá kleště, aby přeštípl visací zámek.

„Nepřipadá vám divné, že by zaútočil na Gilly Paulssonovou, když ležela s chřipkou?” zeptá se Browning. „Neměl by strach z nákazy?”

„Ne.” Scarpettová dál sleduje policistu se štípačkami. Dřevěné dveře se náhle otevřou dokořán, světla baterek protnou tmu uvnitř kůlny.

„Ne?” podiví se Browning.

„Když narkomani trpí abstinenčním syndromem, nemyslí na žloutenku ani na AIDS,” odpoví Scarpettová a sáhne do kapsy pro vibrující mobil. „Když sérioví znásilňovači a vrazi zatouží znásilňovat a vraždit, nemyslí na pohlavně přenosné choroby. Ne, neřekla bych, že když Edgar Allan pocítil nutkání zabít mladé děvče, myslel na chřipku. Omluvte mě.” Scarpettová se ohlásí do telefonu.

„To jsem já,” ozve se Rudy. „Objevilo se něco, o čem byste měla vědět. Podle databáze IARS odpovídají otisky z případu, kvůli kterému jste v Richmondu, otiskům z našeho floridského případu. Zatím ovšem nevíme, komu otisky patří.”

„Z jakého floridského případu?”

„Pracujeme na něm s Lucy. Teď není čas na dlouhé vysvětlování. Vy o tom případu nevíte, protože Lucy nechtěla, abyste se o něm dozvěděla.”

Scarpettová poslouchá, její únava zmizela, vystřídána nevěřícným údivem. „O jaký případ se jedná?” důrazně se zeptá Rudyho, zatímco oknem sleduje statnou, tmavě oblečenou postavu vycházející z kůlny. Světlo baterky se pohybuje v rytmu kolébavě chůze. Marino míří k domu.

„Asi bych o tom s vámi neměl mluvit.” Rudy se odmlčí a zhluboka se nadechne. „Ale nemůžu se dovolat Lucy. Sakra, netuším, co právě dělá, už zase dvě hodiny nebere ten zatracený telefon. Někdo se prostě pokusil zavraždit jednu z našich nových zaměstnankyň. Když k tomu došlo, byla v Lucyině domě.”

„Panebože.” Scarpettová na okamžik zavře oči.

„Všechno je to hrozně divné. Nejdřív jsem ji tak trochu podezíral, že si přepadení vymyslela, aby na sebe upoutala pozornost nebo co. Ale otisky na lahvové bombě jsou stejné jako otisky z ložnice, kde došlo k útoku. A stejné jako otisky z případu té dívky, kvůli kterému vás povolali do Richmondu.”

„Co se přesně stalo tě vaší zaměstnankyni?” zeptá se Scarpettová. Z předsíně jsou slyšet Marinovy těžké kroky. Browning se zvedne a přejde ke dveřím.

„Byla nemocná, měla chřipku. Nevíme s jistotou, jak se útok odehrál. Pachatel vnikl dovnitř nezamčenými dveřmi a zřejmě ho vylekalo, když se náhle Lucy vrátila domů. Oběť ležela v bezvědomí na posteli, obličejem dolů, nahá, níc si nepamatuje. Snad utrpěla šok nebo dostala nějaký záchvat, mě se neptejte. Jo, pokrývky byly shrnuté na podlaze.”

„Poranění?” Scarpettová slyší, jak spolu Marino a Browning mluví těsně za dveřmi ložnice. V tlumeném rozhovoru zazní slovo kosti.

„Jenom modřiny. Podle Bentona má zhmožděniny na rukou, na hrudi a na zádech.”

„Takže Benton o případu ví.” Scarpettová přemáhá hněv. „Jak se zdá, o případu ví každý. Jenom já ne. Lucy mi ho záměrně zatajila. Proč?”

Rudy váhá, neříká se mu to snadno. „Mám pocit, že z osobních důvodů.”

„Chápu.”

„Je mi líto, nemůžu zabíhat do detailů. Vážně se omlouvám. Vlastně bych vám neměl vůbec nic říkat, ale musíte o tom vědět, když se teď zdá, že váš případ souvisí s naším případem. Jen se mě proboha neptejte, jak spolu ty případy souvisejí, ještě nikdy jsem nezažil nic tak podivného. Člověka až mrazí. Sakra, na koho jsme to tady narazili? Na nějakého psychopata?”

„Ano, na psychopata,” potvrdí Scarpettová a pohlédne na Marina, který mezitím vešel do ložnice. „S dost velkou pravděpodobností jde o třicetiletého až pětatřicetiletého bělocha jménem Edgar Allan Pogue. Existují lékárenské databáze a v některé z nich by se snad dal najít, možná i v několika různých, trpí totiž plicní chorobou a patrně užívá steroidy. Víc informací pro vás zatím nemám.”

„Tohle bohatě stačí.” Rudymu se evidentně zvedla nálada.

Scarpettová ukončí hovor. S očima upřenýma na Marina uvažuje, jak se změnilo její chápání pravidel. Ještě nedávno jisté metody přísně odsuzovala, teď jí najednou nevadí, a kdo ví, jak to bude do budoucna. Poslední útočiště se dokáže nabourat téměř do kterékoliv databáze na světě. Ale k čertu s pravidly, když je třeba vystopovat vraždící monstrum. K čertu s pochybnostmi a výčitkami svědomí. Scarpettová rázně zastrčí mobilní telefon zpátky do kapsy.

„Ze své ložnice dobře viděl na dům Paulssonových,” řekne Marinovi a Browningovi. „Pokud tam probíhaly hry paní Paulssonové, přesněji řečeno tak zvané hry, mohl je sledovat oknem. A jestli se, nedej bože, něco dělo i v Gillyině pokoji, měl to Pogue taky jako na dlani.”

„Doktorko?” ozve se Marino, oči plné hněvu.

„Víte, lidská povaha je velmi zvláštní fenomén,” pokračuje Scarpettová. „Hlavně narušená lidská povaha. Pohled na trpící osobu může u narušeného jedince vyvolat touhu způsobit další utrpení. Jestli například Pogue sledoval oknem sexuální násilí, mohlo to u něho fungovat jako spouštěcí mechanismus pro podobné…”

„O jakých hrách jste mluvila?” přeruší ji Browning.

„Doktorko?” Marinovy oči už přímo planou zuřivostí provázenou tvrdým odhodláním. „Jak to vypadá, ta kůlna je plná lidskejch pozůstatků. Určitě se tam budeš chtít podívat.”

„Říkala jste něco o jiném případu?” ptá se Browning, zatímco procházejí úzkou, tmavou a studenou chodbou. Náhle se Scarpettová skoro dusí pachem špíny a plísně, snaží se nemyslet na Lucy, nemyslet na záležitosti, které jsou příliš soukromé, a tedy nedotknutelné. Raději Browningovi a Marinovi stručně sdělí, co se právě dozvěděla od Rudyho. Browninga ta informace rozruší. Marino zůstane klidný.

„Takže Pogue teď bude na Floridě,” prohodí Browning. „Dal bych za to ruku do ohně.” Jiskřičky v očích svědčí o záplavě nejrůznějších úvah, které mu víří hlavou. „Hned za vámi přijdu,” dodá, zastaví se v kuchyni a chvatně od opasku odepne svůj telefon.

Technik ve tmavomodré kombinéze a s baseballovou čapkou na hlavě nanáší kolem kuchyňského vypínače prášek pro snímání otisků prstů. Další policisté jsou slyšet z obývacího pokoje na druhé straně nevelkého nízkého domu. U zadních dveří stojí černě igelitové pytle, převázané a označené jako důkazní materiály. Scarpettovou napadne, že Junius Eise se pořádně zapotí, než všechny ty odpadky pomateného života Edgara Allana Poguea utřídí.

„Pracoval někdy ten mládenec v pohřebním ústavu?” zeptá se Marino Scarpettové. Za dveřmi se nabízí pohled na zpustlý dvorek, plný přerostlých keřů a stromů a pokrytý tlustou vrstvou mokrého listí. „Ta kůlna je totiž doslova nacpaná krabicema s něčím, co vypadá jako lidskej popel. Zdají se starší, ale podle mě tu nebudou dlouho. Řekl bych, že je sem naskládal poměrně nedávno.”

Marino marně čeká na odpověď. Jakmile dojdou ke kůlně, vypůjčí si Scarpettová od jednoho z policistů baterku a namíří silný proud světla dovnitř kůlny. Ve světelném kuželu se objeví velké igelitové odpadkové pytle, které policisté už předtím otevřeli. Pytle jsou až po okraj zaplněné našedlým popelem, úlomky křídově bílých kostí, částečně poškozenými lacinými kovovými schránkami a dřevěnými krabicemi od doutníků pokrytými bělavým prachem. Policista stojící po straně dveří natáhne do kůlny prodlužovací tyč opatřenou rozvíratelnými čelistmi a zlehka šťouchne do pytle s popelem.

„Myslíte, že ty lidi sám spaloval?” zeptá se policista Scarpettové. Světlo její baterky klouže tmou v kůlně a zastaví se na dlouhých kostech a lebce barvy starého pergamenu.

„Ne. Ledaže by někde měl vlastní krematorium. Tohle je výsledek zpopelnění v kremační peci.” Scarpettová posvítí na pomačkanou plechovou krabici, napůl vyčnívající z popela

v odpadkovém pytli. „Pozůstalým se obvykle popel předává v podobných levných schránkách. Pokud si přejí nějakou lepší, musí ji zaplatit.” Znovu zamíří baterkou na nespálené dlouhé kosti a lebku, která děsivě předvádí své prázdné oční důlky a neúplný chrup. „Zpopelnění lidského těla vyžaduje teplotu kolem tisíce stupňů.”

„A co ty nespálené kosti?” Policista ukáže tyčí směrem k lebce a dlouhým kostem. Tyč v jeho rukou se nechvěje, ale Scarpettové je jasné, že je rozrušený.

„Snažila bych se zjistit, jestli v okolí poslední dobou nedošlo k vykrádání hrobů. Tyhle kosti mi připadají hodně staré. Rozhodně nejsou čerstvé. A necítím žádný hnilobný zápach, jaký bychom zaznamenali, kdyby se tu rozkládaly mrtvoly.” Scarpettová hledí na lebku. A lebka jako by její pohled opětovala.

„Nekrofilie,” prohodí Marino a přelétne kuželem světla vnitřek kůlny plné šedobílého prachu, který nepochybně představuje spousty zpopelněných lidí. Ten prach byl někde celá léta shromažďován a tady se ocitl poměrně nedávno.

„Snad,” pokrčí Scarpettová rameny, zhasne baterku a vyjde z kůlny. „Ale nevyloučila bych ani obyčejný podfuk. Prostě za určitý poplatek převezmete zpopelněné ostatky, údajně abyste splnili přání nebožtíků a rozprášili jejich popel na horách, na moři, v zahradě, na místě, kde s oblibou rybařili. Shrábnete peníze a dál už si neděláte starosti. Krabice s popelem někde skladujete, nakonec je převezete třeba do téhle kůlny. Nikdo nic netuší. Párkrát se to stalo. Možná s tím Pogue začal už během doby, kdy u mě pracoval. Taky bych se poptala v místních krematoriích, jestli se tam nezajímal o podobné kšeftíky. Ovšem majitelé to asi sotva budou ochotní přiznat.” Scarpettová odchází, boty se jí boří do tlejícího spadaného listí.

„Takže jsou za tím jen peníze?” Otázka policisty s prodlužovací tyčí zní pochybovačně.

„Víte, možná ho smrt čím dál víc přitahovala, až ji začal sám způsobovat.” Scarpettová pokračuje v cestě přes dvorek. Mezitím přestalo pršet. Vítr se utišil, mraky se částečně rozplynuly. Vysoko nad břidlicovou, mechem porostlou střechou chátrajícího domku, kde bydlel Edgar Allan Pogue, září měsíc, úzký a bledý jako střípek skla.

Světlo z nejbližší pouliční lampy stačí, aby Scarpettová i v mlžném oparu vrhala stín na asfalt vozovky, zatímco upřeně hledí přes temný dvorek nasáklý deštěm a pozoruje osvětlená okna po obou stranách domovních dveří.

Všichni, kdo tu poblíž bydlí nebo tudy často projíždějí, si museli všimnout světel v domě stejně jako přicházejícího a odcházejícího rudovlasého muže. Třeba jezdil autem, ale Browning se před chvilkou zmínil, že pokud Pogue vlastní nějaké vozidlo, neexistuje o tom žádný záznam. Jistě, je to zvláštní. Znamená to, že jestli má Pogue auto, poznávací značka není registrovaná na jeho jméno. Buď mu tedy auto nepatří, nebo jezdí s ukradenou poznávací značkou. Každopádně je možné, že auto nemá, uvažuje Scarpettová.

Mobilní telefon jí připadá neprakticky velký a těžký, přestože ve skutečnosti je drobný a mnoho neváží. Spíš ji tíží myšlenky na Lucy a vzhledem k okolnostem se jí skoro obává zavolat. Ať už je Lucy v jakékoliv situaci, Scarpettová netouží znát žádné podrobnosti. Lucyin soukromý život bývá jenom málokdy uspokojivý. A kdykoliv Scarpettová podlehne svému sklonu k ustaranosti a pochybnostem, obvykle začne sama sobě klást za vinu, že Lucy nedokáže navazovat perspektivní vztahy. Benton je v Aspenu a Lucy to ví. Jistě taky ví, že mezi Scarpettovou a Bentonem ledacos skřípe a nejen právě teď, ale už od chvíle, kdy se opět sešli.

Nakonec Scarpettová přece jen vyťuká Lucyino číslo. Vtom se otevřou domovní dveře a na přední verandě tonoucí v hlubokém stínu se objeví Marino. Scarpettová si uvědomí, jak zvláštní je vidět ho opouštět místo činu s prázdnýma rukama. Dokud ještě byl richmondským detektivem, pokaždé z místa činu vlekl tolik pytlů naplněných důkazními materiály, kolik se jich vešlo do kufru auta, ale teď neodnáší nic, neboť v Richmondu už nemá žádnou pravomoc. Je tedy rozumnější nechat zdejší policisty, aby shromáždili důkazní materiály sami, správně je označili a předali do laboratoří. Snad ti policisté odvedou dobrou práci, neopomenou nic důležitého, ani naopak nezavalí laboratorní odborníky spoustou zbytečností, pomyslí si Scarpettová. Ale když sleduje Marina, který se k ní pomalu a ztěžka blíží, náhle ji ovládne pocit bezmocnosti. Scarpettová přeruší telefonní spojení dřív, než se jí ozve Lucyina hlasová schránka.

„Co hodláš podniknout?” zeptá se Marina.

„Najednou jsem dostal hroznou chuť na cigaretu.” Marino se rozhlédne po nerovnoměrně osvětlené ulici. „Ozval se mi Jimbo, náš neohroženej realitní agent. Sehnal dámu jménem Bernice Towleová. Je to dcera.”

„Dcera té neznámé paní Arnetteové?”

„Jo. A Bernice Towleová neví nic o tom, že by v domě někdo bydlel. Podle ní je barák už několik let prázdnej. Zřejmě kvůli nějaký komplikaci kolem závěti, ale nic přesnýho nevím. Prostě dědicové nesmějí dům prodat pod jistou částku a Jim říká, že takový prachy za něj nikdo nevysolí ani náhodou. Víc nevím. Rozhodně bych si dal cigaretu. Možná jsem po ní tak zatoužil, protože jsem se tam uvnitř nalokal toho kouře z doutníků.”

„A co třeba hosté? Nenechávala tu paní Towleová bydlet své přátele nebo známé?”

„Jak to vypadá, nikdo si nevzpomíná, kdy se v tyhle díře naposledy objevil nějakej host. Hádám, že Pogue se choval jako tuláci, co žijou v opuštěnejch budovách. Zabydlíš se v cizím kvartýru, a když přijde majitel, zmizíš. Sotva je zase vzduch čistej, klidně se vrátíš. Čertví, jak to s ním bylo. Co tedy navrhuješ?”

„Vrátíme se do hotelu.” Scarpettová odemkne SUV a znovu pohlédne na osvětlený dům. „Teď v noci už asi nic dalšího nestihneme.”

„Zajímalo by mě, do kolika mají otevřeno v hotelovým baru.” Marino stiskne kliku dveří u místa pro spolujezdce, povytáhne si nohavici a velmi opatrně se nasouká do auta. „Jsem svěží jako rybička. Zatraceně, vůbec se mi nechce spát. Cigareta by mi určitě neublížila. Stačila by jedna. A pár piv. Potom bych snad usnul.”

„Doufám, že hotelový bar už je zavřený.” Scarpettová zaklapne dveře a nastartuje. „Kdybych něco vypila, všechno by bylo ještě horší, protože by mi to nemyslelo.” Vyjede od obrubníku, vzadu se mihnou světla zchátralého domku, kde žil Edgar Allan Pogue. „Sakra, Marino, vůbec tornu nerozumím. Bydlel tady. Copak o něm nikdo nevěděl? Zaplnil kůlnu lidskými ostatky, a nikdy si nikdo nevšiml, jak přes zadní dvorek tahá pytle s popelem a kostmi? Opravdu nikdy si ho nikdo nevšiml? Chceš mi tvrdit, že ho tam dokonce nikdy neviděla ani paní Paulssonová? Ale možná ho viděla Gilly.”

„Tak to otoč a zaskočíme se ji zeptat,” prohodí Marino s pohledem upřeným do postranního okna. Velké ruce má složené v klíně, jako by si chránil své poranění.

„Je skoro půlnoc.”

Marino se ušklíbne. „Jistě. Půjde o ryze zdvořilostní návštěvu, ne?”

„Dobrá.” Scarpettová odbočí vlevo do Grace Street. „Ale připrav se na všechno. Kdo ví, jak tě přivítá.”

„Spíš by ti mělo dělat starost, co já řeknu tý ženský.”

Scarpettová otočí do protisměru a zaparkuje za modrým minivanem stojícím u nevelkého cihlového domu. Světlo je vidět jen za tenkými záclonami obývacího pokoje. Scarpettová chvíli uvažuje o spolehlivém způsobu, jak vylákat paní Paulssonovou ke dveřím, a rozhodne se, že bude rozumné nejdřív jí zavolat. Prolétne ve svém mobilu seznam nedávno volaných čísel, ale číslo Paulssonových mezi nimi už bohužel není. Zaloví v tašce a najde papírek, který má od prvního setkání se Suzannou Paulssonovou, vyťuká číslice, odešle je kamsi do éteru a představí si telefon zvonící vedle postele paní Paulssonové.

„Haló?” Hlas paní Paulssonové zní nejistě a rozespale.

„Tady Kay Scarpettová. Víte, něco se stalo. Jsem u vašeho domu a potřebuju s vámi mluvit. Buďte prosím tak hodná a otevřete mi.”

„Kolik je hodin?” zmateně a vystrašeně se zeptá paní Paulssonová.

„Otevřete prosím.” Scarpettová vystoupí z auta. ,Jsem u vašich dveří.”

„Tak dobře. Hned to bude.” Paní Paulssonová zavěsí.

„Zůstaň tady,” otočí se Scarpettová k SUV. „Počkej, dokud neotevře, a teprve pak vystup. Kdyby tě zahlédla z okna, určitě by nás nepustila dovnitř.”

Zatímco Marino sedí tiše ve tmě, Scarpettová míří k verandě. Postupně se rozsvěcující světla svědčí o tom, že paní Paulssonová prochází domem. Scarpettová čeká. Za záclonou v obývacím pokoji se mihne stín. Paní Paulssonová vykoukne ven, zmizí a o pár vteřin později otevře domovní dveře. Má na sobě červený flanelový župan zapnutý zipem, její vlasy jsou slehlé v místě, kde se ještě před chvílí tiskly do polštáře, její oči se zdají opuchlé spánkem.

„Panebože, o co jde?” vyhrkne. „Proč jste zase přišla? Co se stalo?”

„Jde o toho muže, co bydlel v domku za vaším plotem,” odpoví Scarpettová. „Znala jste ho?”

„O jakého muže?” Paní Paulssonová vypadá zmateně a vyděšeně. „Za jakým plotem?”

„Mluvím o zchátralém domě za plotem vašeho zadního dvorku.” Scarpettová ukáže tím směrem. Zároveň čeká, že se každou chvíli objeví Marino. „Žil tam jistý člověk. No tak, paní Paulssonová, musela jste přece vědět, že těsně vedle vás někdo bydlí.”

Marino zaťuká na domovní dveře. Paní Paulssonová sebou škubne a chytí se za srdce. „Panebože! Co teď?”

Scarpettová jde otevřít. Marino je v obličeji celý rudý a vyhýbá se pohledu na paní Paulssonovou, ale zavře za sebou a vstoupí do obývacího pokoje.

„Do háje!” Paní Paulssonové se náhle zmocní hněv. „Nechci ho tady,” obrátí se na Scarpettovou. „Ať okamžitě vypadne!”

„Povězte nám něco o tom muži,” vybídne ji Scarpettová. „Určitě jste viděla, že se v domku za vaším plotem svítí.”

„Jak si nechá říkat?” ozve se Marino, tvář rudou a kamennou. „Edgar Allan? Al? Nebo nějak jinak? A nechtějte nám vykládat žádný pitomosti, Suz. Nemáme na ně náladu. Jak se vám představil? Vsadil bych se, že vy dva jste byli jedna ruka.”

„Věřte mi, o žádném muži z domku za plotem nic nevím. Proč se mě vlastně ptáte? To on…? Vy si myslíte, že…? Bože! Bože můj!” Paní Paulssonová se tváří vystrašeně a v očích se jí lesknou slzy. Působí upřímně a věrohodně, jak už to dobří lháři dokážou. Ale Scarpettovou neoklame.

„Chodil sem někdy?” vypálí Marino.

„Ne!” Paní Paulssonová rezolutně vrtí hlavou, ruce pevně sepnuté v pase.

„Vážně ne?” ironickým tónem opáčí Marino. „Jak to můžete tvrdit, když ani nevíte, o kom je řeč? Třeba je to mlíkař. A třeba se tu občas zastavil, aby si zahrál některou z těch vašich roztomilejch her. Nevíte, o kom je řeč, ale jste si jistá, že u vás nikdy nebyl. Zvláštní, co?”

„Takhle se mnou nikdo mluvit nebude!” otočí se paní Paulssonová ke Scarpettové.

„Odpovězte na otázku,” klidně pronese Scarpettová. „Chodil sem někdy?”

„Říkám vám…”

„A já vám zase říkám, že se jeho zatracený otisky našly v Gillyině pokoji,” znovu zaútočí Marino a přistoupí k ní blíž. „Pozvala jste toho mrňavýho zrzavýho parchanta, aby s váma hrál ty vaše hry? Je to tak, Suz?”

„Ne!” Po tvářích jí tečou slzy. „Ne! Tam vzadu nikdo nebydlí! Dům patřil nějaké stařeně, ale ta už dávno umřela! Možná v domku občas někdo přespí, já nevím, ale určitě tam nikdo nebydlí, přísahám! Jeho otisky prstů? Panebože! Moje děťátko. Moje holčička malá.” Paní Paulssonová vzlyká, choulí se do sebe, naříká, až jsou jí vidět dolní zuby, tiskne si dlaně k obličeji a celá se třese. „Co provedl mojí malé holčičce?”

„Prostě ji zabil,” řekne Marino. „Zavraždil ji. Povězte nám o něm, Suz.”

„Ach ne,” rozkvílí se paní Paulssonová. „Gilly, moje malá Gilly!”

„Posaďte se, Suz.”

Paní Paulssonová dál stojí a vzlyká do dlaní.

„Posaďte se!” Marino zlostně zvýší hlas.

Scarpettová zná jeho metody. Nechá ho, aby pokračoval v tom, co tak dobře ovládá, i když pro ni není snadné přihlížet.

„Posaďte se!” ukáže Marino k pohovce. „Aspoň jednou ve svým zatraceným životě řekněte pravdu. Udělejte to pro Gilly.”

Paní Paulssonová klesne na pohovku pod okny, obličej zakrytý dlaněmi. Slzy jí stékají po krku a smáčejí přední část flanelového županu. Scarpettová se přesune k nehořícímu krbu naproti paní Paulssonové.

„Povězte mi o Edgaru Allanu Pogueovi,” pronese Marino pomalu a důrazně. „Slyšíte mě, Suz? Haló! Slyšíte mě? Pogue zabil vaši holčičku. Ale možná je vám to jedno. Lezla vám na nervy, co? Stěžovala jste si, jak hrozně byla nepořádná. Od rána do večera jste po tom spratkovi musela uklízet…”

„Přestaňte s tím!” rozkřičí se paní Paulssonová. Široce otevřené zarudlé oči jí planou záští. „Přestaňte! Přestaňte! Vy mizernej… Vy…” Vzlykne a hřbetem chvějící se ruky si otře nos. „Moje Gilly.”

Marino ji pozorně sleduje z lenošky. Skoro by se zdálo, že si on ani paní Paulssonová neuvědomují, že je s nimi v pokoji i Scarpettová. Ale Marino o ní ví. Oba postupují podle dávno vyzkoušených pravidel. „Chcete, abysme ho dostali, Suz?” zeptá se, náhle klidnější a tišší. Předkloní se, silnými lokty se opře o svá mohutná kolena. „Co chcete, Suz? Máme toho grázla dostat? Povězte mi to.”

„Ano,” vzlykne paní Paulssonová a přikývne. „Ano.”

„Pak nám musíte pomoct.”

Paní Paulssonová v pláči zavrtí hlavou.

„Takže nám nepomůžete?” Marino se v křesle zakloní a pohlédne ke krbu na Scarpettovou. „Kdepak, doktorko, nepomůže nám. Nechce, abysme ho chytili.”

„To ne,” vzlykne paní Paulssonová. „Já… já nic nevím. Jen jsem ho viděla, mám dojem, že to bylo… Víte, jednou večer jsem zašla k tornu plotu, protože tam běhala Sweetie. A na dvorku za plotem byl nějaký muž.”

„Na dvorku za svým domkem,” řekne Marino. „Na druhý straně vašeho zadního plotu.”

„Stál za tím plotem, měl prostrčenou ruku mezi plaňkami a hladil našeho psa. Pozdravila jsem. Dobrý večer, povídám… Do háje!” Paní Paulssonová stěží popadá dech. „Do háje! Tak ten chlap to udělal. Přitom hladil našeho psa.”

„Odpověděl vám?” zeptá se Marino tichým hlasem. „Mluvil s vámi?”

„Říkal…” Hlas se jí zlomí. „Říkal…, že se mu Sweetie moc líbí.”

„Odkud znal jméno vašeho štěněte?”

„Sweetie se mi moc líbí, právě tohle říkal.”

„Odkud věděl, že se vaše štěně jmenuje Sweetie?” obmění Marino svou otázku.

Paní Paulssonová ztěžka dýchá. Už tolik nepláče, jen upřeně zírá na podlahu.

„No, třeba vám taky sebral toho psa,” prohodí Marino. „Zvlášť když se mu tak líbil. Sweetie už se neobjevila, že?”

„Sebral mi štěně.” Paní Paulssonová sevře v klíně pěsti, až jí zbělejí klouby. „Vzal mi úplně všechno.”

„Co jste si tenkrát myslela? Toho večera, kdy ten člověk prostrčil ruku mezi plaňkami a hladil vašeho psa? Co jste si myslela o tom, že za plotem je nějakej chlap?”

„Já nevím. Nemluvil moc hlasitě, spíš tiše, měl takový nevýrazný hlas, ani přátelský, ani nepřátelský.”

„Nic jinýho jste mu neřekla?”

Paní Paulssonová dál zírá na podlahu, ruce sevřené v pěst. „Snad jsem prohodila pár slov. Já jsem Suz. Vy tady bydlíte? Něco takového. Odpověděl, že je tu jenom na návštěvě. Nic víc. Zvedla jsem štěně a zamířila zpátky k domu. Když jsem procházela kuchyňskými dveřmi, uviděla jsem Gilly. Byla ve svém pokoji a koukala se z okna. Sledovala mě. Jakmile jsem se vrátila se Sweetie v náručí, Gilly se ke mně rozběhla a vzala si ji. Opravdu toho psa milovala.” Paní Paulssonové se chvějí rty. „Kdyby věděla, že se ztratil, hrozně by ji to rozrušilo.”

„Když se Gilly koukala z okna, byly záclony rozhrnutý?” zeptá se Marino.

Paní Paulssonová upřeně a bez mžikání zírá na koberec, pěsti tak zaťaté, že se jí prsty zarývají do dlaní.

Marino letmo pohlédne ke krbu a Scarpettová se ujme své role. „Nic se neděje, paní Paulssonová, uklidněte se.

Zkuste se trochu uvolnit. Když hladil vaše štěně, jak dlouho to bylo před Gillyinou smrtí?”

Paní Paulssonová si otře oči a pak je zavře.

„Pár dní? Týdnů? Měsíců?”

Žena zvedne hlavu a podívá se na Scarpettovou. „Nevím, proč jste zase přišli. Říkala jsem vám, že už vás tu nechci.”

„Jsme tady kvůli Gilly,” pokouší se Scarpettová přimět paní Paulssonovou, aby se soustředila na to, čemu se vyhýbá. „Potřebujeme se co nejvíc dozvědět o tom muži, kterého jste viděla za plotem. O muži, který podle vás hladil Sweetie.”

„Nemůžete si sem jen tak přijít, když jsem vám jasně řekla, že si to nepřeju.”

„Je mi líto, že mě nerada vidíte,” odpoví Scarpettová ze svého místa před krbem. „Možná si to nemyslíte, ale snažím se vám pomoct. Všichni přece chceme zjistit, co se stalo vaší dceři. A taky co se stalo s vaším psem.”

„Ne!” V očích, teď už suchých, se objeví podivný výraz. „Chci, abyste odešla.” Paní Paulssonová nenaznačí, že by měl odejít i Marino. Jako by si ani neuvědomovala, že Marino sedí v křesle nalevo od pohovky, skoro na dosah ruky. „Jestli hned nevypadnete, někoho zavolám. Policii. Ano, zavolám policii.”

Chceš tu s ním zůstat sama, pomyslí si Scarpettová. Toužíš po další hře, protože hrát hry je snazší než prožívat skutečný život. „Vzpomínáte si, že policisté odnesli z Gillyina pokoje spousty věcí?” zeptá se. „Například lůžkoviny z její postele? Všechno předali do laboratoří.”

„Okamžitě odejděte,” chladně pronese paní Paulssonová. V jejím obličeji se nepohne ani sval.

„Odborníci v laboratořích pátrají po důkazech. Velmi Pečlivě prozkoumali Gillyiny lůžkoviny, její pyžamo a všechno ostatní, co policie odvezla z vašeho domu. A já osobně jsem prohlédla Gilly.” Scarpettová upřeně hledí do hezké, ale povrchní tváře paní Paulssonové. „Nikde se nenašly psí chlupy. Absolutně žádné.”

Strnulé oči paní Paulssonové na okamžik ožijí, jako když se v mělké kalné vodě mihne střevle.

„Rozumíte?” pokračuje Scarpettová týmž klidným pevným hlasem a ze svého místa před krbem shlíží dolů k paní Paulssonové sedící na pohovce. „Nikde se nenašel jediný psí chlup. Jediný chlup z baseta. Jistě, Sweetie je pryč. Protože nikdy neexistovala. Žádné štěně tu nikdy nebylo.”

„Řekněte jí, aby odešla,” požádá paní Paulssonová Marina, ale ani se na něho nepodívá. „Ať vypadne z mého domu.” Jako by Marino byl její spojenec. Nebo manžel. „Vy doktoři si myslíte, že si k lidem můžete všechno dovolit,” náhle zaútočí na Scarpettovou. „Vy doktoři si s lidmi děláte, co chcete.”

„Proč nám lžete o tom štěněti?” zeptá se Marino.

„Sweetie je pryč,” odpoví paní Paulssonová. „Ztratila se.”

„Kdyby ve vašem domě někdy byl pes, zůstaly by po něm nějaký stopy,” konstatuje Marino.

„Gilly poslední dobou často koukala z okna. To kvůli Sweetie. Koukala se na Sweetie. Otvírala okno, koukala se ven a volala Sweetie.” Paní Paulssonová má sklopenou hlavu a pozoruje své zaťaté pěsti.

„Nikdy tu žádný štěně nebylo, viďte, Suz?” opět promluví Marino.

„Pořád kvůli Sweetie otvírala a zase zavírala okno. Když Sweetie běhala po dvoře, Gilly otevřela okno, smála se a volala na ni. Západka se rozbila.” Paní Paulssonová zvolna uvolňuje prsty a pozoruje obloučky, které si do dlaní vyryla svými nehty. Obloučky, z nichž prýští krev. „Měla jsem ji dát spravit,” dodá paní Paulssonová.

44

Nazítří kolem desáté dopoledne Lucy neklidně přechází místností, bere do ruky časopisy a opět je odkládá, tváří se netrpělivě a znuděně. Doufá, že pilot helikoptéry, který sedí vedle televize, už brzy půjde do ordinace nebo třeba dostane naléhavý telefonický vzkaz a někam zmizí. Lucy znovu dokola obejde pokoj v domě nedaleko nemocničního komplexu, pak se zastaví u okna s tabulemi ze starého vlnitého skla a zahledí se na Barre Street plnou historických budov. Moc lidí vidět není, neboť turisté zaplaví Charleston až zjara.

Lucy tady zazvonila před patnácti minutami. Otevřela jí postarší tělnatá žena a zavedla ji do čekárny, která je hned za domovními dveřmi a v dobách slávy tohoto domu patrně sloužila jako přijímací salonek. Tam Lucy dostala od ženy dotazník Federálního úřadu pro letectví, stejný dotazník, jaký v posledních deseti letech vyplňovala každý druhý rok. Potom žena odkráčela po dlouhém křídle naleštěných dřevěných schodů kamsi nahoru. Formulář teď leží na konferenčním stolku. Lucy začala vyplňovat kolonky, ale pak toho nechala. Z jiného stolku vezme další časopis, letmo se podívá na obálku a opět jej odloží. Pilot helikoptéry zatím poctivě zpracovává svůj dotazník a občas k Lucy sklouzne pohledem.

„Promiňte, nechci vám radit,” prohodí přátelským tónem, „ale doktor Paulsson trvá na tom, aby každý měl dotazník pečlivě vyplněný.”

„Takže víte, jak to tady chodí.” Lucy se posadí. „Tyhle zatracené formuláře. Nesnáším je. Zprotivily se mi už na střední škole.”

„Jo, taky mi lezou na nervy,” pokývne pilot helikoptéry. Je mladý a fit, má tmavé oči posazené blízko sebe a nakrátko ostříhané tmavé vlasy. Když se před pár minutami představoval, řekl, že létá s Black Hawks u Národní gardy a s Jet Rangers u jisté charterové společnosti. „Minule jsem zapomněl zaškrtnout políčko týkající se alergií, protože jsem bral antialergické injekce. Víte, moje manželka má kočku. Začali mi píchat ty injekce. Účinkovaly tak skvěle, že jsem alergii úplně pustil z hlavy. No a počítač mou žádost vyřadil.”

„Je to hrůza,” poznamená Lucy. „Stačí jediná nesrovnalost, a počítač vám na celé měsíce zkomplikuje život.”

„Tentokrát jsem si přinesl kopii starého dotazníku.” Pilot zvedne přeložený list žlutého papíru. „Všechny moje odpovědi se teď přesně shodují - a právě tohle tady hraje hlavní roli. Ale být vámi, rozhodně bych formulář vyplnil. Až vejdete do ordinace, doktor ho po vás bude chtít.”

„Udělala jsem tam chybu,” odpoví Lucy a sáhne po svém dotazníku. „Bydliště jsem napsala do nesprávné kolonky. Budu to muset vyplnit znova.”

„Smůla.”

„Jestli se vrátí ta dáma, požádám ji o nový formulář.”

„Jo, ta je tu odjakživa,” podotkne pilot helikoptéry.

„Odkud to víte?” zeptá se Lucy. „Jste moc mladý, abyste mohl tvrdit, že je někdo někde odjakživa.”

Pilot se zazubí. Zřejmě by nic nenamítal proti menšímu flirtu. „Divila byste se, jak dlouho už sem chodím. Kde vlastně lítáte? Zatím jste se o tom nezmínila. A ještě jsem vás nikde tady neviděl. Vaše letecká kombinéza mi nepřipadá jako vojenská, alespoň žádnou takovou armádní uniformu neznám.”

Lucyina letecká kombinéza je černá, na jednom rameni má americkou vlaječku, na druhém neobvyklou modrozlatou nášivku s orlem obkrouženým hvězdami, kterou si Lucy sama navrhla. Kožená jmenovka dnes nese jméno P. W. WINSTONOVÁ. Připevňuje se suchým zipem a Lucy si může libovolně měnit jméno podle toho, co právě podniká a kde to podniká. Protože její biologický otec pocházel z Latinské Ameriky, vydává se Lucy občas za Hispánku, Italku nebo

Portugalku, aniž se potřebuje maskovat mejkapem. Teď je ovšem v jihokarolínském Charlestonu, stylizuje se tedy jako pohledná běloška s věrohodným jižanským akcentem, půvabně oživujícím její standardní přízvuk, s jakým hovoří většina obyvatel Spojených států.

„Paragaf 91,” odpoví Lucy. „Chlápek, pro kterého lítám, má čtyřistatřicítku.”

„Šťastlivec,” obdivně prohodí pilot. „Musí to být pracháč. Čtyřistatřicítka je fantastická mašina. Určitě si ji užíváte, co? A jak dlouho trvá, než si na ni člověk zvykne?”

„Zamilujete se do ní na první pohled,” usměje se Lucy, ale přála by si, aby už pilot sklapl. Jindy by se o helikoptérách dokázala bavit celý den, ovšem teď ji mnohem víc zajímá, kde a jak by se v domě Franka Paulssona dala umístit tajná odposlouchávací zařízení.

Kyprá žena, která předtím zavedla Lucy do čekárny, se konečně opět objeví. Zeptá se pilota, jestli správně vyplnil všechny kolonky, a po kladné odpovědi mu sdělí, že ji tedy může doprovodit, neboť doktor Paulsson ho očekává.

„Pokud se náhodou někdy ocitnete poblíž Mercury Air, naše kancelář je v hangáru,” otočí se pilot k Lucy. „Uvidíte ji z parkoviště. Mám tam zaparkovaného harleye s měkkým pérováním.”

„Jste chlap podle mého gusta,” odpoví mu Lucy ze své židle a pak osloví tělnatou ženu. „Promiňte, madam, potřebuju nový formulář. Tenhle jsem pokazila.”

Žena se zatváří podezíravě. „No, uvidím, co se s tím dá dělat. Každopádně ten pokažený nevyhazujte. Narušila byste nám sled čísel.”

„Jistě, madam. Leží tady na stolku.” Lucy pohlédne na pilota. „Já právě vyměnila svůj Sportster za V-Rod. Ještě ani není zajetý.”

„Páni!” Pilot má oči plné obdivu. „Čtyřistatřicítka a V-Rod! To je můj sen.”

„Třeba se spolu někdy projedeme. Hodně štěstí s tou kočkou.”

Pilot se zasměje. A cestou do schodů začne té pochmurně vážné obtloustlé ženě vysvětlovat, že jeho manželka se po svatbě nechtěla vzdát své kočky, která s nimi pak spávala v posteli, takže se občas osypal alergickou vyrážkou v těch nejméně vhodných okamžicích. Než zavalitá dáma vezme nový formulář a vrátí se do čekárny, bude mít Lucy přízemí sama pro sebe. Alespoň minutu, snad několik minut. Navlékne si bavlněné rukavice, chvatně projde místností a otře všechny časopisy, kterých se předtím dotkla.

První štěnici, tedy bezdrátový mikrofon a zároveň vysílač velikosti cigaretového nedopalku, vsune do speciální vodotěsné a přírodně zelené plastové tubičky, která je zcela nenápadná a nepřipomíná nic konkrétního. Štěnice většinou bývají maskované tak, aby se podobaly nějakým předmětům, ale někdy se prostě nepodobají ničemu. Lucy umístí zelenou tubičku do keramického květináče s jasně zelenou hedvábnou rostlinou na konferenčním stolku. Chvatně přejde do zadní části domu a druhou ničemu se nepodobající zelenou štěnici skryje pod stonky další zelené hedvábné rostliny, která stojí na stole jídelní kuchyně. Vzápětí se od schodů ozvou těžké kroky tělnaté ženy.

V ložnici ve druhém patře přeměněné na pracovnu sedí Benton za psacím stolem, sleduje laptop a čeká, až Lucy zaktivuje svou skry

tou videokameru, která je zamaskovaná jako propiska a pro

pojená s mobilním mezičlánkem vypadajícím jako pager.

Čeká, až Lucy uvede do chodu vysoce citlivý audiovysílač

v podobě patentní tužky. Na psacím stole vpravo od laptopu je modulární odposlechový a záznamový systém, zabudovaný do kufříku. Kufřík zůstává otevřený, magnetofon a přijímače jsou připravené.

V Charlestonu je právě osmadvacet minut po desáté dopoledne a tady v Aspenu o dvě hodiny méně. Benton upřeně zírá na černou obrazovku laptopu, trpělivě sedí za psacím stolem a se sluchátky na uších čeká. Čeká už skoro hodinu. Lucy mu včera zavolala hned po přistání v Charlestonu, tedy večer podle tamějšího času, a pochlubila se, že už si domluvila prohlídku. Doktor Paulsson je plně vytížený, dodala Lucy. Dámu, s níž telefonovala, musela dlouho přesvědčovat, že jde o naléhavou záležitost. Potřebuju zdravotní prohlídku absolvovat co nejdřív, řekla té ženě, potvrzení z minulé prohlídky mi totiž vyprší za dva dny. Proč jste to nechala na poslední chvíli? přísně se zeptala dáma z ordinace doktora Paulssona.

Lucy Bentonovi pyšně vylíčila, jaké divadýlko sehrála. Zkroušeně přiznala chybu, vystrašeným tónem a s mírným zakoktáváním dámě vysvětlovala, proč vůbec neměla čas. Její zaměstnavatel a současně majitel vrtulníku ji pořád honí z místa na místo, ke všemu se objevily jisté osobní problémy, pokračovala, a bez potvrzení o zdravotní prohlídce by nesměla létat a mohla by přijít o místo, což by v její neutěšené situaci byla hrůza. Žena se odešla zeptat, a když se opět ozvala, sdělila Lucy, že doktor Paulsson ji přijme nazítří v deset hodin dopoledne. Je to od něho velká laskavost, neboť kvůli neplánované prohlídce zrušil své pravidelné tenisové dvouhry. Lucy rozhodně musí přesně dodržet sjednaný termín a také by si měla uvědomit, jakou laskavost jí vlivný a nesmírně vytížený doktor Paulsson prokazuje.

Akce zatím probíhá podle plánu. Lucy si dohodla zdravotní prohlídku a právě teď je v domě toho lékaře pracujícího pro letectvo. Benton čeká za svým psacím stolem, občas sklouzne pohledem k oknu a pozoruje oblohu ztěžklou sněhovými mračny, mnohem nižšími a temnějšími než před pouhou půlhodinou. Večer určitě začne sněžit. A hustý sníh se bude snášet po celou noc. Bentona už ty spousty sněhu unavují. Unavuje ho dům, ve kterém přechodně bydlí. Unavuje ho Aspen. Od chvíle, kdy do jeho života vtrhla Henri, unavuje Bentona úplně všechno.

Henri Waldenová je obtížná narcistní sociopatka a pro Bentona nepředstavuje nic jiného než ztrátu času. Jeho pokusy dostat ji z posttraumatického stresu jí připadají k smíchu. A Benton by snad Lucy litoval, kdyby se na ni ovšem nezlobil, že dovolila, aby Henri napáchala tolik škody. Henri ji svedla a využila. Henri získala, co chtěla. S tím přepadením v Lucyině floridském domě zřejmě nepočítala, stejně jako nepočítala se spoustou dalších věcí, nicméně závěr je jasný: hledala vhodnou Lucy, až ji našla, vlákala ji do svých tenat, vzala si od ní, po čem toužila, a teď si ke všemu dělá z Bentona legraci. Obětoval svou dlouho plánovanou aspenskou dovolenou, jen aby ho nějaká příživnice, neúspěšná herečka a neúspěšná agentka jménem Henri provokovala, urážela a přiváděla k zuřivosti. Obětoval vzácný čas, který chtěli v Aspenu strávit se Scarpettovou, a přitom si nic takového nemohl dovolit. Opravdu nemohl. Už tak to s jejich vztahem vypadá špatně. Možná je mezi nimi konec. A Benton by to Scarpettové ani neměl za zlé. Pomyšlení na rozchod mu sice připadá nesnesitelné, ale nic by jí nevyčítal.

Benton zvedne vysílač, který vypadá jako malé policejní rádio. „Jsi na příjmu?” zeptá se.

Pokud Lucy není na příjmu, Bentonův hlas v drobném bezdrátovém sluchátku ukrytém v zevním zvukovodu neuslyší. Sluchátko je prakticky neviditelné, přesto musí být Lucy při jeho používání velmi obratná. Než se jí doktor Paulsson začne dívat do uší, pochopitelně bude nutné sluchátko nenápadně a rychle vyjmout. Benton ji upozornil, že jednosměrný přijímač je výhodný, ale riskantní. Chtěl bych mít možnost k tobě mluvit, řekl jí. Moje rady by mohly být nesmírně důležité. Ovšem znáš rizika. V jisté fázi prohlídky by Paulsson snadno sluchátko odhalil. Lucy odpověděla, že se klidně obejde bez nápovědí. Benton trval na svém.

„Lucy, jsi na příjmu?” zopakuje Benton do vysílače. „Ptám se, protože tě zatím nevidím ani neslyším.”

Video náhle ožije, na obrazovce laptopu se objeví stěny a schody. Benton slyší zvuk Lucyiných kroků. Lakované dřevěné schody se přibližují a vzdalují, jak po nich Lucy stoupá. Kroky se ozývají ze sluchátek. Ozývá se z nich i její dech.

„Zvuk je hlasitý a jasný,” pronese Benton do vysílače, který zvedl těsně ke rtům. Zvukový i obrazový záznam mezitím automaticky přešly z pohotovostního režimu na aktivní.

Vzápětí už se v záběru ocitne Lucyina ruka klepající na dveře. Benton sedí za psacím stolem a sleduje, jak se dveře otvírají. Obrazovku vyplní bílý plášť, pak mužské hrdlo a posléze tvář doktora Paulssona, který se s Lucy odměřeně pozdraví, ustoupí od ní a vyzve ji, aby se posadila. Zatímco se Lucy pohybuje, tajná kamera v propisce postupně zachycuje nevelkou, stroze zařízenou ordinaci s vyšetřovacím stolem pokrytým bílým papírem.

„Tady mám pokažený formulář a tady ten druhý, snad jsem ho vyplnila správně.” Lucy doktoru Paulssonovi podá dotazníky. „Moc se omlouvám. Doufám, že jsem nezpůsobila zmatek ve vašem systému. Víte, vyplňování a zaškrtávání kolonek mi nikdy nešlo. Už na střední škole jsem věčně kazila testy.” Lucy se nervózně zasměje a doktor Paulsson se pozorně zahledí na oba formuláře.

„Je to hlasité a zřetelné,” řekne Benton do vysílače.

Na obrazovce počítače se mihne Lucyina ruka, dávající domluveným pohybem před kamerou ukrytou do propisky najevo, že miniaturní přijímač v uchu dokonale funguje.

„Studovala jste vysokou školu?” zeptá se doktor Paulsson.

„Ne, pane. Chtěla jsem, ale…”

„To je zlé,” zachmuřeně ji přeruší Paulsson. S úzkými brýlemi bez obrouček se zdá celkem přitažlivý. Ledaskdo by ho nazval krasavcem. Je vyšší než Lucy, ale nijak výrazně, může měřit zhruba 177 až 180 centimetrů a má štíhlou atletickou postavu, alespoň podle toho, co Benton zatím vidí. Ovšem Benton je odkázán pouze na záběry kamery v propisce vyčnívající z horní kapsičky Lucyiny letecké kombinézy.

„K pilotování helikoptéry snad vysokou školu nepotřebuju, nebo ano?” prohodí Lucy mírně rozechvělým hlasem. Vůbec skvěle předstírá nejistotu a ustrašenost ženy, které se v životě příliš nedaří.

„Moje sekretářka se zmínila, že vás trápí osobní problémy,” řekne doktor Paulsson s pohledem stále ještě upřeným na oba dotazníky.

„Ano, tak trochu.”

„Povězte mi, o co jde,” vybídne ji Paulsson.

„No, prostě o neshody s přítelem,” odpoví Lucy nervózně a ostýchavě. „Měli jsme se brát, ale poslední dobou nám to neklapalo. Chápete, za všechno může moje zaměstnání. Když to spočítám, jsem takových pět měsíců ze šesti mimo domov.”

„Takže příteli nevyhovovala vaše častá nepřítomnost a vycouval,” konstatuje doktor Paulsson, zatímco odkládá papíry na přepážku, kde má počítač. Lucy se chytře natáčí tak, aby její skrytá videokamera Paulssona neustále sledovala.

„Výborně,” pochválí ji Benton a současně letmo pohlédne na zavřené a zamčené dveře. Henri se šla projít, ale přesto zamkl, neboť je schopná kdykoliv bez zaklepání vrazit dovnitř. Nenaučila se, že existují jisté hranice slušného chování, či spíš žádné hranice neuznává.

„Ano, rozešli jsme se,” odpoví Lucy Paulssonovi. „Vyrovnala jsem se s tím. Jenže tohle a všechno ostatní… Prostě dalo mi to trochu zabrat, ale už jsem v pořádku.”

„Proto jste povinnou zdravotní prohlídku odkládala na poslední chvíli?” zeptá se doktor Paulsson a přejde k ní blíž.

„Asi ano.”

„Nejednala jste moudře. Bez potvrzení o prohlídce nesmíte lítat. Příslušní lékaři jsou po celé zemi, dávno jste mohla některého navštívit. Co kdybych vás dnes nepřijal? Ráno jsem tu měl naléhavý případ, šlo o syna mého přítele, ale jinak jsem si na zbytek dne plánoval volno. Musel jsem kvůli vám změnit program. Co kdybych vás odmítl? Pokud jste uvedla správné datum, staré potvrzení vám zítra vyprší.”

„Ano, pane doktore. Já vím, bylo hloupé takhle prohlídku odkládat. Ani vám nedokážu říct, jak moc si vážím…”

„Dobrá, dobrá, nebudeme ztrácet čas a dáme se do práce.” Paulsson si ze zásuvky vezme manžetu pro měření krevního tlaku, vyzve Lucy, aby si vyhrnula rukáv na pravé ruce, omotá jí manžetu kolem paže a začne přičerpávat vzduch. „Máte slušné svaly. Hodně na tom pracujete?”

„Snažím se,” odpoví Lucy lehce roztřeseným hlasem, neboť Paulsson se jí právě otřel dlaní o ňadra. Benton všechno sleduje na obrazovce svého laptopu v coloradském Aspenu vzdáleném více než šestnáct set kilometrů a umí si představit, jak se Lucy cítí. Kdyby teď někdo Bentona viděl, nezpozoroval by na jeho obličeji žádnou reakci. Žádné hněvivé záblesky v očích, žádný stisk rtů. Benton však vnímá to sprosté porušení pravidel lékařské etiky stejně jako Lucy.

„Dotýká se tě,” řekne Benton do vysílače a tedy také pro magnetofonový záznam. „Zkouší tě osahávat.”

„Ano.” Lucy zdánlivě dokončuje svou odpověď určenou doktoru Paulssonovi, ve skutečnosti však odpovídá Bentonovi. Zároveň mávne rukou před objektivem miniaturní kamery v propisce a potvrdí tak souhlas. „Ano, hodně se na tom snažím pracovat.”

46

„Sto třicet na osmdesát,“ říká doktor Paulson a znovu se jí nevhodně dotýká, zatímco rozepíná suchý zip a sundavá manžetu. „Máte tak vysoký tlak vždycky?”

„Kdepak, vůbec ne,” předstírá Lucy ohromení. „Nespletl jste se? Promiňte, samozřejmě jste se nespletl, plácám hlouposti. Ale obvykle mívám tlak sto deset na sedmdesát. Většinou skoro moc nízký.”

„Jste nervózní?”

„Víte, nikdy jsem nechodila ráda k doktorům.” Protože Lucy sedí na vyšetřovacím stole, a je tedy o něco níž než Paulsson, poněkud se zakloní. Chce, aby právě teď Benton dobře viděl i doktorův obličej. „Možná jsem jen trochu nervózní.”

Paulsson jí položí ruce na hrdlo, těsně pod čelisti. Suchými teplými prsty začne prohmatávat měkké tkáně pod ušními boltci. Lucy má vlasy sčesané přes uši, takže Paulsson nemůže zahlédnout přijímač ukrytý v zevním zvukovodu. Vyzve ji, aby polkla, a dál beze spěchu prohmatává mízní uzliny. Lucy sedí vzpřímeně a silou vůle si navozuje úzkostný stav. Ví, že Paulsson na jejím krku snadno pozná, jak se jí zrychluje tep.

„Polkněte,” znovu přikáže doktor Paulsson. Teď prohmatává štítnou žlázu a přesvědčuje se, jestli je trachea uprostřed. O zdravotních prohlídkách vím všechno, pomyslí si Lucy. Kdykoliv jsem v dětství nějakou absolvovala, vyptávala jsem se pak tety Kay a nedala jí pokoj, dokud mi přesně nevysvětlila důvod veškerých lékařových doteků a smysl každé jeho poznámky.

Paulsson jí znovu začne prohmatávat lymfatické uzliny. Víc se k ní naklání, takže na hlavě cítí jeho dech.

„Pod tím bílým pláštěm je nahý,” zřetelně jí v levém uchu zazní Bentonův hlas.

S tím ovšem sotva můžu něco dělat, pomyslí si Lucy.

„Necítíte v poslední době únavu a zhoršující se tělesnou kondici?” zeptá doktor Paulsson svým věcným a výhrůžně autoritativním způsobem.

„Ne. Totiž… hodně jsem pracovala, pořád jsem někam lítala. Ano, možná jsem trochu unavenější.” Lucy se zakoktává a předstírá strach odpovídající tónu jejího hlasu. Paulsson se klínem tvrdě tiskne k jejím kolenům, nejprve k jednomu a potom k druhému. Kamera v propisce bohužel nedokáže zachytit Lucyiny pocity.

„Potřebuju si odskočit,” řekne Lucy. „Omlouvám se. Hned jsem zpátky.”

Paulsson ustoupí a náhle je na obrazovce Bentonova laptopu opět vidět celá ordinace. Jako by zmizel poklop zakrývající otvor v zemi. Lucy sklouzne z vyšetřovacího stolu a chvatně zamíří ke dveřím. Paulsson přejde k počítači a vezme do ruky formulář, ten, který Lucy vyplnila správně. „Na umyvadle najdete kelímek v plastovém sáčku,” poznamená.

„Ano, pane doktore,” odpoví Lucy mezi dveřmi.

„Až budete hotová, nechte kelímek na toaletě.”

Ale Lucy toaletu nepoužije. Pouze spláchne. „Promiň,” řekne na adresu Bentona, vyndá si z ucha přijímač a schová jej do kapsy. Rozhodně nenechá v kelímku na toaletě svou moč, nehodlá tu totiž zanechat žádné biologické stopy. Je sice značně nepravděpodobné, že by její DNA byla v nějaké databázi, ale stoprocentní jistotu Lucy nemá. Dávno si zvykla dodržovat přísná bezpečnostní pravidla, aby svou DNA a své otisky prstů chránila před jakýmikoliv americkými či zahraničními databázemi, zároveň však vždycky počítá s nejhorším scénářem. Proto nedá svou moč k dispozici lékaři, který už brzy bude mít dost důvodů pátrat po P. W. Winstonové. Předtím v jeho domě stačila pečlivě otřít všechno, čeho se dotkla, nikde tedy nezůstaly žádné otisky, které by ji identifikovaly jako Lucy Farinelliovou, kdysi agentku FBI a později Úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně.

Zatímco se vrací do ordinace, silou vůle se nutí přemýšlet právě o nejhorším scénáři a její tep se patřičně zrychluje.

„Vaše lymfatické uzliny se zdají mírně zvětšené,” prohodí doktor Paulsson, Lucy však ví, že je to lež. „Kdy jste byla naposledy… Vlastně už si vzpomínám, říkala jste, že nerada chodíte k lékařům. Patrně jste tedy dost dlouho neabsolvovala důkladnou prohlídku. Ani rozbor krve, nebo se snad mýlím?”

„Zvětšené uzliny?” předstírá Lucy paniku.

„Cítíte se v posledních týdnech dobře? Žádná extrémní únava? Žádné horečky? Nic podobného?” Paulsson opět přistoupí blíž, nakloní se, až se jejich obličeje téměř dotýkají, a otoskopem se podívá do Lucyina levého ucha.

„Nemocná jsem nebyla,” odpoví Lucy a Paulsson začne prozkoumávat její druhé ucho.

Po chvíli odloží otoskop a podá si oftalmoskop. Dlouze jí prohlíží oči, znovu s obličejem těsně u jejího obličeje. Pak sáhne po stetoskopu. Lucy dál hraje vylekanou, i když je spíš rozzlobená. Ve skutečnosti se ani trochu nebojím, uvědomí si, zato se ve mně hromadí vztek. Ale ovládá se, skoro strnule sedí na kraji vyšetřovacího stolu. Kdykoliv se pohne, papír pod ní tiše zašustí.

„Teď si rozepněte zip na kombinéze a stáhněte si ji k pasu,” vyzve ji doktor Paulsson stále týmž věcným tónem.

Lucy dokonale předvede rozpaky. „Asi budu muset ještě jednou na toaletu. Omlouvám se.”

„Prosím.” Paulsson se zatváří netrpělivě. „Ale opravdu už nemám moc času.”

Cesta do koupelny a zpátky trvá Lucy snad méně než minutu. Spláchnutá voda šumí, přijímač je opět v zevním zvukovodu levého ucha.

„Omlouvám se,” zopakuje Lucy. „Než jsem k vám přišla, vypila jsem velkou dietní kolu. Byla to chyba.”

„Stáhněte si tu kombinézu,” přikáže jí Paulsson.

Lucy zaváhá. Nebude to jednoduché, ale umí si poradit. Rozepne zip své letecké kombinézy, stáhne si ji k pasu a zároveň nastaví do správného úhlu propisku, izolovaným drátkem spojenou s mobilním mezičlánkem, který je lepicí páskou připevněný na vnitřní stranu kombinézy, takže jej Paulsson nemůže vidět.

„Ne tak vertikálně,” ozve se jí v uchu Bentonův hlas. „Sklonit asi tak o deset stupňů.”

Lucy v pase nenápadně posune horní část kombinézy. „Tu podprsenku taky,” poručí doktor Paulsson.

„Musím si ji sundat?” zeptá se Lucy bázlivým a vylekaným hlasem. „Víte, ještě nikdy jsem…”

„Slečno Winstonová. Vážně spěchám. Prosím.” Paulsson si vsune do uší konce stetoskopu a s přísným výrazem v očích čeká, až si bude moct poslechnout její srdce a plíce. Lucy si tedy přetáhne přes hlavu sportovní podprsenku a zůstane celá ztuhlá sedět na kraji vyšetřovacího stolu pokrytého bílým papírem.

Paulsson jí přikládá stetoskop pod levé a pak pod pravé ňadro, nestoudně se o ni otírá. Lucy stále sedí bez hnutí. Zrychleně dýchá, srdce jí prudce buší hněvem, nikoliv strachem, i když Paulsson se jistě domnívá, že je vylekaná. Jaké záběry teď asi vidí Benton? uvažuje Lucy a drobně u pasu posune stažený horní díl letecké kombinézy s kamerou v propisce. Doktor Paulsson se dál dotýká Lucyina těla a přitom předstírá, že ho vůbec nezajímá to, co vidí a ohmatává.

„O deset stupňů níž a doprava,” instruuje ji Benton.

Lucy opět nenápadně upraví úhel skryté videokamery. Doktor Paulsson lehkým tlakem ruky přiměje Lucy, aby se předklonila, a přemístí stetoskop na její záda. „Dýchejte zhluboka,” vyzve ji a nesmírně obratně provádí zdánlivě odborné úkony tak, že se mu daří znovu a znovu se jí dotýkat, otírat se o ni, dokonce ji objímat oběma dlaněmi a tvrdě se k ní tisknout. „Máte nějaké jizvy nebo mateřská znamínka? Nic takového nevidím.” Paulsson pátravě přejíždí prsty po jejím těle.

„Ne, pane doktore,” odpoví Lucy.

„Něco musíte mít. Co třeba jizvu po operaci slepého střeva?”

„Ne.”

„To stačí,” ozve se ze skrytého přijímače Bentonův hlas a Lucy v něm přes klidný tón rozpozná hněv.

Ale dosud to nestačí.

„Teď se postavte na jednu nohu,” přikáže doktor Paulsson.

„Už se můžu obléknout?”

„Ještě ne.”

„Dost, už to stačilo,” znovu jí v uchu zazní Bentonův hlas.

„Rozuměla jste?” zamračí se Paulsson. „Postavte se na jednu nohu.”

Lucy však zůstane sedět na vyšetřovacím stole. Natáhne si horní část kombinézy, strčí ruce do rukávů a zapne zip. S podprsenkou se nezdržuje, není čas. Upřeně zírá na Paulssona a v jejím pohledu náhle není ani náznak nervozity nebo strachu. Paulsson tu proměnu mlčky, ale ohromeně sleduje. Lucy sklouzne z vyšetřovacího stolu a vykročí k Paulssonovi.

„Posaďte se,” vyštěkne na něho.

Paulsson vytřeští oči. „Co to má znamenat?”

„Posaďte se!”

Paulsson se nehýbe, jenom na ni civí. Jako všichni samolibí tyrani, s nimiž se kdy setkala, se v téhle chvíli zdá krajně vyděšený. Lucy se k němu ještě víc přiblíží, vytáhne z horní kapsy propisku a zvedne ji, aby si všiml připojeného drátku. „Frekvenční test,” řekne Bentonovi, který může překontrolovat odposlouchávací prostředky nainstalované dole v Paulssonově čekárně a kuchyni.

„Čistý vzduch,” sdělí jí Benton.

Výborně, pomyslí si Lucy, v přízemí se tedy neozývají žádné zvuky. „Netušíte, v jakém jste průšvihu,” řekne doktoru Paulssonovi. „Raději ani nechtějte vědět, kdo tohle všechno poslouchá a pozoruje v přímém přenosu. Sedněte si. Sedněte si!” Lucy vrátí propisku do kapsičky. Objektiv skryté kamery míří přímo na Paulssona.

Doktor Paulsson si roztřesenýma rukama přisune židli s kolečky a posadí se na ni, v obličeji bledý jako stěna. „Kdo jste? Co ode mne chcete?”

„Jsem váš osud.” Lucy se snaží krotit, ale mnohem snazší je pro ni hrát ustrašenou chudinku než ovládnout svou zuřivost. „Choval jste se takhle i ke své dceři? Ke Gilly? Taky jste ji sexuálně obtěžoval a zneužíval, vy sviňáku?”

Paulsson jen zírá, oči plné vzteku.

„Slyšel jste mě. Slyšel jste mě jasně a zřetelně, hajzle. A náš rozhovor si velmi brzy vyslechnou i pracovníci Federální letecké správy.”

„Vypadněte z mé ordinace.” S chutí by po Lucy skočil a srazil ji k zemi. Svaly se mu napínají, oči žhnou nenávistí.

„O nic se nepokoušejte,” varovně zasyčí Lucy. „Ať vás ani nenapadne zvednout se z té židle, dokud vám to nedovolím. Kdy jste naposledy viděl Gilly?”

„O čem to pořád mluvíte?”

„Ta růže,” napoví jí Benton.

„Otázky tady kladu já,” opáčí Lucy s pohledem upřeným na doktora Paulssona, ale v koutku duše by svá slova docela ráda adresovala i Bentonovi. „Vaše bývalá manželka vykládá spousty zajímavých věcí. Víte o tom, vážený pane agente ministerstva pro vnitřní bezpečnost?”

Paulsson si olízne suché rty. Oči má vytřeštěné a skoro nepříčetné.

„Podle ní můžete za Gillyinu smrt. Co vy na to?” „Růže,” znovu připomene Benton.

„Tvrdí, že jste byl Gilly navštívit krátce předtím, než tak nečekaně zemřela. Přinesl jste jí růži. Ano, víme o té růži. Můžete mi věřit, pokoj toho ubohého děvčete odborníci prozkoumali centimetr po centimetru.”

„V jejím pokoji se našla růže?”

„Ať to vysvětlí sám,” ozve se Benton.

„Tak povídejte,” vybídne Lucy doktora Paulssona. „Kde jste tu růži koupil?”

„Žádnou růži jsem nekupoval. Netuším, o čem mluvíte.”

„Sakra, moje trpělivost není nekonečná.”

„Nepůjdete si stěžovat Federální letecké správě…”

Lucy se krátce zasměje a potřese hlavou. „Vy mizerové jste jeden jako druhý. Každý z vás si myslí, že mu všechno projde. Nejdřív mluvte o Gilly. Pak si můžeme popovídat o Federální letecké správě.”

„Tak to vypněte,” ukáže Paulsson na propisku s kamerou. „Budete mluvit o Gilly? Jinak videokameru nevypnu.” Paulsson přikývne.

Lucy sáhne na propisku a předstírá, že záznamové zařízení vypíná. Ale Paulsson jí nedůvěřuje a z jeho očí nemizí strach.

„Vraťme se k té růži.”

„Přísahám, že o žádné růži nic nevím,” vychrlí ze sebe Paulsson. „V životě bych Gilly neublížil. Cože to ta mrcha vykládá? O čem to žvaní?”

„Aha, Suzanna.” Lucy z něho nespouští oči. „Má toho hodně na srdci. Podle ní můžete za Gillyinu smrt. Za její vraždu.”

„Ne! Jak je Bůh nade mnou, ne!”

„Taky jste si s Gilly hrál na vojáčky? Oblékal jste ji do maskáčů a obouval do kanad, vy úchyláku? Dovolil jste, aby ty perverzní hrátky ve vašem domě provozovali další zvrhlíci?”

„Milosrdný Bože,” zaúpí Paulsson a zavře oči. „Ta čubka. Tohle bylo jen mezi námi.”

„Mezi kým?”

„Mezi Suz a mnou. Manželské páry přece dělají různé věci.”

„Kdo se ještě vašich hrátek zúčastnil? Zval jste si k nim další lidi?”

„Byl to můj dům, ne?”

„Je mi z vás na zvracení.” Lucy si málem odplivne. „Provádět takové hnusárny před malou holkou!”

„Jste od FBI?” Paulsson otevře oči. Čiší z nich chladná smrtící nenávist jako z očí žraloka. „Jste od nich, co? Věděl jsem, že k tomu jednou dojde. Měl jsem s tím počítat. Asi někomu překážím. Tušil jsem to. Zneužili mě a obětovali.”

„Chápu. Na nátlak FBI jste mě donutil, abych se kvůli běžné zdravotní kontrole svlékla.”

„To nemá s ničím nic společného. Nehraje to žádnou roli.”

„Prosila bych trochu víc rozlišovat,” ironicky prohodí Lucy. „Hraje to roli. Ještě uvidíte, jak velkou. Náhodou nejsem od FBI. Takové štěstí nemáte.”

„Takže tu jde jen o Gilly?” Paulsson teď sedí na židli poněkud uvolněněji, ale tváří se poraženecky a skoro se nehýbá. „Já svou dceru miloval. Neviděl jsem ji ode Dne díkůvzdání a Bůh je mi svědkem, že mluvím pravdu.”

„Zeptej se na to štěně,” instruuje Benton a Lucy zvažuje, jestli by si neměla vyndat z ucha přijímač.

„Domníváte se, že vaši dceru někdo zabil, protože donášíte ministerstvu pro vnitřní bezpečnost?” Lucy samozřejmě ví, že tohle vražedný motiv nebyl, ale ráda by Paulssona dostala. „No tak, Franku. Přestaňte zdržovat a povězte mi pravdu. Nedělejte si všechno ještě horší.”

„Gilly někdo zabil? Tomu nevěřím.”

„Fakta jsou jasná.”

„To není možné.”

„Kdo další se u vás zúčastňoval těch bojových hrátek? Znáte Edgara Allana Poguea? Chlápka, který bydlel v domku za vaším plotem? Tam, co dřív žila paní Arnetteová?”

„Tu jsem znal,” řekne doktor Paulsson. „Bývala mou pacientkou. Typický hypochondr. Věčně s něčím otravovala.”

„Tohle je důležité,” ozve se Benton, jako by to Lucy sama nevěděla. „Začíná se svěřovat. Jednej s ním přátelsky.”

„V Richmondu?” zeptá se Lucy Paulssona. Chovat se k němu přátelsky by rozhodně nedokázala, alespoň však zmírní tón a předstírá zájem. „Kdy?”

„Kdy? Panebože, už je to hrozně dávno. Právě od ní jsem taky koupil náš richmondský dům. Vlastnila v Richmondu řadu domů. Ještě na přelomu století jejím příbuzným patřily celé bloky, bylo to rozsáhlé panství, později se rozdělilo mezi členy rodiny, něco rozprodali. Náš dům jsem od ní koupil velmi výhodně, prakticky za pakatel.”

„Ale podle všeho vám k srdci moc nepřirostla,” prohodí Lucy, jako by si s doktorem Paulssonem dobře rozuměli a jako by ji před několika minutami sexuálně neobtěžoval.

„Chodila ke mně, kdykoliv se jí zachtělo. Otravná ženská. V ordinaci si pořád vymýšlela další a další zdravotní potíže.”

„Co se s ní stalo?”

„Zemřela. Bude to osm, možná deset let. Prostě dávno.”

„A na co?” zeptá se Lucy. „Na co zemřela?”

„Byla těžce nemocná, měla rakovinu. Zemřela doma.” „Podrobnosti,” ozve se Benton.

„Víc mi nepovíte?” pokračuje Lucy. „Byla sama, když zemřela? Jak vypadal pohřeb?”

„Proč se na tohle všechno vyptáváte?” Doktor Paulsson dál sedí na židli a pozorně sleduje Lucy, už se však zjevně cítí lépe. Její vlídnější tón zapůsobil.

„Může tu být souvislost s Gilly. Znám fakta, která vy neznáte. Nechte mě klást otázky.”

„Opatrně,” varuje Benton. „Nic mu neprozraď.”

„Prosím, ptejte se,” ušklíbne se doktor Paulsson.

„Byl jste na jejím pohřbu?”

„Nevzpomínám si, že by nějaký měla.”

„Musela mít pohřeb,” namítne Lucy.

„Nenáviděla Boha. Vyčítala mu všechny své nemoci a bolesti, vyčítala mu, že se o ni nechce nikdo starat, což bylo vzhledem k její povaze pochopitelné. Odpudivá stařena. Zcela nesnesitelná. Za péči o takové lidi se lékařům ani nedá zaplatit.”

„Zemřela doma?” podiví se Lucy. „Byla tak těžce nemocná a umírala osamocená doma? Měla alespoň pečovatelku?”

„Ne.”

„Zámožná stará dáma, a umírá doma úplné opuštěná a bez jakékoliv pomoci a odborné péče?”

„Víceméně. Je to snad důležité?” Paulsson bloudí očima po ordinaci. Tváří se ostražitě a zřejmě se mu navrací sebedůvěra.

„Ano, záleží. A pokud budete i nadále spolupracovat, jenom si zlepšíte svou situaci. Velmi zlepšíte.” Lucyino ujišťování zároveň obsahuje hrozbu. „Ráda bych viděla lékařské záznamy paní Arnetteové. Určitě je máte v počítači.”

„Její záznamy jsem už bohužel dávno vymazal. Je mrtvá.” V očích doktora Paulssona se mihnou výsměšné jiskřičky. „Stejně je to s naší drahou zesnulou paní Ametteovou dost legrační. Protože si nepřála pohřeb a nenáviděla Boha, věnovala své tělo k vědeckým účelům. Nakonec asi dostal tu starou potvoru do rukou nějaký chudák medik. Občas jsem o tom přemýšlel a litoval jsem nešťastníka, kterému tu ohyzdnou vychrtlou trosku přidělili.” Čím klidnějším a sebejistějším dojmem Paulsson působí, tím víc se v Lucy hromadí vztek.

„Štěně,” znovu se připomene Benton. „Zeptej se ho na štěně.”

„Co se stalo s Gillyiným štěnětem?” vypálí Lucy na doktora Paulssona. „Podle vaší manželky se ztratilo a prý v tom máte prsty.”

„Už to není moje manželka.” Paulssonův pohled je náhle chladný a tvrdý. „A nikdy neměla psa.”

„Sweetie,” řekne Lucy.

V očích doktora Paulssona jako by svitlo poznání. „Kde je Sweetie?” zeptá se Lucy.

„Sweetie jsem já,” odpoví Paulsson s náznakem ironického úšklebku. „A Sweetie byla také Gilly. O nikom dalším nevím.”

„Odpusťte si ty vtípky. Tady není absolutně nic k smíchu.”

„Suz mi říkala Sweetie. Odjakživa. A já zase říkal Sweetie naší Gilly.”

„Jasná odpověď,” konstatuje Benton. „Už to stačí. Můžeš zmizet.”

„Žádné štěně nikdy neexistovalo,” pokračuje doktor Paulsson. „Všechno jsou to jen žvásty.” Vyloženě se rozpovídal a Lucy tuší, co bude následovat. „Kdo vlastně jste?” probodává ji pohledem a vstává ze židle. „Dejte mi tu svou propisku. Jste jen pitomá husa, kterou kamarádky vyslaly, aby mě mohly žalovat, co? Dejte sem tu propisku!”

Lucy klidně stojí, paže u boků a v pohotovosti.

„Odejdi,” naléhá Benton. „Hned.”

„Parta holek od vrtulníků se tedy rozhodla, že mě zkusí skřípnout a vyždímat ze mě pár babek?” Paulsson se k ní blíží. Lucy čeká. Ví, co se stane.

„Vypadni odtud,” zvýší Benton hlas. „Stačilo to.”

„Chcete tu videokameru?” zeptá se Lucy doktora Paulssona. „Chcete mikrorekordér?” Žádné nahrávací zařízení u sebe Lucy nemá. To má Benton. „Vážně je chcete?”

„Ano,” usměje se doktor Paulsson. „Prostě se budeme tvářit, že jste tady vůbec nebyla. Získala jste informace, které jste chtěla, ne? Na všechno ostatní můžeme zapomenout. Takže mi ty hračičky laskavě dejte.”

Lucy sáhne na mobilní mezičlánek v podobě pageru, který má lepicí páskou připevněný na vnitřní straně kombinézy a drátkem spojený s propiskou. Stiskne tlačítko a tím mezičlánek vypne. Obrazovka Bentonova laptopu potemní. Benton sice dál může k Lucy mluvit a také slyší, co se v ordinaci odehrává, ale nic už nevidí.

„Nedělej to,” ozve se v Lucyině uchu Bentonův hlas. „Vypadni. Okamžitě!”

„Sweetie,” pronese Lucy škádlivě a výsměšně. „Miláčku, broučku, zlatíčko. Jaká ironie. Nedokážu si představit, že by vás někdo takhle oslovoval, doktore Paulssone. Zvedá se mi z vás žaludek. Chcete videokameru a nahrávací zařízení? Tak prosím, zkuste si je vzít.”

Vrhne se k ní a narazí přímo na její pěst. Nohy se mu podlomí. Vzápětí Paulsson leží na podlaze, sténá a bezmocně křičí. Lucy mu klečí na zádech, kolenem drtí jeho pravou paži, levou rukou bolestivě kroutí jeho levou paži. Paulsson se nemůže ani pohnout.

„Pusťte mě!” ječí. „Vykloubíte mi ruce!”

„Lucy, ne!” snaží se Benton zabránit nejhoršímu, ale Lucy už ho neposlouchá.

Prudce dýchá a vychutnává si svůj vztek. Popadne doktora Paulssona za vlasy a zvedne mu hlavu. „Doufám, že jsi strávil příjemné dopoledne, Sweetie.” Lucy za vlasy pořádně škubne jeho hlavou. „Měla bych ti vymlátit z lebky ten tvůj zkurvený mozek. Zneužíval jsi vlastní dceru? Dovolil jsi dalším zvrhlíkům, aby ji zneužívali, když k tobě chodili provozovat ty bojové sexuální hrátky? Zneužíval jsi ji v jejím pokoji, než ses v létě odstěhoval?” Náhle mu pevně přimáčkne hlavu k podlaze, jako by ho chtěla v těch bílých dlaždicích utopit. Paulsson s rozpláclým obličejem jen lapá po dechu. „Kolik životů jsi zničil, ty všiváku?” Praští mu hlavou o dlaždičky. Dostatečně tvrdě, aby pochopil, že by mu skutečně dokázala vymlátit mozek z lebky. Paulsson znovu zasténá a vykřikne.

„Lucy!” zahřmí jí v uchu Bentonův rozčilený hlas. „Přestaň! Okamžitě vypadni!”

Lucy zamžiká a konečně jí dojde, co to provádí. Nemůže přece Paulssona zabít. Nesmí Paulssona zabít. Pustí ho a zvedne se. Málem ho ještě kopne do hlavy, ale ovládne se. Celá zpocená a zadýchaná od něho začne pomalu ustupovat. S chutí by ho zkopala, umlátila k smrti. A snadno by to svedla. „Ani se nehni, rozumíš?” zavrčí, zatímco dál couvá. Srdce jí zběsile buší. Lucy si uvědomuje, jak moc by si přála Paulssona zabít. „Zůstaň tam ležet a nehýbej se. Nehýbej se!”

Natáhne ruku k pultíku s počítačem, popadne své zfalšované formuláře Federální letecké správy a vycouvá ke dveřím. Paulsson leží bez hnutí, obličejem na podlaze. Z nosu mu teče krev a barví jasnou červení bílé dlaždice.

„Jsi vyřízený,” prohodí Lucy mezi dveřmi. Zároveň uvažuje, kam se asi poděla ta tělnatá dáma, Paulssonova sekretářka. Lucy se ohlédne, ale ani u schodů nikoho nevidí. V domě se neozývá jediný zvuk. Je tu sama s doktorem Paulssonem, přesně jak si plánovala. „Jsi vyřízený - a děkuj osudu, že nejsi mrtvý,” dodá a zavře za sebou.

47

Pět agentů vyzbrojených devítimilimetrovými puškami Beretta Storm se zaměřovači Bushnell a naváděcími světly zvolna a z různých směrů postupuje úzkými uličkami výcvikového tábora k hladce omítnutému domku s cementovou střechou.

Domek vypadá starý a zanedbaný, zato na zarostlém dvorku hýří křiklavými barvami nafukovací Santa Clausové, sněhuláci a obrovská lízátka. Palmy jsou ověšené červenými, růžovými a modrými žárovkami. Uvnitř domku neustále štěká pes. Agenti drží své pušky na popruzích, s hlavněmi skloněnými ve čtyřicetistupňovém úhlu. Oblečení jsou do černých uniforem, nemají však neprůstřelné vesty, což je při akci neobvyklé.

Rudy Musil v domku klidně vyčkává za vysokou barikádou z převrácených stolů a židlí, jíž zatarasil úzké dveře vedoucí do kuchyně. Má na sobě jenom kalhoty s maskovacím vzorem a tenisky, v ruce svírá poloautomatickou pušku AR-15. Tahle útočná zbraň s půlmetrovou hlavní je mnohem silnější a výkonnější než Beretta Storm a dokáže zneškodnit nepřítele až na vzdálenost kolem 280 metrů. Rudy přejde k rozbitému oknu nad dřezem a vyhlédne ven. Všimne si drobného pohybu vedle Dumpsteru stojícího zhruba 50 metrů od domu.

Opře svou AR-15 o dřez a hlaveň položí na zteřelý okenní rám. Optickým zaměřovačem najde první oběť, přikrčenou za Dumpsterem, takže je vidět jen kousíček černě oblečeného těla. Rudy stiskne spoušť, puška práskne, agent vykřikne. Vzápětí se odkudsi vynoří další agent a pokusí se skrýt na zemi vedle kmene palmy. Rudy přesně zamíří a vystřelí. Zasažená postava nevykřikne a nevydá ani žádné jiné zvuky, které by Rudy slyšel, přemístí se tedy od okna k barikádě u dveří a začne zlostně odkopávat a odhazovat převrácené stoly a židle. Prodere se vlastní barikádou, přeběhne do přední části domku, rozbije okno v obývacím pokoji a spustí palbu. Během několika minut všech pět černě oblečených postav zasáhne gumový projektil, ale všechny dál útočí, dokud Rudy rádiem neohlásí konec cvičení.

„Byla to hrůza,” vzteká se do rádia, zatímco ze sebe stírá pot uvnitř domku, který ve výcvikovém táboře používají při nácviku bojových akcí. „Jste mrtví. Do jednoho. Absolutně jste selhali.”

Vystoupí z domovních dveří a zahledí se na skupinu, která se zatím shromáždila na vánočně vyzdobeném dvorku. Nikdo nedává najevo bolest, což jim Rudy musí připsat k dobru. Zásah gumovým projektilem do nechráněného těla je totiž zatraceně nepříjemný. Když člověka trefí pár gumových nábojů, nejraději by se svinul do klubíčka a brečel jako dítě. Tahle várka nových adeptů se alespoň neskládá z ufňukanců neschopných snášet fyzickou bolest. Rudy stiskne tlačítko dálkového ovládače a CD se štěkajícím psem uvnitř domku zmlkne.

Rudy stojí ve dveřích a pozoruje černě oblečené agenty. Všichni jsou zpocení, ztěžka oddechují a zlobí se sami na sebe. „Takže co se stalo?” zeptá se Rudy. „Odpověď je snadná.”

„Prostě jsme to podělali,” ozve se jeden z agentů.

„Ale proč?” Pušku AR-15 drží Rudy u boku a hlavní dolů. Po obnažené svalnaté hrudi mu stékají potůčky potu, na opálených ocelových pažích se jasně rýsují žíly. „Čekám od vás jediné vysvětlení. Udělali jste chybu, kvůli které jste teď mrtví. Jaká chyba to byla?”

„Nepočítali jsme s drn, že budete mít útočnou pušku,” nadhodí agentka a rukávem si otře zpocený obličej. Ztěžka dýchá v důsledku nervového vypětí a tělesné námahy. „Asi jsme u vás předpokládali jenom nějakou boční palnou zbraň.”

„Nikdy se nespoléhejte na dohady,” důrazně se Rudy obrací k celé skupině. Mohl jsem tu mít samopal. Mohl jsem po vás střílet dlouhými dávkami. Ale dopustili jste se jiné obrovské chyby. No tak. Určitě o ní víte. Už jsme to probírali.”

„Zkusili jsme vyrukovat na šéfa,” zažertuje kdosi a všichni se zasmějí.

„Jde o komunikaci,” pomalu pronese Rudy. „Vy, Andrewsi,” podívá se na agenta, jehož černá uniforma je celá zablácená. „Jakmile jsem vás zasáhl do levého ramene, měl jste všechny ostatní varovat, že střílím z kuchyňského okna v zadní části domu. Udělal jste to?”

„Ne, pane.”

„Proč ne?”

„Asi proto, že jsem nikdy předtím nebyl zasažený, pane.”

„Bolí to, co?”

„Jo, zatraceně to bolí, pane.”

„Chápu. A vy jste nic takového nečekal.”

„Ne, pane. Mysleli jsme, že se bude střílet jenom slepými náboji.”

„Správně,” pokývne Rudy. „A právě tohle jsou zásady výcviku tady, v Táboře bolesti a utrpení. Když se něco semele ve skutečném životě, obvykle nám taky nikdo nedává předem instrukce, nebo snad ano? Vy jste tedy dostal zásah, pekelně to bolelo a navíc vás to k smrti vyděsilo. Proto jste vysílačkou nevaroval zbytek skupiny. A výsledek? Všichni padli. Slyšel někdo z vás toho psa?”

Několik agentů zvedne ruku.

„Nádhera,” pokračuje Rudy ironickým tónem. „Slyšíte psa, který štěká jako pomatený, a nikoho nenapadne informovat vysílačkou ostatní. Podle toho zběsilého štěkotu musel přece chlap v domku poznat, že se blížíte, ne? Mělo to celou skupinu varovat.”

„Ano, pane.”

„Končíme,” propustí je Rudy. „Zmizte mi z očí. Musím tu před vaším funusem trochu uklidit.”

Vrátí se do domku a zavře za sebou dveře. Zatímco hovořil k nováčkům, jeho bezdrátový telefon připnutý k opasku dvakrát zavibroval. Teď se Rudy konečně podívá, kdo ho sháněl. V obou případech volal jeho počítačový expert, a Rudy se mu tedy okamžitě ozve.

„Co se děje?” zeptá se.

„Jak to vypadá, tomu chlápkovi brzy dojde prednison. Naposledy si ho na recept vybíral před šestadvaceti dny u CVS.” Expert připojí adresu a telefonní číslo.

„Věc nám komplikuje, že zřejmě zmizel z Richmondu,” odpoví Rudy. „Takže musíme zjistit, kde by si mohl vyzvednout další dávku léků. Pokud ji vůbec bude chtít”

„Zatím s receptem chodil pravidelně každý měsíc do stejné richmondské lékárny. Zdá se, že ty léky potřebuje. Nebo si alespoň myslí, že je potřebuje.”

„Jméno jeho lékaře?”

„Doktor Stanley Philpott.” Opět následuje adresa a telefonní číslo.

„Žádné záznamy, že by recept předložil někde jinde? Třeba na jižní Floridě?”

„Ne, je tu jen Richmond, a to jsem kontroloval lékárny v celé zemi. Jak říkám, dávka z posledního receptu mu zbývá na pět dní a pak bude bez léků. Ledaže by měl jiný zdroj.”

„Dobrá práce.” Rudy otevře ledničku v kuchyni a vezme si láhev minerálky. „Půjdu po tom.”

48

Soukromá trysková letadla, která se vznášejí nad vlhkou černou letištní plochou, vypadají na pozadí bílých velehor jako dětské hračky. Operátor v kombinéze a se sluchátky na uších právě oranžovými praporky navádí zvolna popojíždějící Beachjet. Motory kvílejí, a Benton uvnitř soukromého terminálu tedy dobře slyší, že Lucy dorazila.

V Aspenu je nedělní odpoledne. Poblíž obrovského krbu popíjejí kávu nebo horký jablečný mošt boháči v kožiších a s luxusními zavazadly. Míří zpátky domů a stěžují si na zpoždění, neboť už zapomněli na doby, kdy létali turistickou třídou, pokud vůbec někdy takové doby zažili. Blýskají zlatými hodinkami a velkými brilianty, jsou opálení a hezcí. Mnozí cestují se psy, kteří mají stejně jako soukromá letadla jejich pánů různou podobu i velikost a patří k tomu nejlepšímu, co lze za peníze koupit. Benton sleduje, jak se dvířka Beachjetu otvírají a schůdky klesají k zemi. Vzápětí po nich sbíhá Lucy, v rukou zavazadla. Pohybuje se lehce a svižně, s atletickou grácií a sebedůvěrou. Ani trochu neváhá, vždycky se chová samozřejmě, i když třeba tam, kam jde, není vítaná.

Neměla právo přiletět. Benton ji jasně odmítl. Ne, Lucy, nechci tě tady, řekl ji do telefonu. Teď opravdu ne. Není vhodná chvíle.

Nehádali se. Dokázali by spolu polemizovat celé hodiny, ale dávno už nemilují dlouhé složité spory plné vášnivých výbuchů a zbytečně opakovaných argumentů, slovní války tedy vedou rychle a úsporně, bleskově si všechno vyříkají a ukončí hovor. Benton si není jistý, jestli ho těší, že s přibývajícím časem mají s Lucy čím dál víc společných rysů, ale nepochybně tomu tak je. Zdá se to rok od roku zjevnější. Analytická část Bentonovy mysli, která neúnavně třídí, ukládá a vymazává fakta, patrně už dospěla k závěru, že podobnosti mezi Lucy a jím by mohly vysvětlovat jeho vztah s Kay, pokud je vůbec racionálně vysvětlitelný. Kay svou neteř miluje nesmírně a bez výhrad. Benton však nikdy zcela nepochopil, proč Kay nesmírně a bez výhrad miluje i jeho. Teď to snad pomalu začíná chápat.

Lucy ramenem otevře dveře a vejde dovnitř, v obou rukou objemné sportovní pytle. Když spatří Bentona, objeví se na její tváři výraz překvapení.

„Dovol, pomůžu ti,” vezme jí Benton jeden z vaků. „Nečekala jsem tě tady.”

„Přesto jsem se dostavil. A ty taky. Pokusme se to zvládnout co nejlíp.”

Pro milionáře oblečené do drahých zvířecích kožešin jsou zřejmě Benton a Lucy poněkud nerovný pár, zámožný starší muž a krásná mladá milenka či manželka. Bentona napadne, že někteří z přítomných by ho mohli pokládat za Lucyina otce, byť se jako její otec nechová. Pochopitelně se nechová ani jako její milenec, ale skoro by se vsadil, že většina přihlížejících v nich vidí typickou dobře situovanou mileneckou dvojici. Sám sice vypadá dost nenápadně, nemá na sobě kožich ani zlato, nicméně boháč okamžitě pozná jiného boháče a Benton působí dojmem bohatého člověka už proto, že skutečně bohatý

je, dokonce velmi bohatý. Dlouhá léta žil prakticky v utajení, mimo společenský ruch. Dlouhá léta pouze vypracovával své teorie, spřádal své představy - a shromažďoval peníze.

„Objednala jsem si auto z půjčovny,” poznamená Lucy, zatímco procházejí terminálem, který připomíná spíš loveckou chatu postavenou ze dřeva a kamení, zařízenou koženým nábytkem a vyzdobenou ukázkami lidového umění. Venku před vchodem stojí obrovská bronzová socha orla s rozpjatými křídly.

„Tak si běž to auto vyzvednout,” odpoví Benton. Jeho dech se v mrazivém svěžím vzduchu mění v bělavou páru. „Sejdeme se v Maroon Bells.”

„Cože?” Lucy se zastaví uprostřed kruhového objezdu před terminálem. Vůbec jí nevadí, že překáží nosičům ve stylových dlouhých kabátech a kovbojských kloboucích.

Benton k ní otočí svůj pohledný a opálený obličej. Nejdřív se usměje očima a potom, lehce pobaveně, i rty. Stojí nedaleko toho mohutného orla a prohlíží si ji od hlavy k patám. Lucy si na cestu obula kozačky a oblékla kapsáče a lyžařskou bundu.

„Mám v autě sněžnice,” řekne Benton.

Nespouští z ní oči. Vítr jí zvedá vlasy, které mu připadají delší než při posledním setkání. Jsou tmavohnědé s nádechem do ruda, jako by mezi nimi vyšlehovaly drobné plamínky. Zimou jí zčervenaly tváře. A pohled do jejích očí v Bentonovi vždycky vyvolával představu pohledu do žhnoucího středu nukleárního reaktoru nebo do jícnu aktivní sopky. Něco takového musel spatřit Ikarus, když se blížil k Slunci. Lucyiny oči mění barvu podle světla a podle jejích kolísavých nálad. Právě teď jsou jasně zelené. Kay má oči modré. Jsou také nesmírně živé a proměnlivé, ale jiným způsobem. Modř očí Kay Scarpettové je schopná vyjádřit hlubší emoce, může být něžná jako mlžný opar i tvrdá jako ocel. V téhle chvíli se Bentonovi po Kay stýská víc než kdy jindy. Dívá se na Lucy a stará bolest se vrací s novou palčivostí.

„Myslel jsem, že se projdeme a trochu si popovídáme,” řekne Benton Lucy cestou na parkoviště. Ve skutečnosti jí oznamuje záměr, o němž nehodlá diskutovat. „Ano, tohle musíme udělat ze všeho nejdřív. Takže se setkáme v Maroon Bells, nahoře u půjčovny sněžných skútrů, kde končí silnice. Nebude ti vadit ta nadmořská výška? Vzduch je tam dost řídký.” Vzápětí už Benton odchází.

„O vzduchu mě poučovat nemusíš,” křikne za ním Lucy.

49

Na obou stranách průsmyku se tyčí zasněžené hory. Podvečerní stíny se šíří a prohlubují, nad hřebeny vpravo opět sněží. Po půl čtvrté odpoledne už nemá smysl lyžovat nebo chodit na sněžnicích, neboť ve Skalistých horách brzy nastává tma. Silnice, po níž oba jdou, už zamrzá, vzduch přímo štípe.

„Měli jsme vyrazit zpátky mnohem dřív.” Benton zapíchne lyžařskou hůl před nohu se sněžnicí. „My dva jsme spolu nebezpeční. Nikdy nevíme, kdy přestat.”

Původně Benton navrhoval ukončit putování u čtvrté lavinové značky, přesto však dál tvrdohlavě šlapali vzhůru k jezeru Maroon, jen aby se po necelém kilometru otočili, aniž jezero vůbec spatřili. A jak to vypadá, budou rádi, jestli se stihnou vrátit ke svým autům, než se úplně setmí. Jsou vyhládlí a chvějí se zimou. Dokonce i Lucy se zdá vyčerpaná. Nepřiznala by to, ale Benton vidí, že značná nadmořská výška na ni doléhá. Lucy zvolnila tempo a hůř se jí mluví.

Několik minut jejich sněžnice skřípou po zledovatělém sněhu na Maroon Creek Road. A ten skřípot a křupání lesklé zmrzlé krusty propichované špičkami lyžařských holí jsou jediné zvuky, které se ozývají. Lucy i Benton dýchají klidně a pravidelně, jen občas se Lucy nadechne s větší námahou a zhluboka. Od úst jim stoupá bělavá pára. Čím vášnivěji předtím hovořili o Henri, tím výš stoupali do kopce k jezeru, až se bohužel dostali příliš daleko.

„Omlouvám se,” prohodí Benton a hliníková kostra sněžnice znovu zazvoní o led. „Měl jsem to otočit dřív. Už mi nezbyly žádné proteinové tyčinky ani voda.”

„Neboj, já to zvládnu,” odpoví Lucy. V normálních podmínkách se nestává, aby s ním nedržela krok, spíš naopak. „Za všechno můžou tahle malá letadla. Nic jsem nejedla. Přece pravidelně běhám a jezdím na kole. Denně cvičím. Dělám spousty věcí. Nenapadlo by mě, že mi dá zabrat obyčejná vycházka se sněžnicemi.”

„Pokaždé na to zapomenu.” Benton se ohlédne. Vánice vpravo od nich klesá z bílých horských štítů níž a níž, zvolna se blíží jako mlha. Momentálně je asi jeden až dva kilometry daleko, výšku by odhadoval na nějakých 300 metrů. Benton doufá, že to stihnou k autům dřív, než jim cestu zkomplikuje hustě padající sníh. Zatím je silnice dobře vidět a navíc směřuje stále dolů.

„Já určitě nezapomenu,” ztěžka vydechne Lucy. „Příště se najím. A taky si hned po příletu nevyrazím na sněžnicích.”

„Omlouvám se,” opakuje Benton. „Prostě jsem si neuvědomil, že ani ty nejsi ze železa. Vůbec si tě často idealizuju.”

„Poslední dobou dělám spousty chyb.”

„Kdyby ses mě předtím zeptala, rovnou bych ti řekl, jak to dopadne.” Benton zvedne lyžařskou hůl a znovu vykročí. „Jenže ty bys mi nevěřila.”

„Já si přece vždycky vyslechnu tvoje rady.”

„Netvrdím, že si je nevyslechneš. Tvrdím, že je nebereš vážně. V tomhle případě bys mou radu jistě ignorovala.”

„Možná. Jak daleko to ještě máme? U které jsme značky?”

„Teprve u třetí. Nerad tě děsím, ale zbývá nám hezkých pár kilometrů.” Benton vzhlédne k husté, rychle se blížící vánici. Během pouhých několika minut se přesunula mnohem níž, zmizela v ní už celá horní polovina hor. I vítr zesílil. „Takhle to tu vypadá po celou dobu, co jsem v Aspenu. Sněží prakticky denně, většinou odpoledne a kvečeru, obvykle napadá deset až patnáct centimetrů. Když se pro někoho staneš terčem, nemůžeš být nestranná. My dva jsme svým způsobem lovci a kořist pro nás představují pachatelé, stejně jako oni zase vidí kořist ve svých plánovaných obětech. Nejsme zvyklí hrát roli kořisti, tedy potenciální oběti, a ty ses ve vztahu s Henri do takové role dostala. Ať se ti to slovo sebevíc nelíbí, jsi její oběť. Henri si tě vyhlídla dřív, než jste se vůbec setkaly. Fascinovala jsi ji, zatoužila tě vlastnit. Podobně se na tebe zaměřil Pogue, i když ze zcela odlišných důvodů. Netoužil s tebou spát, netoužil žít tvým životním stylem, netoužil se stát druhou Lucy. Pogue ti chce jenom ublížit.”

„Vážně si myslíš, že nejde po Henri, ale po mně?”

„Jsem o tom pevně přesvědčený. Ty jsi kořist, kterou si Pogue vybral. Ty jsi jeho plánovaná oběť.” Bentonova slova podkresluje kovový skřípot sněžnic a hrotů lyžařských holí, zabodávajících se do zledovatělé krusty. „Nezastavíme se na minutku?” Benton sice oddych nepotřebuje, tuší však, že Lucy by krátký odpočinek uvítala.

Oba se opírají o své lyžařské hole a s obláčky bělavé páry kolem úst sledují, jak vánice, teď už něco málo přes kilometr daleko a téměř v jejich nadmořské výšce, vpravo od nich pohlcuje jednu horu za druhou.

„Odhaduju to na necelou půlhodinu.” Benton si sundá sluneční brýle a schová je do kapsy své větrovky.

„Potíže se blíží,” poznamená Lucy. „Nepřipadá ti to symbolické?”

„I tohle patří k výhodám pobytu na horách nebo třeba u moře. Příroda člověku umožňuje vidět věci v nové a správnější perspektivě a někdy mu nabídne zajímavé poselství.” Benton pozoruje mlžně šedou clonu halící hory. Ví, že tam hustě sněží a že vánice brzy dospěje k místu, kde právě s Lucy odpočívají. „Ano, potíže se blíží. Obávám se, že máš pravdu. Pogue něco provede, pokud mu v tom nezabráníme.”

„Doufám, že to zkusí na mě.”

„Raději nedoufej, Lucy.”

„Budu doufat.” Lucy znovu vykročí. „To nejlepší, co pro mě může udělat, je zkusit mě napadnout. O nic dalšího už se v životě nepokusí.”

„Henri je dost silná, aby se o sebe dokázala postarat.” Pod Bentonovými dlouhými pevnými kroky zvonivě křupe zmrzlý sníh.

„Kdepak, není ani zdaleka tak silná jako já. Vyprávěla jsem ti, jak si vedla ve výcvikovém táboře?”

„Nevzpomínám si.”

„Používáme metodu Gavina de Beckera,” pokračuje Lucy. „Jde o simulované bojové akce, ale pěkně drsné. Žádného z nováčků neupozorníme, co všechno může očekávat, protože v reálné situaci taky nevíme, jaké nebezpečí kde číhá. A tak když na ně potřetí poštveme vlčáky, zažijí nováčkové menší překvapení. Psi se vyřítí a vrhnou se na ně, ovšem tentokrát bez náhubků. Jistě, Henri byla v ochranném oděvu s vycpávkami, ale jakmile si uvědomila, že pes nemá košík, úplně ztratila nervy. Ječela, začala prchat a pes ji strhl k zemi. Henri se rozbrečela a napůl šílená prohlásila, že s výcvikem končí.”

„Škoda, že to neudělala. Tady je druhá značka.” Benton zvedne lyžařskou hůl a ukáže na lavinovou značku s namalovanou velkou dvojkou.

„Prostě krizi překonala.” Lucy šetří síly a pokračuje po vyšlapaných stopách. „Zvládla i zásahy gumovými náboji. Ale jinak se jí ty simulované bojové akce taky moc nelíbily.”

„Člověk by musel být blázen, aby se mu líbily.”

„Zažila jsem pár bláznů, které skoro nadchly. Asi k nim patřím. Zásah gumovým nábojem zatraceně bolí, ale zároveň ti taková akce pořádně zvedne adrenalin. Proč lituješ, že Henri výcvik dokončila? Podle tebe by bylo lepší, kdyby odešla? No jo, já vím, měla bych ji vyrazit.”

„Za to, že ji Pogue přepadl ve tvém domě?”

„Máš pravdu, teď ji nemůžu propustit. Žalovala by mě.”

„Měla odejít už dávno. V tom vašem výcvikovém táboře.” Benton otočí hlavu k Lucy, ale dál neúnavně míří dopředu. „Když jsi ji tehdy přetáhla od losangeleské policie, tvůj úsudek byl stejně zatemněný jako ty hory tamhle,” ukáže na blížící se vánici. „Možná byla celkem dobrá policistka, ale rozhodně jí chybějí schopnosti, jaké vyžaduje charakter tvých akcí, a já upřímně doufám, že sama odejde dřív, než se stane něco opravdu zlého.”

„Ano,” kajícně pokývne Lucy. „Něco opravdu zlého.” ;,Pogue snad ještě nikoho nezabil.”

„Zatím,” upřesní Lucy. „Kristepane, sotva se držím na nohou. Podnikáš tyhle vycházky denně?”

„Skoro. Občas mi to nával práce nedovolí.”

„Snazší je běhat půlmaraton.”

„Jenom v ovzduší s dostatkem kyslíku,” podotkne Benton. „Už vidím značku číslo jedna. Dvojka a jednička jsou totiž dost blízko sebe, abych tě alespoň něčím potěšil.”

„Pogue nemá jediný záznam v trestním rejstříku,” řekne Lucy. „Je to jenom nějaký obyčejný smolař. Bezvýznamný blb. Nemůžu tornu uvěřit. Moula, který pracoval u mé tety. Sakra, proč se zaměřil právě na mě? Co když ve skutečnosti jde po tetě Kay? Třeba jí klade za vinu své zdravotní problémy a bůhvíco ještě.”

„Ne,” zavrtí Benton hlavou. „Obviňuje tebe.”

„Ale proč? Připadá mi to šílené.”

„Ano, určitě jde o projev nenormálního, bludného myšlení, do něhož mu z nějakých důvodů zapadáš, ale víc ti, Lucy, nepovím. Za něco tě trestá. Pravděpodobně tě trestal, už když zaútočil na Henri. Nevíme, co se mu honí hlavou. Pogue se řídí vlastní logikou, zcela odlišnou od naší logiky. Není to psychopat, ale psychotik. Jedná impulzivně a nevypočitatelně, na základě bludů s mystickým obsahem. To je zhruba všechno, co ti o něm můžu říct. A vánice je tady,” dodává Benton, zatímco kolem nich začínají vířit drobné vločky sněhu.

Lucy si stáhne na oči své lyžařské brýle. Poryvy větru už cloumají osikami, jejichž tmavě šedé kmeny kontrastují s bílými horskými svahy. Z oblohy se hustě snáší drobný suchý sníh. Benton a Lucy na zledovatělé silnici úporně kladou jednu sněžnici před druhou a odolávají bočnímu větru, který se je snaží vytlačit z cesty.

50

Venku sníh pokrývá větve černých smrků a ohnuté kmeny osik. Z okna ve druhém poschodí Lucy slyší skřípot lyžařských bot na zledovatělém chodníku. Hotel St. Regis je rozlehlá cihlová budova připomínající červeného draka přikrčeného na úpatí hory Ajax. Lanovka se v tuhle časnou hodinu ještě neprobudila k životu, lidé však ano. Hory dosud zastiňují slunce a rozbřesk má modrošedý nádech. Do velebného ticha zaznívají jen kroky lyžařů mířících k autobusům a sjezdařským svahům.

Na závěr včerejšího poněkud bláznivého pochodu po Maroon Creek Road nasedli Benton a Lucy do svých aut a rozjeli se každý jinam. Benton si nepřál, aby Lucy přiletěla do Aspenu, a samozřejmě nikdy nepočítal s tím, že by se tu měl starat o Henri, kterou prakticky vůbec neznal, ale takový už je život. Život plný podivností a překvapivých zvratů. Henri je v Aspenu. A teď je tady i Lucy. Benton jí otevřeně řekl, že u sebe ji ubytovat nemůže. Zničila by veškeré náznaky pokroku, kterých snad při terapeutických rozhovorech s Henri dosáhl. Ale dneska ji Lucy uvidí. Setkají se na místě a v čase, jaké si Henri určí. Od té nešťastné události uplynuly dva týdny a Lucy už nedokáže dál snášet pocity viny a nejistotu nezodpovězených otázek. Ať už má Henri sebevíc chyb, Lucy si to chce zjistit osobně. Potřebuje s ní mluvit mezi čtyřma očima.

Zatímco světla za oknem přibývá, Lucy čím dál víc rozumí všemu, co včera Benton řekl a udělal. Nejdřív ji vyvedl do nadmořských výšek s řídkým vzduchem, kde nebyla schopná zbytečně moc mluvit a ukvapeně ze sebe vykřičet zuřivý vztek přiživovaný obavami, a potom ji zcela oprávněně poslal do postele. Lucy dávno není dítě, i když by se mohlo zdát, že s ní včera jako s dítětem jednal. Prostě o ni má starost. A Lucy to ví. Vždycky to věděla. Nikdy se k ní nechoval jinak než láskyplně. Byl na ni vlídný a hodný dokonce i v dobách, kdy ho nesnášela a provokovala.

Lucy vyloví ze sportovního vaku strečové lyžařské kalhoty, svetr, dlouhé hedvábné spodní prádlo a ponožky. Všechno položí na postel vedle devítimilimetrové pistole Glock s tritiovými mířidly a se zásobníky obsahujícími 17 nábojů. Tuhle zbraň Lucy volí, když uvažuje o sebeobraně uvnitř domu a potřebuje snadno ovladatelný bojový prostředek s dostatečnou palebnou, ale ne ničivou silou; v hotelovém pokoji by totiž nerada střílela náboji ráže 40 či 45 nebo automatickou puškou. Zatím netuší, co řekne své přítelkyni, ani jak se bude cítit, až jí bude stát tváří v tvář.

Nečekej nic dobrého, varuje v duchu sama sebe. Nečekej žádné radostné přivítání. Nečekej, že bude milá. Možná Henri dokonce nebude ani zdvořilá. Lucy se posadí na postel, svlékne si tepláky a přes hlavu si přetáhne tričko. Zastaví se před vysokým zrcadlem. Dívá se na sebe, chce se přesvědčit, že nedovolila, aby ji poznamenaly starosti a věk. Ne, nijak se na ní nepodepsaly. A proč by taky měly? Vždyť jí ještě není ani třicet.

Její postava je svalnatá a štíhlá, ovšem nikoliv chlapecká, Lucy si na svůj vzhled nemůže stěžovat, pouze zažívá zvláštní pocit, kdykoliv se takhle prohlíží. Vlastní tělo jí připadá záhadné a cizí, jako by povrch neodpovídal tornu, co je uvnitř. Nezdá se jí méně nebo více přitažlivé, prostě je jiné, než jak ho sama cítí. A často si říká, že se bez ohledu na to, kolikrát se milovala, nikdy nedozví, jak její doteky a její tělo vnímá milenka. Lucy by si to přála vědět a zároveň je ráda, že to neví.

Nevypadám nejhůř, pomyslí si a odstoupí od zrcadla. Vypadám natolik slušně, aby se s tím dalo žít, pokračuje ve svých úvahách, zatímco míří pod sprchu. I když na mém vzhledu dneska vůbec nezáleží. Dneska se nebudu nikoho dotýkat. Ani zítra. Ani pozítří. Panebože, co si počnu? zaběduje nahlas. Kapky horké vody se rozstřikují na mramoru, stékají po skle dveří a bičují její tělo. Co jsem to provedla, Rudy? naříká Lucy. Co jsem to provedla? Prosím, neodcházej. Slibuju ti, že se změním. Ve sprše Lucy tajně brečí už skoro polovinu života. U FBI kdysi začínala jako dospívající dívka. Během letních prázdnin si tam přivydělávala a absolvovala praxe jen díky své vlivné tetě a vlastně vůbec neměla právo bydlet v Quantiku, střílet na střelnici a zúčastňovat se náročného výcviku společně s agenty, kteří nepropadali panice a nenaříkali. Alespoň je nikdy panikařit ani naříkat neviděla. Usuzovala tedy, že jsou mnohem odolnější než ona. Že mají nervy i těla z ocele. Tenkrát snadno podléhala mýtům, neboť byla mladičká a důvěřivá. Před ledakýms a ledačíms měla přímo posvátnou úctu. Teď už dávno ví své, ale nenapravitelně pokřivená představa hrdosti jí z oněch dob zůstala. Když Lucy pláče, což se stane málokdy, musí být sama. Svá trápení skrývá.

Už je skoro oblečená, když si náhle uvědomí, že v místnosti vládne podivné ticho. Zakleje a chvatně sáhne do kapsy lyžařské bundy pro mobil. Baterie je vybitá. Včera večer se Lucy cítila příliš vyčerpaná a nešťastná, aby dokázala normálně přemýšlet. Úplně na telefon zapomněla, nechala jej v kapse, zachovala se neprofesionálně a v rozporu s veškerými svými zásadami. Rudy o ní neví. Neví o ní její teta. Rudy ani teta

Kay neznají jméno, které tady Lucy používá, i kdyby tedy náhodou zkusili zavolat do hotelu St. Regis, nenašli by ji. Jediný Benton ví, kde a pod jakým jménem se ubytovala. Rudy určitě zuří. A právě teď je nejméně vhodná doba, aby ho Lucy ještě víc rozčilovala. Co když jí opravdu dá výpověď? K žádnému ze svých spolupracovníků nemá takovou důvěru jako k němu. Lucy popadne nabíječku, pak připojí telefon do zásuvky a zapne ho. Objeví celkem jedenáct vzkazů. Většinou přišly po šesté ráno podle standardního východního času - a samozřejmě od Rudyho. Okamžitě mu zavolá.

„Myslel jsem, že ses propadla do země,” vychrlí ze sebe Rudy místo pozdravu. „Snažím se tě sehnat nejmíň tři hodiny. Co to sakra vyvádíš? Odkdy nebereš telefon? Nechtěj mi tvrdit, že ti snad nefunguje. Tomu nevěřím. Tenhle telefon funguje všude. Kromě toho jsem ti zkoušel volat i na vysílačku. Měla jsi ten krám vypnutý, co?”

„Uklidni se, Rudy. Vybila se mi baterie. A když je baterie vybitá, telefon ani vysílačka nefungují. Omlouvám se.”

„Copak sis nevzala nabíječku?”

„Opakuju, že se omlouvám, Rudy.”

„Máme pár nových informací. Bylo by fajn, kdyby ses mohla rychle vrátit. Pokud možno hned.”

„Co se děje?” Lucy se posadí na podlahu vedle zásuvky, do níž je telefon zapojený.

„Bohužel nejsi jediná, kdo od něho dostal ten roztomilý dárek. Další chemickou bombu poslal Pogue jisté starší paní, která ovšem neměla takové štěstí jako ty.”

„Panebože,” vydechne Lucy a zavře oči.

„Číšnice z ubohé hollywoodské špelunky naproti benzinové pumpě Shell. A hádej, co u té pumpy prodávají? Limonádu ve velkých kelímcích s obrázkem Kocoura v klobouku. Oběť je ošklivě popálená, ale přežije to. Pogue určitě navštěvoval podnik, kde ta žena pracuje. Slyšela jsi někdy o restauraci Other Way Lounge?”

„Ne,” hlesne Lucy. Nedokáže nemyslet na tu ubohou starší ženu s těžkými popáleninami. „Panebože,” opakuje.

„Takže propátráváme celou oblast. Vyčlenil jsem na to několik našich lidí. Nikoho z nováčků. Poslední várka není právě nejkvalitnější.”

„Panebože,” znovu si Lucy povzdechne. „Daří se vůbec něco?”

„Žádný strach, časem z nich uděláme docela dobré agenty. A teď další novinky. Tvoje teta říká, že Pogue zřejmě používá paruku. Paruku z dlouhých černých kudrnatých vlasů. Paruku z pravých lidských vlasů obarvených na černo. Mitochondriální DNA bude asi pěkné překvapení. Nejspíš nás nakonec zavede k nějaké šlapce, která své vlasy prodala výrobci paruk, aby měla na crack.”

„Cože? Pogue nosí paruku?”

„Jo. Pokud jde o jeho vlastní vlasy, je Edgar Allan Pogue zrzek. Tvoje teta našla zrzavé vlasy v jeho posteli. V domku, kde bydlel. Paruka by vysvětlovala ty černě obarvené dlouhé vlnité vlasy, které byly na ložním prádle Gilly Paulssonové, stejně jako ty z tvojí ložnice a z lepicí pásky na chemické bombě, co ti Pogue nechal v poštovní schránce. Podle tvé tety by paruka vysvětlovala spoustu věcí. Taky pátráme po jeho autě. Jak se ukázalo, paní Arnetteová, stará dáma, která zemřela v domku, kde Pogue pobýval, měla bílého buicka ročník 1991. Nikdo neví, co se s autem po její smrti stalo. Příbuzní se o to nezajímali. Pravděpodobně se nikdy nezajímali ani o paní Arnetteovou. Domníváme se, že Pogue tím buickem možná jezdí. Auto je pořád registrované na paní Arnetteovou. Měla by ses co nejdřív vrátit. Ale asi ne do svého domu.”

„Buď bez starostí,” odpoví Lucy. „V tom domě už nestrávím jediný den.”

51

Edgar Allan Pogue zavře oči. Sedí ve svém bílém buicku na parkovišti u dálnice AlA a poslouchá to, čemu se dnes říká rock pro dospělé. Nechává oči zavřené a snaží se nekašlat. Kdykoliv zakašle, pálí ho na plicích, pociťuje lehkou závrať a je mu zima. Hlasatel stanice vysílající rock pro dospělé právě informuje o pondělní ranní dopravní špičce. Pogue se rozkašle, pokusí se zhluboka nadechnout a do očí mu vhrknou slzy.

Nakazil se. Je si jistý, že ho rudovlasá servírka v Other Way Lounge nakazila chřipkou. Když odtud v pátek večer odcházel, ta ženská se přiblížila k jeho stolu. Stála tam a utírala si nos papírovým kapesníkem. Přistoupila hodně blízko, a dokonce, se k Pogueovi naklonila. Chtěla se přesvědčit, jestli správně zaplatil. Jako obvykle se nejdřív musel zvednout a odsunout židli, jinak by si ho číšnice vůbec nevšimla. Pravda je, že by docela s chutí vypil ještě jeden Krvavý západ slunce, také si ho objednal, ovšem rudovlasá číšnice se neobtěžovala nápoj přinést. Kvůli Pogueovi se tam číšnice nikdy nenamáhaly. A tak od něho po zásluze dostala jeho vlastní specialitu, velký kelímek oranžády s obrázkem Kocoura v klobouku.

Pogue sedí za volantem, sedadlo posunuté dozadu, a se zavřenýma očima nabízí obličej slunečním paprskům, které do auta pronikají předním sklem. Doufá, že slunce ho zahřeje a vyléčí. Matka vždycky tvrdila, že sluneční světlo obsahuje vitaminy a dokáže vyléčit skoro všechno, což je taky důvod, proč se staří lidé stěhují na Floridu. Přesně tohle Pogueovi tvrdila. Jednou se, Edgare Allane, přestěhuješ na Floridu. Teď jsi ještě mladý, Edgare Allane, ale jednou budeš starý a vyčerpaný stejně jako já, stejně jako většina lidí. Pak zatoužíš po Floridě. Jen kdybys měl lepší a slušně placenou práci, Edgare Allane. Pochybuju, že by sis se svým výdělkem mohl někdy Floridu dovolit.

Matka do něho neustále ryla kvůli penězům. Kvůli penězům by ho málem umořila k smrti. Nakonec zemřela a zanechala mu dostatečnou částku, aby se jednou mohl přestěhovat na Floridu, pokud by chtěl, potom odešel do invalidního důchodu a začal poštou dostávat šeky. Přicházejí každých čtrnáct dní a obálka s posledním šekem leží v Pogueově schránce na richmondské poště, ovšem Pogue se momentálně v Richmondu nezdržuje. Trochu peněz mu zbylo, prozatím má dost a obejde se bez šeků. Pořád si může dovolit drahé doutníky, a tak si nestěžuje. Kdyby tu byla matka, samozřejmě by mu vyčítala, že kouří, ačkoliv je nachlazený, ale Pogue se svých doutníků nehodlá vzdát. Myslí na očkování proti chřipce, které zmeškal, když se doslechl, že jeho staré pracoviště se bude bourat a že Velká ryba si otevřela kancelář v Hollywoodu. Na Floridě.

Virginská guvernérka jmenovala nového hlavního soudního lékaře. Vzápětí se Pogue dozvěděl o chystané demolici té staré budovy, na jejímž místě chce radnice postavit nějaké patrové garáže nebo co, a o přesunu Lucyiny firmy na Floridu. Kdyby Scarpettová neopustila Poguea a Richmond, guvernérka by žádného nového šéfa nemusela jmenovat, stará budova by nikomu nepřekážela, protože všechno by zůstalo jako dřív, a Pogue by měl dost času zajít k lékaři a dát se očkovat. Zbourat starou budovu nebylo správné ani spravedlivé, kromě toho se nikdo neobtěžoval Poguea zeptat, co si o tom myslí. Byla to jeho budova. Stále ještě každé dva týdny dostává šek, stále ještě má klíč od zadního vchodu. A do poslední chvíle pracoval v anatomickém oddělení, obvykle po večerech.

Pracoval tam zcela nerušeně, dokud se nedoslechl, že chtějí budovu strhnout. Byl jediný, kdo ji využíval. Nikoho jiného už dávno nezajímala. A náhle musel pracoviště vyklidit, odvézt odtud své věci. Všechny ty lidi, které dole skladoval v malých pomačkaných krabicích, musel přemístit. Tajně, za nocí. Nadřel se s nimi, doslova trpěl. Znovu a znovu po schodech vynášel krabice na parkoviště a vracel se zpátky, plíce ho pálily, neboť všude se vznášel popel. Jedna z krabic mu na parkovišti upadla a vysypala se. Bylo nesmírně obtížné posbírat popel, který se zdál lehčí než vzduch a rozlétl se do všech stran. Prostě utrpení. A hrozná nespravedlnost. Pak si najednou uvědomil, že uplynuly čtyři týdny. Chtěl se dát očkovat proti chřipce, ale nikde už neměli vakcínu. Teď kašle, pálí ho na prsou a slzí mu oči. Bez hnutí sedí za volantem, nasává do sebe sluneční vitaminy a přemýšlí o Velké rybě.

Kdykoliv si na ni vzpomene, zmocní se ho sklíčenost a hněv. Velká ryba o něm nic neví. Nikdy ho ani nepozdravila. Jen mu zničila život. Kvůli ní má Pogue nevyléčitelně nemocné Kvůli ní je z něho lidská troska. Velká ryba si pořizuje hipsrgvily a jezdí auty, z nichž každé stojí víc než kterýkoliv dům v jakém kdy Pogue bydlel. Přitom se tehdy nenamáhala alespoň omluvit. Naopak se pobaveně smála. Vycházel z balzamovací místnosti, když se kolem něho s rachotem přehnala pojízdná nosítka. Uskočil a trochu vyjekl, což jí připadalo náramně legrační. Stála na dolní příčce rachotícího vozíku a se smíchem se řítila dál, zatímco její teta u otevřené nádrže hovořila s Davem o jakémsi problému, který se týkal virginského zákonodárného sboru.

Scarpettová ostatně tam dolů přicházela, jedině když se objevil nějaký problém. Toho dne, bylo to také před Vánoci jako teď, s sebou vzala svou neteř. Pogue už o rozmazlené a přemoudřelé Lucy věděl. Všichni zaměstnanci o ní věděli. Věděl tedy, že Lucy pochází z Floridy. Ano, původně žila v Miami na Floridě a její matka je snad sestra Scarpettové. Pogue nezná veškeré podrobnosti, ale ví dost, už tenkrát věděl dost, aby pochopil, že Lucy může všemi póry nasávat vitaminy, a nikdo ji neotravuje, nikdo jí nevyčítá mizerné výdělky, jaké by jí nikdy nedovolily bydlet na Floridě.

Lucy prostě už na Floridě bydlela, protože se tam narodila, nijak se o to nezasloužila. A ještě se Pogueovi vysmála.

Prudce tam projela s pojízdnými nosítky a málem do něho narazila, právě když vycházel z balzamovací místnosti a na nízké přepravní plošině vezl prázdný padesátigalonový sud od formaldehydu. Kvůli Lucy musel Pogue uskočit, nechtěně přitom škubl přepravní plošinou, ta se převrátila, sud spadl a odkutálel se, zatímco Lucy dál rachotila na pojízdných nosítkách, skvěle se bavila a připomínala malého spratka, který vyvádí s nákupním vozíkem v supermarketu, jenže nebyla žádný malý spratek, byla středoškolačka, pohledná, zpovykaná a zatraceně namyšlená sedmnáctiletá slečinka, Pogue si přesně pamatuje její věk. Ví, kďy se narodila. Celá léta jí posílal nepodepsaná blahopřání k narozeninám, vždycky do rukou Scarpettové a na starou adresu úřadu Hlavního soudního lékaře: Severní 14. ulice číslo 9. Posílal je i potom, co úřad budovu opustil. Pogue ovšem pochybuje, že by Lucy některé z těch blahopřání dostala.

Onoho osudného dne stála Scarpettová vedle velkých nádrží zapuštěných v podlaze a pod bílým pláštěm měla elegantní tmavý kalhotový kostým, neboť se kvůli nějakému problému chystala na pracovní schůzku s jistým zákonodárcem, alespoň takhle to říkala Daveovi. Chtěla s tím politikem mluvit o jakémsi nepovedeném návrhu zákona, Pogue už si nepamatuje, čeho se zákon týkal, protože nešlo o nic důležitého. Zhluboka se nadechne a jeho zjizvené plíce zachrčí. Ani slunce příliš nepomáhá. Kdykoliv se Scarpettová oblékla tak elegantně jako tehdy dopoledne, působila velmi atraktivním dojmem a pohled na ni Poguea vždycky až zabolel. Rád ji nenápadně zdálky pozoroval, zatímco ona se na něho nedívala, a cítil zvláštní pohnutí, které nedokázal pojmenovat. Cosi pociťoval i k Lucy, tyhle pocity však byly odlišné a souvisely spíš s tím, že pochopil, jak moc na ní záleží Scarpettové. Jen proto něco pociťoval také při pohledu na Lucy. Ale bylo to jiné, nesrovnatelné s pohnutím, které v něm vyvolávala Scarpettová.

Kutálející se kovový sud na dlaždicové podlaze příšerně rachotil a mířil přímo k pojízdným nosítkám s Lucy. Pogue se rozběhl, aby jej zastavil. Obrovský padesátigalonový sud se bohužel nikdy nepodařilo vyprázdnit do poslední kapky, takže zbytek ze dna teď vyšplíchával a rozstřikoval se na všechny strany. Když Pogue konečně ten řinčící barel zachytil, několik kapek formaldehydu mu vystříklo na obličej. Jednu z nich, která pronikla až do úst, Pogue vdechl. Rozkašlal se a potom v umývárně dlouho zvracel. A nikdo mu nepřispěchal pomoct, nikdo se nepřišel podívat, co s ním je. Nepřišla ani Scarpettová. A Lucy už vůbec ne. Za dveřmi umývárny slyšel, jak se Lucy znovu projíždí na pojízdných nosítkách a vesele se směje. Nikdo nevěděl, že od téhle chvíle má Pogue navždy zničený život.

Jste v pořádku? zeptala se Scarpettová přes zavřené dveře. Jste v pořádku, Edgare Allane? Ale dovnitř nevešla.

Nesčetněkrát si v duchu tu scénu přehrával. Přehrával si ji tolikrát, že si už není jistý, jestli si hlas Scarpettové přesně, opravdu dokonale přesně zapamatoval.

Jste v pořádku, Edgare Allane?

Ano, madam. Jen se potřebuju opláchnout.

Když se Pogue posléze vynořil z umývárny, pojízdná nosítka stála opuštěná uprostřed kachličkové podlahy. Lucy byla pryč a Scarpettová byla pryč. Pryč byl i Dave. Zůstal tam jen Pogue, nemilosrdně odsouzený k smrti kvůli jediné kapce formaldehydu, kterou cítil vybuchovat a propalovat se do plic jako rudě žhnoucí uhlíky. A nikdo mu nepomohl. Pogue tam byl sám, sám se svou bolestí.

Tak vidíte, vím o tom všechno, vysvětloval později paní Arnetteové, zatímco stavěl šest lahví s růžovým balzamovacím roztokem na vozík vedle stolu z nerezavějící oceli. Člověk musí sám trpět, aby dokázal vnímat utrpení druhých, říkal paní Arnetteové a přitom odřezával provaz z klubka na vozíku. Jistě si pamatujete, kolik času jsem s vámi strávil hovory o vašich záměrech, o nezbytných dokumentech a o tom, co se s vámi stane, pokud se ocitnete na lékařské fakultě v Richmonďu nebo na Virginské univerzitě v Charlottesville. Zmínila jste se, jak máte ráda Charlottesville, a já slíbil, že zařídím, abyste se dostala právě tam, na Virginskou univerzitu, když vám Charlottesville tak přirostl k srdci. Nenaslouchal jsem vám snad ve vašem domě dlouhé hodiny? Přicházel jsem, kdykoliv jste zavolala, zpočátku kvůli těm formulářům a později jen proto, že jste potřebovala trpělivého posluchače. Navíc jste se obávala, že vaši příbuzní nebudou respektovat vaše přání.

To je vyloučené, uklidňoval jsem vás. Tyhle dokumenty mají právní platnost. Vyjadřují vaše poslední přání. Jestliže jste se pevně rozhodla věnovat své tělo k vědeckým účelům a trváte i na tom, abych vaše ostatky později zpopelnil, vaši příbuzní nemůžou nic změnit.

Pogue sedí za volantem bílého buicku, nastavuje tvář slunečním paprskům, prsty přejíždí po šesti mosazných nábojích ráže 38 spočívajících na dně kapsy a vybavuje si opojný pocit moci, jaký zažíval v přítomnosti paní Arnetteové. Vedle ní se Pogue stával Bohem. Jediným zákonem.

Jsem ubohá nemocná stařena a celý svět se mi zhroutil, Edgare Allane, řekla mu při jeho poslední návštěvě. Můj lékař bydlí na druhé straně plotu, ale už se ani neobtěžuje za mnou zajít, Edgare Allane. Nedopusťte, abyste takhle zestárl.

Nedopustím, slíbil Pogue.

Za tím plotem žijí moc divní lidé, pokračovala paní Arnetteová se zlomyslným smíchem, který ledacos naznačoval. Doktorova manželka je obyčejná coura. Mluvil jste s ní někdy?

Ne, madam, nemluvil.

To je dobře. Stařena potřásla hlavou a její oči opět ledacos naznačovaly. Rozhodně se jí vyhýbejte.

Jistě, paní Arnetteová, budu se řídit vaší radou. Je hrozné, že vás doktor nechce prohlédnout. Takové jednání přece odporuje lékařské etice.

Lidé jako on nakonec dostanou, co si zaslouží, odpověděla, hlavu zabořenou do polštářů na posteli v zadním pokoji svého domu. Věřte mi, Edgare Allane, lidé vždycky dostanou, o co si koledují. Znám ho řadu let, a najednou si pro mě nedokáže vyšetřit pár minut. Nespoléhejte se, že mě přijde odškrtnout.

Jak to myslíte? zeptal se Pogue trochu udiveně. Paní Arnetteová vypadala pod spoustami přikrývek a dek nesmírně drobná a slaboučká. Mám studenou krev, říkávala.

No, když člověk umře, někdo ho musí odškrtnout, ne?

Aha, už rozumím. Ošetřující lékař podepíše úmrtní list. V otázkách smrti se Pogue opravdu vyznal.

Tenhle doktor nepřijde, nebude mít čas. Ještě si vzpomenete na má slova. Co potom? Bůh mě shodí zpátky na zem? Stařena se zasmála neveselým sípavým smíchem. Klidně by to udělal. Víte, já a Bůh spolu moc nevycházíme.

Dokonale vás chápu, ujistil ji Pogue. Ale nemějte obavy, dodal, neboť si uvědomil, že v téhle chvíli plně přebírá roli Boha. Bůh nebyl Bohem. Bohem byl Pogue. Jestli ten lékař z druhé strany plotu nepřijde podepsat váš úmrtní list, paní Arnetteová, spolehněte se, já všechno zařídím.

Skutečně?

Ano, mám jisté možnosti.

Jste ten nejmilejší hoch, jakého jsem kdy poznala, pronesla stařena ze svých polštářů. Vaše matka na vás musí být pyšná.

Asi by s vámi nesouhlasila.

Pak si takového syna vůbec nezaslouží.

O všechno se postarám, dál sliboval Pogue. Úmrtní listy vídám denně a polovinu z nich podepisují lékaři, kterým na ničem nezáleží.

Žádnému lékaři na ničem nezáleží, Edgare Allane.

V krajním případě můžu padělat podpis. Už se tím netrapte.

Jste tak milý. Co byste si ode mě přál? Jak víte, podle mé závěti příbuzní nesmějí tenhle dům prodat. Ostatně i bez domu jsem jim odkázala dost. Můžete tady bydlet, ale ať se o tam nedozvědí. A vezměte si moje auto. Já s ním pochopitelně dávno nejezdím, baterie nejspíš bude vybitá. Jak oba víme, můj čas už se nachyluje. Co byste chtěl? Klidně si řekněte. Kéž bych měla takového syna.

Vaše časopisy, odpověděl Pogue. Ty hollywoodské časopisy.

Páni, jenom ty staré krámy na konferenčním stolku? Vyprávěla jsem vám někdy o hotelu Beverly Hills a o všech těch filmových hvězdách, které jsem potkávala v Polo Lounge a venku kolem bungalovů?

Vyprávějte znovu. Nic nemiluju tolik jako Hollywood. Víte, můj manžel byl ničema, ovšem jednu věc mu přičítám k dobru, alespoň mě vzal do Beverly Hills a opravdu jsme si to tam užívali. Zbožňuju filmy, Edgare Allane. Doufám, že se taky rád díváte na filmy. Není nad dobrý film. Ano, madam. Není nad dobrý film. Jednou se chci vypravit do Hollywoodu.

Určitě byste měl. Kdybych nebyla taková nemohoucí troska, sama bych vás vzala do Hollywoodu. Byla by to nádhera.

Nejste nemohoucí troska, paní Arnetteová. Chtěla byste se seznámit s mou matkou? Někdy s ní přijdu.

Dáme si kapku ginu s tonikem a ty párkové jednohubky, které dělávám.

Matka je v krabici, řekl Pogue.

Něco takového zní dost divně, nezdá se vám?

Zemřela, ale já ji mám v krabici.

Aha, myslíte její popel.

Ano, madam. Nedokážu se s ní rozloučit.

Jak dojemné. Na můj popel se každý vykašle, to mi můžete věřit. Víte, co bych si přála, aby se stalo s mým popelem, Edgare Allane?

Ne, madam.

Vysypte ho rovnou na druhou stranu toho zatraceného plotu, zasmála se paní Arnetteová svým sípavým smíchem. Ať si vážený pan doktor Paulsson nacpe můj popel do fajfky! Sice se neobtěžoval ke mně přijít, ale já mu přesto pohnojím trávník.

Ale ne, madam. Nikdy bych se k vám nezachoval tak neuctivě.

Když to uděláte, odvděčím se vám. Běžte do obývacího pokoje a přineste mi kabelku.

Vypsala mu šek na 500 dolarů, jakousi mzdu za to, že splní její přání. Nechal si šek proplatit, pak jí koupil růži a utřel si ruce do kapesníku. Byl k paní Arnetteové milý, cosi říkal a dál si utíral ruce.

Proč si pořád utíráte ruce, Edgare Allane? zeptala se stařena z postele. A tu krásnou růži byste měl vybalit z celofánu a dát ji do vázy. Počkejte, proč ji ukládáte do prádelníku?

Takhle vám dlouho vydrží, odpověděl. Navždy. A teď se prosím obraťte na břicho.

Cože? Proč?

Jen to udělejte. Hned pochopíte proč.

Pomohl jí, připadala mu lehoučká jako pírko. Pak se jí posadil na záda a strčil jí svůj bílý kapesník do úst, aby ji umlčel.

Moc mluvíte, vysvětlil jí. Teď není čas na zbytečné řeči.

Neměla jste tolik mluvit, pokračoval Pogue a přidržoval ji ruce. Zatímco ji dusil, škubala hlavou a slabě se pod jeho vahou zmítala. Když se přestala hýbat, pustil její ruce a opatrně jí z úst vyndal svůj bílý kapesník, dál na ní však seděl, neboť se chtěl ujistit, že se už nepohne a nezačne opět dýchat. Přitom k ní hovořil stejným uklidňujícím způsobem jako k té dívce, lékařově dceři, hezkému děvčátku, jehož otec prováděl v domě za plotem ošklivé věci. Věci, které Pogue nikdy neměl spatřit.

Náhle sebou trhne a zatají dech. Kdosi buší na okno auta. Pogue otevře oči a prudce se rozkašle suchým dávivým kašlem. Vedle auta stojí urostlý zubící se černoch, ťuká na okenní sklo svým prstenem a zvedá velkou krabici s logem M&M.

„Pět dolarů,” huláká muž. „Pro naši církev.”

Pogue nastartuje a chvatně s bílým buickem vycouvá.

52

Ordinace doktora Stanleyho Philpotta ve Fan se nachází v bílém cihlovém řadovém domku na Main Street. Philpott působí jako praktický lékař, a když mu Scarpettová včera odpoledne volala a ptala se, jestli by byl ochotný mluvit s ní o Edgaru Allanu Pogueovi, zachoval se celkem vstřícně.

„Dobře víte, že podávat informace o pacientovi nemůžu,” řekl nejdřív.

„Policie si snadno obstará příkaz k domovní prohlídce,” opáčila Scarpettová. „To by vám vyhovovalo víc?”

„Ani ne.”

„Potřebuju si s vámi o něm popovídat. Mohla bych k vám hned ráno přijít do ordinace? Obávám se, že policie vás kvůli němu stejně navštíví.”

Doktor Philpott po domovní prohlídce rozhodně netouží. Nerad by na ulici před ordinací viděl policejní vozy, nerad by v čekárně viděl uniformované policisty, kteří by děsili jeho pacienty. Jakmile sekretářka vpustí Scarpettovou zadním vchodem do domu a otevře dveře nevelké kuchyně, vlídně vyhlížející muž se sněhobílými vlasy a vybranými způsoby okamžitě zdvořile vstane ze židle.

„Několikrát jsem vás slyšel přednášet,” prohodí, zatímco z kávovaru na kuchyňské lince nalévá překapávanou kávu. „Jednou na richmondské lékařské fakultě, jindy v klubu Commonwealth. Vy si mě určitě nepamatujete. Jakou kávu máte ráda?”

„Bez mléka prosím,” odpoví Scarpettová od stolu u okna, odkud je vidět na dlážděnou uličku. „Ta přednáška v klubu Commonwealth byla už hodně dávno.”

Doktor Philpott postaví hrnky na stůl a sedne si zády k oknu. Sluneční paprsky, kterým se podařilo proniknout mezi mraky, ozáří jeho pečlivě učesané husté bílé vlasy, naškrobený bílý plášť a stetoskop zapomenutý kolem krku. Ruce má Philpott velké a klidné. „Jak si vzpomínám, vyprávěla jste i pár zábavných historek,” pronese zamyšleně. „Opravdu vtipných a vkusných. Vybavuju si, že jste mi připadala jako velmi odvážná dáma. Tehdy do klubu Commonwealth nezvali příliš často ženy. A vlastně to přetrvává dodnes. Víte, dokonce jsem tenkrát uvažoval, jestli by pro mě nebyla vhodná dráha soudního lékaře. Natolik jste mě inspirovala.”

»Ještě není pozdě,” usměje se Scarpettová. „Pokud vím, v tomhle oboru je stále nedostatek lidí, chybí jich více než stovka, což představuje dost vážný problém. Právě soudní lékaři totiž podepisují většinu úmrtních listů, jezdí na místa úmrtí, často i velmi vzdálená, a rozhodují, jestli je v daném případě nutná pitva. Když jsem tady působila, měli jsme po celém státě kolem pěti stovek doktorů, kteří se přihlásili jako pomocní soudní lékaři. Naše armáda dobrovolníků, říkala jsem jim. Nevím, co bych si bez nich počala.”

„V dnešní době už lékaři nejsou zvyklí dobrovolně obětovat svůj čas.” Doktor Philpott svírá hrnek s kávou oběma dlaněmi. „Zejména ti mladí. Obávám se, že náš svět ovládlo sobectví.”

„Raději o tom příliš nepřemýšlím, abych nepropadala depresi.”

„To je zřejmě moudrý postoj. S čím bych vám konkrétně mohl pomoct?” Ve světlemodrých očích doktora Philpotta se objeví smutek. „Vím, že jste mi nepřišla sdělit nic potěšujícího. Co Edgar Allan provedl?”

„Patrně vraždil. Pokouší se páchat další vraždy. Zhotovuje chemické bomby. Jedna z nich způsobila ošklivé zranění. Ale především je tu případ čtrnáctileté dívky, která před několika týdny zemřela nedaleko odsud. Určitě jste o tom slyšel ve zprávách.” Scarpettová nechce zabíhat do podrobností.

„Bože.” Doktor Philpott kroutí hlavou a zírá do hrnku s kávou. „Dobrý bože.”

„Jak dlouho je vaším pacientem?”

„Odjakživa. Poprvé jsem ho viděl už jako malého chlapce. Léčil jsem i jeho matku.”

„Je ještě naživu?”

„Zemřela před nějakými deseti lety. Panovačná žena. Velmi nepříjemná. Edgar Allan byl jedináček.”

„A co jeho otec?”

„Těžký alkoholik, který spáchal sebevraždu. Už je to dávno, možná dvacet let. Ale musím vám otevřeně říct, že Edgara Allana příliš dobře neznám. Čas od času přijde kvůli obvyklým potížím nebo na očkování proti chřipce a pneumokokovému zánětu plic. Očkovat se dává zcela pravidelně, vždycky v září.”

„Týká se to i letošního září?” zeptá se Scarpettová.

„Vlastně ne. Před vaší návštěvou jsem se podíval do jeho karty. Tentokrát se tu objevil až čtrnáctého října, dostal vakcínu proti zánětu plic, ale nikoliv proti chřipce. Mám dojem, že vakcína proti chřipce mi došla. Vždyť víte, letos jí byl nedostatek. Prostě jsem spotřeboval všechny zásoby. Dostal tedy jen vakcínu proti pneumonii a odešel.”

„Co si z toho dne pamatujete?”

„Edgar Allan vešel do ordinace a pozdravil, já se ho zeptal, jak to vypadá s jeho plícemi. Trpí dost vážnou plicní intersticiální fibrózou v důsledku dlouhodobého vdechování balzamovacího roztoku. Kdysi totiž pracoval v pohřebním ústavu.”

„Ne tak docela,” poznamená Scarpettová. „Pracoval u mě.”

Doktor Philpott se zatváří překvapeně. „No tohle! V životě by mě nic takového nenapadlo. Nechápu, proč mi… Víte, párkrát se zmínil, že byl zaměstnaný v pohřebním ústavu. Jako zástupce ředitele nebo tak něco.”

„Kdepak. Pracoval v našem anatomickém oddělení. Byl tam, už když mě koncem osmdesátých let jmenovali hlavní soudní lékařkou. Roku 1997 odešel do invalidního důchodu. Těsně předtím, než jsme se přestěhovali do nové budovy na Východní 4. ulici. Co vám vykládal o příčinách své plicní choroby? Uváděl dlouhodobé působení balzamovacího roztoku?”

„Tvrdil, že jednou vdechl trochu formaldehydu, který mu vystříkl do obličeje. Je to i v jeho zdravotních záznamech. Tu situaci popisoval až groteskně. Edgar Allan je trochu divný. A přiznám se vám, že mi vždycky připadal divný. Podle toho, co říkal, právě v pohřebním ústavu balzamoval mrtvolu a zapomněl do úst vložit nějakou věc, už přesně nevím, co měl na mysli, a najednou balzamovací roztok začal z úst vybublávat a stříkat, protože tlak by! příliš vysoký a praskla hadička. Ano, tak směšně a zároveň dramaticky mi tu nehodu líčil. Ale proč o tom vůbec mluvím? Jestli u vás pracoval, znáte ho lépe než já. Je zbytečné, abych vám opakoval jeho fantastické historky.”

„Tuhle jsem ještě neslyšela. Vzpomínám si jen, že údajně v důsledku dlouhodobého vdechování výparů balzamovacího roztoku trpěl plicní fibrózou, přesněji řečeno trpí plicní fibrózou.”

„O tom není pochyb. Jak potvrdilo mikroskopické vyšetření odebraných vzorků, má Edgar Allan zjizvenou intersticiální tkáň a vážně poškozenou plicní tkáň. Tohle si nevymýšlí.”

„Jistě,” pokývne Scarpettová. „Snažíme se ho najít. Nenapadá vás náhodou, kde bychom asi tak mohli hledat?”

„Určitě vám neporadím nic originálního, ale zkusili jste si promluvit s jeho spoluzaměstnanci?”

„Policie postupně všechny vyslechne,” odpoví Scarpettová. „Ale moc si od toho neslibuju. Když pracoval u nás, působil dojmem typického samotáře. Vím, že by si v nejbližších dnech měl vyzvednout recept na prednison. Užívá léky pravidelně?”

„Podle mých zkušeností prochází Edgar Allan ve vztahu k lékům různými obdobími. Třeba celý rok prednison přímo úzkostlivě bere, pak na několik měsíců přestane, protože po něm tloustne.”

„Má problémy s nadváhou?”

„Ano, při poslední prohlídce jsem ho musel varovat.”

„Jak je vysoký a kolik minule vážil?”

„Měří zhruba 172 centimetrů. Když tu byl v říjnu, odhadoval bych jeho váhu na víc než 90 kilogramů. Upozornil jsem ho, že tělnatost mu ještě zhoršuje dýchání, nemluvě o zátěži, jakou představuje pro srdce. Opakovaně jsem s ním probíral souvislosti kortikosteroidů a nadváhy. Mimochodem, pokud Edgar Allan ty léky užívá, dokáže se chovat dost paranoidně.”

„Obáváte se, že by u něho mohlo jít o projevy steroidní psychózy?”

„Toho se obávám u každého podobného pacienta. Jakmile se jednou se steroidní psychózou setkáte, musíte z ní mít obavy. Ovšem nikdy jsem si nebyl jistý, jestli se Edgar Allan chová vyšinutě, jenom když bere své léky, nebo i bez nich. Dovolíte mi otázku? Jak to provedl? Jak tu malou Paulssonovou zabil?”

„Slyšel jste někdy o dvou mužích, kteří na začátku devatenáctého století ve Skotsku zabíjeli lidi a jejich těla pak prodávali do piteven? Jmenovali se Burke a Hare. Tehdy byla nouze o mrtvoly využitelné pro pitvu a studenti medicíny téměř neměli možnost seznámit se v praxi s anatomii člověka. Proto se buď vykrádaly hroby, nebo lékařské fakulty získávaly těla jinou ilegální cestou.”

„Krádeže mrtvol,” pokývne doktor Philpott. „Něco málo jsem o burkingu, jak se tomu říká, slyšel. Ale neznám žádné takové případy z moderní doby. Tenkrát se, mám dojem, jednalo o ilegální exhumace ze zištných důvodů.”

„Dnes ten výraz používáme v jiném významu. Nemluvíme o krádežích mrtvol nebo zabití a prodeji těla. Burking však dál existuje, i když nevíme, jak často k němu dochází. Velmi obtížně se rozpoznává.”

„Máte na mysli třeba zadušení? Nebo arzén?”

„V soudním lékařství se jako burking označuje vražda mecha-nickým udušením. Jak se traduje, Burkeův modus operandi spočíval v tom, že si vrah vyhlédl někoho slabého, například starého nemoc-ného člověk nebo dítě, posadil se mu na hruď a zacpal mu nos a ústa.”

„Tohle se stalo tomu ubohému děvčeti?” Doktor Philpott má tvář staženou zármutkem. „Tohle provedl té malé Paulssonové?”

„Jak víte, někdy se diagnóza stanovuje na základě neexistence jiné diagnózy,” odpoví Scarpettová. „Vylučovací metodou. Na těle Gilly Paulssonové jsme neobjevili nic než evidentně čerstvé zhmožděniny svědčící o tom, že jí někdo seděl na zádech, stlačoval ji hrudník a pevně jí svíral ruce. Také krvácela z nosu.” Scarpettová opět nehodlá prozrazovat další podrobnosti. „Ty informace jsou samozřejmě přísně důvěrné.”

„Nemám tušení, kde by mohl být,” zamračí se doktor Philpott. „Kdyby se tu z jakéhokoliv důvodu ukázal, okamžitě vám dám vědět.”

„Jestli mě nezastihnete, spojte se s Petem Marinem.” Scarpettová Philpottovi napíše Marinovo telefonní číslo.

„O Edgaru Allanovi toho skutečně moc nevím. Abych řekl pravdu, nikdy mi nebyl sympatický. Je divný, vždycky ve mně vyvolával krajně nepříjemný pocit. Navíc ho do ordinace pokaždé vyprovázela jeho matka. I jako dospělého. Dělala to tak až do své smrti.”

„Na co zemřela?”

„Když o tom takhle hovoříme, začínají se mě zmocňovat pochybnosti.” Doktor Philpott se tváří čím dál zachmuřeněji. „Byla obézní, ale úzkostlivě o sebe pečovala. Jedné zimy dostala chřipku a zemřela. Doma. Tehdy se mi její smrt nezdála nijak podezřelá, ovšem teď mě ledacos napadá.”

„Mohla bych vidět Pogueovy zdravotní záznamy?” zeptá se Scarpettová. „Zajímaly by mě i záznamy jeho matky, pokud je ještě máte.”

„Její záznamy po tolika letech tak snadno nenajdu. Ale ty jeho si můžete rovnou prohlédnout. Hned vám je přinesu, leží na mém psacím stole.” Doktor Philpott se zvedá ze židle a odchází. Pohybuje se výrazně pomaleji a unaveněji než předtím.

Scarpettová oknem pozoruje sojku plenící ptačí krmítko zavěšené na holé dubové větvi. Sojka budí dojem bezohledné nájezdnice, semínka se chvíli rozlétají kolem krmítka, vzápětí pták prudce zamává modrými křídly a je pryč. Edgar Allan Pogue možná vyvázne bez trestu. Otisky prstů mnoho nedokazují a o příčině a způsobu smrti se budou vést spory. Nikdy nezjistíme, kolik lidí vlastně zavraždil, pomyslí si Scarpettová a začne uvažovat, co všechno asi Pogue prováděl, když patřil k jejím zaměstnancům. Co vůbec tam dole v podzemí dělal? Vždycky na sobě měl běžné zdravotnické oblečení. Tenkrát byl hubený a bledý, jeho téměř chorobně bílý obličej se jí jasně vybavuje. Pogue na ni vrhal kradmé plaché pohledy, kdykoliv vystoupila z toho příšerného nákladního výtahu, aby něco projednala s Davem, který si Edgara Allana také příliš neoblíbil a zřejmě o jeho dalších osudech nic neví.

V anatomickém oddělení Scarpettová trávila jen tolik času, kolik bylo nezbytně nutné. Ty ponuré, zastarale vybavené místnosti ji skličovaly. Stát se nepředal a šetřily i lékařské fakulty, které potřebovaly těla, prostě nedostatek peněz nedovoloval, aby se s mrtvými zacházelo alespoň trochu důstojně. Dokonce i kremační pec se neustále porouchávala. V rohu vedle ní stálo několik baseballových pálek, neboť některé kusy kostí se po zpopelnění musely roztloukat, jinak by se nevešly do laciných schránek poskytovaných ze státních prostředků. Drtič byl příliš drahý a baseballová pálka dokázala rozmělnit kosti na drobné úlomky a prach stejně dobře. Scarpettová si nechtěla znovu a znovu připomínat, co se tam dole děje, proto navštěvovala anatomické oddělení jen v nejnutnějších případech a vyhýbala se krematoriu, vyhýbala se těm baseballovým pálkám. Věděla o nich, věděla, k jakému účelu slouží, ale předstírala, že neexistují.

Měla jsem koupit drtič, říká si, zatímco sedí u kuchyňského stolu a pozoruje vypleněné ptačí krmítko. Měla jsem ho koupit za vlastní peníze. Nikdy jsem neměla dovolit, aby se lidské kosti roztloukaly baseballovými pálkami. Teď už bych nic takového nedovolila.

„Tady jsou ty záznamy.” Doktor Philpott se vrací do kuchyně a podává Scarpettové objemnou složku. Na štítku je vytištěné jméno: EDGAR ALLAN POGUE. „Musím ke svým pacientům. Ale ještě se tu zastavím, kdybyste něco potřebovala.”

Pravda je, že na anatomickém oddělení Scarpettové nikdy příliš nezáleželo. Koneckonců nejsem ředitelka pohřebního ústavu ani balzamovačka, ale soudní lékařka a právnička, připomínala si. Vždycky soudila, že tihle mrtví jí nemají co prozradit, neboť jejich smrt neobestírá žádné tajemství. Pokud o někom lze říct, že odešel ze světa normálně a přirozeně, potom k nim patří právě oni. Scarpettovou zajímají lidé, kteří nezemřeli pokojně. Zajímá se o ty, kdo zemřeli násilnou smrtí, překvapivě náhle nebo za podezřelých okolností. Netoužila se zabývat lidmi v nádržích zapuštěných do podlahy, a proto se tehdy vyhýbala podzemním částem svého království. Vyhýbala se lidem, kteří tam pracovali, a stejně tak se vyhýbala i mrtvým, kteří tam spočívali. Nepřála si trávit čas s Davem ani s Edgarem Allanem Poguem. Opravdu ne. Když tam dole za pomoci kladek, řetězů a háků vytahovali z nádrží růžové mrtvoly, nechtěla to vidět. Opravdu ne.

Měla jsem anatomickému oddělení věnovat větší pozornost, pomyslí si, zatímco žaludek se jí svírá, snad i vinou černé kávy. Neuďělala jsem všechno, co bylo v mých silách. Pomalu pročítá Pogueovy zdravotní záznamy. Ano, měla jsem koupit ten drtič, opakuje si v duchu a zároveň se dívá, jaké adresy Pogue uvedl doktoru Philpottovi. Podle záznamů Pogue do roku 1996 žil v severní části města zvané Ginter Park, potom už adresu nahradilo jen číslo schránky na poště. Nikde tu není zmínka, kde bydlel od roku 1996, a Scarpettovou napadá, že možná právě tenkrát se přestěhoval do domu za plotem Paulssonových. Do zchátralého domku, který patřil paní Arnetteové. Třeba ji také zavraždil a její příbytek si dočasně přivlastnil.

Venku za oknem přilétne ke krmítku sýkora. Scarpettová ji pozoruje, ruce poklidně složené na Pogueových zdravotních záznamech. Sluneční paprsky se dotknou její levé tváře, jsou teplé, ale nikoliv horké, prostě jen mírně vlahé, jak bývají v zimě. U krmítka šedivý ptáček s drobnýma jasnýma očima třepe ocasními pírky a horlivě vyzobává zbylá semínka. Scarpettová dobře ví, co o ní někteří lidé říkají. Během své kariéry se nesčetněkrát marně snažila vyvracet názory ignorantů. Lékaři zabývající se mrtvolami jsou prý morbidní. Jsou svým způsobem úchylní a nerozumějí si s živými lidmi. Jsou to nespolečenští podivíni neschopní jakéhokoliv hlubšího citu. Soudnímu lékařství se věnují jen proto, že ne uspěli v jiných oborech medicíny, neuspěli jako rodiče, neuspěli jako milenci, neuspěli jako lidské bytosti.

Kvůli podobným hloupým řečem se Scarpettová často vyhýbala temnějším stránkám svého povolání, dodnes ty temné stránky zbytečně nevyhledává, ale ví o nich dost. Rozumí Edgaru Allanu Pogueovi. Ví, co Pogue cítí, i když sama jeho pocity nesdílí. V duchu před sebou vidí jeho bledý obličej, vidí jeho oči, vidí jeho nesmělé kradmé pohledy. A náhle se jí vybaví den, kdy potřebovala cosi projednat s Davem a vzala s sebou dolů do anatomického oddělení Lucy, která u ní právě trávila vánoční prázdniny. Lucy vžďycky moc ráda navštěvovala úřad Hlavního soudního lékaře, ale většinou se tam bohužel nedokázala patřičně slušně chovat. I tehdy řádila jako uragán. Prostě typická Lucy. A toho dne v anatomickém oddělení něco vyvedla. Ano, něco se tam stalo. Co to jen bylo?

Sýkora zobe semínka a její bystré oči hledí přes okenní sklo přímo na Scarpettovou. Jakmile Scarpettová zvedne hrnek s kávou, pták odletí. Bledé sluneční paprsky kloužou po bílém hrnku ozdobeném emblémem Virginské lékařské fakulty. Kay Scarpettová vstane od kuchyňského stolu doktora Philpotta a vyťuká číslo Marinova mobilního telefonu.

„Jo,” ozve se Marino.

„Pogue se do Richmondu nevrátí,” řekne Scarpettová. „Není tak hloupý, aby nevěděl, že tady po něm pátráme. A Florida je velmi vhodná pro lidi s dýchacími potížemi.”

„Takže bych tam měl vyrazit. A co ty?”

„Musím vyřídit ještě jednu věc a pak s tímhle městem končím,” odpoví Scarpettová.

„Nepotřebuješ, abych ti píchnul?”

„Díky, zvládnu to sama.”

53

Stavební dělníci mají právě přestávku, sedí na sedadlech svých obrovských žlutých strojů nebo na škváro-tonových tvárnicích a svačí. Ošlehané tváře pod barevnými přílbami sledují Scarpettovou, která šlape hustým červeným blátem a přidržuje si dlouhý kabát, jako by lehce nazdvihovala maxisukni.

Scarpettová mezi nimi nevidí předáka, s nímž hovořila minule, nevidí nikoho, kdo by vypadal na vedoucího pracovníka, a dělníci ji jenom se zájmem pozorují, ale nikdo z nich se nezvedne, aby se jí zeptal, co si přeje. Skupina mužů v zaprášených tmavých kombinézách se rozesadila kolem buldozeru. Všichni dál klidně pojídají své sendviče, upíjejí limonádu a civí na ženskou, která se bůhvíproč brodí tím blátem.

„Hledám stavbyvedoucího,” řekne Scarpettová, když se k nim dovleče. „Potřebuju se dostat do té budovy.”

Krátce pohlédne na to, co zbylo z jejího někdejšího působiště. Polovinu přední části rozlehlého objektu už demoliční stroje srovnaly se zemí, ale celá zadní část dosud zůstala nedotčená.

„Vyloučeno,” ozve se jeden z mužů s pinou pusou. „Dovnitř nikdo nesmí.” Muž znovu začne žvýkat a přitom se na ni dívá trochu jako na blázna.

„Zadní část budovy jste ještě nestrhli,” odpoví mu Scarpettová. „Kdysi jsem tady pracovala jako hlavní soudní lékařka. A byla jsem tu potom, co se zabil pan Whitby.”

„Kdepak, nemůžeme vás tam pustit,” zavrtí dělník hlavou a podívá se na kolegy, kteří postávají kolem a naslouchají. Tím pohledem naznačuje, že Scarpettovou pokládá za pomatenou.

„Kde máte předáka?” zeptá se Scarpettová. „Chci s ním mluvit.”

Muž si od pasu odepne mobilní telefon a zavolá předákovi. „Tady Bobby. Hele Joe, pamatuješ si na tu dámu, co sem nedávno přišla s tím poldou z L. A.? Jo, jo, přesně tak. Je tu zase a ráda by s tebou mluvila. Jasně, vyřídím.” Muž ukončí hovor a otočí se ke Scarpettové. „Skočil si pro cigarety, za chvilku se vrátí. Proč do té barabizny vlastně chcete jít? Myslím, že tam už vůbec nic není.”

„Leda duchové,” prohodí jiný muž a ostatní se rozesmějí. Scarpettová se k jejich smíchu nepřipojí. „Kdy přesně jste začali s demolici?”

„Bude to asi měsíc. Těsně před Díkůvzdáním. Pak jsme měli zhruba týden pauzu kvůli ledové vichřici.”

Dělníci se mezi sebou chvíli dohadují a nevzrušeně přou, kdy demoliční koule poprvé zasáhla budovu. Potom se za rohem vynoří muž v pracovních kalhotách barvy khaki, tmavozelené bundě a gumových holínkách. Kouří, žlutou přílbu drží v podpaží a blíží se k nim tak rychle, jak mu bláto dovolí.

„To je Joe,” informuje Scarpettovou dělník jménem Bobby. „Ale stejně vás tam nepustí. Dovnitř opravdu nemůžete, madam. Z mnoha důvodů to není bezpečné.”

„Než jste začali s bouráním, museli jste nejdřív vypnout elektřinu, nebo už byla vypnutá?” zeptá se Scarpettová.

„Dokud je dům pod proudem, rozhodně se nesmí začít bourat.”

„Ale předtím proud vypnutý nebyl, pamatuješ?” ozve se jiný muž. „Pár lidí muselo budovu projít. Svítilo se tam.”

„O tom nic nevím.”

„Dobré odpoledne,” pozdraví předák Scarpettovou. „Co pro vás můžu udělat?”

„Potřebuju se dostat do budovy. Těmi zadními dveřmi vedle rampy.”

„To bohužel nepůjde,” zavrtí předák hlavou a ohlédne se ke zbytku domu.

„Můžu si s vámi promluvit mezi čtyřma očima?” Scarpettová přejde o kousek dál.

„Kdepak, nepustím vás tam,” prohlásí předák, jakmile se ocitnou několik metrů od stavebních dělníků. „Nemáte tam co pohledávat. A je to nebezpečné. Proč bych riskoval, že se vám něco stane?”

„Poslyšte, Joe, zúčastnila jsem se pitvy pana Whitbyho.” Scarpettová přešlápne v hustém blátě a s rezignovaným povzdechem si přestane přidržovat kabát. „Na jeho těle jsme objevili pár velmi podivných důkazních stop.”

„Žertujete?”

„Ani trochu.” Scarpettová ví, jak upoutat jeho pozornost, a proto dodá: „Potřebuju si uvnitř budovy něco ověřit. Je to tam opravdu tak nebezpečné, nebo se spíš obáváte soudních žalob?”

Předák se zahledí na ruiny, poškrábe se na čele a prohrábne si vlasy. „No, tam vzadu nás to snad nezavalí. Ale vepředu bych dovnitř nešel.”

„To od vás taky nežádám,” pousměje se Scarpettová. „Zajímá mě jen zadní část budovy. Můžeme projít tím vchodem vedle brány u rampy. Na konci chodby jsou vpravo schody, po nich sestoupíme o jedno patro níž, do podzemí. Právě tam se potřebuju dostat.”

„O těch schodech vím, už jsem je viděl. Takže vy chcete sejít do nejnižšího podlaží? Kristepane. To je teda věc.”

„Kdy jste odpojili elektřinu?”

„Zařídil jsem to, než jsme začali bourat.”

„Tehdy jste také prošel budovu?”

„Ano. Dole se svítilo. Bylo to někdy koncem léta. Teď tam samozřejmě bude tma. Jaké důkazy jste našli? Nerozumím tornu. Myslíte si, že ho nejenom přejel traktor, ale stalo se mu ještě něco jiného? Víte, jeho manželka kolem té nehody dělá hrozný rozruch, snaží se kdekoho obviňovat, vykládá spousty nesmyslů. Tenkrát jsem tu byl. Whitby měl prostě smůlu, ve špatné chvíli stál na špatném místě a spravoval startér, nic jiného se nestalo.”

„Potřebuju se tam dolů podívat,” řekne Scarpettová. „Můžete mě doprovodit. Uvítala bych to. Jenom se v nejnižším podlaží trochu porozhlédnu a vrátím se. Ale předpokládám, že ten zadní vchod je zamčený. A já nemám klíč.”

„Tohle pro nás zase není takový problém.” Joe přelétne očima polozbořenou budovu a pak se ohlédne na své muže. „Hej, Bobby,” křikne. „Mohl bys odvrtat zámek u těch zadních dveří? Jo, hned. Tak dobrá,” opět se otočí ke Scarpettové. „Vezmu vás tam. Pokud se nepřiblížíme k přední části a pokud se dole zdržíte opravdu jen chvilku.”

54

Světla baterek tančí po škvárobetonových zdech a béžově natřených betonových schodech, v tichu jsou slyšet jen šoupavé zvuky kroků. Scarpettová a předák Joe sestupují do míst, kde kdysi pracoval Edgar Allan Pogue. První dvě podlaží budovy nemají okna, neboť v přízemí, kudy sem oba vešli, bývala márnice, a márnice jsou obvykle bez oken. Totéž pochopitelně platí o nejnižším, podzemním podlaží, sídle anatomického oddělení. Na schodišti vládne neproniknutelná tma, vzduch je tu štiplavý, vlhký a piný prachu.

„Když mi poprvé tenhle barák předváděli, sem dolů mě vůbec nevzali,” poznamená Joe. Světlo jeho baterky přeskakuje z jednoho schodu na druhý. „Prošli jsme jen vyšší patra. Myslel jsem, že tady dole je prostě sklep. Vůbec mě sem nevzali,” opakuje znepokojeně.

„Podzemní prostory vám rozhodně měli ukázat,” odpoví Scarpettová. Ze všudypřítomného prachu ji svědí v krku i na kůži. „Do podlahy jsou tam zapuštěné dvě nádrže hluboké 3 metry a velké zhruba 6 x 6 metrů. Jistě byste nechtěl, aby se do některé z nich probořil traktor.”

„To je k zbláznění,” začne se Joe rozčilovat. „Mohli mi alespoň ukázat fotky nebo plány. Zatraceně, 6 x 6 metrů! To mě teda fakt naštvali. Dejte pozor, tady je poslední schod,” posvítí kolem baterkou.

„Teď jsme v dolní chodbě. Dáme se vlevo.”

„Jak se zdá, jinudy to ani nejde.” Předák opět vykročí, velmi pomalu a opatrně. „Sakra, proč nám o těch nádržích neřekli?” Pořád tomu nemůže uvěřit.

„Nevím. Záleží na tom, kdo vás tady provázel.”

„Nějaký chlápek, jeho jméno mi vypadlo z hlavy. Pamatuju si jen, že byl z federální Správy všeobecných služeb a zatraceně se mu tady nelíbilo. Nevím, kolik toho o téhle budově vůbec věděl.”

„Asi moc ne.” Scarpettová hledí na špinavé bílé dlaždice, které se matně lesknou ve světle její baterky. „Prostě to chtěli zbourat. Ten člověk z SVS pravděpodobně o nádržích v podlaze neměl tušení. Možná do anatomického oddělení v životě nevkročil. Sem chodil málokdo. Tamhle jsou.” Ukáže baterkou před sebe, kužel světla ozáří rozlehlou prázdnou místnost a zastaví se u čtvercových železných poklopů zakrývajících nádrže zapuštěné v podlaze. „No, poklopy jsou na svém místě,” pokračuje Scarpettová. „Jenom nevím, jestli je to dobře, nebo špatně. Každopádně tady dole existuje riziko biologického ohrožení. Až začnete bourat tuhle část, musíte si dávat velký pozor na všechno, čeho se dotknete.”

„Jo, jestli je tu nějaké nebezpečné svinstvo, určitě si přizveme odborníky,” odpoví Joe vztekle, zatímco baterkou nervózně prozkoumává podlahu s tmavými železnými poklopy.

Scarpettová zamíří na opačnou stranu sálu, do nejzazší části anatomického oddělení. Zastaví se před nevelkou místností, kde se provádělo balzamování. Ve světle baterky se matně zalesknou kovové skřínky, dřez a ocelový stůl, objemnými rourami spojený s podlahou. U stěny stojí zrezavělá pojízdná nosítka s plastovým vakem na mrtvoly. Vle vo od balzamovací místnosti je výklenek a Scarpettová už předem ví, co tam spatří: kremační pec, vestavěnou mezi škvárobetonové tvárnice. Světelný kužel sklouzne k širokým železným dvířkám ve zdi. Škvírami kolem dvířek kdysi probleskoval oheň a Scarpettové se vybaví zaprášené ocelové pláty, na nichž se mrtvoly vsunovaly do spalovací pece. Když se po určené době plát vytáhl ven, nezůstalo z lidského těla nic jiného než popel a kusy křídově bílých kostí, které bylo třeba roztlouct baseballovou pálkou. Při vzpomínce na ty baseballové pálky se Scarpettová znovu hluboce zastydí.

Podlahu dosud pokrývá vrstva bělavého prachu a drobných úlomků, které připomínají křídu a křupou pod nohama. Mezitím sem dorazil Joe, zřejmě však nehodlá jít až ke kremační peci, čeká před výklenkem a odtud pomáhá alespoň tak, že baterkou osvětluje podlahu a kouty. Silueta Scarpettové v dlouhém kabátě a přilbě se na škvárobetonové stěně zdá obrovská a temná. A náhle se ve světelném kuželu objeví oko. Velké zírající oko s řasami, nastříkané černým sprejem na béžové tvárnici.

„Co to sakra je?” vydechne Joe. Užasle pozoruje černé oko, Scarpettová ovšem netuší, že právě uviděl tu podivnou symbolickou kresbu. „Ježíši Kriste. Co to má být?”

Scarpettová mu neodpoví. Dál baterkou pečlivě propátrává všechno kolem sebe. Baseballové pálky, které kdysi stávaly opřené o zeď v rohu, zmizely, jsou tu však spousty prachu a úlomků kostí, opravdu spousty, pomyslí si. Pak světlo baterky najde plechovku černého spreje a dvě prázdné lahve od emailové barvy, jednu od červené, druhou od modré. Scarpettová obě uloží do plastového sáčku. Do jiného důkazního sáčku dá plechovku spreje. Na podlaze spatří také několik dřevěných krabic od doutníků. Uvnitř jsou zbytky popela. Nedaleko si Scarpettová všimne doutníkových oharků a zmačkaného hnědého papírového pytlíku. Rukama v rukavicích pytlík zvedne a začne jej rozbalovat. Tuhý papír chrastí. Scarpettová pytlík rozevře a okamžitě pozná, že tu neležel osm let. Neležel tu dokonce ani jediný rok.

Zevnitř je slabě cítit vůně doutníků. Nikoliv doutníkového kouře, ale nespáleného tabáku. Scarpettová posvítí do pytlíku a na jeho dně opravdu spatří rozdrobené kousky tabáku. Mezi nimi leží účtenka. Joe teď svou baterkou svítí přímo na rozevřený papírový sáček. Scarpettová si prohlédne účet a náhle se jí zmocní pocit neskutečnosti a podivného vychýlení času. Jak totiž z účtenky vyplývá, Edgar Allan Pogue - a Scarpettová ani na okamžik nepochybuje, že to byl Pogue -, letos 14. září nedaleko odtud v James Center utratil více než stovku dolarů za deset doutníků značky Romeo y Julieta.

55

James Center nepatří k místům, jaká Marino navštěvoval v dobách, kdy bával richmondským policistou. Pro své marlborky si nikdy nechodil do luxusních specializovaných prodejen, ale prostě si je kupoval v nejbližší trafice.

A vůbec nikdy si nekupoval doutníky, ani ty nejlacinější, protože i levný doutník představuje zbytečně moc peněz za jediné pokouření. Kromě toho by Marino dým pouze nevyfukoval, ale vdechoval do plic. Když teď už nekouří, může si přiznat pravdu. Ano, určitě by doutníkový dým vdechoval. Atrium je samé sklo, samé světlo, samá zeleň, všude šplouchá a šumí voda z fontán a umělých vodopádů. Ty zvuky Marina provázejí cestou k obchodu, kde si Edgar Allan Pogue koupil doutníky necelé tři měsíce předtím, než zavraždil Gilly Paulssonovou.

Ještě není poledne, a snad proto jsou obchody poloprázdné. Několik lidí v oblecích šitých na míru tu popíjí kávu. Všichni se tváří, jako by je čekala nesmírně důležitá práce.

Marino tyhle typy vyloženě nesnáší. Zná je. Znal je už jako malý chlapec. Pochopitelně se s nimi neznal osobně, ale dobře o nich věděl. Lidé pohybující se po James Center naopak nevědí nic o lidech Marinova typu a nikdy se je nesnažili poznat. Marino kráčí rázně a rychle. Když ho mine jakýsi muž v drahém černém proužkovaném obleku a nevěnuje mu ani náznak pohledu, Marino se zamračí. Nic nevíš, pomyslí si. Lidi jako ty vědí o životě houby.

Prodejnou s potřebami pro kuřáky se line opojně nasládlá směs tabákových vůní, jež v něm vyvolá teskné emoce, kterým nerozumí a které okamžitě přičte na vrub svému někdejšímu kouření. Cigarety Marinovi zoufale scházejí. Je sklíčený a rozrušený, bolí ho srdce a kdesi v duši cítí nezhojitelnou ránu, neboť ví, že si už nikdy nebude moct s chuti zakouřit, jak býval dlouhá léta zvyklý. Klamal sám sebe, když se domníval, že si přece jen tu a tam jednu či dvě cigarety dopřeje. Bylo bláhové doufat v něco takového. Kdepak, není žáďná naděje. A nikdy nebyla. Pokud si lze představit něco dokonale beznadějného, pak je to jeho neukojitelná a přímo smyslná touha po tabáku, jeho vášnivá láska k tabáku. Marina se náhle zmocní drtivý smutek. Už nikdy si nezapálí cigaretu, už nikdy zhluboka nevdechne kouř, už nikdy nepocítí tu radost, tu ryzí slast, tu nádhernou úlevu, po níž nepřestane prahnout do konce života. Probouzí se s touhou po cigaretě, usíná s touhou po cigaretě, cigareta se mu zjevuje ve snech a na cigaretu co chvíli myslí i v bdělém stavu. Teď Marino sklouzne pohledem k hodinkám a vzpomene si na Scarpettovou. Uvažuje, jestli její let nemá zpoždění. Poslední dobou se lety často opožďují.

Jeho lékař se vyjádřil bez obalu. Jestli se Marino nevzdá cigaret, nejpozději kolem šedesátky s sebou bude muset vláčet nádržku s kyslíkem, podobně jako indiánské ženy nosí ve vaku na zádech svoje batolata, a nejspíš zemře udušením. Marino si zkusí představit ubohou Gilly Paulssonovou, marně lapající po dechu, když na ní ten úchylný skřet seděl a pevně jí svíral ruce. Třásla se pod ním, zažívala nesmírný děs, každá buňka jejích plic úpěnlivě prosila o trochu vzduchu. Gilly určitě chtěla volat rodiče, chtěla volat kohokoliv, kdo by jí pomohl, ale nemohla ze sebe vydat ani hlásek. Čím si zasloužila takovou smrt? Ničím, absolutně ničím, říká si Marino, zatímco se v elegantním a voňavém obchodě s kuřáckými potřebami pro boháče rozhlíží po tmavých dřevěných policích zaplněných krabicemi doutníků. Scarpettová by právě měla nastupovat do letadla, pomyslí si. A vtom si všimne krabic se značkou Romeo y Julieta. Pokud se let neopozdil, Scarpettová zřejmě už sedí v letadle a míří do Denveru. Marino si náhle připadá opuštěný, v srdci cítí zoufalou prázdnotu a kdesi v zakázaném koutku duše palčivý stud. Všechny ty pocity vzápětí vystřídá hněv.

„Potřebujete poradit’?” ozve se od pultu muž v šedém pulovru a hnědých manšestrových kalhotách. Barvou oblečení i šedivými vlasy Marinovi připomíná tabák a kouř. Ten člověk pracuje v obchodě plném kuřiva a prostě se barevně přizpůsobil. Až přijde večer domů, může po libosti kouřit. Cigarety, doutníky, cokoliv. Na rozdíl od Marina, který o kouření může jen snít. Teď už zná pravdu. Ano, zná ji. Nesmí kouřit. Když si myslel, že smí, sám sebe obelhával. Cítí se smutný a ukřivděný.

Sáhne do kapsy své bundy a položí na pult účtenku, kterou Scarpettová našla v anatomickém oddělení staré budovy na podlaze plné prachu z lidských kostí. Účtenka je uvnitř průhledného plastového sáčku.

„Jak dlouho už tu pracujete?” zeptá se Marino prodavače.

„Pomalu dvanáctý rok.” Muž se usměje, v jeho kouřově šedých očích se však mihne strach, který Marino nehodlá rozptýlit.

„Pak jistě znáte Edgara Allana Poguea. Byl tady letos čtrnáctýho září a kupoval si tyhle doutníky.”

Prodavač nakrčí čelo a skloní se k účtence v plastovém důkazním sáčku. „Je to účet od nás,” řekne.

„Správně, Sherlocku. Malej tlustej zrzek.” Marino se ani trochu nesnaží zmírnit mužovy obavy. „Po třicítce. Kdysi makal v tamtý starý márnici,” ukáže směrem ke 14. ulici. „Nejspíš vám připadal kapku divnej.”

Muž pokukuje po Marinově baseballové čapce s emblémem losangeleské policie. Je bledý a neklidný. „U nás kubánské doutníky neprodáváme.”

„Vážně?” ušklíbne se Marino.

„Totiž pokud vám jde o tohle. Možná se na ně ptal, ale my je nevedeme.”

„Přišel sem a žádal kubánský doutníky?”

„Ano,” nervózně přikývne prodavač. „A naposledy byl hodně neodbytný. Víc než jindy. My kubánské doutníky neprodáváme. Ani jiné ilegální zboží.”

„Já vás z ničeho neobviňuju,” zamračí se Marino. „Nejsem z Úřadu pro alkohol, tabák a střelný zbraně, nejsem ze Správy pro potraviny a léčiva; nejsem z aparátu Hlavního lékaře zdravotnický služby USA a nejsem ani žádnej zatracenej velikonoční králíček. Je mi fuk, jestli pod pultem prodáváte nějaký kubánský svinstvo.”

„Opravdu nic takového neprodáváme. Přísahám.”

„Zajímá mě jen Pogue. Tak spusťte.”

„Pamatuju si ho.” Mužova tvář teď už má také barvu kouře. „Ano, ptal se mě na kubánské doutníky. Chtěl Cohibas, ale kubánské Cohibas, ne dominikánské, které prodáváme. Řekl jsem mu, že kubánské doutníky nevedeme. Je to protizákonné. Vy nejste odtud, že? Nemluvíte, jako byste byl odtud.”

„Jo, nejsem odtud, na to můžete vzít jed,” odpoví Marino.

„O čem jiným s váma Pogue mluvil? A kdy tu byl naposledy?”

Muž si znovu prohlédne datovanou účtenku ležící na pultě. „Určitě ještě potom. Mám dojem, že naposledy se tu objevil někdy v říjnu. Chodíval tak jednou za měsíc. Divný člověk. Velmi divný.”

„V říjnu. Dobrá. A co říkal, když přišel?”

„Chtěl kubánské doutníky, naznačoval, že si rád připlatí, a já mu vysvětlil, že je nevedeme. Věděl to, ptal se na ně i dřív. Ale nikdy tak nenaléhal, jako když tu byl naposledy. Opravdu moc divný člověk. Ptával se na ně už předtím a teď je žádal znova a choval se hrozně neodbytně. Vykládal spousty nesmyslů. Kubánský tabák je prý vhodný pro plíce, kubánských doutníků můžete vykouřit, kolik chcete, a neublíží vám, naopak prospějí, jsou z čistého tabáku, mají léčivé účinky a zlepšují dýchání, prostě samé takové pitomosti.”

„Co jste mu odpověděl? A nechci slyšet žádný lži. Nezajímá mě, jestli prodáváte pašovaný zboží, nebo ne. Potřebuju Poguea najít. Když je přesvědčenej, že ten šmejd prospívá jeho kriplovskejm plícím, určitě si ho někde kupuje. Pokud jsou pro něj kubánský doutníky tak důležitý, dokáže si je sehnat.”

„Ano, jsou pro něho důležité, alespoň posledně se zdál úplně umanutý,” řekne prodavač a očima opět sklouzne k účtence. „Nevím, co na nich vidí. Existují spousty kvalitních doutníků. Nechápu, proč by to musely být právě kubánské, ale jiné nechtěl. Připomínal mi nemocné, co věří všelijakým zázračným bylinkám a marihuaně. Někteří lidé s artritidou se třeba zase dožadují injekcí zlata nebo bůhvíčeho. Všechno jsou to jen pověry. A léčivé účinky doutníků? K smíchu. Tomu člověku jsem řekl, aby se mě na kubánské doutníky už nikdy neptal, a poslal jsem ho do jiného obchodu.”

„Do kterýho obchodu?”

„No, vlastně je to restaurace. Jak jsem slyšel, prodávají tam různé věci. V tamním baru. Prý umějí obstarat, cokoliv si přejete. Aspoň tohle jsem slyšel. Sám tam nechodím. Nemám s tím nic společného.”

„Kde je ta restaurace?”

„Ve Slipu. Jen pár bloků odtud.”

„A nevíte náhodou, kde by mohli prodávat kubánský doutníky na jižní Floridě? Třeba jste mu nějakej takovej podnik na jižní Floridě doporučil.”

„Ne,” odpoví muž a zavrtí šedivou hlavou. „S tímhle nemám vůbec nic společného. Zeptejte se ve Slipu.”

„Tak jo. A teď otázka za milion.” Marino zastrčí plastový sáček zpátky do kapsy bundy. „Řekl jste Pogueovi, že v tom zapadáku ve Slipu sežene ty svoje zázračný kubánský cigára?”

„Zmínil jsem se, že někteří lidé si tam v baru kupují doutníky.”

„Jak se ten podnik jmenuje?”

„Stripes. Bar se jmenuje Stripes. Je nedaleko odsud, hned na Cary Street.” Prodavač se zatváří rozpačitě. „Prostě nepřál jsem si, aby se ten člověk ke mně vracel. Byl hrozně divný. Vždycky mi připadal divný. Chodil sem léta, skoro každý měsíc. Nikdy toho moc nenamluvil. Ale když tu byl naposledy, snad v říjnu, choval se ještě podivněji než jindy. V nice držel baseballovou pálku. Ptal jsem se ho, k čemu ji má. Vůbec mi neodpověděl. Víte, dřív se na ty kubánské doutníky tak neupínal, ale tentokrát po nich přímo šílel. Cohibas, Cohibas, opakoval pořád. Jako by bez nich nemohl žít.”

„Byla ta pálka červená, bílá a modrá?” zajímá se Marino a myslí přitom na Scarpettovou, na drtiče, na prach z lidských kostí a na všechno ostatní, o čem mluvila, když opouštěla ordinaci doktora Philpotta.

„Možné to je,” připustí prodavač s nechápavým pohledem. „O co tu sakra jde?”

56

V lese za aspenskými domy je chladno a šedobílé osiky vrhají tmavé stíny. Stromy jsou holé, ale rostou hustě vedle sebe. Aby mezi nimi Lucy a Henri vůbec dokázaly projít, musejí neustále sklánět hlavu a odhrnovat z cesty větve i promrzlé semenáčky. Přestože obě mají na nohou sněžnice, při každém kroku zapadají až po kolena do bělostného a nedotčeného čerstvě napadaného sněhu.

„Tohle je úplně praštěné,” vydechne Henri oblak páry. „Proč takovou pitomost podnikáme?”

„Protože se potřebujeme nadechnout čerstvého vzduchu a taky trochu rozhýbat.” Lucy se dalším krokem ocitne až po stehna ve sněhu. „Jen se pořádně rozhlédni kolem sebe. Není to nádhera?”

„Cestu do Aspenu sis klidně mohla ušetřit.” Henri se zastaví a podívá se na Lucy. Prohlubující se stíny přidávají bílým sněhovým plochám modravý nádech. „Už jsem v pořádku, mám tady toho piné zuby a vracím se do Los Angeles.”

„Je to tvůj život.”

„Vím, že to tak nemyslíš. Kdykoliv plácneš nějakou hloupost, zvětší se ti nos.”

„Půjdeme ještě kousek dál.” Lucy se rázně prodírá vpřed, ale dává pozor, aby větve nebo mladé stromky nešlehly Henri do obličeje, i když by si to pravděpodobně zasloužila. „Určitě se dostaneme ke starému padlému kmenu. Všimla jsem si ho už předtím z pěšiny. Smeteme z něj sníh a můžeme si sednout.”

„Zmrzneme,” namítne Henri, zapadne hluboko do sněhu a vydechne oblak páry.

„Je ti snad zima?”

„Ne, spíš horko.”

„Tak až nám začne být zima, zvedneme se a vyrazíme zpátky.”

Henri neodpoví. Po chřipce a následném napadení je výrazně oslabená a mnoho nevydrží. Když se s ní Lucy v Los Angeles seznámila, byla Henriina tělesná kondice velmi dobrá, nikoliv sice ohromující, ale rozhodně nadprůměrná. V posilovně Henri dokázala vleže utáhnout vlastní váhu a bez pomoci ji desetkrát zdvihnout nad hlavu, zatímco většina žen nezdvihne nad hlavu ani třetinu své váhy. Jedno-mílovou trať uběhla za sedm minut. Teď by byla ráda, kdyby ji alespoň ušla. Za necelý měsíc Henri ubylo hodně sil a každým dnem jí ubývají další, neboť diatila něco důležitějšího, než je fyzická kondice. Ztratila svůj životní cíl, své poslání. Už nemá poslání. Lucy se obává, že Henri nikdy žádné skutečné poslání neměla. Že ji vždycky poháněla pouze marnivost. A oheň marnivosti bývá příliš prudký a žhavý, brzy dohoří.

„Tamhle to je,” ukáže Lucy lyžařskou holí. „Vidíš ten velký povalený kmen? Hned za ním je zamrzlý potůček a o kus dál tím směrem stojí fitnesscentrum. Ideální by bylo zajít do tělocvičny a skončit v sauně.”

„Sotva popadám dech,” řekne Henri. „Po té chřipce jako by se mi plíce scvrkly na polovinu.”

„Neměla jsi chřipku, ale zápal plic,” upřesní Lucy. „Možná si to nepamatuješ. Týden jsi brala antibiotika. Užívala jsi je, ještě když se to stalo.”

„Ano. Když se to stalo. Pořád jen to. Nepřipadá ti, že se úzkostlivě vyhýbáme pravdě?” Henri sice využívá stop, které před ní prošlapala Lucy, ale přesto zpomaluje a celá se potí. „Pálí mě na plicích.”

„A jak tomu máme říkat?” Lucy už stojí u padlého kmenu. Kdysi to jistě byl mohutný strom, zůstala z něj však jenom smutná troska připomínající vrak nádherné a hrdé lodi. „Co se podle tebe stalo?”

„Někdo mě málem zabil.”

„Pojď si sednout.” Lucy mezitím už smetla sníh a posadila se. Teď ukazuje na očištěné místo vedle sebe. „Trochu si odpočineme.” Od úst jí stoupají obláčky zmrzlého dechu a tváře má tak ledové, že je téměř ani necítí „Mluvíš o zabití, abys nemusela mluvit o vraždě?”

„To je snad totéž, ne?” Henri nerozhodně stojí vedle kmenu a pozoruje zasněžený les a prohlubující se stíny. Mezi tmavými větvemi prosvítají máslově žlutá světla hotelů a nedalekého fitnescentra. Z komínů stoupá dým.

„Nemyslím, že jde přesně o totéž.” Lucy se dívá na znatelně pohublou Henri a náhle v jejích očích zahlédne cosi, čeho si dřív nevšimla. „Když řekneš, že tě někdo málem zabil, připadá mi to dost neosobní. Asi bych očekávala nějaké pocity, skutečné emoce.”

„Lepší je nic neočekávat” Henri si zdráhavé sedne na padlý kmen, ale co nejdál od Lucy.

„Toho člověka jsi neočekávala, a stejně si tě našel,” opáčí Lucy. Lokty má opřené o kolena a hledí přímo před sebe.

„Prostě mě šmíroval. A co má být? Půlku Hollywoodu někdo šmíruje. Vlastně jsem se stala členkou klubu.” Henri se tváří, jako by ji těšilo, že patří ke šmírovaným filmovým hvězdám.

„Taky jsem si to donedávna myslela.” Lucy se shýbne, rukou v rukavici nabere hrst sněhu a zahledí se na něj. „Mimochodem, poskytla jsi interview o tom, že nastupuješ do mé firmy. Nic jsi mi neřekla.”

„Jaké interview?”

„Pro Hollywood Reporter. Citují tě tam.”

„Citovali mě už mockrát,” odsekne Henri. „A často uváděli věci, které jsem nikdy neřekla.”

„Tady nejde o to, co jsi možná neřekla, ale o to, že jsi vůbec s někým na tohle téma mluvila. A já nepochybuju, že jsi to udělala. V článku se objevuje jméno mé firmy. Jistě, samotnou existenci Posledního útočiště nijak úzkostlivě netajíme, ovšem přesun ústředí na Floridu tajný byl. Dokonce přísně tajný. Snažila jsem se všechno dokonale utajit hlavně kvůli výcvikovému táboru. A najednou se to dostane do no vin. Jakmile taková informace pronikne do médií, může si ji každý kdykoliv vyhledat.”

„Zřejmě nechápeš smysl publicity včetně různých senzací a klepů,” odpoví Henri. „Kdybys pracovala ve filmové branži, věděla bys, jakou roli hrají. Rozuměla bys tomu.”

Lucy dál upřeně hledí přímo před sebe. „Rozumím tomu až příliš dobře. Edgar Allan Pogue právě z toho článku zjistil, že moje teta údajně pracuje pro mou novou kancelář v Hollywoodu na Floridě. A co udělá?” Lucy se skloní a opět nabere hrst sněhu. „Rozjede se do Hollywoodu. Aby mě našel.”

„Nepronásledoval tebe,” opáčí Henri ledovým tónem.

Díky rukavici Lucy necítí studený sníh na dlani, ale chlad v Henriině hlase vnímá. „Obávám se, že ano. Jak víš, je dost obtížné poznat, kdo sedí za volantem ferrari. Musela by ses podívat hodně zblízka. Zato není těžké ferrari sledovat. V tom má Rudy pravdu, jde o zbytečně nápadné auto. Pogue mě prostě vystopoval. Patrně se poptával, dokud neobjevil náš výcvikový tábor, a pak sledoval ferrari až k mému domu. Možná Co černé ferrari, ale nejsem si jistá.” Lucy nechává sníh propadnout mezi prsty černé rukavice a nabírá další. Na Henri se stále nedívá. „Každopádně moje černé ferrari našel. Zatraceně výrazně se na něm podepsal tou hnusnou vyškrábanou kresbou, takže víme, že auto našel, když sis v něm bez dovolení vyjela, ačkoliv jsem tě žádala, aby sis to černé ferrari nikdy nepůjčovala. To jen na okraj. Třeba právě toho večera Pogue objevil i můj dům. Nevím. Ale rozhodně nešel po tobě.”

„Jsi hrozná egoistka,” řekne Henri.

Lucy opět z rozevřené dlaně pouští sypký sníh. „Víš, Henri, než jsem ti nabídla práci, důkladně jsme prozkoumali tvou minulost. Pravděpodobně jsme nevynechali jediný článek, který se o tobě zmiňuje. Je jich žalostně málo. Buď tak hodná a přestaň s těmi nesmysly o své hvězdné filmové kariéře. Přestaň laskavě žvanit, že tě někdo šmíroval, a proto patříš k celebritám. Je to čím dál nudnější.”

„Vracím se domů.” Henri se zvedne a málem se zapotácí. „Jsem fakt utahaná.”

„Chtěl tě zabít, aby se pomstil mně,” pokračuje Lucy. „Za něco, k čemu došlo, když jsem byla ještě středoškolačka. Pokud lze vůbec u takového cvoka čekat logickou úvahu. Přitom já si na něho ani nepamatuju. A Pogue si patrně nezapamatoval tebe, Henri. Všichni občas někomu sloužíme jen jako prostředek k dosažení cíle, řekla bych.”

„Nikdy jsem tě neměla potkat. Zničila jsi mi život.”

Lucy zůstává sedět na padlém kmenu, jako by tam přimrzla. V očích ji pálí slzy. Nabere hrst prachového sněhu a rozhodí jej do vzduchu. Lehoučké vločky se v šeru zvolna snášejí k zemi.

„Stejně jsem vždycky byla na chlapy.” Henri vkročí do stop, které před chvílí obě vyšlapaly sněžnicemi. „Nevím, proč jsem se s tebou zapletla. Asi jsem byla jen zvědavá, jaké to je. Myslím, že spoustě lidí po nějakou dobu připadáš vzrušující a přitažlivá. A koneckonců ve světě, kde se léta pohybuju, není experimentování nijak neobvyklé. Ale na tom teď nezáleží. Na ničem nezáleží.”

„Jak jsi přišla k těm pohmožděninám?” zeptá se Lucy. Henri se zatím už otočila, ztěžka oddychuje a přehnaně dlouhými kroky míří mezi stromy. „Určitě si to pamatuješ,” zvýší Lucy hlas. „Jasně a přesně.”

„Aha, ty modřiny, co sis fotografovala, slečno superpoldo?” Henri se celá zadýchaná zastaví a zapíchne lyžařskou hůlku do hlubokého sněhu.

„Vím, že si to pamatuješ.” Lucy se na ni dívá z padlého kmenu, přes slzy ji vidí rozmazaně, ale přesto se jí dál daří mluvit pevným hlasem.

„Seděl na mně.” Henri zapíchne do sněhu druhou hůlku a zvedne nohu se sněžnicí. „Ten cvok v dlouhé kudrnaté paruce. Nejdřív jsem myslela, že je to ženská, co chodí čistit bazén, vážně jsem si to myslela. Pár dní předtím, když jsem nahoře ležela nemocná, jsem ho viděla u bazénu, jen jsem si myslela, že je to nějaká tlustá ženská s kudrnatými vlasy. Vybíral z vody smetí.”

„Cože? Pogue čistil bazén?”

„Ano. Takže jsem samozřejmě myslela, že je to další údržbářka, třeba náhradnice nebo co, prostě další ženská, která má na starosti bazén. A teď přijde zábavnější část.” Henri se otočí a její obličej náhle Lucy vůbec nepoznává. „Ta zatracená, věčně nalíznutá sousedka jako obvykle fotografovala všechno, co se na tvém pozemku děje.”

„Je od tebe milé, že mi nabízíš tuhle informaci,” řekne Lucy. „Bentonovi ses jistě za celou dobu, kdy se ti snažil pomoct, o ničem nezmínila. Konečně jsi nám tedy prozradila, že možná existují snímky pachatele. Opravdu milé.”

„To je všechno, co si pamatuju. Seděl na mně. Nechtěla jsem o tom mluvit.” Henri znovu vykročí. Ztěžka dýchá a musí se zastavit. Ohlédne se, její tvář je v šeru bílá a krutá. „Víš, trochu jsem se styděla. Jen si představ, že by se ti v posteli objevil nějaký hnusný tlustý idiot. Ne že bych to nezažila. Jistě mi rozumíš. Ale aby na mně seděl? Trapas, co?” Opět se otočí a začne se vzdalovat.

„Ještě jednou díky za informace, Henri. Vidíš, je z tebe dokonalá vyšetřovatelka.”

„Už ne,” vydechne Henri. „Končím. Letím zpátky do L. A. Dávám výpověď.”

Lucy dál sedí na padlém kmenu a rukama v černých rukavicích nabírá bělostný sníh. „Nemůžeš dát výpověď,” říká. „Protože máš padáka.”

Henri ji neslyší.

„Máš padáka,” opakuje Lucy.

Henri usilovně kráčí, pomáhá si lyžařskými holemi a rychle se ztrácí mezi stromy.

57

V zastavárně a obchodě se zbraněmi na U.S. 1 prochází Edgar Alan Pogue mezi regály, beze spěchu si prohlíží vystavené zboží a zároveň prsty hladí mosazné náboje s olověnou náplní, které má hluboko v pravé kapse kalhot. Tu a tam si podá z tyče nějaké kožené pouzdro, přečte si údaje na krabici a opět pouzdro pečlivě pověsí zpátky. Dnes pouzdro nepotřebuje. Kolikátého vlastně dneska je? Pogue si není jistý. Dny plynou a ničím se od sebe neodlišují, zůstávají po nich jen matné vzpomínky na střídání světla v místnosti, kde se potil na svém zahradním lehátku a upřeně pozoroval obrovské oko, které ze stěny stejně upřeně pozorovalo jeho.

Co chvíli se rozkašle vyčerpávajícím suchým kašlem, po němž sípe a pociťuje čím dál větší neklid. Teče mu z nosu a bolí ho klouby. Pogue dobře ví, co všechny tyhle příznaky znamenají. Doktor Philpott neměl chřipkovou vakcínu. Žádnou pro Poguea neschoval. Ze všech lidí, kterým měl dávku vakcíny rezervovat, byl Pogue určitě na prvním místě, ale doktor Philpott to prostě pustil z hlavy. Je mi líto, pokrčil rameny, nezbylo mi jediné balení. A pokud vím, teď už vakcínu neseženete nikde ve městě. Zkuste přijít za týden, ovšem nic vám neslibuju, dodal doktor Philpott.

A co na Floridě? zeptal se ho Pogue.

Pochybuju, odpověděl doktor Philpott. Tvářil se uspěchaně a téměř Poguea neposlouchal. Pochybuju, že chřipkovou vakcínu někde objevíte, ledaže byste měl obrovské štěstí. Štěstí, jaké se rovná hlavní výhře v loterii. Letos je nedostatek vakcíny v celých Spojených státech. Poptávka výrazně převýšila nabídku, přitom výroba trvá tři měsíce, takže zásoby se doplní až příští rok. Ostatně můžete být očkovaný proti jednomu chřipkovému kmenu, a nakazíte se jiným. Vůbec nejlepší je vyhýbat se nemocným a dobře o sebe pečovat. Necestujte letadly a nenavštěvujte tělocvičny. Právě v tělocvičnách existuje značné nebezpečí nákazy.

Ano, pane doktore, přikývl Pogue, ačkoliv letadlem v životě neletěl a tělocvičnu naposledy viděl někdy na střední škole.

Edgar Allan Pogue se opět rozkašle, až mu vyhrknou slzy. Stojí před policí s pomůckami k čištění zbraní, fascinován spoustou nejrůznějších kartáčků, lahviček a souprav. Dneska však čistit zbraně nehodlá, dál tedy zvolna pokračuje uličkou a pozorně si všímá všeho a všech kolem sebe. O pár minut později už je v obchodě jediným zákazníkem. Černě oblečený hřmotný muž za pultem právě ukládá zpátky do vitríny jakousi pistoli.

„Co byste si přál?” zeptá se muž. Mohlo by mu být něco přes padesát let, má vyholenou hlavu a vypadá dost nebezpečně.

„Slyšel jsem, že prodáváte doutníky.” Pogue se snaží potlačit kašel.

„Hm.” Muž na Poguea vyzývavě pohlédne, sklouzne očima k černé kudrnaté paruce, pak se vrátí k jeho očím a vůbec se chová tak, že v Pogueovi začne klíčit neurčité podezření. „Vážně? A kde jste to slyšel?”

„Prostě jsem to slyšel.” Podezření sílí, nabádá k ostražitosti. Pogue se rozkašle a do očí mu vyhrknou slzy.

„Spíš byste měl s kouřením přestat, nemyslíte?” nadhodí hromotluk na druhé straně zaskleného pultu sloužícího jako nabídková vitrína. Za opaskem mužových černých kapsáčů vidí Pogue zastrčenou černou baseballovou čapku s emblémem, nedokáže však rozpoznat, o jaký emblém jde.

„Tohle laskavě nechte na mně,” podrážděně odpoví Pogue, zatímco namáhavě lapá po dechu. „Rád bych šest Cohibas. Zaplatím dvacet dolarů za kus.”

„Sakra, copak Cohiba je nějaká zbraň?” pronese hromotluk s vážnou tváří.

„Dám pětadvacet.”

„Netuším, o čem mluvíte.”

„Třicet,” řekne Pogue. „Výš nejdu. Ale musí být pravé kubánské. Poznám je. A ještě by mě zajímala osmatřicítka Smith and Wesson. Tamhleten revolver.” Pogue ukáže na jednu ze zbraní ve vitríně. „Chci se podívat. Ukažte mi Cohibas a tu osmatřicítku.”

„Jo, už je mi to jasný.” Muž teď hledí kamsi mimo Poguea, jako by tam něco viděl, a jeho tón se mění, výraz v jeho obličeji se mění, z celého mužova vzezření náhle přímo sálá nebezpečí.

Pogue se ohlédne, aby zjistil, co se za ním děje, ale neděje se tam nic, vůbec nic, vidí jen dvě uličky s regály zapiněnými vybavením pro střelné zbraně, čisticími pomůckami, maskovacím oblečením a krabičkami munice. Znovu prsty přejede po šesti nábojích ráže 38, které čekají na dně kapsy. Hlavou mu bleskne, jaké by to asi bylo, kdyby toho chlapa v černém zastřelil, a usoudí, že by to zřejmě bylo skvělé, otočí se zpátky a strne. Muž za pultem drží v ruce pistoli a míří Pogueovi doprostřed čela.

„Tak co, Edgare Allane, jak se pořád máme?” ušklíbne se hromotluk. „Já jsem Marino.”

58

Scarpettová vidí Bentona přicházet po umetené cestičce spojující jeho dům s čerstvě protaženou silnicí, zůstane stát pod voňavými temně zelenými stromy a čeká na něho. Nesetkali se od chvíle, kdy odcestoval do Aspenu. Dokonce jí přestal pravidelně telefonovat. Důvod, totiž přítomnost Henri, tehdy Scarpettová neznala. A pokud mu sama zavolala, býval skoupý na slovo. Scarpettová všechno chápe. Naučila se chápat. Dávno už jí nepřipadá těžké pochopit specifika jeho práce.

Políbí ji, jeho rty chutnají slaně.

„Co jsi to právě jedl?” zeptá se Scarpettová a dál ho na sněhu pod těžkými větvemi neopadavých jehličnanů pevně objímá a znovu líbá.

„Burské oříšky.” Benton jí hledí do očí a bere ji kolem ramenou. „Máš lepší nos než ohař.”

„Neměla jsem na mysli vůni, ale chuť,” usmívá se Scarpettová a zvolna s ním po umetené cestičce míří k domu.

„Přemýšlel jsem o těch doutnících,” odpoví Benton a přitiskne ji k sobě ještě blíž. Oba se teď snaží kráčet jako jedno tělo.

„Mimochodem, pamatuješ si na dobu, kdy jsem kouřil doutníky?”

„Jistě. Hezky voněly, ale tvoje rty po nich moc dobře nechutnaly.”

„A to mi vyčítáš právě ty? Sama jsi tenkrát kouřila spousty cigaret.”

„Aha, takže ani moje rty moc dobře nechutnaly.” „Nic takového jsem neřekl. Rozhodně ne.”

Vzájemně se pevně drží kolem ramenou a pasu a blíží se k osvětlenému domu, napůl skrytému mezi stromy.

„Víš, Kay, s těmi kubánskými doutníky to bylo chytré.” Benton sáhne do kapsy lyžařské bundy pro klíče. „Jestli jsem se o tom snad ještě nevyjádřil dost jasně, chtěl bych tenhle moment zdůraznit. Ano, bylo to od tebe velmi chytré.”

„Hlavní zásluha patří Marinovi.” Scarpettová uvažuje, co k ní asi Benton po tak dlouhé době cítí, a zároveň zkoumá vlastní pocity. „Já mu dala jen impulz.”

„Moc rád bych viděl, jak Marino v tom luxusním richmondském obchodě žádá kubánské doutníky.”

„Tam žádné pašované zboží nevedou,” poznamená Scarpettová. „Ostatně nepřipadá ti hloupé, že u nás prodej kubánských doutníků stíháme stejně jako třeba pouliční distribuci marihuany? Tedy v luxusním obchodě Marino dostal tip, který ho postupně zavedl až do té zastavárny a prodejny střelných zbraní v Hollywoodu. Znáš Marina. Je prostě třída.”

„Samozřejmě,” poněkud roztržitě přikývne Benton. Zdá se, že další podrobnosti ho nijak zvlášť nezajímají. Scarpettová tuší, co ho v téhle chvíli nejvíc zajímá, a stále si není jistá, jestli se jejich zájmy shodují.

„Ano, pochválit bys měl hlavně Marina, to jsem ti chtěla připomenout. Dotáhl případ do konce, zatímco já jsem se v závěrečné fázi držela spíš stranou. A trochu uznání by právě teď potřeboval.” Scarpettová se na okamžik odmlčí. „Pořádně mi vyhládlo. Uvařil jsi mi něco?”

„Mám tady gril. Rád griluju venku v zasněženém patiu, pár kroků od vany s horkou vodou.”

„Ty a vana s horkou vodou. V zimě a ve tmě, úpině nahý, jenom přes rameno pouzdro s pistolí.”

„Já vím. Do té zatracené vany jsem ještě nevlezl.” Benton se zastaví u domovních dveří a odemkne.

Než vstoupí dovnitř, dlouho si oklepávají sníh z bot, přestože na pečlivě umetené cestičce se jim k podrážkám téměř žádný nepřilepil. Podupávají spíš ze zvyku. A možná i z rozpaků, které pociťují. Pak Benton zavře dveře a prudce ji obejme. Začnou se líbat. A náhle Scarpettová už necítí chuť oříšků. Vnímá jen Bentonovu hladce vyholenou tvář, jeho silný a horký jazyk.

„Necháváš si dorůst vlasy,” vydechne s prsty v jeho vlasech a s ústy na jeho rtech.

„Měl jsem moc práce, na stříhání nebyl čas,” odpoví Benton a vzápětí, povzbuzen jejími doteky, už rukama bloudí po celém jejím těle.

„A na laškování s jistou mladou dámou čas byl?” usmívá se Scarpettová, zatímco si vzájemně svlékají kabát a lyžařskou bundu. ,Ledacos jsem zaslechla.”

„Vážně?”

Nepřestávají se objímat, hladit a líbat.

„Ano, vážně. Nedávej se ostříhat.”

Scarpettová se zády opře o domovní dveře. Chladný vzduch pronikající škvírami v zárubních jí ani trochu nevadí, vlastně si ho vůbec nevšímá. Oběma pažemi objímá Bentona, dívá se na něj, dívá se na jeho rozcuchané stříbřité vlasy, dívá se mu do očí. Benton jí zlehka přejíždí prsty po tváři. A to, co Kay vidí v jeho očích, je stále hlubší a současně jasnější, ani by nedokázala říct, jestli jí připadá šťastný, nebo smutný.

„Pojď dál,” pronese Benton s tím zvláštním výrazem v očích a vezme ji za ruce. Uvnitř bytu je tepleji, mnohem tepleji. „Hned ti dám něco k pití. A k jídlu. Musíš být hladová a unavená.”

„Tak unavená zase nejsem,” usměje se Scarpettová.