Patricia Cornwell

V ohrožení

1

Podzimní bouřka sužuje Cambridge celý den a je odhodlána pokračovat ve svém představení dlouho do noci. V záři blesků a za hrozivého dunění hromů kráčí Winston Garano (“Win” nebo “Geronimo”, jak mu říká většina lidí) v soumraku po východním okraji harvardského parku.

Nemá deštník. Ani plášť. Oblek od Huga Bosse a tmavé vlasy mu nasákly vodou a přilepily se k tělu, boty značky Prada má promočené a zablácené, jak při vystupování z taxíku omylem šlápl do louže. Ten zatracený taxikář ho samozřejmě vysadil na špatné adrese, ne v Quincy Street 20 před Harvardským fakultním klubem, ale u Foggova uměleckého muzea, což si vlastně Win zavinil sám. Když na Loganově mezinárodním letišti nastupoval do taxíku, řekl řidiči: Harvardský fakultní klub, blízko Foggova muzea. Domníval se totiž, že když zmíní obojí, bude vypadat jako absolvent Harvardu nebo sběratel umění, a ne jako vyšetřovatel massachusettské státní policie, jenž se hlásil na Harvard před sedmnácti lety, ale nedostal se tam.

Zastaví se na starém cihlovém chodníku uprostřed starého cihlového komplexu a snaží se potlačit pocit úzkosti. Velké kapky deště mu bubnují na hlavu jako netrpělivé prsty. Rozhlédne se oběma směry po Quincy Street, po níž lidé spěchají v autech nebo na kole; také několik chodců schoulených pod deštníky. V dešti a mlze se tu pohybují privilegovaní lidé, kteří dobře vědí, že sem patří a kam jdou.

“Promiňte,” osloví Win mladého muže v černé větrovce a pytlovitých vybledlých džínsech. “Měl bych jednu zapeklitou otázku.”

“Cože?” zamračí se muž. Právě přeběhl přes mokrou jednosměrnou ulici a z promáčeného batohu na zádech mu stéká voda.

“Kde je fakultní klub?”

“Hned tady,” odpoví mladík se zbytečnou přezíravostí, patrně proto, že kdyby Win byl členem fakulty nebo někým důležitým, samozřejmě by věděl, kde klub je.

Win zamíří k hezké neoklasicistní budově s šedou břidlicovou střechou a cihlovou krytou terasou plnou mokrých bílých deštníků. Rozsvícená okna působí v houstnoucí tmě hřejivě a tiché šumění fontány se mísí s pleskáním deště. Opatrně přejde po kluzkých kočičích hlavách ke hlavnímu vchodu a prsty si setřese vodu z vlasů. Uvnitř se pozorně rozhlédne, jako by právě vešel na místo činu, vnímá a posuzuje své okolí, prostor, který byl před více než stoletím zřejmě salonem nějakého bohatého aristokrata. Zkoumá mahagonové obložení, perské koberce, mosazné lustry, plakáty viktoriánského divadla, olejové portréty a leštěné staré schody vedoucí do míst, kam se on sám pravděpodobně nikdy nedostane.

Posadí se na tvrdou starožitnou pohovku a vysoké stojací hodiny mu potvrdí, že tu je přesně na čas, ale státní zástupkyně Monique Lamontová (“prachatá Monika”, jak jí sám pro sebe říká), žena, jež prakticky řídí jeho život, nikde. V Massachusetts spadají pod státního zástupce všechny vraždy a ten má k dispozici státní policejní vyšetřovací službu, což znamená, že Lamontová může do svého osobního týmu přivést kohokoli a stejně tak se může kohokoli zbavit. Win jí patří a ona mu to také dovede patřičně připomenout.

Tohle je nejnovější a nejhorší ze všech jejích politických machinací, často velmi krátkozrakých, které Win někdy považuje za fantazie pramenící z jejích nenasytných ambicí a z touhy ovládat. Lamontová se náhle rozhodla poslat ho až na jih do Knoxville v Tennessee na Národní akademii forenzních věd s tím, že po návratu poučí své kolegy o nejnovějších metodách ohledání místa činu a předvede jim, jak to dělat správně, zcela správně. Ukáže jim, jak zajistit, aby žádné vyšetřování trestného činu nikdy, a tím myslím nikdy, nebylo zmařeno nesprávným zacházením s důkazy nebo opomenutím procedur a analýz, které měly být provedeny, jak zdůraznila Lamontová. Nechápal to. Massachusettská státní policie má vlastní kriminálku. Proč nepošle na akademii někoho z nich? Neposlouchala ho. Nic nevysvětlila.

Win pohlédne na své promočené boty, jež koupil za dvaadvacet dolarů ve výběrovém secondhandu zvaném Móda z druhé ruky. Všimne si zasychajících mokrých skvrn na šedém obleku, který pořídil za sto dvacet dolarů ve stejném bazaru, kde získal spoustu značkového oblečení velmi lacino, protože všechno je použité, odložené bohatými lidmi, které takové věci snadno omrzí, anebo jsou dlouhodobě nemocní či mrtví. Čeká a znepokojeně přemýšlí, co může být tak důležité, že ho sem Lamontová najednou povolala až z Knoxville. Ráno mu telefonoval Roy, její neschopný nafoukaný tiskový tajemník, vytáhl ho z přednášky a nařídil mu, aby nasedl na první let do Bostonu.

Proč teď hned? Proč? protestoval Win.

Protože to řekla, odvětil Roy.

Ve výškové betonové budově cambridgeského okresního soudu se Monique Lamontová vynoří ze své privátní dámské toalety ve své rozlehlé privátní kanceláři. Na rozdíl od mnoha státních zástupců a dalších lidí pohybujících se ve světě trestního soudnictví nesbírá ani policejní čepice, nášivky nebo zahraniční uniformy, ani zbraně či zarámované fotografie slavných strážců zákona. Ti, kdo jí věnují takový suvenýr, to udělají jen jednou, protože jim ho bez rozpaků vrátí nebo někam odloží. Monique Lamontová miluje sklo.

Umělecké sklo, barevné sklo, benátské sklo, nové sklo, staré sklo. Když do její kanceláře svítí slunce, změní ji v prizmatický oheň, který se blýská, mihotá, září a třpytí v barevném spektru, ohromuje lidi a odvádí jejich pozornost. Lamontová tyto zneklidněné, užaslé lidi pozve do své duhy a potom jim předvede prudkou bouři, jež této duze předcházela.

“Ne, sakra,” naváže Lamontová v hovoru a posadí se za svůj drahý skleněný stůl, průhledný stůl, což jí v nejmenším nebrání nosit krátké sukně. “Další mizerné výchovné video o řízení v opilosti nebude! Copak to nikomu kromě mě v tomhle baráku nemyslí?”

“Minulý týden v Tewksbury zabil opilý řidič celou rodinu,” poznamená Roy z pohovky umístěné šikmo od stolu. V nestřežených chvílích, když se domnívá, že to Lamontová nevidí, si prohlíží její nohy. “To je pro občany mnohem důležitější než stará vražda v nějakém provinčním městě na jihu, o kterém tady nikdo nikdy neslyšel…”

“Royi.” Lamontová si přehodí nohu přes nohu a přitom sleduje, jak na ni Roy civí. “Máte matku?”

“Ale no tak, Monique.”

“Ovšemže máte matku.” Lamontová vstane a začne přecházet sem a tam s přáním, aby vyšlo slunce.

Nenávidí déšť.

“Jak by se vám líbilo, Royi, kdyby vaši starou, pětačtyřicetikilovou matku někdo brutálně zbil v jejím vlastním domě a nechal ji tam samotnou zemřít?”

“Ale jděte, Monique. To není argument. Měli bychom se soustředit na nevyřešené vraždy v Massachusetts, a ne v nějakém Zapadákově. Kolikrát to ještě budeme probírat?”

“Jste hlupák, Royi. Pošleme tam někoho z našich nejlepších, vyřešíme to a získáme “

“Já vím, já vím. Obrovskou celonárodní pozornost.”

“Pevná silná ruka podávaná těm méně šťastným, těm méně… co já vím, méně cokoli. Vezmeme staré důkazy, přezkoumáme je a “

“A dokážeme to, že Huber bude vypadat dobře. V každém případě z toho bude mít prospěch on, a taky guvernér. Jestli si myslíte něco jiného, klamete sama sebe.”

“Já budu vypadat dobře. A vy se o to postaráte “

Rázem zmlkne, když se otevřou dveře kanceláře a čirou náhodou, možná až příliš velkou, vejde bez zaklepání její asistent. Huberův syn. Lamontovou napadne, že ji možná odposlouchával. Ale dveře byly zavřené. Není to možné.

“Toby?” řekne mu výhružně. “Pletu se, anebo jsi zase vešel bez zaklepání?”

“Omlouvám se. Bože, mám spoustu jiných starostí.” Popotáhne nosem a zavrtí vyholenou hlavou. Vypadá napůl zfetovaný. “Jenom jsem vám chtěl připomenout, že odjíždím.”

Natrvalo, pomyslí si Lamontová toužebně. “To je mi dobře známo,” poznamená nahlas.

“Vrátím se příští pondělí. Budu si trochu užívat ve Vineyardu, relaxovat. Otec ví, kde mě najde, kdybyste mě potřebovala.”

“Vyřídil jsi všechno, co jsi měl?”

Toby znovu popotáhne nosem. Lamontová je pevně přesvědčená, že holduje kokainu. “Hm, jako co?”

“Hm, jako všechno, co jsem ti položila na stůl,” odsekne nedůtklivě Lamontová a poklepe zlatým perem na poznámkový blok.

“Ale jo, jasně. A byl jsem tak hodný, že jsem všechno posbíral a urovnal, abyste po mně nemusela nic uklízet.” Ušklíbne se; zášť z něj jen čiší. Pak vyjde ven a zavře za sebou dveře.

“Jeden z mých velkých omylů,” povzdychne si Lamontová. “Nikdy neprokazuj laskavost kolegovi.”

“Je vidět, že jste se už rozhodla, neodvolatelně jako smrt,” pokračuje Roy v hovoru tam, kde skončil. “Ale znovu zdůrazňuji, že podle mého názoru děláte velkou chybu. Možná osudovou.”

“Vynechte ta podobenství o smrti, Royi. Leze mi to na nervy. Dala bych si kávu.”

Guvernér Miles Crawley sedí vzadu ve své černé limuzíně s vytaženou dělicí stěnou, takže jeho osobní stráž je z dohledu a neslyší ho, jak telefonuje.

“Nebuďte si tak zatraceně jistý, vede to k neopatrnosti,” řekne, zatímco tupě zírá na své natažené dlouhé nohy v proužkovaných kalhotách, na naleštěné černé polobotky. “Co když někdo bude mluvit? A neměli bychom se o tom bavit do…”

“Ten někdo, koho se to týká, mluvit nebude. To je zaručeno. A nikdy nejsem neopatrný.”

“Nic není zaručeno, kromě smrti a daní,” odvětí guvernér tajuplně.

“V tomhle případě záruku máte, nemůžete nic ztratit. Kdo nevěděl, kde to je? Kdo to ztratil? Kdo to schoval? Tak nebo tak, kdo bude vypadat neschopně?”

Guvernér se zahledí z okna do tmy, do deště, na světla Cambridge. Neví, jestli s tím měl souhlasit, ale pak usoudí: “Dobrá, už není cesty zpět, protože se to dostalo do médií. A pevně doufejte, že se nemýlíte, protože veškerou zodpovědnost ponesete sám. Byl to váš zatracený nápad.”

“Věřte mi, pro vás to bude dobrá zpráva.”

Nějakou dobrou zprávu by guvernér uvítal. Manželka je v poslední době naprosto nesnesitelná, jeho zlobí zažívání, a přitom jede na další večeři. Tahle se koná ve Foggově uměleckém muzeu, kde si prohlédne Degasovy obrazy a potom pronese pár slov, aby všem uměnímilovným filantropům a harvardské elitě připomněl, jak je kulturně založený člověk.

“Už o tom nechci dál mluvit,” prohlásí guvernér.

“Milesi…”

Nesnáší, když ho někdo oslovuje křestním jménem, bez ohledu na to, jak dlouho toho člověka zná. Je přece guvernér Crawley. A jednou senátor Crawley.

“…ještě mi poděkujete, věřte mi…”

“Ať se nemusím opakovat,” řekne guvernér Crawley varovně. “To je naposled, co spolu takhle mluvíme.” Ukončí hovor a zastrčí mobil do kapsy saka.

Limuzína zastaví před Foggovým muzeem. Crawley čeká, až mu jeho soukromá ochranka dovolí opustit vůz a doprovodí ho na další politické vystoupení, samotného. K čertu s manželkou a jejími věčnými migrénami. Základní informace o Degasovi dostal ani ne před hodinou, takže aspoň ví, jak se vyslovuje jeho jméno a že to byl Francouz.

Lamontová vstane, pomalu přejde k oknu a vyhlédne ven do tísnivě temného, vlhkého šera. Napije se kávy, která chutná jako připálená.

“Už začali volat z médií,” pronese Roy jako výstrahu.

“To jsme přece chtěli,” přikývne Lamontová.

“A potřebujeme plán nápravy škod…”

“Royi. O tom už víc nechci slyšet!”

Takový zbabělec, ustrašený moula, pomyslí si Lamontová, otočená zády k němu.

“Monique, nechápu, jak můžete věřit, že nějaké guvernérovy machinace přinesou nakonec užitek vám.”

“Jestli máme dostat padesát milionů dolarů na novou kriminalistickou laboratoř,” vysvětluje Lamontová pomalu, jako by Roy byl idiot, “musíme získat pozornost, ukázat veřejnosti a zákonodárcům, že jsme plně oprávněni zmodernizovat technologii, najmout víc vědců, koupit další laboratorní vybavení, vybudovat největší databázi DNA v zemi, možná dokonce na světě. Vyřešíme nějaký dávný případ, který lidé na starém dobrém Jihu nechali ležet v krabici dvacet let, a budeme hrdinové. Daňoví poplatníci nás podpoří. Úspěch plodí úspěch.”

“To je jen další Huberovo vymývání mozků. Který ředitel kriminalistické laboratoře by vás k tomu nechtěl přemluvit, i když tím hodně riskujete?”

“Proč nemůžete pochopit, jak dobrý nápad to je?” vzdychne si Lamontová znechuceně, zatímco se dál dívá, jak padá déšť, vytrvalý, bezútěšný déšť.

“Protože vás guvernér Crawley nenávidí,” odpoví Roy kategoricky. “Ptejte se sama sebe, proč vám to nabízí.”

“Protože jsem nejviditelnější státní zástupce v tomhle státě. Jsem žena. Takže nebude vypadat jako úzkoprsý, sexistický, bigotní pravičák, jakým ve skutečnosti je.”

“A když budete kandidovat proti němu každý neúspěch padne na vaši hlavu, ne na jeho. Vy budete jako Robert E. Lee odevzdávající meč při kapitulaci, ne on…”

“Teď je jako Ulysses S. Grant. Win to dokáže.”

“Spíš vás potopí.”

Lamontová se pomalu otočí a upřeně se zadívá na Roye, který listuje v poznámkovém bloku.

“Kolik toho o něm víte?” zeptá se Roy.

“Je to nejlepší vyšetřovatel v oddělení. Politicky to je perfektní volba.”

“Marnivý, posedlý oblékáním,” čte Roy ze svých poznámek. “Nosí značkové obleky, vlastní hummera, harleye, což vznáší otázky o jeho financích. Hodinky Rolex.”

“Breitling. Titanové. Pravděpodobně málo používané, z některého z jeho mnoha oblíbených bazarů,” upřesní Lamontová.

Roy překvapeně vzhlédne. “Jak víte, kde nakupuje?”

“Protože poznám drahou věc, když ji vidím. Jednou ráno jsem se ho zeptala, jak si může dovolit kravatu od Hermese, kterou měl ten den na sobě.”

“Vždycky přijde pozdě, když ho zavolají na místo činu,” pokračuje Roy.

“Kdo to tvrdí?”

Roy otočí několik stránek a po jedné z nich jede prstem dolů. Zatímco mlčky čte, Lamontová čeká, až se mu pohnou rty. Teď, teď se pohnuly. Panebože. Svět je plný imbecilů.

“Nezdá se, že by byl gay,” pokračuje Roy. “To je dobrá zpráva.”

“Ve skutečnosti by od nás bylo velmi svobodomyslné, kdyby náš výstavní detektiv byl gay. Co pije?”

“Ne, není gay, to je jisté,” dodá Roy. “Je to děvkař.”

“Kdo to říká? Tak co rád pije?”

Roy se zmateně odmlčí, pak poznamená: “Pije? Ne, s tím aspoň nemá žádný problém…”

“Vodku, gin, pivo?” Lamontová už ztrácí poslední zbytky trpělivosti.

“Nemám nejmenší tušení.”

“Tak zavolejte jeho dobrému příteli Huberovi a zjistěte to. A tím myslím dřív, než se dostanu do fakultního klubu.”

“Někdy vám nerozumím, Monique.” Roy se vrátí ke svým poznámkám. “Narcista?”

“Kdo by nebyl, kdyby vypadal jako on,” míní Lamontová.

“Samolibý, prázdný, namyšlený krasavec. Měla byste slyšet, co o něm říkají ostatní policajti.”

“Už jsem slyšela.”

Lamontová si v duchu představí Wina Garana. Tmavé vlnité vlasy, dokonalá tvář. Tělo jako vytesané z hladkého bronzově hnědého kamene. A oči, ty neobyčejné oči. Když se na ni dívá, vyvolává to v ní zvláštní pocit, že jí vidí až do duše, že ji důvěrně zná, možná dokonce o ní ví něco, co neví ani ona.

V televizi i na fotografiích bude Win perfektní.

“…asi jediné dvě dobré věci, které o něm můžu říct, jsou, že dobře vypadá,” mluví dál ubohý, nevzhledný Roy, “a má určité postavení příslušníka menšiny. I když má hodně světlou pleť, je to míšenec.”

“Co jste to řekl?” Lamontová na něj zuřivě pohlédne. “Budu předstírat, že jsem to neslyšela.”

“Tak jak to nazveme?”

“Nenazveme to nijak.”

“Afroital? Asi ano,” odpoví si Roy sám a dál listuje v poznámkách. “Otec černoch, matka Italka. Zřejmě se rozhodli dát mu příjmení po matce, Garano, ze zjevných důvodů. Oba rodiče jsou mrtví. Vadné topení. Když byl malý, žili ve velmi skromných poměrech.”

Lamontová si vezme plášť pověšený na zadní straně dveří.

“Jeho dětství je záhadou. Netuším, kdo ho vychoval, neuvádí žádné nejbližší příbuzné, osobou, která se má kontaktovat v naléhavém případě, je nějaký Farouk, patrně jeho domácí.”

Lamontová vytáhne z kabelky klíče od auta.

“Méně o něm, více o mně,” zdůrazní. “Jeho minulost není důležitá. Moje ano. Mé úspěchy. Mé výsledky. Můj postoj v důležitých otázkách. Zločin. Nejen dnešní zločin. Nejen včerejší zločin.” Vyjde ze dveří. “Každý zločin, jakkoli starý.”

“Výborně.” Roy ji následuje. “A máte heslo pro svou kampaň.”

2

Lamontová prudce zaklapne deštník a rozepne si dlouhý plášť do deště, jakmile zahlédne Wina na starožitné pohovce pohodlné asi jako dřevěné prkno. “Doufám, že nečekáte dlouho,” omluví se.

Kdyby jí záleželo na jeho pohodlí, nenařídila by, aby přiletěl až sem kvůli večeři, a nenarušila by jeho kurz na Národní akademii forenzních věd, nenarušila by jako obvykle jeho život. V ruce nese igelitovou tašku s názvem obchodu s lihovinami.

“Samé schůze, a byl strašný provoz,” dodá Lamontová jako vysvětlení poté, co se opozdila o pětačtyřicet minut.

“Taky jsem teprve dorazil.” Win vstane. Na obleku má plno skvrn od vody, které by určitě ještě nestačily zaschnout, kdyby právě přišel v dešti.

Když si Lamontová svlékne plášť, je těžké nevšimnout si, co je pod ním. Kostým jí sluší mnohem víc než kterékoli ženě, co Win zná. Škoda že matka příroda vyplýtvala tolik krásy právě na ni. Její jméno je francouzské a také jako Francouzka vypadá, tmavá a exotická, sexy a svůdná nebezpečným způsobem. Kdyby se život vyvinul jinak, kdyby Win chodil na Harvard a ona nebyla tak ambiciózní a sobecká, pravděpodobně by spolu dobře vycházeli a skončili by v posteli.

Lamontová se podívá na jeho sportovní tašku a nepatrně se zamračí se slovy: “To je úplná posedlost. Zastavil jste se cestou sem z letiště někde v posilovně?”

“Musel jsem si přivézt pár věcí.” Win rozpačitě přendá tašku do druhé ruky, opatrně, aby uvnitř nezacinkaly předměty ze skla, předměty, jaké by tvrdý policista jako on neměl nosit, zvlášť ne v přítomnosti tvrdé státní zástupkyně jako Lamontová.

“Můžete to nechat v šatně. Tam, u pánských toalet. Nemáte v tom zbraň, že?”

“Jenom samopal. Jedinou věc, kterou vám ještě dovolí mít v letadle.”

“Tohle tam přitom můžete pověsit.” Podá mu svůj plášť. “A to je pro vás.”

Předá mu tašku, a když do ní Win nahlédne, uvidí láhev bourbonu Booker’s v dárkovém dřevěném obalu. Velmi drahé pití, jeho oblíbené.

“Jak to víte?”

“O svých zaměstnancích toho vím spoustu, považuji to za svou povinnost.”

Podráždí ho, že o něm Lamontová mluví jako o zaměstnanci. “Díky,” zamumlá.

V šatně Win opatrně uschová sportovní tašku mimo dohled na horní polici, poté následuje Lamontovou do rozlehlé jídelny se svícemi, bílými ubrusy a číšníky v bílém saku. Když se posadí proti sobě k rohovému stolu, snaží se nemyslet na skvrny na obleku a na promáčené boty. Venku je tma, lampy na Quincy Street matně prosvítají mlhou a deštěm a lidé míří do klubu na večeři. Nemají na šatech skvrny, patří sem, pravděpodobně tady studovali, možná tu vyučují, ten druh lidí, s jakými se Monique Lamontová schází nebo přátelí.

“V ohrožení” začne Lamontová bez nějakého úvodu. “To je nová iniciativa našeho guvernéra v boji proti zločinu, kterou mi dal na starost.” Když se u stolu objeví číšník, Lamontová zatřepe plátěným ubrouskem a rozloží si ho na klíně. “Sklenku Sauvignon Blanc. Toho z Jižní Afriky, co jsem tu měla minule. A minerálku.”

“Ledový čaj,” požádá Win. “Jaká iniciativa v boji proti zločinu?”

“Jen se neostýchejte,” poznamená Lamontová s úsměvem. “Budeme dnes večer upřímní.”

“Tak tedy Booker’s. S ledem,” řekne Win číšníkovi.

“DNA je stará jako sám čas,” začne vysvětlovat Lamontová. “A genetická analýza DNA může z neznámého pachatele učinit známého. Víte něco o nové technologii, kterou používají některé soukromé laboratoře?”

“Jistě. Například společnost DNAPrint Genomics v Sarasotě. Slyšel jsem o řadě případů sériových vražd, které pomohla vyřešit…”

Lamontová pokračuje bez ohledu na Wina. “Biologické vzorky zanechané v případech, kde neznáme pachatele a kde hledání v databázi nic nepřineslo. Znovu uděláme testy s použitím této špičkové technologie. Zjistíme například, že podezřelý je muž, z 82 procent Evropan, z osmnácti procent indián, takže budeme vědět, že má spíš bílou pleť, a možná dokonce budeme znát barvu jeho vlasů a očí.”

“Ale proč V ohrožení? Kromě faktu, že guvernér musel novou iniciativu nějak nazvat.”

“To je jasné, Wine. Kdykoli dostaneme z oběhu dalšího zločince, společnost bude méně v ohrožení. Ten název je můj nápad, je to moje odpovědnost, můj projekt a mám v úmyslu věnovat tomu plnou pozornost.”

“Se vší náležitou úctou, Monique, nemohla jste mi tohle všechno poslat emailem? Musel jsem sem letět v bouřce až z Tennessee, abyste mě informovala o guvernérovu nejnovějším propagandistickém manévru?”

“Budu krutě upřímná,” přeruší ho, což u ní není nic neobvyklého.

“V tom jste dobrá,” usměje se na ni Win. Mezitím se číšník vrátil s nápoji a obskakuje Lamontovou jako královnu.

“Mluvme otevřeně,” dodá Lamontová. “Jste dost inteligentní. A pro média ideální.”

Není to poprvé, co si Win pomyslí, že od massachusettské státní policie odejde. Zvedne sklenku s bourbonem a zalituje, že si neobjednal dvojitý.

“Před dvaceti lety se stal jeden případ v Knoxville…,” pokračuje Lamontová.

“V Knoxville?”

Číšník postává u stolu a čeká na jejich objednávku. Win si ještě ani nepřečetl jídelní lístek.

“Pro začátek rybí polévku,” objedná si Lamontová. “Pak lososa. Ještě jeden Sauvignon Blanc. Jemu přineste ten výtečný oregonský Pinot.”

“Já si dám jakýkoli steak, ne moc propečený” řekne Win. “A salát s balsamikovým octem. Bez brambor. Tak dál. Je to jen náhoda, že mě pošlete na jih do Knoxville a najednou se rozhodnete vyřešit nějaký odložený případ tam odtud?”

“Stará žena ubitá k smrti,” ignoruje Lamontová jeho otázku. “Zjevně nezdařená loupež. Možný pokus o sexuální násilí, nahá, spodní kalhotky stažené ke kolenům.”

“Sperma?” Win si nemůže pomoci. Politika nepolitika, případy ho přitahují jako magnet.

“Podrobnosti neznám.” Lamontová sáhne do kabelky, vyndá manilovou obálku a podá mu ji.

“Proč Knoxville?” opakuje Win svou otázku. Jeho nedůvěra je čím dál silnější.

“Potřebovali jsme vraždu a někoho mimořádného, kdo by na ní pracoval. Vy jste momentálně v Knoxville, tak jsme se podívali, jaké nevyřešené případy tam mají. To je všechno. Tenhle případ ve své době zřejmě vyvolal senzaci, ale teď je stejně mrtvý a zapomenutý jako oběť.”

“Spousta nevyřešených případů se najde i v Massachusetts.” Win pohlédne na Lamontovou, upřeně ji pozoruje, snaží se zjistit, o co skutečně jde.

“Tenhle by měl být snadný.”

“Na to bych nespoléhal.”

“Vyhovuje nám z řady důvodů. Případný nezdar tam dole na jihu nebude tak nápadný jako tady,” vysvětlí Lamontová. “Uděláme to následovně: prohlásíte, že jste se o tom případu doslechl během studia na akademii a navrhl jste, že jim Massachusetts pomůže; vyzkouší novou analýzu DNA, přispěje jim v…”

“Takže po mně chcete, abych lhal,” poznamená Win.

“Chci, abyste si počínal diplomaticky, inteligentně,” odpoví Lamontová.

Win otevře obálku a vytáhne kopie novinových článků, pitevní zprávy a laboratorních zpráv. Žádná nemá příliš dobrou kvalitu, pravděpodobně byly pořízeny z mikrofilmu.

“Věda,” řekne Lamontová s přesvědčením. “Jeli pravda, že existuje boží gen, pak také možná existuje ďáblův gen,” prohlásí. Taková záhadná, rádoby geniální prohlášení Lamontová přímo miluje.

Její slova by se téměř dala citovat.

“Hledám toho ďábla, který unikl, hledám genetický profil jeho DNA.”

“Nevím, proč k tomu nepoužijete floridskou laboratoř, která je proslulá.” Win se podívá na rozmazanou kopii pitevní zprávy, potom řekne: “Vivian Finlayová. Sequoyah Hills. Ze staré bohaté knoxvilleské rodiny, vlastnila velký dům u řeky, nejmíň za milion dolarů. Někdo jí vážně vymlátil duši z těla.”

I když v materiálech od Lamontové nejsou žádné fotografie, z pitevního protokolu jasně vyplývá několik věcí. Vivian Finlayová žila ještě tak dlouho, aby tkáně stačily dostatečně reagovat; tvář plná tržných ran a podlitin, oči úplně opuchlé. Když byla při pitvě odhrnuta kůže na hlavě, objevily se velké zhmožděniny, lebka s proraženými plochami od opakovaných silných úderů zbraně, která měla nejméně jednu okrouhlou plochu.

“Mámeli testovat DNA, musí existovat důkazní materiál. Kdo ho měl celou tu dobu?” zeptá se Win.

“Vím jenom, že všechna laboratorní vyšetření dělala tehdy FBI.”

“FBI? Proč by se o to zajímal federální úřad?”

“Měla jsem na mysli státní úřady,” upřesní Lamontová.

“Takže TBI. Vyšetřovací úřad v Tennessee.”

“Nepředpokládám, že tehdy testovali DNA.”

“To ne. To bylo v dávnověku, kdy se ještě dělala staromódní sérologie, určení krevní skupiny. Co přesně bylo analyzováno a kdo to měl celou tu dobu?” zkouší to Win znovu.

“Krev na oblečení. Pokud vím, ty šaty byly stále v evidenčním oddělení knoxvilleské policie, odkud je poslali do laboratoře v Kalifornii…”

“V Kalifornii?”

“To všechno pečlivě zjistil Huber.”

Win ukáže na fotokopie, které mu dala, a zeptá se: “To je všechno?”

“Od té doby se márnice v Knoxville zřejmě přestěhovala a jejich staré záznamy jsou někde v archivu. To, co jste dostal, vypátral Toby.”

“Což znamená, že mu to v úřadu soudního lékaře vytiskli z mikrofilmu. Skvělý špion,” ušklíbne se Win sarkasticky. “Nevím, proč proboha zaměstnáváte idiota, který…”

“Víte proč.”

“Nechápu, jak mohl Huber zplodit takového nemožného syna. Měla byste být opatrná, Monique, když prokazujete laskavost řediteli kriminalistické laboratoře, bez ohledu na to, jaký je skvělý chlap. Dalo by se to považovat za konflikt zájmů…”

“To nechte na mně,” přeruší ho Lamontová chladně.

“Jen říkám, že vám Huber musí být nekonečně zavázán za to, že vám hodil na krk Tobyho.”

“Dobrá. Řekli jsme, že dnes večer budeme mluvit otevřeně, ne?” Pohlédne mu do očí, dlouze a upřeně. “Byla to z mé strany chyba. Máte pravdu. Toby je budižkničemu, hotová katastrofa.”

“To, co potřebuju především, je policejní složka. Možná si ten budižkničemu Toby při svém usilovném a důkladném pátrání opatřil i její fotokopii.”

“Myslím, že si to můžete zařídit sám, až se vrátíte do Knoxville. Toby právě odjel na dovolenou.”

“Chudák. Patrně ho ta velká dřina vyčerpala.”

Lamontová sleduje, jak číšník přináší stříbrný podnos a dvě sklenky vína, a přitom řekne: “Ten Pinot vám bude chutnat. Vyrábí ho Drouhin, vlastně jeho dcera.”

Win pomalu zakrouží sklenicí, přivoní, ochutná. “Už jste zapomněla? Poslala jste mě na akademii, protože to je cituji vás Harvard kriminalistiky. Ještě mi zbývá měsíc.”

“Určitě vám vyjdou vstříc, Wine. Nikdo nemluvil o tom, že by vás vyloučili. Vlastně akademie si tím také získá dobrou pověst.”

“Takže na tom budu pracovat po nocích. Shrneme si to.” Napije se vína. “Využíváte národní akademii, využíváte knoxvilleskou policii, využíváte mě, využíváte všechny pro svůj politický prospěch. Povězte mi něco, Monique.” Upře oči do jejích a odváží se položit další otázku. “Opravdu vám aspoň trochu záleží na té mrtvé staré paní?”

“Titulek: PŘEDNÍ MASSACHUSETTSKÝ DETEKTIV POMÁHÁ MALOMĚSTSKÉ POLICII VYŘEŠIT DVACET LET STARÝ PŘÍPAD LETITÉ DÁMY ZAVRAŽDĚNÉ PRO PÁR DROBNÝCH. “

“Pár drobných?”

“Je to v jednom z těch novinových článků, co jsem vám dala,” odpoví Lamontová. “Paní Finlayová sbírala stříbrné mince. Měla je v krabici na toaletním stolku. Pokud je známo, je to jediná věc, co se ztratila.”

*

Když vyjdou z Harvardského fakultního klubu a vydají se po cihlovém chodníku ke Quincy Street, ještě stále prší.

“Kam teď?” zeptá se Lamontová, zpola ukrytá pod velkým černým deštníkem.

Win si všimne, jak pevně svírá štíhlé prsty kolem dřevěné rukojeti. Nehty má úhledně ostříhané, nenalakované, na zápěstí velké hodinky Breguet z bílého zlata s černým řemínkem z krokodýlí kůže a harvardský pečetní prsten. Nezáleží na tom, kolik vydělává jako státní zástupkyně a za příležitostné přednášky na právnické fakultě. Lamontová pochází z bohaté rodiny mimořádně bohaté, podle toho, co slyšel a má starobylý dům u Harvard Square a tmavozelený Range Rover zaparkovaný na druhé straně temné mokré ulice.

“Už mám něco v plánu,” odpoví Win, jako by mu Lamontová nabízela svezení. “Půjdu pěšky na Harvard Square a chytím si tam taxi. Anebo možná zajdu až k Charlesu a podívám se, jestli dnes nehrají v Regattabaru nějaký dobrý džez. Líbí se vám Coco Montoya?”

“Ne dnes večer.”

“Neříkal jsem, že hraje dnes večer.”

Ani on to nemyslel jako pozvání.

Lamontová netrpělivě sáhne do kapes pláště a něco hledá. “Stále mě informujte, Wine. O každém detailu.”

“Půjdu, kam mě zavedou důkazy. A na jedno byste neměla při všem tom vzrušení zapomenout: nemůžu jít tam, kam důkazy nevedou.”

Lamontová se začne rozčileně prohrabávat ve své drahé kabelce.

“A nerad zdůrazňuji to, co je zřejmé,” pokračuje Win, zatímco mu déšť padá na nepokrytou hlavu a stéká mu za límec. “Nevím, k čemu bude ta vaše iniciativa V ohrožení dobrá, jestli případ nevyřešíme.”

“Aspoň získáme genetický profil DNA a oznámíme, že případ byl v důsledku toho znovu otevřen. To si samo o sobě zaslouží pozornost a sympatie. Nikdy nepřiznáme neúspěch, jenom budeme dál držet případ otevřený. Práce pokračuje. Absolvujete akademii a vrátíte se ke svým obvyklým úkolům. Časem všichni na ten případ zase zapomenou…”

“A v té době už možná budete guvernérka,” poznamená Win.

“Nebuďte zbytečně cynický. Nejsem tak bezcitná, jak jste zřejmě odhodlán mě vidět. Kde mám sakra klíče?”

“V ruce.”

“Myslím klíče od domu.”

“Mám vás doprovodit a ujistit se, že jste se dostala domů v pořádku?”

“Mám schránku s rezervními klíči,” odpoví Lamontová, prudce se otočí a nechá ho stát v dešti.

3

Win se rozhlédne ulicí, dívá se, jak lidé cílevědomě kráčejí po chodníku a pneumatiky projíždějících aut rozstřikují vodu, a sleduje, jak Lamontová odjíždí. Pak zamíří k Harvard Square, kde jsou bary a restaurace plné lidí i v tomto počasí, rychle vejde do bistra Peeťs a vmáčkne se mezi hosty, většinou studenty, privilegované a sebevědomé. Když si objednává kávu latte, dívka za pultem celá zrudne a neskrývaně na něj zírá. Je na to zvyklý, obvykle je tím trochu polichocen, pobaven, ale dnes večer ne. Nemůže přestat myslet na Lamontovou a na to, jak se vedle ní cítí.

Odnese si kávu s sebou přes Harvard Square k místu, kde jezdí červená linka metra. Většina lidí, co s ní cestují, nestuduje na Harvardu, možná dokonce ani nevědí, že Harvard není jen místní univerzita. Pomalu se loudá po John F. Kennedy Street a mhouří oči ve světle protijedoucích aut, v jejichž záři vypadají kapky jako čárky tužkou na dětských kresbách znázorňujících déšť. Stejné kreslil jako malý, když ještě myslel na něco jiného než na místa činu a nehezké poznatky o lidech.

“Roh Tremont Street a Broadwaye,” řekne Win, když nastoupí do taxíku a opatrně uloží sportovní tašku na koženkové sedadlo.

Z řidiče je vidět jen obrys hlavy, která mluví, aniž by se otočila, s blízkovýchodním akcentem. “Traymond? Kde?”

“Tremont a Broadway, můžete mě vysadit na rohu. Jestli neznáte cestu, zastavte a já vystoupím.”

“Traymont. Blízko čeho?”

“Inman Square,” odpoví Win hlasitě. “Jeďte tím směrem. Jestli to neumíte najít, půjdu pěšky a vy nedostanete zaplaceno.”

Taxikář dupne na brzdy. Otočí se, tmavou tvář a černé oči zamračené.

“Když vy nezaplatit, vystoupit!”

“Vidíte to?” Win prudce vytáhne náprsní tašku a strčí odznak massachusettské státní policie řidiči před obličej. “Chcete pořádnou pokutu? Vaše kontrolní nálepka má propadlou platnost. Uvědomujete si to? Také vám nesvítí zadní světlo. Víte o tom? Prostě mě zavezte na Broadway. Myslíte, že najdete aspoň zatracenou radnici? Odtud vám ukážu další cestu.”

Jedou mlčky. Win sedí vzadu, ruce pevně sevřené v klíně. Právě byl na večeři s Monique Lamontovou, která kandiduje na guvernérku a kupodivu od něj očekává, že nějak zařídí, aby guvernér Crawley, usilující o znovuzvolení, vypadal dobře, takže ona také bude vypadat dobře. Oba budou vypadat dobře, až budou proti sobě kandidovat. Politika. Kristepane. Jako by jednomu nebo druhému z nich skutečně záleželo na nějaké zavražděné staré paní kdesi v Zapadákově v Tennessee. Líbí se mu to čím dál méně, zatímco sedí ve tmě a taxikář ho veze, aniž tuší kam, dokud mu to Win neřekne.

“Tam je Tremont Street, zatočte doprava,” ukáže Win konečně. “A teď doleva. Dobře, tady mě vysaďte.”

Pohled na ten dům ho vždy zabolí, jednopatrový, s oprýskaným dřevěným obložením, které je porostlé břečťanem. Stejně jako žena, která v něm žije, nezažil Winův rodinný dům za posledních padesát let nic než špatné časy. Když vystoupí z taxíku, zaslechne na zadním temném dvorku cinkání kovových zvonkoher. Postaví kelímek s kávou na střechu taxíku, sáhne do kapsy a do okna u řidiče hodí zmačkanou desetidolarovou bankovku.

“Hej! Je to dvanáct dolarů!”

“Hej! Pořiď si GPS,” odsekne Win, zatímco zvonkohry vyluzují magickou, vzdušnou hudbu. Taxi se rychle rozjede, kelímek sklouzne ze střechy na ulici, kde se káva s mlékem rozlije na černém chodníku, a zvonky sladce cinkají, jako by se radovaly, že Wina zase vidí.

Hutný vlhký vzduch se rozvlní a tiché jemné cinkání se ozývá ze stínů a stromů, od dveří a oken, která Win nevidí, zvonkohry znějí odevšad, protože jeho babička věří, že zahánějí zlé duchy, a on se nikdy nezeptal: Jestli to skutečně funguje, jak tedy vysvětlíš náš život? Vytáhne z kapsy klíč, odemkne přední dveře, otevře.

“Babi? To jsem já,” zavolá.

V předsíni na obílených stěnách visí stále tytéž rodinné fotografie, obrázky Ježíše a krucifixy, všechno zaprášené. Win zavře dveře, zamkne a položí klíče na starý dubový stůl, který tu stojí od nepaměti.

“Babi?”

V obývacím pokoji hlasitě hraje televize, kvílejí sirény babička a její oblíbené krimiseriály. Zdá se, že zvuk je ještě silnější, než když tu byl naposled, snad proto, že si mezitím zvykl na ticho. S pocitem nervozity se vydá za zvukem do obývacího pokoje, kde se nic nezměnilo od doby, co byl malý kluk. Až na to, že babička dál sbírá krystaly, kameny, sošky koček, draků a archanděla Michaela, kouzelné věnce, svazky bylinek a vonné tyčinky, všude jich jsou stovky.

“Ach!” vykřikne babička, když ji zvuk jeho kroků konečně odtrhne od bůhví kolikáté reprízy Hill Street Blues.

“Nechtěl jsem tě polekat.” Win se usměje, přistoupí k pohovce a políbí babičku na tvář.

“Drahoušku,” řekne babička a obejme ho.

Win vezme dálkový ovladač ze stolku pokrytého dalšími krystaly, magickými tretkami, kamínky a balíčkem tarotových karet. Vypne televizi a jako obvykle provede ohodnocení. Babička vypadá dobře, černé oči bystré a zářivé ve tváři s výraznými rysy, tváři velmi hladké na její věk, kdysi krásné, dlouhé bílé vlasy vyčesané do drdolu. Má na sobě obvyklé stříbrné šperky, náramky téměř až k loktům, prsteny, náhrdelníky a křiklavě oranžovou sportovní mikinu, kterou jí poslal před pár týdny. Nikdy si nezapomene obléci něco od něj, když ví, že ho uvidí. Zdá se, že to vždycky ví předem. Ani jí to Win nemusí oznamovat.

“Neměla jsi zapojený alarm,” upozorní Win, zatímco z tašky vybaluje sklenice lesního medu, omáčky barbecue a nakládané zeleniny a ukládaje na nízký stolek.

“Mám svoje zvonkohry, drahoušku.”

Win si uvědomí, že v šatně fakultního klubu nechal láhev bourbonu. Nevzpomněl si na ni a Lamontová si nevšimla, že ji nemá, když odcházeli. Naštěstí.

“Co jsi mi přinesl?” zeptá se babička.

“Neplatím bezpečnostní firmě tolik peněz za zvonkohry. Nesu ti nějaké místní speciality, vyráběné v Tennessee. Kdybys radši chtěla modré z nebe, přinesu ho příště,” škádlí ji. Usadí se do ošoupaného křesla zakrytého purpurovým přehozem, který pro babičku před několika lety uháčkovala jedna z klientek.

Babička vezme karty a řekne: “Co je s těmi penězi?”

“S penězi?” Win se zamračí. “Nezkoušej na mě ty svoje kouzla, babi.”

“Něco o penězích. Dělal jsi něco, co souvisí se spoustou peněz.”

Win pomyslí na “prachatou” Monique Lamontovou.

“Ta tvoje šéfová, předpokládám.” Babička pomalu míchá karty, jak je jejím zvykem při rozhovoru, a pak vedle sebe na pohovku položí kartu s obrázkem Měsíce. “Na tu si dávej pozor. Iluze a šílenství, nebo poezie a vize. Musíš si vybrat.”

“Jak se máš? Jíš něco kromě toho, co ti přinesou lidi?”

Lidé jí za předpovídání osudu dávají jídlo, nejrůznější věci, vše, co si mohou dovolit.

Babička položí na pohovku další kartu lícem nahoru, tentokrát s mužem v dlouhém rouchu a s lucernou. Déšť venku znovu zesílil, zní jako víření bubnů, větve stromů škrábou na okenní sklo, vítr vyvolává vzdálené zběsilé cinkání.

“Co ti chtěla?” zeptá se babička. “Ta, se kterou jsi byl dnes večer.”

“Nic, s čím by sis měla dělat starosti. Dobré je, že jsem tě mohl navštívit.”

“Ukrývá věci za oponou, velmi znepokojivé věci, tahle velekněžka v tvém životě.” Otočí lícem nahoru další kartu, s barevným obrázkem muže, který visí za nohu na stromě a z kapes mu padají mince.

“Babi,” vzdychne si Win. “Je to státní zástupkyně, politička. Není to velekněžka a rozhodně není v mém životě.”

“Ale ano, je,” trvá na svém babička a pronikavě na něj pohlédne. “A je tu ještě něco. Vidím muže v šarlatu. Ha! Ten půjde rovnou do mrazáku!”

Winova babička se vyrovnává s nebezpečnými lidmi tak, že napíše jejich jméno nebo popis na kousek papíru a uloží ho do mrazničky. Klienti jí platí spoustu peněz za to, aby zavřela jejich nepřátele do své staré ledničky Frigidaire, a když se Win naposled díval, babiččin mrazák vypadal jako koš skartovačky. Najednou zavibruje jeho mobil, a když ho vytáhne z kapsy saka, podívá se na displej, ale číslo je blokované.

“Promiň,” omluví se, vstane a přejde k oknu bičovanému deštěm.

“To je Winston Garano?” zeptá se muž hlasem, který je zjevně maskovaný, se silným falešným akcentem, jenž téměř připomíná britský.

“Kdo volá?”

“Možná byste si se mnou chtěl dát kávu. Na David Square v Diesel Café, kde se scházejí nejrůznější cvoci a teplouši. Mají otevřeno dlouho do noci.”

“Začněme tím, že se mi představíte.”

Win se dívá, jak babička dál míchá taroty a pokládá je na stůl, soustředěná a klidná, jako by to byli staří přátelé.

“Do telefonu ne,” odpoví muž.

Najednou si Win vzpomene na zavražděnou starou ženu. Představí si její modrofialovou oteklou tvář, velké tmavé sraženiny na spodní straně kůže na hlavě, díry proražené v lebce, kousíčky kosti vtlačené do mozku. Vidí v duchu její ubohé ubité tělo na studeném ocelovém pitevním stole. Neví, proč na ni najednou musí myslet, a snaží se tu představu potlačit.

“Nechodím s neznámými lidmi na kávu, když mi neřeknou, kdo jsou nebo co chtějí,” řekne do telefonu.

“Říká vám něco jméno Vivian Finlayová? Jsem si zcela jistý, že se mnou budete chtít mluvit.”

“Nevidím žádný důvod, proč bych s vámi měl mluvit,” prohlásí Win. Babička dál sedí nevzrušeně na pohovce, obrací karty a jednu položí vzhůru obrázkem, tentokrát červenobílým s pentagramem a mečem.

“O půlnoci. Budu tam.” Muž ukončí hovor.

“Babi, musím si ještě na chvíli odskočit,” oznámí Win. Zastrčí telefon do kapsy, ale dál se zvláštním pocitem stojí u deštěm smáčeného okna. Zvonkohry teď vydávají nelibozvučný třesk.

“Na toho si dávej pozor,” poznamená babička a vezme další kartu.

“Auto máš pojízdné?”

Někdy babička zapomene natankovat benzin, a když motor chcípne, nepomůže ani boží zásah.

“Bylo, když jsem v něm naposled jela. Kdo je ten muž v šarlatu? Až to zjistíš, povíš mi to. Všímej si čísel.”

“Jakých čísel?”

“Těch, co přicházejí. Všímej si jich.”

“Dobře se zamkni, babi,” radí Win. “Nastavím alarm.”

Její buick z roku 1989 má potrhané koženkové potahy, duhové nálepky na nárazníku a amulet z korálků visící na zpětném zrcátku. Je zaparkovaný za domem pod basketbalovou obručí, která tu rezaví od doby, co byl Win malý kluk. Motor stávkuje, ale nakonec se podvolí a Win vycouvá až na ulici, protože tu není dost místa, aby se otočil. Světlo reflektorů se odrazí v očích psa toulajícího se u cesty.

,Ach propána,” řekne Win nahlas, zastaví auto a vystoupí.

“Miss Dog, co tu venku děláš, děvče?” promlouvá k ubohému zmoklému psu. “Pojď sem. To jsem já, pojď ke mně, pojď, hodná holka.”

Miss Dog, kříženec bígla a ovčáka, polohluchá, poloslepá fena se jménem stejně stupidním jako její majitelka, se připlíží, očichá Winovi ruku, pozná ho a zavrtí ocasem. Pohladí ji po mokré špinavé srsti, zvedne ji a položí na přední sedadlo. Cestou ke zchátralému domu o dva bloky dál jí jemně masíruje krk. Odnese psa k hlavnímu vchodu a dlouho buší na dveře.

Konečně uvnitř zaječí žena: “Kdo je to?”

“Už jsem zase našel Miss Dog!” zavolá Win v odpověď.

Dveře se otevřou a na druhé straně se objeví ošklivá tlustá žena v beztvarém růžovém županu, chybí jí dolní zuby a páchne po cigaretách. Rozsvítí světlo na verandě, zamrká v jeho záři, pak se podívá na babiččin buick zaparkovaný na ulici. Zdá se, že Wina ani vůz nepoznává. Win jemně postaví Miss Dog na zem a pes co nejrychleji zmizí v domě, pryč od toho nevděčníka.

“Říkal jsem vám, že ji jednou přejede auto,” varuje Win ženu. “Co je to s vámi? Kolikrát jsem ji už musel přivést k vám domů, protože se toulala po silnici?”

“A co mám dělat? Když ji pustím ven, aby se vyvenčila, už se nevrátí. Večer přišel on, i když tu neměl co dělat, a nechal otevřené dveře. Vyřiďte si to s ním. Je to parchant, kope do toho psa a dveře nechává schválně otevřené, aby mohl utéct ven, protože kdyby se ten pitomej pes zabil, zlomí to Suzy srdce.”

“Kdo je to?”

“Můj mizernej zeťák, co ho policie každou chvíli sebere.”

Win si pomyslí, že asi ví, o kom žena mluví, viděl ho tady v okolí, jezdí v bílém pickupu.

“A vy ho pouštíte do domu?” zeptá se Win ostře.

“Jen mu v tom zkuste zabránit. Nebojí se nikoho, ani trochu. Má sice soudní zákaz styku, ale na mě se to nevztahuje.”

“Volala jste policii, když se tu ukázal už předtím?”

“To je zbytečný.”

Otevřenými dveřmi Win vidí Miss Dog nataženou na podlaze, krčící se pod židlí.

“Co kdybych ji od vás koupil?” navrhne.

“Za nic na světě,” odsekne žena. “Já toho psa miluju.”

“Dám vám padesát dolarů.”

“Láska se nedá zaplatit.” Žena teď trochu zaváhá.

“Šedesát,” nabídne Win, což je veškerá hotovost, kterou má u sebe, šekovou knížku nechal v Knoxville.

“Ne, pane.” Žena usilovně přemýšlí. “Moje láska k ní stojí za mnohem víc.”

4

Dva studenti se zelenými vlasy a tetováním hrají kulečník nedaleko Winova stolu. Pozoruje je s opovržením. Sice nepochází z bohaté rodiny, neměl v přijímacích testech nejvyšší počet bodů ani nesložil symfonii či nesestrojil robota, ale aspoň když se hlásil na školu svých snů, měl dost úcty, aby si koupil šedý oblek (ve výprodeji) a nové boty (také ve výprodeji) a dal se ostříhat (měl kupon na pět dolarů). To pro případ, že by ho vedoucí oddělení pro přijímací řízení pozval na prohlídku univerzitního areálu a pohovořil s ním o tom, čím chce v životě být, tedy buď učencem a básníkem jako jeho otec, nebo možná právníkem. Ale Win nikdy nebyl pozván k prohlídce školy ani k pohovoru. Vše, co dostal, byly jen předtištěné dopisy, které s lítostí oznamovaly…

V Diesel Café pozoruje všechno a všechny a hledá muže, s nímž se má setkat kvůli vraždě, která se udála před dvaceti lety v Tennessee. Je skoro půlnoc, pořád prší a Win sedí u malého stolku, pije cappuccino a dívá se na neupravené studenty s hroznými vlasy a ošuntělým oblečením, s kávou a laptopy. Sleduje dveře a jeho zlost s každou minutou roste. Ve čtvrt na jednu rozzuřeně vstane od stolu. Vedle nějaký poďobaný pankáč, co si o sobě myslí, že je Einstein, nemotorně postrkuje kulečníkové koule a přitom hlasitě a rychle mluví se svou přítelkyní. Oba jsou nevšímaví k okolí, ponoření do sebe, něčím nadopovaní, možná efedrinem.

“Ne, není,” drmolí dívka. “Žádné takové slovo jako sodomitní neexistuje.”

“Portrét Doriana Graye byl označený za sodomitní knihu.” Strk. “V některých dobových kritikách.” Pruhovaná koule zapadne do jamky.

“Je to Obraz Doriana Graye, ne Portrét, ty chytráku,” řekne Win pedantskému pankáči s piercingem, který máchá tágem jako holí. “A byl označen za sodomitní knihu při Wildeovu procesu, ne v kritikách.”

“Jak myslíte.”

Když se Win otočí k odchodu, zachytí slova míšeneckej homouš.

Vrátí se, vytrhne tágo pankáči z ruky a poznamená: “Teď je řada na mně.” Přelomí tágo přes koleno. “Tak. Říkal jsi mi něco?”

“Nic jsem neříkal!” vyjekne pankáč, skelné oči vytřeštěné.

Win odhodí oba kusy zlomeného tága na stůl a dlouhými kroky odchází. Dívku za barem, která na něj zírá od chvíle, co přišel, ignoruje. Barmanka právě pouští vroucí vodu do velkého kávového šálku, a když Win dojde ke dveřím, řekne mu promiňte. Pane? zavolá na něj v hluku přístroje na espreso.

Win se vrátí k baru a uklidňuje ji: “Nebojte se. Zaplatím to.” Vytáhne z peněženky pár bankovek.

Zdá se však, že dívku nezajímá jeho vandalismus u kulečníku. Zeptá se: “Jste detektiv Geronimo?”

“Jak jste na to jméno přišla?”

“Beru to jako ano,” odpoví dívka, potom sáhne pod bar, vyndá obálku a podá mu ji. “Ten pán přišel dřív a požádal mě, abych vám to předala, až budete odcházet.”

“Kdy dřív?” Win strčí obálku do kapsy pro případ, že by ho někdo pozoroval.

“Tak před pár hodinami.”

Takže muž s falešným akcentem telefonoval Winovi až potom, co tady zanechal dopis, a nikdy neměl v úmyslu se s ním setkat.

“Jak vypadal?” zeptá se.

“Nic zvláštního, starší. Měl tónované brýle a velký pršiplášť. A šálu.”

“Šálu? V téhle roční době?”

“Lesklou, hedvábnou. Takovou tmavočervenou.”

“Ovšem.” Muž v šarlatu, jak předpovídala babička.

Win vyjde do deště, do noci, která ho dusí a odčerpává mu sílu. Babiččino auto zaparkované na Summer Street před restaurací Rosebud vypadá jako trup lodi s tmavým žebrovím. Win se k němu blíží po mokrém chodníku, rozhlíží se a v duchu se ptá, jestli muž v šarlatu je kdesi nedaleko a sleduje ho. Odemkne auto, otevře přihrádku, vyndá baterku a hrst ubrousků z pekárny Dunkin, několik si jich obalí kolem rukou, pak obálku rozřízne jedním z klíčů visících na volantu. Vytáhne kus složeného linkovaného papíru a přečte si slova úhledně vytištěná černým inkoustem.

Jsi V OHROŽENÍ, míšenče!

Vytočí číslo Lamontové domů, ale nikdo telefon nezvedá. Zkusí její mobil. Nehlásí se. Nenechá jí žádný vzkaz, ale pak si to rozmyslí a zavolá znovu. Tentokrát se Lamontová ozve.

“Haló?” Její hlas postrádá obvyklou energii.

“Nechcete mi říct, co se krucinál děje?” Win nastartuje motor.

“Nemusíte být na mě hrubý,” odpoví Lamontová nepřirozeně. Zní to napjatě, jako by to ani nebyla ona.

“Právě mi kvůli případu Finlayové telefonoval nějaký cvok s potrhlým falešným akcentem. Jaká náhoda! Ten chlapík měl odněkud číslo mého mobilu, další úžasná náhoda. A taky náhodou řekl, že se se mnou setká, jenže pak se neukázal a nechal mi výhrůžný vzkaz. S kým jste sakra mluvila? Vydala jste tiskové prohlášení, nebo co…?”

“Dnes ráno,” řekne Lamontová a v pozadí je slyšet tlumený mužský hlas, ale Win slovům nerozumí.

“Dnes ráno? Dřív než jsem přijel do města! A ani jste se nenamáhala mě o tom informovat?” vykřikne Win.

“To je v pořádku,” zní nesouvislá odpověď.

“Není to v pořádku!”

Osoba, která je s Lamontovou nějaký muž skoro v jednu ráno , něco řekne a Lamontová rázně hovor ukončí. Win zůstane sedět ve tmě ve starém babiččině buicku a upřeně hledí na linkovaný papír v rukou obalených ubrousky. Srdce mu buší tak silně, že ho cítí až v krku. Lamontová uvědomila média o případu, který mu svěřila, a neptala se ho na svolení, dokonce se ani neobtěžovala mu to sdělit. Ať si to své pitomé V ohrožení strčí někam!

Dám výpověď.

Uvidíme, co Lamontová udělá, až jí to poví.

Dám výpověď!

Win nemá ponětí, kde ji hledat. Doma nebere telefon, jen mobil. Takže pravděpodobně doma není. Vlastně, těžko říct. Rozhodne se, že stejně pojede kolem jejího cambridgeského domu. Pro případ, že tam přece jenom je. Ať tam má, koho chce. Zajímalo by ho, s kým asi Lamontová spí a jestli je jednou z těch dominantních žen, které nemají rády sex, anebo naopak. Možná je piraňa a své milence ohlodá na kost.

Win za řevu motoru prudce vyrazí od chodníku, udělá kličku zatracený zadní náhon a smýkne se po kluzké dlažbě. Přední stěrače se líně táhnou po skle a dohánějí ho k šílenství. Beztak se už cítí jako šílenec, protože se dostal do něčeho šíleného, a byl šílenec, když to připustil, zatraceně. Měl to odmítnout a odletět prvním letadlem, měl zůstat v Tennessee. Je už pozdě, aby zavolal Sykesové. Bylo by to bezohledné. Ale dělá jí to pořád a ona si to vždycky nechá líbit. Nebude jí to vadit ani tentokrát. A tak Win vyťuká její číslo s vědomím, že je noc na úterý a obvykle touhle dobou oba dva sedí nastrojení ve FortySixTwenty, poslouchají džez, popíjejí martini koktejl a povídají si.

“Ahoj, krásko,” řekne Win. “Doufám, že mě nezabiješ.”

“Voláš zrovna v jedinou chvíli, kdy jsem opravdu spala,” odpoví Sykesová, agentka vyšetřovacího úřadu v Tennessee. V poslední době trpí nespavostí, má splašené hormony.

Posadí se na posteli a ani se neobtěžuje rozsvítit lampu. V uplynulých šesti týdnech strávila spoustu času tím, že si povídala s Winem po telefonu, sama v posteli, ve tmě, s představou, jaké by to bylo povídat si s ním v posteli, ve tmě, osobně. Chvíli poslouchá, jestli její spolubydlící za zdí spí, nerada by ji vzbudila. Je komické, že když vezla Wina na letiště v Knoxville, řekla mu: No, aspoň se jednou naši spolubydlící pořádně vyspí. Od chvíle, co Sykesová a Win začali navštěvovat Národní akademii forenzních věd, strávili nejednu noc při rozhovorech, a protože studentské ubytovny nemají silné zdi, odnesli to jejich spolubydlící.

“Asi se ti po mně stýská,” prohodí Sykesová žertem, ale v duchu doufá, že to je pravda.

“Něco od tebe potřebuju,” vysvětlí Win.

“Je ti něco?” Konečně rozsvítí lampu.

“Jsem v pořádku.”

“Nezní to tak. Co se děje?” Sykesová vstane z postele a zadívá se na sebe do zrcadla nad toaletním stolkem.

“Poslouchej. Před dvaceti lety byla v Knoxville zavražděná jedna stará paní, Vivian Finlayová. V Sequoyah Hills.”

“Radši mi pověz, proč ten náhlý zájem?”

“Děje se tady něco zatraceně divného. Ty jsi byla tehdy v Tennessee. Možná si na ten případ vzpomeneš.”

Sykesová tehdy opravdu byla v Tennessee, což jí nepříjemně připomene její věk, a znovu se podívá do zrcadla. Lesklé světlé vlasy jí trčí do všech stran, jako Amadeus, jak to Win jednou popsal. Pokud jsi viděla ten film, dodal. Neviděla.

“Matně si na ten případ vzpomínám,” odpoví. “Bohatá vdova, někdo se k ní vloupal. Dost neuvěřitelné, že se to stane v Sequoyah Hills za bílého dne.”

Zrcadlo je k ní v tuto hodinu zvlášť nepřívětivé. Oči má opuchlé od přemíry piva. Nechápe, co se Winovi na ní tolik líbí, proč ji nevidí tak, jak se vidí sama. Možná ji vidí takovou, jaká byla před dvaceti lety, kdy měla smetanovou pleť, velké modré oči, pevný kulatý zadek a prsa jako z mramoru, tělo, které vzdorovalo gravitaci, dokud nepřekročila čtyřicítku a zemská tíže si nevyžádala svou daň.

“Potřebuju původní policejní složku,” pokračuje Win.

“Nemáš náhodou číslo toho případu?” zeptá se Sykesová.

“Jen číslo pitevního protokolu. Jen kopie z mikrofilmu, žádné fotografie místa činu, vůbec nic. Musím tu složku mít, i kdybychom ji měli hledat v bermudském trojúhelníku ve skladu. Jak víš, stará márnice se přestěhovala. Nebo to aspoň tvrdí Lamontová. Předpokládám, že má pravdu.”

Zase ta Lamontová. “Jo, přestěhovala se. Fajn, tak popořádku,” řekne Sykesová nervózně, podrážděně. “Za prvé chceš policejní složku.”

“Musím ji mít, Sykesová.”

“Hned ráno se ji pokusím vystopovat.”

“To nepočká. Cokoli můžeš udělat, udělej to hned. Pošli mi to emailem.”

“A kdo mi s tím v tuhle hodinu asi pomůže?” Přesto už otevírá skříň a sundává z věšáku modré pracovní kalhoty.

“Akademie,” řekne Win. “Zavolej Tomovi, vytáhni ho z postele.”

Win rychle ujíždí k nemocnici Mount Auburn, odbočí na Brattle Street a zamíří k domu Monique Lamontové s úmyslem pokazit jí zbytek noci.

Dám výpověď.

Nastoupí třebas k FBI, TBI, FYI pro vaši informaci, Monique, takhle mě ještě nikdo nevodil za nos.

Dám výpověď.

Proč tedy posíláš Sykesovou za nějakým úkolem uprostřed noci? ptá se druhá část jeho mozku. Pouhá formalita. I když odejde od Lamontové, neznamená to, že se vykašle na případ Vivian Finlayová. Teď to je osobní věc. Nějaký muž v šarlatu si s ním zahrává, uráží ho, a proto to je osobní. Win projede křižovatkou, skoro ani nezpomalí na stopce a u hasičské stanice zahne doleva do úzké ulice, kde Lamontová bydlí na kousku pozemku ve světle fialovém viktoriánském domě z devatenáctého století, okázalém, složitém a zlověstném jako jeho majitelka. Zahrada je hustě porostlá exotickými stromy, duby a břízami, jejichž temné obrysy se kolébají ve větru a z větví a listí kape voda.

Win zaparkuje před domem, zhasne reflektory a vypne motor. Na verandě ani na zahradě nesvítí žádná světla, rozsvícené je jen jedno okno v prvním patře nalevo od vchodu a Win pocítí zlou předtuchu. Když uvidí na dlážděné příjezdové cestě stát její Range Rover, zlověstný pocit ještě zesílí. Jestli Lamontová není doma, někdo pro ni přijel.

A co? Může mít, koho chce, no tak ji její momentální milenec vyzvedl, možná odvezl k sobě, o nic nejde. Ale zlá předtucha ho neopouští. Jestli je její milenec u ní v domě, kde je jeho auto? Win zkusí zavolat na její domácí telefon a ozve se záznamník. Zkusí mobil, ale Lamontová neodpovídá. Zkusí to ještě jednou. Nic.

Nějaký muž s červenou šálou si s ním hrál na honěnou, udělal z něj blázna, vyhrožoval mu, vysmívá se mu. Kdo? Win se obává toho, co se objeví ve zprávách. Možná to idiotské tiskové prohlášení Lamontové už koluje po celém kybernetickém prostoru, nekontrolovatelně se šíří po internetu. Možná se ten muž s červenou šálou takhle dozvěděl o iniciativě V ohrožení, o Winovi, ale to nedává smysl. Pokud je mu známo, Vivian Finlayová nepocházela z Nové Anglie, tak proč by se nějaký muž v Nové Anglii zajímal o její případ natolik, že by si dal tu práci a zavolal Winovi, pozval ho na falešnou schůzku a zesměšnil ho?

Dál upřeně pozoruje dům Lamontové, její zalesněný pozemek, pohledem pátrá po ulici po čem, to neví. Po čemkoli. Vezme baterku, vystoupí z babiččina prehistorického auta, znovu se rozhlíží, poslouchá. Něco se mu nezdá v pořádku, ba ještě hůř. Možná je jen přepjatý, čeká, že něco nebude v pořádku, je vystrašený, jako když byl malý kluk a představoval si netvory, zlé lidi, zlé věci, smrt. Má předtuchy, protože to má v krvi, jak často říkala jeho babička. A nemá u sebe zbraň. Přejde po cihlovém chodníku k přední verandě, vystoupí po schodech, dívá se, poslouchá a nakonec usoudí, že to, co ho skutečně zneklidňuje, je sama Lamontová.

Tohle se jí nebude líbit. Jestli tam někoho má, bude požadovat Winovu hlavu. Zazvoní na zvonek a přitom postřehne, jak se nahoře v osvětleném okně pohnul za záclonou stín. Dívá se vzhůru, čeká. Posvítí baterkou na mosaznou dopisní schránku nalevo od dveří, zvedne víčko. Když přišla, ani si nevyzvedla poštu. Win si také vzpomene, co říkala o náhradních klíčích ve zvláštní schránce. Nic takového nevidí.

Obejde budovu dozadu, kde je černá tma, hustý porost a z listí padají velké studené kapky deště a smáčejí mu vlasy. Tady najde schránku na rezervní klíče otevřenou, klíč stále v zámku, dveře pootevřené. Zaváhá, rozhlédne se, ale slyší jen kapající vodu. Posvítí baterkou na stromy, keře, namíří kužel světla na něco tmavočerveného mezi dvěma keři zimostrázu: kanystr na benzin, na něm připravené kusy hadru, mokré od deště, ale čisté. Když tiše vejde do kuchyně, zrychlí se mu tep. Zaslechne hlas Lamontové, pak mužský hlas, zlostný mužský hlas v prvním patře, v místnosti s osvětleným oknem nad hlavním vchodem.

Win vyběhne po vrzajícím dřevěném schodišti, bere tři schody najednou, přeběhne chodbu s vrzajícími prkny. Otevřenými dveřmi uvidí Lamontovou na posteli, nahou, připoutanou ke sloupkům, a muže v džínsech a tričku, který sedí na kraji postele a hladí ji pistolí.

“Řekni: Jsem kurva.”

“Jsem kurva,” opakuje Lamontová rozechvělým hlasem. “Prosím, nedělejte to.”

Nalevo od postele je okno se staženými závěsy. Její šaty jsou rozházené na podlaze, stejné oblečení, jaké měla před pár hodinami v restauraci.

“Nejsem nic než špinavá kurva. Řekni to!”

Na stropě visí velký skleněný lustr s malovanými květinami modré, červené, zelené a Win mrští baterkou tak, že narazí do lustru, který se roztříští a rozhoupe. Muž překvapeně vyskočí z postele, rychle se otočí, ale Win mu sevře zápěstí, snaží se mu vytrhnout pistoli a přitom cítí na tváři mužův dech páchnoucí česnekem. Pistole vystřelí do stropu, kulka jen těsně mine Winovu hlavu.

“Pusť to! Pusť to!”

Hlas muže mu zní v hučících uších přidušeně a vzdáleně. Při potyčce pistole vystřelí znovu a znovu a mužův odpor najednou poleví. Win popadne zbraň, násilníka prudce odstrčí a ten se zhroutí na podlahu. Z hlavy mu teče krev, slévá se v kaluž na parketách na podlaze u postele. Krvácející, nehybný mladý muž vypadá jako Hispánec, nanejvýš dvacetiletý.

Win rychle Lamontovou přikryje prošívanou dekou a rozváže elektrické šňůry, jimiž je připoutaná ke sloupkům postele. Přitom konejšivě opakuje: “Je to v pořádku. Už jste v bezpečí. Je to v pořádku.” Zavolá mobilem tísňovou linku a Lamontová se mezitím posadí, přitáhne si přikrývku těsně kolem těla, lapá po dechu, neovladatelně se třese, v očích divoký pohled.

“Ach bože,” řekne. “Ach bože!” vykřikne.

“Už je dobře, už je dobře, jste v bezpečí,” uklidňuje ji Win stojící nad ní. Pak se rozhlédne, podívá se na muže na podlaze, kde je všude krev a zkrvavené střepy pestrobarevného uměleckého skla.

“Je tu jen ten jeden?” zavolá Win na Lamontovou. Srdce mu zběsile tluče, očima těká okolo, v uších mu zvoní, pistoli má připravenou. “Je tu ještě někdo?” zařve.

Lamontová zavrtí hlavou. Dýchá zrychleně a povrchově, tvář bílou, oči skelné, blízko k bezvědomí.

“Dýchejte zhluboka a pomalu, Monique.” Win si sundá sako obleku, vloží jí ho do rukou a pomůže jí ho přidržet před obličejem. “Všechno je v pořádku. Dýchejte do toho jako do papírového sáčku. Tak je to dobře. Dobře. Zhluboka, pomalu. Teď už vám nikdo neublíží.”

5

Monique Lamontová oblečená jen v nemocniční košili sedí ve vyšetřovně v nemocnici Mount Auburn, pár bloků od svého domu. Je to fádní místnost, bílá, s gynekologickým vyšetřovacím křeslem, psacím stolem, umyvadlem, vitrínou plnou zdravotnických potřeb, tyčinek s vatou a rozvíracími zrcadly, s chirurgickou lampou. Před chvílí tu s Lamontovou byla forenzní zdravotní sestra, která mocné státní zástupkyni prohlédla všechny tělní otvory i velmi intimní části těla, setřela stopy slin a spermatu, sesbírala vlasy a chlupy, odebrala vzorky pod nehty, prohlédla zranění, pořídila fotografie, shromáždila vše, co by případně mohl být důkaz. Lamontová se drží pozoruhodně dobře, možná až abnormálně dobře, hraje stále svou roli, pracuje na svém vlastním případu.

Sedí v bílém plastovém křesle u stolu pokrytého bílým papírem, Win je naproti na židli, další vyšetřovatel massachusettské státní policie, Sammy, stojí u zavřených dveří. Měla možnost zvolit si k výslechu útulnější prostředí, například svůj domov, ale odmítla. Došla k mrazivě objektivnímu názoru, že je nejlepší jednotlivé věci od sebe oddělit a příslušné rozhovory a procedury vykonat ve vymezených prostorech, tam kam patří. Přeloženo: Win vážně pochybuje, že Lamontová bude ještě někdy spát ve své ložnici. Ani by ho nepřekvapilo, kdyby dům prodala.

“Co o něm víme?” zeptá se Lamontová znovu jako prokurátorka, která zdánlivě nemá žádný citový vztah k tomu, co se právě událo.

Útočník, který ji napadl, je v kritickém stavu. Win si dává velký pozor na to, co Lamontové říká. Je to přinejmenším velmi neobvyklá situace. Lamontová je zvyklá ptát se státní policie, na cokoli chce, a žádná informace jí nesmí být odepřena. Je státní zástupkyní, má vysoké postavení a je pro ni samozřejmé požadovat všechny detaily a dostat odpovědi.

“Slečno Lamontová,” promluví Sammy uctivě, “jak víte, ten člověk měl zbraň a Win udělal to, co musel. Takové věci se stávají.”

Ale na to se neptala. Podívá se na Wina a nijak neuhýbá před jeho pohledem, což je pozoruhodné vzhledem k tomu, že ještě před několika hodinami ji viděl nahou, připoutanou k posteli.

“Co o něm víte?” Nevysloví to jako otázku, ale rozkaz.

“Zatím pár věcí,” odpoví Win. “Váš úřad ho asi před dvěma měsíci poslal před soud pro mladistvé.”

“Kvůli čemu?”

“Držení marihuany, cracku. Dobrotivý soudce Lane mu udělil důtku.”

“Prokurátorem jsem v tom případu rozhodně nebyla já. Nikdy jsem toho muže neviděla. Co dál?”

“Řeknu vám, co dál” odpoví Win. “Nechte nás napřed dělat svou práci a potom vám povím všechno, co budu moci.”

“Ne,” odmítne Lamontová. “Nepovíte mi všechno, co budete moci. Povíte mi to, nač se zeptám.”

“Ale zatím…,” začne Win.

“Informace,” trvá na svém Lamontová.

“Mám jednu otázku,” promluví Sammy ze svého odlehlého stanoviště u zdi. “Jak jste se včera večer dostala domů?”

Jeho zdravě červená tvář je vážná, v očích má zvláštní výraz. Možná to jsou rozpaky. Možná se cítí jako voyeur, když mluví se státní zástupkyní poté, co prošla takovým zážitkem. Ale ta ho ignoruje, stejně jako jeho otázku.

“Byla jsem s vámi na večeři,” obrátí se Lamontová k Winovi. “Nastoupila jsem do svého vozu a vrátila jsem se do kanceláře dodělat pár věcí. Potom jsem jela rovnou domů. Jelikož jsem neměla klíče, obešla jsem dům, zadala kód rezervní schránky, vzala jsem si náhradní klíče a právě jsem odemykala zadní dveře, když mi najednou někdo, koho jsem nemohla vidět, přikryl dlaní ústa a řekl: Jedno slovo a jsi mrtvá. Pak mě zatlačil do domu.”

Lamontová bez zaváhání odříkává fakta. Útočník, nyní identifikovaný jako Roger Baptista z East Cambridge, bydlící nedaleko soudní budovy, kde Lamontová pracuje, ji přinutil lehnout si na postel a potom začal vytrhávat elektrické šňůry z lamp a od budíku s rádiem. Tehdy zazvonil její domácí telefon. Nevzala ho. Pak zvonil její mobil. Neodpověděla.

To volal Win.

Její mobil znovu zazvonil a ona rychle přemýšlela, pak řekla, že volá její přítel, že bude mít o ni strach a možná sem přijde. Baptista jí tedy nařídil, ať hovor přijme, ale jestli se o něco pokusí, ustřelí jí hlavu a zabije i jejího přítele, zabije každého. Poslechla ho a potom měla ten krátký, podivný rozhovor s Winem. Když hovor ukončila, Baptista ji přinutil se svléknout a přivázal ji ke sloupkům postele. Znásilnil ji. Pak si zase natáhl kalhoty.

“Proč jste se nebránila?” zeptá se Sammy tak ohleduplně, jak to jde.

“Měl pistoli.” Pohlédne na Wina. “Nepochybovala jsem, že ji použije, kdybych se bránila, že ji pravděpodobně použije i tak. Až se mnou bude hotov. Dělala jsem všechno, abych mohla situaci zvládnout.”

“To znamená?” zeptá se Win.

Lamontová zaváhá, uhne pohledem, pak odpoví: “To znamená, že jsem mu řekla, ať dělá, co chce, předstírala jsem, že necítím strach. Nebo odpor. Dělala jsem, co mi nařídil. Říkala jsem to, co po mně chtěl.” Znovu zaváhá. “Snažila jsem se vypadat tak klidně a poddajně, jak jsem to za daných okolností svedla. Já… řekla jsem, že mě nemusí svazovat, že se pracovně s takovými případy setkávám často, chápu je, vím, že má své důvody. Já, tedy…”

Malou místnost naplní následné ticho a Win poprvé vidí, jak se Lamontová začervenala. Dovede si přesně představit, co Lamontová dělala, aby Baptistu upokojila, aby s ním navázala kontakt ve slabé naději, že ji nechá naživu.

“Možná jste záměrně dala najevo, že to sama chcete,” poznamená Sammy. “Ženy to přece dělají často, snaží se násilníka přesvědčit, že to je fajn, že jsou dobré v posteli, předstírají orgasmus a dokonce toho chlapa vyzvou, aby zase přišel, jako by to byl milenec nebo…”

“Ven!” vyštěkne na něj Lamontová a ukáže prstem. “Vypadněte!”

Sammy opustí místnost a Win zůstane s Lamontovou sám, což se mu příliš nezamlouvá. Vzhledem k tomu, že těžce zranil útočníka, by bylo lepší a moudřejší ji vyslýchat v přítomnosti alespoň jednoho svědka.

“Kdo je ten hajzl?” pokračuje Lamontová. “Kdo? A myslíte, že to je pouhá náhoda, že se v domě objevil tu noc, kdy záhadně zmizely moje klíče? Kdo je to?”

“Roger Baptista…”

“Na to se neptám.”

“Kdy naposled jste ty klíče viděla?” zeptá se Win. “Zamykala jste s nimi, když jste dnes ráno odcházela do práce? Vlastně včera ráno.”

“Ne.”

“Ne?”

Lamontová se na chvíli odmlčí, pak dodá: “Tu noc jsem nešla domů.”

“Kde jste byla?”

“Zůstala jsem u přítele. Odtud jsem šla ráno do práce. Po práci jsem byla s vámi na večeři a pak jsem se zastavila v kanceláři. Takový je časový sled.”

“Nevadilo by vám říct mi, u koho jste byla?”

“Vadilo.”

“Jen se snažím…”

“Já jsem žádný zločin nespáchala.” Chladně se na něj zadívá.

“Monique, předpokládám, že jste měla zapojený alarm, když jste odemykala dveře náhradním klíčem,” řekne Win důrazně. “Baptista vám v tu chvíli přikryl rukou ústa. Co se potom stalo s alarmem?”

“Řekl, že když ho nevypnu, zabije mě.”

“Žádné nouzové tlačítko, které tiše upozorní policii?”

“Ach, prokristapána. Vy byste si na mém místě na to vzpomněl? Ráda bych viděla, jaká bezpečnostní opatření použijete, když vám bude někdo držet u hlavy pistoli.”

“Víte něco o kanystru s benzinem a připravených hadrech, které se našly v keřích u vašich zadních dveří?”

“Vy a já si musíme bezpodmínečně promluvit,” prohlásí Lamontová.

Sykesová jede ve svém soukromém autě, modrém VW Rabbit z roku 1979, přes Staré město, jak se nazývá historické centrum Knoxville.

Mine bar a pizzerii Barley’s, dále opuštěný a temný Tonic Grill a poté staveniště, které bylo nedávno uzavřeno, protože tu bagr vyhrabal nějaké kosti; později se ukázalo, že to jsou kosti hovězí, kdysi tu totiž byly jatky a sklad. Její nervozita třesavka, jak tomu říká je tím silnější, čím víc se blíží ke svému cíli. Pevně doufá, že Winova žádost, aby vypátrala záznamy o případu Vivian Finlayové okamžitě, je skutečně tak naléhavá, že musela probudit ředitele akademie, potom šéfa knoxvilleské policie a ještě pár dalších lidí z kriminálky a archivu, kteří však nenašli složku, jen její pořadové číslo, KPD89385.

Nakonec, což bylo ze všeho nejnepříjemnější, vzbudila vdovu po bývalém detektivovi Jimmym Barberovi, zjevně úplně opilou, a zeptala se jí, co její zesnulý manžel udělal se starými složkami, dokumenty, upomínkami a tak podobně, když odešel do důchodu a vyklidil svou kancelář na policejním oddělení.

Všechny ty krámy jsou ve sklepě. Co si vy lidi myslíte, že tam asi schovává, Jimmyho Hoffu? Nebo pitomej da Vinciho kód?

Moc se omlouvám, že vás obtěžuji, madam. Ale hledáme nějaké staré záznamy, odpověděla Sykesová opatrně s vědomím, že Win dal jasně najevo, že se děje něco neobvyklého.

Nechápu, co vás to doprdele všechny popadlo, postěžovala si sprostě a téměř nesrozumitelně paní Barberová do telefonu. Jsou tři ráno, krucinál!

V oblasti, které místní obyvatelé říkají Shortwest Knoxville, se město začíná na okrajích třepit a rozpadá se do jednotlivých sídlišť, než se zase asi dvě míle západně od centra jeho vzhled trochu zlepší, i když ne moc. Sykesová zaparkuje před malým rančerským domkem s lamelovým obkladem. Na dvoře je nepořádek a prázdné velké popelnice stojí bez ladu a skladu na ulici, protože paní Barberová je zjevně příliš líná na to, aby je odtáhla zase k domu. V okolí je jen pár pouličních světel a spousta svépomocně vylepšených křiklavě barevných vraků cadillaky, purpurově natřený lincoln, corvette s idiotskými otáčivými poklicemi. Staré káry pochybných existencí, drogových dealerů, problémové mládeže. Sykesová si vděčně vzpomene na svou pistoli Glock ráže .40 v ramenním pouzdru pod bundou. Přejde chodník a zazvoní na zvonek.

Světlo na verandě se ihned rozsvítí.

“Kdo je to?” zamumlá hlas za dveřmi.

“Agentka Sykesová, vyšetřovací úřad v Tennessee.”

Zachrastí bezpečnostní řetěz. Cvakne západka zámku. Dveře se otevřou a ordinérně vypadající žena s odbarvenými vlasy a rozmazanými očními stíny ustoupí, aby Sykesová mohla vejít.

“Paní Barberová,” osloví ji Sykesová zdvořile. “Velice si vážím…”

“Nemám ponětí, kvůli čemu je všechen ten povyk, ale pojďte dál.” Knoflíky županu má zapnuté nakřivo, oči zarudlé a táhne z ní alkohol. “Sklep je támhle,” kývne žena hlavou a znovu neobratně zamkne. Mluví hlasitě s velice silným nosovým přízvukem. “Můžete se v tom smetí hrabat, jak chcete. Klidně si to naložte na náklaďák a odvezte, mně to je fuk.”

“Nebude nutné to odvážet náklaďákem,” poznamená Sykesová. “Jen musím projít nějaké policejní složky, které váš manžel možná měl v kanceláři.”

“Jdu si zas lehnout,” zamumlá paní Barberová.

Lamontová zřejmě zapomněla, kde je.

Win si letmo pomyslí, že je nejspíš zmatená a domnívá se, že je ve své velké kanceláři obklopená svou velkou sbírkou skla, nebo že sedí v jednom ze svých exkluzivních modelových kostýmů za svým velkým skleněným stolem, a ne v nemocniční košili, v plastovém křesle, v nemocniční vyšetřovně. Chová se, jako by ona i Win dělali obvyklou práci, vyšetřovali významný případ, náročný, který přinese velké komplikace a tlak.

“Vy mě asi neposloucháte,” říká Winovi ve chvíli, kdy se ozve zaklepání na dveře.

“Okamžik.” Win vstane a jde otevřít.

Sammy strčí hlavu do dveří a tiše řekne: “Promiňte.”

Win vyjde na chodbu a zavře za sebou. Sammy mu podá dnešní ranní Boston Globe, část s domácími zprávami. Titulek nahoře na první straně je vytištěn velkým tučným písmem.

KAŽDÝ ZLOČIN, JAKKOLI STARÝ

STÁTNÍ ZÁSTUPKYNĚ POUŽÍVÁ VĚDU KOSMICKÉHO VĚKU K VYŘEŠENÍ DÁVNÉ VRAŽDY

“Měl bys vědět čtyři věci,” řekne Sammy Winovi. “Za prvé, je tam všude tvoje jméno, skvělý návod, jak asi budeš řešit tuhle guvernérovu detektivku. Přesněji její detektivku” pohlédne na zavřené dveře “protože guvernér to svěřil jí. Smůla, jestli vrah ještě pořád běhá někde venku a všechny ty kecy si přečte. Za druhé, tedy, ta druhá věc rozhodně není dobrá.”

“Co je to?”

“Baptista před chvíli zemřel. Teď si s ním už pochopitelně nebudeme moct promluvit. Za třetí, prohledal jsem jeho šaty a v zadní kapse jsem našel tisíc babek ve stodolarovkách.”

“Volně uložené nebo jak?”

“V obyčejné bílé obálce, bez nějakého nápisu. Bankovky vypadají nové, nepoužité. Nepřeložené nebo tak. Volal jsem Huberovi domů. V laboratoři je hned zpracují, podívají se na otisky.”

“A ta čtvrtá věc?”

“Média se dozvěděla o…” Sammy kývne hlavou k zavřeným dveřím. “Venku na parkovišti jsou nejmíň tři televizní vozy a houf reportérů a to se ještě ani nerozednilo.”

Win se vrátí zpátky na vyšetřovnu a zase zavře dveře.

Lamontová stále sedí v plastovém křesle. Win si uvědomí, že nemá co na sebe, pokud se nespokojí s teplákovou soupravou, kterou si oblékla, než ji odvezl do nemocnice. Po tom přepadení se nemohla osprchovat, ani jí to nemusel připomínat, sama dobře zná běžný postup. Ještě pořád se neosprchovala, což není téma, o němž by se mu snadno mluvilo.

“Tisk to už zjistil,” oznámí Lamontové a znovu se usadí na židli. “Musím vás odtud dostat tak, aby se na vás nevrhli. Samozřejmě víte, že se pro tuto chvíli nemůžete vrátit do svého domu.”

“Chtěl ho zapálit,” zamumlá Lamontová.

Kanystr s benzinem byl plný. Jistě ho tam nenechal její zahradník.

“Chtěl mě zabít a podpálit můj dům.” Státní zástupkyně mluví vyrovnaným, pevným hlasem, jako by se případ týkal nějaké jiné oběti. “Proč? Aby moje smrt vypadala jako nehoda. Aby se zdálo, že jsem uhořela ve vlastním domě. Není to žádný začátečník.”

“Záleží na tom, jestli to byl jeho nápad,” podotkne Win. “Anebo jestli mu někdo dal instrukce. V každém případě maskovat vraždu požárem není moc spolehlivé. Pitva by s největší pravděpodobností odhalila poranění měkkých tkání, kulku v těle, možná poškození chrupavky, kosti. Při požárech domů těla neshoří úplně. To dobře víte.”

Win si vzpomene na peníze v Baptistově kapse, ale něco mu napovídá, že není dobrý nápad svěřit tento detail Lamontové už nyní.

“Potřebuji, abyste tu zůstal,” prohlásí Lamontová a pevněji sevře přikrývku, kterou má přehozenou přes sebe. “Zapomeňte na tu starou paní v Tennessee jak se jen jmenovala. Musíme zjistit, kdo má na svědomí moje přepadení. Nejen nějaký bezvýznamný grázl… možná někdo jiný, kdo ho k tomu najal.”

“Huber už mobilizuje laboratoře…”

“Jak se o tom dozvěděl?” vyhrkne Lamontová. “Neřekla jsem ” Prudce se zarazí, oči dokořán rozevřené. “Tohle mu jen tak neprojde,” dodá a myslí tím znovu Baptistu. “Ten případ nebude… Chci, abyste se toho ujal. Toho grázla pohřbíme.”

Win polkne nabízející se ironickou odpověď a pouze poznamená: “Je mrtvý, Monique.”

Lamontová nepohne ani svalem.

“Ať to bylo oprávněné nebo ne, ať v zápase nebo ne, zabil jsem ho. Byla to střelba v sebeobraně. Ale víte, jak to chodí. Váš úřad to nemůže sám vyšetřovat, bude muset případ předat úřadu jiného státního zástupce nebo tím pověřit bostonské oddělení vražd. Nemluvě o tom, že se tou věcí zabývá oddělení vnitřních záležitostí. Nemluvě o pitvě a všech jiných dostupných testech. Na nějaký čas mě pověří jen administrativními pracemi.”

“Chci, abyste na tom pracoval teď hned.”

“Ani den zdravotní dovolené? To je hezké.”

“Zajděte si na pár piv s policejním psychologem. O nějaké zdravotní dovolené nechci nic slyšet.” Lamontová teď má ve tváři zuřivý výraz, oči jako dvě černé studně nenávisti, jako by Win byl ten, kdo ji napadl. “Když si neberu den na zotavenou já, ať se propadnu, jestli to uděláte vy.”

Změna v jejím chování je překvapivá, znepokojující.

“Možná nechápete dosah toho, co se stalo,” namítne Win. “Viděl jsem to často u jiných obětí.”

“Nejsem oběť. Byla jsem obětována.” Najednou je z ní zase státní zástupkyně, stratég, politička. “Tohle se musí zvládnout naprosto správně, jinak víte, jak mi budou říkat? Guvernérská kandidátka, která byla znásilněná.”

Win neodpoví.

“Každý zločin, jakkoli starý, včetně toho, který se stal mně,” zdůrazní Lamontová.

6

Monique stojí uprostřed vyšetřovny, zabalená do bílé přikrývky.

“Dostaňte nás odtud,” požádá Wina.

“Nejsme žádní my,” ohradí se Win. “Nemůžu se v tom angažovat…”

“Chci, abyste to řídil. A teď pojďte se mnou,” přikáže mu Lamontová s tváří klidnou jako maska. “Dostaňte nás odtud. Zůstanete se mnou, dokud nebudu vědět, že jsem v bezpečí. Nevíme, kdo za tím stojí. Musím být v bezpečí.”

“Budete v bezpečí, ale já vám nemůžu dělat ochránce.”

Lamontová na něj rozzuřeně pohlédne.

“Musím nechat vyšetřování na nich, Monique. Nemůžu být zapletený do násilného činu a přitom pokračovat ve své práci, jako by se nic nestalo.”

“Můžete a uděláte to.”

“Snad nečekáte, že vám budu dělat osobního strážce…?”

“O tom jste vždy snil, ne?” poznamená Lamontová a zadívá se na něj s výrazem v očích, jaký tam nikdy neviděl, ne u ní. “Odveďte mě odtud. Musí tu být sklep, požární východ, cokoli, jen mě odtud dostaňte. Nemá ta zatracená nemocnice na střeše přistávací plochu pro vrtulníky?”

Win zavolá Sammymu na mobil a požádá ho: “Sežeň nějaký vrtulník a odvez ji odtud.”

“Kam?” zeptá se Sammy.

Win se podívá na Lamontovou. “Máte nějaké bezpečné místo, kde můžete zůstat?”

Lamontová zaváhá, pak odpoví: “V Bostonu.”

“Kde v Bostonu? Musím to vědět.”

“Byt.”

“Máte byt v Bostonu?” To je pro něj novinka. Nač by měla mít byt ani ne deset mil od svého domu?

Lamontová neodpoví, nedluží mu žádné další vysvětlování o svém životě.

Win řekne Sammymu: “Pošli strážníka, aby na ni čekal, až přistane, a doprovodil ji do jejího bytu.”

Ukončí hovor a s pocitem stísněnosti se znovu otočí k Lamontové. “Slova na to nestačí, Monique, ale ani nedovedu říct, jak je mi líto…”

“Máte pravdu, slova nestačí.” Znovu na něj upře ten znepokojivý pohled.

“Zůstanu pár dní mimo službu, počínaje tímto okamžikem,” navrhne Win. “To je to nejlepší, co můžu udělat.”

Lamontová stojí v malé bílé místnosti zahalená do bílé přikrývky a probodává ho očima.

“Co myslíte tím nejlepší? Řekla bych, že o tom, co je pro mě nejlepší, budu rozhodovat já.”

“Možná tu nejde jen o vás,” připomene Win.

Stále z něj nespouští svůj děsivý pohled.

“Monique, potřebuju několik dní, abych se postaral o pár věcí.”

“Teď je vaším úkolem postarat se o mě,” prohlásí Lamontová. “Musíme napravit škody, změnit to v něco pozitivního. Vy potřebujete mě.”

Stojí zcela nehybně, neuhýbá očima. V nich je černá tma planoucí nenávistí a hněvem.

“Jsem jediný svědek,” konstatuje Lamontová bezbarvým tónem.

“Vyhrožujete mi tím, že budete o té události lhát, když vás neposlechnu?”

“Já nelžu. To je jedna věc, kterou o mně lidé vědí,” odsekne Lamontová.

“Vyhrožujete mi?” opakuje Win a teď mluví jako policista, ne jako muž, který jí zachránil život. “Protože existují mnohem významnější svědci než vy. Mlčenliví svědci forenzní vědy. Například tělní tekutiny pachatele. Pokud nehodláte říct, že ten styk byl dobrovolný. Pak jsou jeho sliny a sperma nepodstatné. Pak jsem zřejmě nedopatřením přerušil mileneckou schůzku, nějaké vynalézavé sexuální praktiky. Možná si myslel, že vás chrání přede mnou, považoval mě za útočníka, ne naopak. To chcete tvrdit, Monique?”

“Co si to dovolujete!”

“Takové scénáře dobře znám. Chcete slyšet další?”

“Jak se opovažujete!”

“Ne. Jak se opovažujete vy? Právě jsem vám zachránil krk.”

“Vy sexistické prase! Typický mužský. Myslíte si, že po tom touží všechny ženy.”

“Nechte toho.”

“Myslíte, že všechny máme tajné fantazie o tom, že budeme…”

“Nechte toho!” Pak Win ztiší hlas. “Pomůžu vám, jak budu moct. Já vám to neudělal. Víte, co se stalo. Je mrtvý. Dostal, co si zasloužil. Nejlepší pomsta, chceteli se na to tak dívat. Vyhrála jste, přiměla jste ho zaplatit nejvyšší cenu, chceteli se na to tak dívat. Teď napravme, co se dá, uveďme věci na správnou kolej, jak jen to půjde. Napravme škody, jak jste to vyjádřila.”

Její oči jsou teď průzračné. Odráží se v nich každá myšlenka.

“Potřebuju pár dní,” opakuje Win. “Potřebuju, abyste si nevylévala zlost na mně. Jestli to nedokážete, nebudu mít jinou možnost než…”

“Fakta,” přeruší ho Lamontová. “Otisky prstů na kanystru s benzinem. DNA. Pistole je kradená? Moje ztracené klíče, patrně jen náhoda, pokud je neměl u sebe nebo ve svém bytě. V tom případě, proč na mě nečekal uvnitř?”

“Kvůli alarmu.”

“Pravda.” Lamontová začne přecházet sem a tam zabalená v bílé přikrývce jako indiánský náčelník. “Jak se dostal k mému domu. Jestli měl auto. Nebo ho někdo přivezl. Jeho rodina. S kým se znal.”

Minulý čas. Útočník je mrtvý a Lamontová už o něm jako o mrtvém hovoří. Není to ani hodina. Win se podívá na hodinky. Zavolá Sammymu. Vrtulník čeká už devět minut.

Bell 430 se vznese z přistávací plochy na střeše nemocnice Mount Auburn, otočí se na místě ve vzduchu a zamíří k bostonskému obzoru. Je to stroj za nějakých sedm milionů dolarů a Lamontová má velkou zásluhu na tom, že massachusettská státní policie vlastní tři takové.

V tuto chvíli však na to není nijak zvlášť hrdá, necítí vůbec žádnou hrdost, dokonce si ani není jistá, co cítí, jen neskonalou únavu, lhostejnost. Ze zadního sedadla může vidět dole na zemi rozvášněné novináře, kamery namířené ve směru jejího hlučného dramatického odchodu. Raději zavře oči a snaží se ignorovat zoufalou touhu po sprše a čistém oblečení, snaží se ignorovat oblasti svého těla, brutálně napadené a zhanobené, snaží se ignorovat neodbytný strach ze sexuálně přenosných nemocí, z těhotenství. Pokouší se soustředit na to, kdo a co je, a ne na to, co se stalo před několika hodinami.

Zhluboka se nadechne, vyhlédne z okna a pozoruje, jak pod ní rychle ubíhají střechy budov. Vrtulník se blíží k Massachusettské všeobecné nemocnici, kde mají piloti v plánu přistát, tak aby ji některý státní policista mohl vyzvednout a dopravit do bytu, o němž se nikdo neměl dozvědět. Za tuto chybu pravděpodobně zaplatí, ale neví, co jiného mohla dělat.

“Je tam vzadu všechno v pořádku?” ozve se pilotův hlas ve sluchátkách.

“Ano.”

“Za čtyři minuty budeme přistávat.”

Vrtulník se začne snášet dolů. Lamontová upřeně bez mrknutí hledí na přepážku oddělující ji od pilotů a cítí se stále těžší, klesá hlouběji a hlouběji. Kdysi, za studií na Harvardu, se opila, značně opila, a třebaže to nikomu neprozradila, ví, že zatímco byla v bezvědomí, nejméně jeden z mužů na tom večírku s ní měl sex. Když se probrala, ležela sama na pohovce, venku svítilo slunce a ptáci hlasitě zpívali. Bylo jasné, co se stalo, přesto podezřelé neobvinila a rozhodně neuvažovala o tom, že se dá prohlédnout forenzní sestrou. Vzpomíná si, jak se ten den cítila jako otrávená jedem, omráčená. Ne, ne jen omráčená, snad mrtvá. Tak to bylo, jak si teď připomíná, zatímco se vznáší nad panoramatem města. Cítila se mrtvá.

Smrt může být osvobozující. Když jste mrtví, už vám na ničem nezáleží. Lidé nemohou ranit či zmrzačit ty části vaší bytosti, které jsou mrtvé.

“Slečno Lamontová?” ozve se znovu pilotův hlas ve sluchátkách. “Až přistaneme, potrvá asi minutu, než vypneme motory, a během té doby musíte zůstat sedět. Potom vám někdo otevře dveře a pomůže vám vystoupit.”

Lamontová si představí guvernéra Crawleyho. Představí si výraz na jeho odporné samolibé tváři, až tu zprávu uslyší. Pravděpodobně to už ví. Samozřejmě že to ví. Bude plný soucitu, zdrcený, a pak ji ve volbách poníží a zničí.

“Co bude dál?” řekne do mikrofonu, který si přidrží blízko úst.

“Příslušník státní policie na zemi vám řekne…,” odpoví jeden z pilotů.

“Vy jste státní policie,” přeruší ho Lamontová. “Ptám se vás, co je v plánu. Jsou tam novináři?”

“O všem budete informována, jsem si tím jist, madam.”

Vznášejí se nad přistávací plochou pro vrtulníky na střeše nemocnice, jasně oranžový větrný rukáv se třepotá ve vzduchu zvířeném rotorem a nějaká policistka v modré uniformě sklání hlavu ve větru. Vrtulník dosedne, motory běží naprázdno a Lamontová sedí a dívá se na cizí, obyčejně vypadající policistku stojící hluboko dole na hodnostním žebříčku, která má dopravit traumatizovanou a těžce zkoušenou státní zástupkyni do bezpečného útočiště. K čertu s eskortou, k čertu s osobní stráží, k čertu s policistkou, která Lamontové připomene, že je žena, kterou právě znásilnil muž, a proto se předpokládá, že nebude chtít mužský doprovod. Je poškozená. Je oběť. Představí si Crawleyho, představí si, co o tom bude říkat, co už asi teď říká a co si myslí.

Motory utichnou, listy vrtule se s tichým vrněním zpomalují, až se úplně zastaví. Lamontová si sundá sluchátka a odepne bezpečnostní pás, před očima stále Crawleyho úlisnou zbožnou tvář, jak hledí do kamery a tlumočí soucit lidu z Massachusetts s Monique Lamontovou. Obětí Lamontovou.

Oběť Lamontová za guvernérku. Každý zločin, jakkoli starý, včetně toho, který se týká mne.

Sama si otevře dveře vrtulníku dřív, než přispěchá policistka, a vystoupí bez cizí pomoci.

Každý zločin, jakkoli starý, včetně toho, který se týká naší Lamontové.

“Sežeňte mi Wina Garana. Hned,” nařídí Lamontová policistce. “Řekněte mu, ať všeho nechá a okamžitě mi zavolá.”

“Ano, madam. Jsem seržantka Smallová.” Žena v modré uniformě jí podá ruku a dělá všechno možné, ale nezasalutuje.

“Nešťastné jméno,” poznamená Lamontová a vykročí ke dveřím vedoucím do nemocnice.

“Myslíte toho vyšetřovatele, že? Kterému se říká Geronimo.” Seržantka Smallová ji dohoní. “Kdybych byla tlustá, bylo by to skutečně nešťastné jméno, madam. Často si ze mě dělají legraci.” Vezme vysílačku z velkého černého opasku a otevře dveře. “Dole mám auto, schované z dohledu. Zvládnete sejít dolů po schodech? Kam vás pak můžu zavézt?”

“Do Globe” odpoví Lamontová.

Sklep Jimmyho Barbera je zaprášený, plesnivý a není tady nic než jedna slabá holá žárovka osvětlující snad stovku lepenkových krabic narovnaných až ke stropu, některé s nálepkou, ale většina je bez označení.

Sykesová strávila poslední čtyři hodiny tím, že odtahovala stranou krabice s nejrůznějším haraburdím prastaré magnetofony, haldy magnetofonových pásek, několik prázdných květináčů, rybářské náčiní, baseballové čepice, staromódní neprůstřelnou vestu, poháry za vítězství v softballu, asi tak tisíce fotografií, dopisů, časopisů, složek, poznámkových bloků popsaných strašným rukopisem. Krámy a další krámy. Ten chlap byl moc líný na to, aby své věci uspořádal, a tak je jen naházel do krabic, nacpal tam všechno s výjimkou obalů od rychlého občerstvení, které byly v odpadkovém koši.

Sykesová už prošla spoustu případů, které podle Barbera zřejmě stály za uložení: uprchlík, jenž uvízl v komíně, kde se schovával, vražedný útok kuželkou, muž zasažený bleskem, když spal na kovové posteli, opilá žena, která zastavila uprostřed silnice, aby se vymočila, ale zapomněla zařadit rychlost a přejelo ji vlastní auto. Další a další případy, které Barber považoval za své a odnesl si je domů, když šel do penze. Zatím však nenašla KPD89385, ani v krabici obsahující spoustu papírů, korespondence a případů z roku 1985. Potřetí tedy zavolá Winovi na mobil a nechá mu další vzkaz. Ví, že je Win zaneprázdněný, ale ona to bere jaksi osobně.

Je přesvědčená, že kdyby byla někdo opravdu důležitý jako třeba ta státní zástupkyně vystudovaná na Harvardu, co si na ni Win tolik stěžuje , okamžitě by jí zavolal zpět. Sykesová chodila na malou křesťanskou univerzitu v Bristolu v Tennessee, vyletěla ve druhém ročníku, školu nenáviděla a neviděla žádný praktický důvod, proč by se měla učit francouzštinu nebo matematiku anebo chodit dvakrát týdně do kaple. Není takový formát jako Win a ta státní zástupkyně či všichni ostatní lidé tam daleko na severu, kteří jsou součástí jeho života. Vždyť je v podstatě dost stará, aby mohla být Winovou matkou.

Sykesová sedí na obrácené pětigalonové plastové nádobě od nakládané zeleniny, upřeně se dívá na haldy lepenkových krabic, škrábe ji v krku, pálí ji oči a bolí ji v kříži. Najednou je toho na ni moc, nejen ten úkol, který ji čeká, ale prostě všechno. Stejně se cítila, když začala studovat na akademii a druhý den jela celá třída do pověstného výzkumného zařízení univerzity v Tennessee známého jako “farma těl”: dva akry lesa posetého páchnoucími mrtvolami v každém myslitelném stupni rozkladu, darované lidské ostatky hnijící v zemi nebo pod betonovými deskami, v kufrech aut, v igelitových pytlích nebo jen tak, oblečené či nahé, a mezi nimi bloumají den za dnem antropologové a entomologové a pořizují záznamy.

Kdo tohle může dělat? Který člověk dělá něco tak nechutného, aby si vydělal na živobytí nebo vystudoval a podobně? ptala se Wina, když si v podřepu prohlíželi červy hemžící se na částečně odhalené kostře muže, jemuž sklouzly vlasy z lebky, ležely o metr dál a vypadaly jako přejeté zvíře na silnici.

Radši si na to zvykni, radil jí, jako by ho zápach ani hmyz vůbec neobtěžovaly a jako by byla úplný hlupák. S mrtvými se pracuje špatně a nikdy nepoděkují. Zato červi jsou fajn. Jako mimina. Vidíš? Jednoho vzal a dal si ho na špičku prstu, kde se červ usadil jako svíjející se zrnko rýže. Jsou to informátoři. Naši malí přátelé. Prozradí nám dobu smrti a další věci.

Můžu nenávidět červy, jak chci, prohlásila tehdy. A ty se mnou nemusíš mluvit jako s pitomcem.

Vstane z kbelíku od zeleniny, zadívá se na hory krabic a snaží se uhodnout, ve kterých jsou starší případy, které opustily kancelář s detektivem Barberem. Sobecký, zabedněný idiot. Zvedne krabici uloženou o čtyři řady výš, až hekne pod její tíhou, a přitom doufá, že ostatní nespadnou. Většina krabic je otevřená, zřejmě proto, že se ten starý trouba neobtěžoval znovu je přelepit, když si je za ta léta neustále prohlížel. Začne probírat staré výpisy z konta, účty za telefon a za veřejné služby z poloviny osmdesátých let. Není to to, co hledá, ale účty a stvrzenky mají tu zvláštní vlastnost, že často prozradí o člověku víc než přiznání a výpovědi svědků, a Sykesová si s bezděčnou zvědavostí představuje, co se asi dělo osmého srpna před dvaceti lety, v den, kdy byla zavražděna Vivian Finlayová.

Představuje si, že detektiv Barber šel do práce jako každý jiný den a pak ho zavolali do luxusního domu paní Finlayové na břehu řeky v Sequoyah Hills. Pokusí se upamatovat, co dělala v srpnu před dvaceti lety ona. Rozváděla se. Před dvaceti lety byla policejní dispečerkou v Nashville a její manžel, zaměstnaný u nahrávací společnosti, se věnoval jedné nadějné začínající zpěvačce způsobem, jenž se poněkud lišil od toho, co Sykesová považovala za přijatelné.

Vytáhne složky nepořádně označené podle měsíců a posadí se znovu na vědro od zeleniny, se stvrzenkami od kreditní karty a s účty za komunální služby a telefon. Na obálkách je adresa domu, kde se nachází tenhle příšerný sklep, a když si prohlíží výpisy z MasterCard, dojde k závěru, že Barber žil tehdy sám, protože většina plateb pochází z obchodních domů jako Home Depot a WalMart, z prodejny lihovin a sportovního baru. Všimne si, že v první polovině roku 1985 měl Barber několik meziměstských hovorů, v některých měsících až dva nebo tři. To se v srpnu náhle změnilo.

Posvítí si baterkou na telefonní účet a připomene si, že před dvaceti lety byly mobilní telefony velká neohrabaná zařízení, která vypadala jako Geigerův počítač. Nikdo je nepoužíval. Určitě ne policisté. Když neseděli u svého psacího stolu a potřebovali telefonovat, požádali dispečera, aby hovor vyřídil a předal jim informace vysílačkou. Pokud informace, které detektiv potřeboval, byly tajné nebo důvěrné, musel se vrátit do kanceláře, a pokud byl na cestách, účtoval hovory policejnímu oddělení a poté musel vyplnit formulář s žádostí o náhradu.

Policisté rozhodně nepoužívali k hovorům souvisejícím s případy své soukromé telefony, ani je neúčtovali na svá domácí čísla. Ale počínaje večerem osmého srpna, kdy byla paní Finlayová už mrtvá a v chladicím boxu márnice, začal Barber telefonovat ze svého domova a mezi pátou odpoledne a půlnocí měl sedm hovorů.

7

Winův družstevní byt je ve třetím patře budovy z cihel a pískovce, která v polovině 19. století fungovala jako škola. Je ironií, že člověk jako Win, který měl takové potíže, aby se dostal na školu, nakonec v jedné bydlí.

Nenastěhoval se sem záměrně. Když nastoupil u massachusettské státní policie, bylo mu dvaadvacet, měl jenom své jméno a deset let starý džíp, oblečení ze secondhandu a pět set dolarů, které mu babička těžko našetřila jako dárek k ukončení studia. Bylo vyloučeno, aby si našel dostupné bydlení v Cambridge, ale potom náhodou narazil na tuto starou školní budovu na Orchard Street, která byla desítky let opuštěná a poté přestavěná na družstevní byty. Budova tehdy ještě nebyla obyvatelná, ale Win uzavřel s majitelem Faroukem dohodu: budeli nájemné dostatečně nízké a Farouk slíbí, že ho nebude zvyšovat o víc než tři procenta ročně, Win tu bude bydlet i během rozsáhlé rekonstrukce a poskytne ochranu a dozor.

Teď stačí jeho policejní přítomnost. Nemusí na nic dohlížet a Farouk mu dovoluje zaparkovat jeho Hummer H2 (zabavený od drogového dealera a prodaný v aukci za směšnou cenu), jeho HarleyDavidson Road King (z druhé ruky, málo opotřebený) a neoznačený policejní vůz vzadu na malém dlážděném dvorku. Nikdo z ostatních nájemníků nemá parkoviště a musí si pracně najít místo na úzké ulici, kde jsou auta často poškozena, promáčknuta nebo poškrábána.

Win odemkne zadní vchod a vyjde tři křídla schodů na chodbu lemovanou byty, jež byly kdysi třídami. Bydlí na konci chodby, v čísle 31. Odemkne těžké dubové dveře a vstoupí do soukromé enklávy se starými cihlovými zdmi, jež stále mají zabudované původní školní tabule, s podlahami a obložením z borového dřeva a s klenutými stropy. Nábytek pochází z novější doby: hnědá kožená pohovka Ralph Lauren (secondhand), křeslo a orientální koberec (internetový bazar), kávový stolek Thomas Moser (výprodej, mírně poškozený). Rozhlédne se, poslouchá, všechny smysly zbystřené. Vzduch vypadá zatuchlý, obývací pokoj opuštěný a Win vezme ze zásuvky baterku a posvítí na podlahu, nábytek, okna, hledá otisky bot nebo prstů v prachu a na lesklých plochách. Nemá poplašný systém, může si dovolit jen ten jeden v babiččině domě. Ale to nevadí, má vlastní způsob, jak si poradit s vetřelci.

V šatně vedle hlavních dveří otevře trezor vestavěný do zdi a vyndá svůj Smith & Wesson .357 model 340, s vnitřním kohoutkem neboli “bezkohoutkový”, takže se nezachytí o oděv, ze slitiny titanu a hliníku, lehký jako dětská hračka. Strčí revolver do kapsy a jde do kuchyně, kde si dá vařit kávu a prohlédne si poštu, většinou časopisy, kterou mu Farouk nechal na kuchyňském stole. Než káva překape, prolistuje Forbes, přičemž vynechá článek o nejrychlejších automobilech: nové Porsche 911, nový Mercedes SLK55, Maserati Spyder.

Potom zamíří do ložnice s cihlovými zdmi a další tabulí (kde si zaznamenává skóre, jak s významným mrknutím a v žertu říká ženám, s nimiž chodí), posadí se na postel, pije kávu, přemýšlí, víčka mu klesají únavou.

Sykesová si vyčítá, že si s sebou nepřinesla láhev vody a něco k jídlu. V ústech má sucho, cítí pachuť prachu. Klesá jí krevní cukr.

Několikrát už pomyslela na to, že se znovu odváží vyjít nahoru a požádá vdovu po detektivu Jimmym Barberovi o trochu pohostinnosti, ale když se tam jedinkrát vydala s prosbou, aby si mohla zajít na toaletu, paní Barberová, která údajně šla spát, seděla v kuchyni, popíjela čistou vodku a byla nevlídná a protivná jako skunk.

“Tak jděte.” Namol opilá kývla hlavou ke koupelně na chodbě. “Pak si zas běžte po svých a neotravujte mě. Jsem utahaná, mám všeho po krk a už jsem toho udělala dost.”

Sykesová, osamocená a unavená, dál ve sklepě studuje Barberovy matoucí telefonní účty a snaží se přijít na to, proč jich tolik platil ze svého domácího telefonu. Pět z nich má předvolbu 919, pokaždé stejné číslo. Když ho Sykesová vyvolá, ozve se záznamník v úřadu soudního lékařství v Severní Karolíně a nějaký hlas se ptá, jestli chce ohlásit případ.

“Ne. Promiňte,” řekne Sykesová. “To musí být omyl,” a zavěsí.

Všimne si, že nejméně tucet dalších telefonátů, které Barber připsal na svůj domácí telefon ve dnech po vraždě Vivian Finlayové, má předvolbu 704. Zkusí to číslo a ozve se nahrávka předvolba byla změněna na 828. Znovu číslo vytočí.

“Haló?” ozve se rozespalý mužský hlas.

Sykesová pohlédne na hodinky. Je skoro sedm ráno. Odpoví: “Velmi se omlouvám, že vás obtěžuji tak brzy, pane. Ale můžete mi říct, jak dlouho máte toto telefonní číslo?”

Muž zavěsí. Možná to nebyl nejlepší přístup. Zavolá tedy ještě jednou a hned na úvod řekne: “Přísahám, že to není žádný žert, pane. Jsem agentka vyšetřovacího úřadu v Tennessee a našla jsem tohle číslo v souvislosti s případem, na kterém pracuji.”

“Panebože,” vydechne muž. “Děláte si legraci?”

“Ne, pane. Mluvím naprosto vážně. Případ, který se stal před dvaceti lety.”

“Panebože,” opakuje muž. “To asi myslíte mou tetu.”

“A ta se jmenovala…?” zeptá se Sykesová.

“Vivian Finlayová. To číslo bylo její. Myslím tím, že jsme ho nikdy nezměnili.”

“Předpokládám tedy, že měla ještě další byt kromě toho v Knoxville.”

“Správně. Tady ve Flat Rocku. Jsem její synovec.”

Sykesová se s potlačovaným vzrušením zeptá: “Pamatujete si na Jimmyho Barbera, detektiva, který pracoval na případu vaší tety?”

V pozadí zaslechne ženský hlas: “Georgi? Kdo je to?”

“To je v pořádku, miláčku,” odpoví muž, pak Sykesové řekne: “Moje žena Kim.” A znovu ke své ženě: “Hned jsem u tebe, miláčku.” Potom se vrátí k Sykesové: “Vím, že se hodně snažil, možná až moc. Ten případ si úplně přivlastnil a já mu trochu vyčítám, že se nikam nedostal. Byl to velký případ jeho kariéry, s nikým se nedělil o informace, pracoval v tajnosti. Ale tohle asi dobře znáte.”

“Bohužel ano.”

“Pokud si vzpomínám, byl zřejmě přesvědčený, že narazil na něco významného, šel po čerstvé stopě, ale neřekl, co je to za stopu, a asi to nevěděl ani nikdo jiný. To je patrně důvod, proč se to nikdy nevyřešilo. Aspoň to je můj názor.”

Sykesová pomyslí na telefonáty z Barberova domácího telefonu. Tím by se to vysvětlilo. Nechtěl, aby kolegové vyšetřovatelé zachytili pach stopy, kterou sledoval. Možná chtěl případ vyřešit sám, nehodlal se dělit o slávu. Ano, i takové chování zná Sykesová ze své práce až příliš dobře.

“Miláčku,” obrátí se George znovu ke své ženě a zjevně se ji snaží upokojit. “Udělej nám prosím kávu. Všechno je v pořádku.” Zpět k Sykesové: “Kim to nesla nejhůř, byla si s mou tetou blízká tak jako její dcera. Bože, hrozně nerad se k tomu zase vracím.” Vzdychne si.

Sykesová mu položí ještě pár otázek. Georgeovi bylo něco přes čtyřicet, když byla jeho teta zavražděná, je synem jejího jediného sourozence, Edmunda Finlaye. A když se Sykesová podiví, proč George a jeho teta mají stejné příjmení, vysvětlí jí, že teta byla velmi tvrdohlavá, hrdá na jméno své význačné rodiny a odmítla se ho po svatbě vzdát. George je jedináček. On a jeho žena Kim mají dvě dospělé děti žijící na západě, celý svůj čas tráví ve Flat Rocku a Tennessee nadobro opustili brzy po té vraždě, protože tam už nemohli žít. Nemohli se vyrovnat se vzpomínkami, zvláště Kim, která se po té hrozné události prakticky nervově zhroutila.

Sykesová slíbí, že se s ním znovu spojí, buď sama, nebo pravděpodobněji vyšetřovatel Winston Garano. Když to George uslyší, nezní jeho hlas příliš nadšeně.

“Je strašně bolestné to všechno znovu otevírat,” namítne. “Můžu se zeptat, proč je to po všech těch letech nutné?”

“Jen ověřujeme pár věcí, pane. Oceňuji vaši spolupráci.”

“Samozřejmě. Udělám cokoli, abych pomohl.” Raději si ukousne jazyk, než by nám pomohl, pomyslí si Sykesová. Když hněv pomine a ošklivost činu vybledne, spoustě lidí přestane záležet na spravedlnosti. Chtějí jenom zapomenout.

“To je zlé,” zašeptá pro sebe v Barberově temném zaneřáděném sklepě. Pro mě to taky není žádná zábava.

Dlouho sedí na vědru od nakládané zeleniny ponořená do myšlenek jako socha Myslitele, pak znovu začne prohlížet další účty, najde výpis z MasterCard ze září, vytáhne obsah obálky a spatří něco, co jí způsobí chybu disku, jak to nazývá.

“Co to sakra je?” zamumlá a zírá na dokument v deskách označených číslem pitvy případu, a pak je tam ještě číslo jiného případu, nedbale naškrábané tužkou na policejní složce: KPD89385.

Přiložená stránka obsahuje seznam osobních svršků Vivian Finlayové pořízený soudním lékařem a k němu je svorkou připevněná polaroidová fotografie zmrzačených částí mužského těla, špinavých a zkrvavených: chodidla, paže a nohy, kusy a části, střeva, uťatá hlava, všechno rozložené na ocelovém pitevním stole se zeleným prostěradlem. Číslo případu napsané na šestipalcovém pravítku používaném jako měřítko naznačuje, že ke smrti došlo v Severní Karolíně v roce 1983.

Win se s leknutím probudí a na okamžik neví, kde je. Uvědomí si, že spal víc než dvě hodiny, je stále oblečený, má ztuhlý krk a káva na nočním stolku vychladla.

Zkontroluje telefonní vzkazy a přeskočí ty dřívější, které nechala Sykesová, zatímco jeho pilně zaměstnávala Lamontová a případ Finlayové. Od Sykesové tam má nový vzkaz: Poslala mu přes internet nějaké materiály a on se má na ně hned podívat a zavolat jí. Winův počítač stojí přesně vyrovnaný uprostřed na psacím stole Stickley (z blešího trhu) a Win se k němu posadí, zadá číslo Sykesové a zavolá jí na mobil.

“Panebože!” vykřikne Sykesová, až ho zabolí v uchu. “Teď jsem se o tom dozvěděla!”

“Počkej,” přeruší ji Win. “Máš po ruce pevnou linku?” Dá mu číslo a on pozná, že to je číslo akademie. Zavolá jí zpět.

“Panebože!” začne Sykesová znovu. “Je to ve všech zprávách. Proboha, Wine! Co se stalo?”

“Povím ti to později, Sykesová.”

“Dostaneš se do přestřelky a chceš mi o tom říct později? Aspoň jsi ho zabil. K čertu s ním, a s ní taky. Co z toho bude? Státní zástupkyně! O ničem jiném se tu nemluví.”

“Můžeme přejít k věci, Sykesová?”

“Jenom nechápu, jak ses octl v jejím domě a zapletl ses do toho. Pozvala tě na skleničku na dobrou noc nebo co?”

Na to, aby v jejích slovech rozeznal žárlivost, nemusí být detektiv. Krásná mocná Lamontová, tím nebezpečnější, protože se s ní Sykesová nikdy nesetkala a teď si představuje, jak jí hrdinsky zachránil život. Nejspíš si myslí, že mu je Lamontová navěky oddaná, chce kvůli němu nechat práce, vdát se, porodit mu děti a po jeho smrti se vrhnout na pohřební hranici.

“Pověz mi, co máš,” vyzve ji. “Našlas tu složku?”

“Až potom, co jsem strávila půlku noci v Barberově zatraceném sklepě, na poslední chvíli.”

Win se napije studené kávy, otevře emailovou poštu, najde přílohy, které mu poslala, a převede je do dokumentů. Sykesová mezitím dál rychle mluví, téměř bez dechu, a vypráví mu o účtech za MasterCard a za telefon, o Barberově pravděpodobné sobeckosti, honbě za slávou a tajnůstkářství a o tom, co říkal synovec paní Finlayové. Potom přejde k části týkající se muže, kterého přejel vlak v Charlottě dva roky před vraždou paní Finlayové.

“Hej, zpomal,” zarazí ji Win, zatímco studuje dokument na monitoru. “Jak s tím souvisí smrt pod koly vlaku?”

“To mi pověz. Vidíš tu fotografii?”

“Právě se na ni dívám.” Podrobně si prohlíží fotografii na monitoru, nepříliš kvalitní, polaroid ukazující nepravidelně useknuté údy, střeva a kusy masa rozložené vedle znetvořeného trupu a uťaté hlavy, všechno špinavé od nějakého černého mazadla a hlíny. Běloch. Černovlasý. Dost mladý, pokud Win může rozeznat. “Informovala ses na to v úřadu soudního lékaře?”

“Víš, neuvědomila jsem si, že tohle je můj případ.”

Na stole se rozezvoní Winův mobil. Nezvedne ho a netrpělivě ho umlčí.

“Hele,” řekne Sykesové. “Mluvíš, jako bys na mě byla naštvaná.”

“Nejsem na tebe naštvaná,” odsekne Sykesová zlostně.

“Fajn. Protože je na mě naštvaná spousta lidí a nepotřebuju, aby ses k nim přidala i ty.”

“Kdo například?”

“Na prvním místě ona.”

“Myslíš potom, cos jí…?”

“Přesně tak. Snažil jsem se ti to vysvětlit. Je to blázen, psychopatka, Bonnie bez Clydea, žádného Clydea nepotřebuje, myslí si, že všichni jsme jako Clyde. Ve skutečnosti nás nenávidí.”

“Říkáš, že Lamontová nemá ráda muže?”

“Nevím, jestli vůbec má někoho ráda.”

“No, bylo by hezké, kdybys mi alespoň poděkoval.” Sykesová se snaží mluvit příkře. “Celou noc se tu kvůli tobě přehrabuju ve starých krámech, za pět minut mám být na přednášce a kde jsem? Trčím v zatracené mediální studovně, posílám ti přílohy, telefonuju lidem, co mi většinou nadávají. Podívám se na ten případ později, v letadle cestou do Raleighu, do úřadu soudního lékaře v Chapel Hill.”

“Kdo ti nadával?” Win se lehce usměje. Když se Sykesová vzteká, mluví jako malá holka, jako typická Jižanka.

“Nějaký protivný policajt z Charlottě. A mimochodem, kdo mi zaplatí letenku?”

“Neboj se. O všechno se postarám,” uklidňuje ji Win a přitom si prohlíží další dokument, informace pocházející ze sklepa detektiva Barbera. Jeho pozornost upoutá seznam svršků svlečených z mrtvého těla v márnici, který pořídil soudní lékař. “A co ten protivný policajt z Charlotte, který pracoval na tom případu přejetí vlakem, říkal?”

Jedny nabírané modré tenisové kalhotky s kapsou na míčky, čte Win v seznamu.

Jedna bílá tenisová sukně značky Izod a stejné tričko, zakrvácené…

Znovu mu zazvoní mobil. Ignoruje ho.

“Děsný blbec.” Sykesová si dál vylévá svou zlost. “Dnes je z něj policejní šéf a víš, co se říká o těch, kdo se vyškrábou nahoru.”

Win si zvětší na monitoru číslo napsané tužkou v pravém horním rohu zprávy o svršcích.

KPD89385.

“Sykesová?”

,,…že mu mám poslat písemnou žádost, jestli chci kopie těch zpráv, které by teď už měly být na mikrofilmu,” odpoví. “Taky prohlásil, že nechápe ten náhlý zájem, protože na tom případu nebylo nic zvláštního…”

“Sykesová? KPD89385. Vivian Finlayová? Měla na sobě tenisové oblečení, když byla zavražděná?”

“Jen si to představ! Ten zatracený vlak toho chlápka rozdrtil na kaši. A prý nic zvláštního…”

“Sykesová! To je seznam oblečení Vivian Finlayové, když ji přivezli do márnice?”

“Jo, to je další divná věc, nic jiného jsem v její složce nenašla. Kde je sakra zbytek?”

“Tyhle zakrvavené tenisové šaty jsou ty, co ležely dvacet let ve skladu důkazů na knoxvilleské policii a co je teď testují na DNA v Kalifornii?”

Pitevní zpráva, kterou mu dala Lamontová, popisuje drobnou třiasedmdesátiletou ženu.

“Jseš si jistá, že ty svršky jsou z jejího případu?” zeptá se Win.

“Je to určitě číslo jejího případu. Dívala jsem se na každou mizernou věc v každé mizerné krabici, zatímco ta jeho protivná opilá vdova šramotila a dupala nahoře v kuchyni, aby mi dala najevo, jak jsem nevítaná. Nic jiného tam není.”

Win se znovu podívá na seznam a uvědomí si něco, čeho si měl všimnout hned.

“Její synovec řekl, že si s námi rád promluví,” dodá Sykesová. “Tedy, rád asi ne. Ale udělá to.”

“Číslo deset,” upozorní Win a přitom zaslechne, jak někdo klepe na dveře. “To tenisové oblečení má velikost deset. Žena, která měří sto padesát tři centimetry a váží dvaačtyřicet kilo, nenosí velikost deset. Co je!” vykřikne, když klepání zesílí.

“Musím už jít,” oznámí Sykesové, vstane od stolu a přejde do obývacího pokoje, zatímco naléhavé klepání nepřestává.

Podívá se kukátkem, a když uvidí Sammyho zarudlou nešťastnou tvář, otevře dveře.

“Snažím se tě sehnat nejmíň hodinu,” vyhrkne Sammy.

“Jak jsi věděl, že mě najdeš tady?” zeptá se Win zmateně, myšlenkami jinde.

“Jsem přece detektiv. Máš obsazený telefon. Ječela na mě jako protiletecká siréna.”

“Kdo?”

“Kdo asi? Máš jít hned se mnou. Čeká na tebe v Globe.”

“Tak na to zapomeň,” řekne Win.

8

Výkonný redaktor listu Globe Stuart Hamilton sedí s Lamontovou, hlavním reportérem a fotografem ve své kanceláři a stále si udržuje odměřené chování. Kancelář je prosklená. Všichni v redakční místnosti jsou svědky toho, co bude bezpochyby nevídaný rozhovor, možná největší zpravodajská událost ve městě od doby, kdy Red Sox vyhráli Světovou sérii.

Každý, a za tím sklem musí být nejméně sto lidí, může vidět slavnou a obávanou státní zástupkyni Monique Lamontovou v tmavé teplákové soupravě, vyčerpanou, nenalíčenou, jak sedí na pohovce a jejich šéf Hamilton s vážnou tváří naslouchá a přikyvuje. Novináři, sekretářky i redaktoři za sklem se bedlivě hlídají, ale Lamontová ví, že se dívají, mluví o ní, vyměňují si významné pohledy a emaily bleskurychle poletují od stolu ke stolu. To právě chce. Rozhovor bude mít nejvyšší prioritu, přednost před vším ostatním. Proběhne kybernetickým prostorem a zakotví v novinách a na internetových zpravodajských stránkách po celém světě. Bude se o něm mluvit v televizi i rádiu.

Crawley může jít k čertu.

“Protože nemám jinou možnost,” řekne Lamontová. Sedí zutá na pohovce, nohy stočené pod sebou, jako by popíjela kávu se starými přáteli. “Dlužím to všem ženám.” Vzápětí se opraví: “Mužům, ženám, dětem, všem obětem, kdekoli.”

Opatrně. Nenaznačuj, že sexuální násilí je problém omezený pouze na ženy. Nemluv o sobě jako o oběti.

“Pedofilie. Znásilnění a nejen ženy bývají znásilněny,” pokračuje plynule. “A proto, mámeli sexuální násilí destigmatizovat, musíme o něm hovořit otevřeně a v kontextu s násilím, nejen jednoduše v kontextu sexu.”

“Takže ho v zásadě desexualizujete a zároveň demytologizujete,” poznamená reportér Pascal Plasser nebo tak nějak, Lamontová si jeho jméno nikdy nezapamatuje.

Když s ní naposled dělal rozhovor, byl celkem slušný, dost upřímný a nijak zvlášť bystrý. A tak když se teď bez ohlášení objevila v Globe, požádala ho, aby zavolal Hamiltonovi a vyřídil mu, že když ji ujistí, že její exkluzivní rozhovor dostane takový prostor, jaký si zaslouží, je ochotna otevřeně mluvit o tom, co se právě stalo.

“Ne, Pascale,” namítne Lamontová. “To ani v nejmenším nedělám.”

Ráda by věděla, kde vězí Win, a při tom pomyšlení její hněv znovu vzplane, strach ji tíží v žaludku jako olovo.

Pokračuje však dál: “Nemůžu asi desexualizovat to, co se mi stalo. Byl to sexuální zločin. Sexuální násilí, které si mohlo vyžádat nejvyšší cenu. Můj život.”

“Je od vás neuvěřitelně statečné, že jste se rozhodla k tomuto kroku, Monique,” poznamená Hamilton s nádechem obřadnosti nebo zármutku jako ředitel nějakého pitomého pohřebního ústavu. “Ale musím upozornit, že někteří z vašich kritiků to budou považovat za politický manévr. Například guvernér Crawley…”

“Manévr?” Lamontová se na pohovce předkloní a odbojně pohlédne Hamiltonovi do očí. “Někdo mi přitiskne k hlavě pistoli, sváže mě, znásilní mě s úmyslem mě zavraždit a zapálit můj dům, a to je manévr?”

“Fakt, že o tom veřejně hovoříte, může být vykládán jako…”

“Stuarte,” pronese Lamontová s pozoruhodnou rozvahou a sebeovládáním. “Jen uvítám, když kdokoli něco takového naznačí. Vyzývám je k tomu. Postavím se jim.”

Sama nechápe, jak může být tak klidná, a trochu ji to děsí, protože taková vyrovnanost u ní není normální. Možná to je klid před hrozivou bouří, záblesk jasného rozumu před nasazením svěrací kazajky nebo sebevraždou.

“Proč byste to uvítala?” zajímá se Pascal s tím nezapamatovatelným příjmením, otočí stránku v zápisníku a udělá si poznámku.

“Každý,” prohlásí Lamontová zlověstně, “každý, kdo něco takového řekne nebo naznačí, tím jen odhalí svůj pravý charakter. Dobře. Ať to zkusí.”

“Kdo?”

“Kdokoli.”

Lamontová se podívá přes sklo a prohlédne si celý ponurý oddělený prostor, novináře v jednotlivých kójích, krysy živící se odpadky a tragédiemi ostatních. Vyhlíží Wina, čeká, až ho uvidí přicházet a jeho působivá, impozantní osobnost ovládne celou redakci. Ale není po něm ani stopy a její naděje začíná slábnout. Její hněv se stále stupňuje.

Neuposlechl její příkaz. Zostudil ji, ponížil, dal najevo své mizogynské opovržení.

“Ta vaše nová iniciativa v boji proti zločinu zveřejněná dnes ráno v našem listu každý zločin, jakkoli starý” připomene Hamilton. “Co byste k ní uvedla nyní? Ustoupí teď iniciativa V ohrožení, týkající se starých odložených případů jako ta vražda v Tennessee, do pozadí…?”

Win stále nikde. To mu nedaruje.

“Stěží bych mohla být více motivovaná a odhodlaná dosáhnout spravedlnosti v každém násilném zločinu, bez ohledu na to, jak dávno byl spáchán,” prohlásí Lamontová. “Proto jsem pověřila vyšetřovatele Garana, aby se iniciativě V ohrožení plně věnoval i během dovolené z mého ústředí v okresu Middlesex.”

“Je na dovolené? Takže vyvstává otázka, zda byla střelba na Rogera Baptistu oprávněná?” Pascal najednou zbystří pozornost, je mnohem soustředěnější než dosud při jejím statečném, bolestném rozhovoru.

“Kdykoli je použita smrtící síla, bez ohledu na zjevné okolnosti,” Lamontová položí důraz na slovo zjevné, “musíme incident důkladně vyšetřit.”

“Naznačujete, že použitá síla mohla být nepřiměřená?”

“Teď to nemohu víc komentovat,” odpoví Lamontová.

Win se cítí trochu provinile, když jde do kriminalistické laboratoře státní policie a nese si zapečetěnou obálku. Ví, že není správné obcházet předpisy a protokoly a požadovat, aby důkazy byly hned analyzovány.

Naproti tomu se necítí ani trochu provinile, že se neobjevil v Globe, aby podpořil neúnavné politické ambice Lamontové a podílel se na jejím chování, které je nevhodné, pobuřující a podle jeho názoru sebezničující. Sammy říká, že se o její exkluzivní výpovědi už diskutuje na internetu, v televizi a rozhlase a všichni netrpělivě čekají, až si přečtou její lascívní a politováníhodný rozhovor. Win došel k závěru, že Lamontová je nezodpovědná a nerozumná, což není žádná výhra, když je takový člověk vaším nadřízeným.

Moderní cihlová budova s těžkými ocelovými vraty je pro Wina útočištěm, místem, kam se může uchýlit, když se s něčím potřebuje svěřit kapitánovi Jessiemu Huberovi, diskutovat o případech, postěžovat si, důvěrně si promluvit, požádat o radu, možná také o nějakou laskavost. Projde vestibulem ze zelených a modrých skleněných bloků, zamíří na dlouhou chodbu a bez vyzvání vejde do dobře známých otevřených dveří, kde najde svého přítele a učitele, jako vždy elegantního ve střízlivém tmavém obleku s šedou hedvábnou kravatou a jako vždy u telefonu. Huber je vysoký a štíhlý, holohlavý jako měsíc v úplňku a ženám připadá sexy, snad proto, že má velkou moc a je dobrý posluchač. Před třemi lety byl vedoucím vyšetřovatelem ve Winově oddělení, než mu byl svěřen dohled nad všemi laboratořemi.

Když spatří Wina, zavěsí, vyskočí od stolu a vykřikne: “Zatraceně, chlapče!” a obejme ho tak, jak se muži objímají, je to spíš poplácání po zádech než co jiného. “Posaď se, posaď se! Nemůžu tomu uvěřit. Pověz mi, co se to k čertu děje?” Zavře dveře a přitáhne blíž křeslo. “Pošlu tě do Tennessee na nejlepší kriminalistickou školu na téhle planetě, pro tebe jako dělanou. A pak? Co tu sakra zase děláš a do čeho ses to zatraceně dostal?”

“Tys mě tam poslal?” Win se udiveně posadí. “Myslel jsem, že to byla Lamontová. Domníval jsem se, že to byl její geniální nápad poslat mě na akademii, zřejmě proto, abych mohl pracovat na maloměstském případu, jak na to pohlíží, díky čemuž budeme my velkoměstští lidé vypadat skvěle.”

Huber se odmlčí, jako by zvažoval další slova, pak řekne: “Zabil jsi člověka, Wine. Nemluvme o politice.”

“Zabil jsem ho kvůli politice. Právě politika je důvod, proč mě povolala zpět a proč jsem s ní byl na večeři, Jessie.”

“Rozumím ti.”

“Jsem rád, že aspoň někdo.”

“Jsi hrozně rozčilený.”

“Využívá mě. Nemám nic, s čím bych mohl pracovat. Dokonce ani nemůžu najít složku toho zatraceného případu.”

“Zdá se, že na tu bláznivou iniciativu V ohrožení, do které nás dostala, máme oba stejný názor,” poznamená Huber.

“Domníval jsem se, že to je guvernérova iniciativa, že ji Lamontová jenom realizuje. Tak mi to bylo vysvětleno…”

“Ano i ne,” přeruší ho Huber, předkloní se v křesle a ztiší hlas. “Je to všechno její nápad. Ona to vymyslela, navrhla to Crawleymu, přesvědčila ho, že se tím proslaví nejen celé Massachusetts, ale především on sám. Ona možná získá toho nejcennějšího hráče, ale vlastníkem týmu je on, že ano? Není těžké přemluvit guvernéra, zvlášť Crawleyho, k něčemu takovému víš dobře, jak mohou být guvernéři přezíraví, když jde o detaily. Co tím myslíš, že nemůžeš tu složku najít?”

“Jak říkám. Policejní složka případu Finlayové zmizela. Ztratila se ve vesmíru.”

Huber se zatváří znechuceně, málem zvedne oči v sloup a zamumlá: “Ježíši, nemyslíš, že si ji nechala poslat do kanceláře?” Zvedne telefon, začne vytáčet číslo, přitom pohlédne na Wina a dodá: “Předtím, než tě do toho zatáhla?”

“Říká, že…,” začne Win.

“Ahoj,” pozdraví Huber někoho na druhém konci telefonu. “Je tu u mě Win Garano. Jde o tu složku Finlayové. Viděl jsi ji?” Odmlka, pak se Huber upřeně podívá na Wina a řekne: “To mě nepřekvapuje. Díky,” a zavěsí.

“Co je?” zeptá se Win. Žaludek se mu sevře zase tou nepříjemnou předtuchou.

“Toby říká, že ji dostal před několika týdny a položil ji Lamontové na stůl.”

“Mně tvrdila, že ji nikdy neviděla. Ani knoxvilleská policie ji nikdy neviděla. Co kdybys mi dal Tobyho telefonní číslo?”

Lhala mu Lamontová? Ztratila složku? Vzal ji někdo dřív, než ji Lamontová vůbec dostala do rukou?

“Politika, chlapče,” pokračuje Huber. “Možná špinavá politika,” zdůrazní se zlověstným leskem v očích, pak napíše na kus papíru telefonní číslo a podá ho Winovi. “Když mi poprvé vyprávěla o iniciativě V ohrožení, výslovně jsem zdůraznil, že k tomu nikdy neměla Crawleyho přemlouvat a měla by se pokusit ho od toho odradit. Každý zločin, jakkoli starý. Ježíši. Co s tím? Začneme testovat DNA z každého nevyřešeného zločinu od potopy světa? Přitom máme neuzavřených asi pět set případů. Skutečných případů se skutečnými lidmi, co byli znásilněni, zavražděni.”

“Stejně nechápu, proč jsi mě poslal do Knoxville.” Win se k tomu stále musí vracet, cítí se nejistě, trochu zmateně.

“Myslel jsem, že ti tím prokážu dobrou službu. Skvělé místo a skvělý přínos pro tvou kariéru.”

“Vím, že ses o mě vždycky staral…, ale připadá mi to jako velká náhoda, že jsem na jihu a najednou…”

“Podívej. Je to náhoda jen do určité míry,” odpoví Huber. “Lamontová se rozhodla vyřešit nějaký starý případ, který není místní. Ty jsi náhodou byl v Tennessee, Wine, a náhodou jsi ten vyšetřovatel, kterého k tomu chtěla.”

“Co kdybych nebyl v Tennessee?”

“Našla by jiný starý případ v jiném vzdáleném městě a pravděpodobně by tě tím tak či tak pověřila. Znáš to, my osvícení Novoangličané přicházíme na pomoc,” dodá sarkasticky. “Vyšleme yankeeská vojska ze země MIT a Harvardu. Taky je snadné to dát k ledu, že? Když se případ kdesi v bezvýznamném jižanském městečku nebude vyvíjet dobře, časem možná dávno do voleb na něj tady každý zapomene. Mnohem těžší by bylo dát k ledu nějakou starou vraždu, která se stala tady v Massachusetts, ne?”

“Asi ano.”

Huber se znovu opře v křesle a dodá: “Slyšel jsem, že jsi na akademii velká hvězda.”

Win neodpoví, myšlenkami je jinde. Začíná se v obleku potit, je to studený pot.

“Tvoje budoucnost, Wine. Nemyslím, že chceš pro Lamontovou pracovat do konce života nebo celé dny a noci řešit nezajímavé vraždy, kdy jeden darebák zabije druhého. Nemluvě o penězích. Určitě toho máš plné zuby. Studium. Nejlepší. Postup v kariéře. Jsi ohromně talentovaný. Pomýšlím na to, že mě nahradíš jako ředitel laboratoří, až půjdu do penze, a už počítám dny. Všechno závisí na tom, kdo bude u moci, kdo je guvernér.” Zatváří se chápavě. “Posloucháš mě?”

Win ho příliš neposlouchá. Mlčí a má z Hubera divný pocit. Jaký ještě nikdy neměl.

“Věříš mi?”

“Vždycky jsem ti věřil,” odpoví Win.

“Věříš mi teď?” zeptá se Huber s vážnou tváří.

Win odpoví vyhýbavě: “Věřím ti natolik, že jsem s tebou strávil svůj den zdravotní dovolené, Jessie. Tak to děláme tady v téhle pohádkové zemi, když někoho při práci zabijeme. Co ty na to?”

“Už nejsem u protistresové jednotky, příteli. To je ti přece známo.”

“Na tom nezáleží. A ty to víš. Prohlašuji to za oficiální psychologické sezení se zkušeným poradcem, kterého jsem si vybral. Když se někdo bude ptát, řeknu, že jsem právě měl den zdravotní dovolené. No tak, zeptej se mě, jak se cítím.”

“Povídej.”

“Lituji, že bylo nutné použít smrtící sílu,” recituje Win mechanicky. “Jsem tím zdrcený, nemůžu spát. Dělal jsem všechno, abych ho zastavil, ale nedal mi na vybranou. Je to tragické. Byl to ještě kluk, možná se mohl napravit, být pozitivním přínosem pro společnost.”

Huber na něj dlouho zírá, pak řekne: “Budu zvracet.”

“Tak jo. Jsem vděčný, že nezabil Lamontovou. Nebo mě. Mám zlost, že ten bezcenný zmetek to provedl jí i mně. Jsem rád, že je mrtvý a nebude mě žalovat. Nebude ti vadit, když si na chvíli vypůjčím Rake?” Win zvedne obálku, která je vzadu zapečetěná žlutou evidenční páskou s jeho podpisem. “Vyzkouším na jednom dopisu tu její kouzelnou elektrostatickou skříňku nebo ten skvělý software pro obohacení obrazu, který jste právě dostali, popřípadě obojí. To mi připomíná byly na těch penězích, na těch tisíci dolarech v Baptistově kapse nějaké otisky?”

“Už jsme je prověřili v databázi IAFIS. Nic.” Huber vstane, vrátí se ke svému psacímu stolu a posadí se na otočnou židli.

“Co si tedy o tom myslíš?” zeptá se Win. “Nepodařená loupež, nebo něco jiného?”

Huber zaváhá, pak řekne: “Nepřátelé? Je to dlouhý seznam, Wine. Myslím, že teď už sám vidíš tu smutnou pravdu, a byl bych na tvém místě velmi, velmi opatrný na to, co jí řekneš, na co se jí zeptáš. Škoda. Velká škoda, a víš proč? Protože taková nebyla, když začínala. Lamontová byla skutečně třída, dostala spoustu mizerů za mříže, vážil jsem si jí. Řeknu to takhle: slovo etika už zřejmě není v jejím oblíbeném slovníku.”

“Myslel jsem, že vy dva jste dobří přátelé. Přece se ujala tvého syna.”

“Správně, přátelé.” Huber se lítostivě usměje. “V téhle branži nesmíš nikdy připustit, aby lidé věděli, co si o nich skutečně myslíš. Lamontová jistě nemá ani tušení, co si o ní Toby myslí.”

“A co ty?”

“Neschopná a všechnu vinu svaluje na ostatní, včetně Tobyho. Mám mluvit upřímně jako chlap s chlapem? Zůstane to mezi námi, Geronimo? Jde to s ní z kopce,” řekne Huber.

“To je opravdu smutné.”

9

Soudní patolog, který provedl pitvu oběti přejeté vlakem, zemřel o týden později při parašutistickém seskoku, když se mu neotevřel padák.

Kdyby Sykesová neměla před sebou původní složku případu, ani by tomu nevěřila. Nešťastný osud, pomyslí si stísněně. Jako mladé děvče milovala archeologii. Byl to jeden z mála oborů, které ji zajímaly, možná proto, že se nevyučoval ve škole. Zájem však ztratila, když četla o Tutanchamonově hrobce, o kletbách a záhadných úmrtích.

“Před dvaceti lety smrt paní Finlayové,” postěžuje si Winovi do telefonu. “Dva roky předtím ta smrt pod koly vlaku, pak smrt soudního lékaře. Začíná mi to lézt na mozek.”

“Třeba to je náhoda,” míní Win.

“Tak proč byla ta fotka připojená k seznamu svršků paní Finlayové?”

“Možná bychom teď o tom neměli mluvit,” upozorní Win, protože nemá rád mobily a rozhodně nepovažuje hovor přes ně za bezpečný.

Sykesová je sama v malé kanceláři márnice v jedenáctém poschodí vysoké béžové budovy za fakultní nemocnicí UNC Chapel Hill. Je bezradná, zdá se jí, že čím víc se zabývá násilnou smrtí Vivian Finlayové, tím je její oběť záhadnější. Za prvé, její složka zmizela až na soupis svršků, které Vivian údajně měla na sobě, když byla zavražděná; tenisové oblečení se špatnou velikostí. Za druhé, s jejím případem možná nějak souvisí smrt pod vlakem, a teď navíc ten soudní lékař a jeho nehoda při seskoku.

“Jen pár faktů,” dodá Win. “Detaily omez na minimum. Jak zemřel?”

“Neotevřel se mu padák.”

“Tak měli ten padák pořádně ohledat.”

“Co kdybych ti to poslala emailem?” navrhne Sykesová. “Přečti si to sám. A vůbec, kdy se sem vrátíš?”

Připadá si hrozně osamělá, opuštěná. Win je zase s tou státní zástupkyní, o obou se píše v novinových titulcích. Sykesová je toho názoru, že když už se Win zapletl do té střelby, měl by vypadnout z města a přijet jí na pomoc. Je to jeho případ. Vlastně, už to ani tak nevypadá. Ale faktem zůstává, že to je jeho případ. Je typické, že se teď po té senzační události s Lamontovou na tu starou paní zavražděnou před dvaceti lety zapomene. Komu na ní záleží.

“Hned jak to půjde,” odpoví Win neurčitě.

“Vím, že tam máš vážné problémy,” řekne Sykesová tak chápavě, jak jen svede. “Ale je to koneckonců tvůj případ, Wine. A jestli se nevrátím na akademii, TBI si na mě pořádně posvítí.”

“Ať to dopadne jakkoli, dám to do pořádku,” slíbí Win.

Vždycky to slibuje, a zatím nedal do pořádku vůbec nic. Sykesová tráví všechen čas tím, že se s ním vybavuje, místo aby se učila nebo diskutovala s ostatními studenty o tom, co ten den probírali ve škole. Potom je pozadu a dobře nerozumí nejnovější kriminalistické technologii nebo technikám vyšetřování, ani nemá přátele. Když si na to postěžuje, Win jen řekne: Neboj se. Máš mě a já jsem skvělý učitel. A když namítne, že by asi neměla věnovat tolik svého času muži, který by téměř mohl být jejím synem, ujistí ji, že mu na věku nezáleží. Jenže stejně se zajímá o nějakou mladší ženu nebo je posedlý tou státní zástupkyní, Lamontovou, která je tak krásná a chytrá, tedy, možná teď trochu ztratila glanc. Není hezké si to myslet, ale spousta mužů už nechce ženu potom, co byla znásilněná.

Sykesová začne pročítat případ zmíněného soudního lékaře. Jmenoval se Hurt. Pro doktora nevhodné jméno a bylo by to legrační, kdyby to nebylo tak smutné. Spadl z výšky asi patnáct set metrů, utrpěl rozsáhlé poranění hlavy, utrhla se mu část mozku, stehenní kosti měl vražené do pánve, další kosti rozdrcené a zlomené, roztržené orgány. Jedinou zmínkou o padáku je krátký popis od policisty, který byl na místě neštěstí. Prohlásil, že padák byl zřejmě špatně zabalený. Svědci uvedli, že si ho doktor Hurt balil sám. Spekulovalo se o tom, že možná spáchal sebevraždu.

Kolegové a příbuzní potvrdili, že se topil v dluzích a právě se rozváděl, ale prý neměl deprese ani se nechoval divně dokonce se zdálo, že je v dobré náladě. Sykesová slyšela takové bajky už dřív, lidé si nikdy ničeho nevšimnou. Proč asi. Kdyby přiznali, že tu byl sebemenší důvod k obavám, cítili by se provinile, protože se soustředili výlučně na svůj vlastní život a nevěnovali ani chvilku pozornosti někomu jinému. Sykesová vzhlédne, když se ozve zaklepání a otevřou se dveře. Vejde hlavní soudní lékařka, nevýrazná pobledlá žena po padesátce, s babičkovskými brýlemi, ve volném laboratorním plášti, kolem krku stetoskop.

“To je tedy něco,” prohodí Sykesová a významně pohlédne na stetoskop. “Ujišťujete se, že je každý mrtvý, než začnete řezat a pilovat?”

Soudní lékařka se usměje. “Moje sekretářka mě požádala, abych jí vyšetřila plíce. Má začínající bronchitidu. Jen jsem se přišla podívat, jestli něco nepotřebujete.”

To určitě.

“Asi jste tu ještě nepracovala, když zemřel doktor Hurt?” zeptá se Sykesová.

“Nastoupila jsem po něm. O co tu přesně jde? Proč ten nenadálý zájem?” Lékařka pohlédne na dvě složky případů na stole.

Sykesová to nehodlá rozvádět a jenom odpoví: “Několik zdánlivě nesouvisejících úmrtí má možná něco společného. Však to znáte, musíme prověřovat všechno.”

“Prý bylo zcela jasné, že šlo o sebevraždu. Proč to má na starost TBI?”

“Nemá.”

“Takže vy na tom případu nepracujete?” podiví se soudní lékařka.

“Jen vypomáhám. Není to můj případ.” Jako by si to Sykesová musela znovu připomínat. “Jak jsem řekla, jen ověřuji pár věcí.”

“Aha, rozumím. Myslím, že to je v pořádku. Kdybyste mě potřebovala, budu v márnici,” řekne hlavní soudní lékařka a zavře za sebou dveře.

Myslím, že to je v pořádku. Jako by Sykesová byla nějaká skautka.

Potom se znovu zamyslí nad doktorem Hurtem, uvažuje o jeho duševním rozpoložení, o jeho profesionální zdatnosti, o úsilí, které musel vyvinout, pokud trpěl úzkostí a depresemi a už si necenil svého života. Představí si sebe v podobné situaci a je si skoro jistá, že by opomíjela důležité detaily, asi by se příliš nenamáhala pracovat, možná by se o nic nestarala. S tím na paměti se vrátí k onomu neštěstí na kolejích, děsivě mrzačící smrti, k níž došlo na železničním přejezdu na dvouproudové venkovské silnici. Strojvůdce nákladního vlaku uvedl, že když to ráno přibližně v osm patnáct vyjel z ostré zatáčky, uviděl na trati ležet dotyčného tváří dolů a už nemohl včas zastavit vlak, aby ho nepřejel. Oběť se jmenovala Mark Holland, devětatřicetiletý detektiv policejního oddělení v Asheville.

Jeho vdova Kimberly vypověděla, jak citovaly noviny, že manžel opustil jejich dům v Asheville předchozí večer a jel do Charlotte, kde se měl s někým setkat. Nevěděla s kým, ale “souviselo to s prací”. Neměl deprese a nenapadal ji žádný důvod, který by vysvětloval jeho údajnou sebevraždu. Byla velmi dotčená a trvala na tom, že by nic takového neudělal, zvlášť když “ho právě povýšili a těšili jsme se, že založíme rodinu”.

Pitva objevila na hlavě Marka Hollanda tržnou ránu a spodní frakturu (no, není divu), která odpovídala pádu.

Doktor Hurt neměl jen deprese, pomyslí si Sykesová, ale taky asi nebyl dvakrát bystrý, když se spokojil s míněním charlotteského policisty, že Holland přecházel koleje, zřejmě cestou na tajnou schůzku s nějakým svědkem, zakopl, upadl, uhodil se a ztratil vědomí. Doktor Hurt uzavřel případ jako nehodu.

Soudní vědkyně Rachael nebo “Rake”, jak jí Win říká položí dopis na porézní kovovou podložku zvanou přísavná deska. Stiskne vypínač a začne vysávat vzduch v komoře.

Win byl už dřív u toho, jak Rake pracuje s elektrostatickým zobrazovacím systémem, a někdy měli štěstí; nedávno v případu únosu, kdy byla žádost o výkupné napsaná na listu papíru, který zřejmě ležel pod jiným, na nějž si předtím únosce poznamenal nějaké telefonní číslo. To přivedlo policii do pizzerie Papa John, kde si únosce objednal pizzu a zaplatil za ni kreditní kartou. Rake má bílé ochranné rukavice a potěšilo ji, když ji Win ujistil, že se dopisu nedotkl holýma rukama. Až skončí s hledáním protlačeného písma, půjde dopis, který muž s červenou šálou nechal Winovi v Diesel Café, do laboratoře pro otisky prstů, kde bude zpracován s pomocí ninhydrinu nebo nějakého jiného činidla.

“Jak ses měl v Knoxville?” zeptá se Rake, pohledná brunetka, která začínala v laboratoři FBI v Quanticu, ale po jedenáctém září a vlasteneckém zákonu se rozhodla, že nebude pro federální úřad pracovat. “Začneš mluvit s jižanským nosovým přízvukem a hrát na bendžo jako v tom filmu?”

“Vysvobození se odehrává v severní Georgii. V Knoxville neuvidíš žádná bendža, jen samou křiklavě oranžovou barvu.”

“Lovecké vesty?”

“Dresy univerzitního fotbalového týmu.”

Rake pokryje dopis a desku průhlednou zobrazovací fólií, která Winovi připomíná obyčejnou kuchyňskou fólii.

“Wine?” řekne Rake, aniž vzhlédne. “Zní to banálně, ale je mi líto, co se stalo.”

“Díky, Rake.”

Rake nad povrchem několikrát přejede elektrostatickou jednotkou, nazývá ji korona. Win při tom vždy cítí ozon, jako při dešti.

“Je mi jedno, co kdo říká. Udělal jsi správnou věc,” prohlásí Rake. “Nechápu, jak to někdo může zpochybňovat.”

“Ani nevím, že to někdo zpochybňuje,” poznamená Win opět s tím zvláštním úzkostným pocitem.

Rake nakloní podložku a posype celý dokument, pokrytý zobrazovací fólií, tonerem. Přitom dodá: “Slyšela jsem to v rádiu během pauzy na kávu.”

Elektrostatický náboj rozptýlí zrníčka toneru do rýh, pouhým okem neviditelných, na ta místa na papíru, kde při psaní vzniklo mikroskopické poškození.

“Pokračuj. Mluv,” vyzve ji Win, i když mu je už všechno jasné.

Podvedli ho.

“Lamontová prohlásila, že se to bude vyšetřovat, jako by ta střelba nebyla oprávněná. Zítra z toho bude velká zpráva a už teď tomu dělají reklamu s ukázkami.” Podívá se na Wina a dodá: “Není to nevděk?”

“Nejspíš jsem to čekal,” odpoví Win, zatímco přihlíží, jak začínají vystupovat slabé černé skryté obrazy, části slov, nezřetelné.

Rake stále není spokojená, ukáže na něco na výhrůžném dopise, který muž s červenou šálou nechal Winovi, a prohlásí: “Myslím, že raději zkusíme 3D zobrazení.”

*

Toby Huber sedí na balkoně v hotelu Winnetu Inn v South Beach v Edgartownu, kouří jointa a dívá se na oceán, na lidi v dlouhých kalhotách a bundách procházející se po pláži.

“Určitě to je pryč, nevím, kde to může být,” řekne do mobilu podrážděně, ale v příjemném omámení. “Mrzí mě to. Ale teď už na tom stejně nezáleží.”

“O tom ty nerozhoduješ. Snaž se pro jednou přemýšlet.”

“Hele. Už jsem ti to přece říkal, ne? Muselo to být tehdy, když jsem všechno vyhodil v pytlích na odpadky. A myslím opravdu všechno, jídlo z lednice, pivo, všechno. Dokonce jsem to smetí odvlekl asi pět mil daleko do kontejneru za… za nějakou restaurací, už si ani nepamatuju, která to byla. Bože, je tady příšerná zima. Díval jsem se znovu a znovu a nikde to není. Radši se uklidni, než tě z toho raní mrtvice…”

Ozve se zaklepání, dveře pokoje se otevřou a vejde uklízečka. Poleká se, když se Toby vynoří z balkonu a zlostně se na ni podívá.

“Nerozumíte snad tomu, co znamená Nerušit!” zařve na ni vztekle.

“Promiňte, pane. Na dveřích není žádná cedule.” Uklízečka se rychle vytratí.

Toby se vrátí na balkon, potáhne z marihuanové cigarety a téměř zaječí do telefonu: “Padám odtud. Jasný? Někam do tepla. Je tu děsná nuda. Už jsem toho pro tebe udělal dost a doufám, že se to vyplatí.”

“Ne tak rychle. Bude podezřelé, když najedou odletíš do L. A. Ještě pár dní tam zůstaň. Musíme se ujistit, že to není někde, kde se to může najít a způsobit nám spoustu nepříjemností. Mysli, Toby!”

“Jestli to někde je, bude to pořád v tom zatraceným bytě. Já nevím…” Najednou ho něco napadne. Není si jistý, jestli se díval pod postel, zmíní se o tom a dodá: “Víš, když jsem to četl, mohl jsem to tam strčit. Proč se po tom nepodíváš sám, sakra?”

“Už jsem se díval.”

“Tak proč tolik vyvádíš, podívej se znovu!”

“Mysli! Kde jsi to měl naposled? Určitě jsi to nenechal v kanceláři…”

“Už jsem ti říkal. Vzal jsem to s sebou, to vím stoprocentně, protože jsem si to četl.”

“Neříkal jsem ti, abys to vzal proto, aby sis to mohl číst!”

“Jo, to slyším už asi posté, tak si to klidně můžeš odpustit, jo?”

“Dal jsi to do auta, odvezl jsi to? Co? Četls to v posteli? Aby sis mohl prohlížet ty zatracené fotky? Ty nejsi normální! Kdes to měl naposled?”

“Buď už zticha, chováš se jako hysterická stará panna. Nemůžu to pořád hledat. Tak si posluž sám, hledej třeba do soudného dne. Možná jsem to přehlédl, jasný? Měl jsem to na nejrůznějších místech, když jsem tam byl. V zásuvce, možná na posteli, pod polštářem. Jednou jsem to měl v koši na špinavý prádlo. Anebo to možná bylo v sušičce…”

“Toby, víš určitě, že sis to nevzal s sebou do Vineyardu?”

“Kolikrát se ještě budeš ptát! Beztak tím nic nezměníš. A i kdyby se to ztratilo? Stejně nic nevyšlo tak, jak mělo.”

“Jenže my nevíme, jestli to zmizelo, že ano? A to je problém, velmi vážný problém. Měl jsi to nechat někde, kde by se to našlo. Poslední věc, kterou jsi měl před odchodem udělat. Ale ty ne. Ignoroval jsi moje příkazy.”

“Tak to nejspíš skončilo ve smetí. A co? Asi jsem to vyhodil, když jsem uklízel.” Toby si dá dalšího sluka. “Hele, měl jsem spoustu jiných starostí. A on se pořád ptal na ty prachy, chtěl, abych mu je radši dal předem, a já řekl, že mu dám předem polovinu, a tobě pak trvalo věčnost, než jsi mi je přinesl…”

“Prokristapána, jak jsem mohl přijít k někomu takovému jako ty?”

Toby zadrží kouř v plicích, pak ho pomalu vyfoukne. “Protože máš kliku. Aspoň zatím. Ale to se může změnit, jak víš.”

Rake je ponořená do softwarového světa pixelů, ze souřadnic a histogramů, zvětšuje, přibližuje, otáčí objekt, mění úhly světla, vlastnosti odrazu, zaostřuje kontury, zatímco Win sleduje velkou plochou obrazovku a dívá se na stínovité tvary ve zvětšené 3D podobě.

Začíná rozeznávat slovo, možná nějaká čísla.

“Je to e, r a v, malá písmena?” hádá Win. “A tři a devadesát šest?”

Je toho víc. Rake pokračuje v úpravách, objevují se další slova a čísla. Vypadají zvláštně, téměř se překrývají.

“Je tam víc než jedna vrstva propsaného písma?” uvažuje Win.

“Myslím si to,” potvrdí Rake. “Mohou to být otisky různých poznámek nebo různých listů z jednoho poznámkového bloku. Napíšeš si poznámku, utrhneš stránku, napíšeš další a tlak tužky nebo pera na papír je dost silný, aby se písmena vryla ještě do několika následujících listů.”

Rake dál pracuje na počítači a za chvíli mohou rozeznat slova: tříletá exkluzivita na trhu a okay, částečně překrytá dalšími, což naznačuje, že to byla jiná poznámka na jiném listu papíru: 8,96 $ a zřejmě vyšší oproti původnímu odhadu 6,11 $.

10

Monique Lamontová sedí v kuchyni z mramoru a třešňového dřeva v Mount Vernon Street v Beacon Hill, jedné z nejdražších a nejžádanějších adres v Bostonu. Popíjí svůj první dnešní martini koktejl, s vodkou Grey Goose, olivou plněnou papričkou a ve sklenici, kterou dala vychladit do ledničky.

Je oblečená v džínsech a volné denimové košili. Tepláky, které měla předtím na sobě, leží v popelnici za cihlovým komplexem z devatenáctého století, v němž byl její byt bezpečně utajen až do dnešního rána, kdy Sammy prozradil jeho polohu strážníkům. Trval na tom, aby celou oblast hlídali policisté, a důrazně jí kladl na srdce, aby se prozatím nevracela do svého cambridgeského domu ne že by se jí chtělo. Stále bude mít před očima zadní vchod, schránku na klíče, kanystr benzinu. Stále ho bude vidět ve své ložnici, jak jí pistolí míří na hlavu, dělá si, co chce, a přizpůsobuje ji ke svému obrazu odporné nečisté stvoření, nula, nikdo.

“Jenom lituju, že jsem ho nezabila sama,” prohlásí Lamontová.

Huber sedí naproti u stolu a pije druhé pivo. Jen s obtížemi se mu daří dívat se jí do očí, pohled mu těká, jako by jeho oční svaly náhle zachvátila křeč.

“Musíš se přes to přenést, Monique,” konejší ji. “Vím, že se mi to snadno řekne. Ale neuvažuješ jasně, to za těchto okolností asi ani nejde.”

“Buď zticha, Jessie. Kdyby se to stalo tobě, skučel bys jako pes. Pak bys pochopil, co je empatie.”

“Takže ti pomůže, když zničíš všechno ostatní ve svém životě? Neměla jsi jim říkat o tomhle bytě.”

“A co jsem měla dělat? Odmítnout policejní ochranu, když nevím, kdo za tím vším stojí, kdo ho na mě poslal?”

“Nevíme, jestli ho někdo poslal.”

“Ubytovat se v hotelu? Vejít do recepce a najít tam smečku reportérů, kteří se už nemůžou dočkat, až mě začnou trhat na kusy?”

“Ty sama ses obrátila na média,” připomene Huber vážně. Očima bloudí po místnosti chladným, kalkulujícím pohledem. “Teď musíme vzít to svinstvo, cos do něj šlápla, a udělat z něj kaviár.”

Huber má ty nejhorší metafory a přirovnání ze všech lidí, které Lamontová zná. Oboří se na něj: “Proč jsi mu to dovolil? Mohl jsi mu říct, že laboratoř dokumentů je zavalená prací, že tam Rachael není, nemá čas, cokoli. Byla to hloupost, Jessie.”

“Win měl do kriminalistické laboratoře vždycky zvláštní přístup. Je příliš chytrý. Kdybych se začal vymlouvat, hned by věděl, že něco není v pořádku. Věří mi jako otci.”

“Pak není tak chytrý, jak si myslíš.” Lamontová dopije martini do poslední kapky a sní olivu.

“A ty jsi harvardský snob.” Huber vstane, otevře ledničku, vezme láhev Grey Goose, vychlazenou sklenku, namíchá jí další koktejl, na olivu zapomene.

Lamontová se podívá na sklenku, kterou před ni postavil, a hledí na ni tak dlouho, až si Huber vzpomene na olivu.

“Víš, jaké má ten chlap IQ?” zeptá se Huber skloněný k ledničce. “Vyšší než ty a já dohromady.”

Lamontové se znovu před očima nemilosrdně odvíjí ta scéna Win se k ní sklání, podává jí své sako, vyzývá ji, aby zhluboka dýchala. Vidí ji nahou, bezmocnou a poníženou.

“Jenom není schopen dělat testy, to je největší problém,” pokračuje Huber a otevře si další pivo. “Střední školu dokončil se skvělými známkami, byl mluvčím třídy, s nejlepšími předpoklady k úspěchu, nejlépe vypadal, ve všem byl nejlepší, až na jednu maličkost. Nezvládl testy na vysokou. Pak, po bakaláři, nezvládl přijímací testy na magistra ani testy na práva. Nedovede dělat testy. Něco se s ním při tom stane.”

Win se v Globe neukázal. Vzepřel se jí. Nemá k ní žádnou úctu, poté co ji viděl…

“Slyšel jsem, že někteří lidé jsou takoví.” Huber se zase posadí. “Geniální, ale nedovedou dělat testy.”

“Jeho nezpůsobilost pro studium mě nezajímá,” odsekne Lamontová. “Co přesně zjistil v laboratoři?” Po vodce má jazyk ztěžklý, méně mrštný, myšlenky nesoustředěné. “Anebo co si myslí, že našel?”

“Pravděpodobně neví, co to znamená. Stejně nemůže nic dokázat.”

“Na to se neptám!”

“Poznámky z telefonního rozhovoru s mým makléřem.”

“Panebože.”

“Neboj se. Nenajdou žádné otisky, nic, co by ten dopis spojovalo se mnou. Jestli se v něčem opravdu vyznám, je to forenzní věda,” ušklíbne se Huber. “Win si patrně myslí, že jde o tebe. Že za tím vším stojíš ty. Anebo si myslí, že to udělal Roy, který ho nazval míšencem.” Zasměje se. “To ho určitě pořádně vytočilo.”

“To byl další z tvých impulzivních, vysoce riskantních nápadů.”

Huber se jí na nic neptal, prostě to udělal. Řekl jí to až potom, protože je přesvědčen, že čím víc toho bude vědět, tím víc bude do toho zapletená. To byla vždy jeho strategie.

“Dopadlo to přesně tak, jak jsem předpovídal.” Huber se napije piva. “Vyhrožuješ mu, urážíš ho, snažíš se ho odradit od případu a on se do něj tím víc zakousne, jako pitbul.”

Lamontová mlčí, popíjí koktejl, neví jak dál.

Nakonec řekne: “To nebylo nutné. Stejně je jako pitbul.”

“Chyba byla, že jsi s ním chtěla mluvit osobně, a ne po telefonu. Mělas ho nechat v Knoxville.” Huber se na chvíli odmlčí, ve tváři mu zacuká sval. “Zřejmě máš pro něj slabost. Aspoň to tak vypadá.”

“Jdi k čertu, Jessie.”

“Samozřejmě, bylo štěstí, že tam přišel. Prozřetelnost, tvůj strážný anděl, osud, cokoli chceš,” pokračuje Huber nešetrně, bezcitně. “Win se naštval a rozjel se k tobě domů. Jak se ukazuje, moje malá intrika pomohla nám všem. Pořád žiješ, Monique.”

“Neříkej to tak zklamaně.”

“Monique…”

“Nežertuju.” Lamontová se mu pevně zadívá do očí, neuhýbá pohledem a přitom si uvědomuje, že Hubera nenávidí, přeje mu bolest, neštěstí, chudobu, smrt. Dodá: “Nechci Tobyho zpátky. Je k ničemu. S tou laskavostí jsem skončila. Skončila jsem se všemi laskavostmi.”

“Stejně pro tebe pracuje nerad.”

“Mám tě plné zuby, Jessie. Už dlouho.” Vodka ji zbavuje zábran. Huber může táhnout k čertu. “Řekla jsem ti, že se na tom už nebudu podílet. A myslím to smrtelně vážně. Nestojí to za to.”

“Ale stojí. Máš, co chceš, Monique. Co si zasloužíš,” prohlásí Huber a není pochyb o tom, jak to myslí.

Lamontová na něj šokovaně zírá. “Co si zasloužím?”

Huber jí pohled opětuje.

“Tohle si zasloužím? Říkáš, že si tohle zasloužím! Ty parchante!”

“Myslel jsem tím, že tvrdě pracuješ a měla bys za to něco dostat.” Tentokrát jeho oči netěkají po místnosti. Dívají se na ni, prázdné, bezvýrazné.

Lamontová se dá do pláče.

Je úplná tma, měsíc je v novu.

Win otevře dveře starého babiččina buicku. Zastavil uprostřed silnice a dívá se, jak se Miss Dog znovu bezcílně potuluje a reflektory se odrážejí v jejích starých slepých očích.

“Tak dost. To stačí,” řekne si Win rozzuřeně. “Pojď sem, děvče,” přemlouvá psa a hvízdne. “Pojď ke mně, Miss Dog. Co zas děláš na ulici? Zapomněla ta ženská zavřít dveře? Nebo tě pustila ven a je líná zvednout svůj tlustej zadek a podívat se, jestli ses dostala zpátky? Vykopl tě zas ten její odporný zeť?”

Miss Dog svěsí ocas a skloní hlavu. Přitiskne se na břicho, jako by něco provedla. Win ji jemně zvedne, dál k ní mluví, ačkoli neví, jestli ho vůbec slyší. Naloží ji do auta, rozjede se a přitom psovi vysvětluje, kam půjde a co bude dál. Možná ho slyší, možná ne. Olízne mu ruku. Win zaparkuje za babiččiným domem, kde vítr něžně rozeznívá zvonkohry. Noc je jasná, chladný vzduch se téměř ani nepohne, zvonkohry tiše cinkají, jako by vyprávěly tajemství. Odemkne zadní dveře, s Miss Dog přehozenou přes rameno jako chlupatý pytel brambor.

“Babi?”

Jde po zvuku televize.

“Babi? Máme nový přírůstek do rodiny.”

Sykesová telefonuje už přes hodinu, stále ji přehazují od jednoho pamětníka ke druhému. Třiadvacet let je celá věčnost. Zatím si nikdo z ashevilleského policejního oddělení na detektiva Marka Hollanda nevzpomíná.

Jede na západ ke Knoxville a světla aut v protisměru ji rozčilují, připomínají jí, jak odporné je stárnout. Oči jí už pořádně neslouží, nepřečte jídelní lístek bez brýlí, za šera je prakticky slepá. Zatracené aerolinky. Zatracené zpožděné a zrušené lety. Jediné auto, které v půjčovně zbylo, čtyřválec, je čiperné asi jako mrož.

Vyvolá další číslo.

“Pokouším se sehnat detektiva Jonese,” řekne muži, který zvedne telefon.

“Už je to dost dávno, co mi tak někdo řekl,” odpoví hlas přívětivě. “Kdo volá?”

Sykesová se představí, pak se zeptá: “Pokud vím, pane, byl jste v osmdesátých letech detektivem u policie v Asheville a potřebovala bych vědět, jestli si pamatujete na jiného detektiva, Marka Hollanda.”

“Ne moc dobře, protože byl detektivem jen pár měsíců, když byl zabit.”

“Co o tom víte?”

“Jen to, že jel do Charlotte údajně vyslechnout nějakého svědka v případu loupeže. Jestli chcete znát můj názor, nebyla to žádná nehoda. Myslím, že si jen nechtěl vzít život na místě, kde by to musel vyšetřovat někdo od nás.”

“Netušíte, proč si chtěl vzít život?”

“Jak jsem slyšel, podváděla ho žena,” odpoví Jones.

Babička spí vsedě na pohovce v dlouhém černém županu, dlouhé bílé vlasy rozpuštěné a rozprostřené na polštáři. V televizi si Clint Eastwood vyřizuje s někým účty se svou velkou nebezpečnou puškou.

Win postaví Miss Dog na zem a ta okamžitě položí hlavu babičce do klína. Zvířata na ni vždy takhle reagují. Babička otevře oči, podívá se na Wina a vztáhne k němu ruce.

“Drahoušku.” Políbí ho na tvář.

“Zase jsi neměla zapnutý alarm. Nemám tedy jinou možnost, než ti dát hlídacího psa. Tohle je Miss Dog.”

“Vítej, má přítelkyně Miss Dog.” Babička psa pohladí a jemně ho zatahá za uši. “Neboj se, Miss Dog. Ta zlá ženská tě tu nenajde. Vidím ji jasně před sebou, chybí jí pár zubů, že?” Dál hladí psa. “Neboj se, maličká,” pokračuje rozhořčeně. “Znám způsoby, jak si to s takovými lidmi vyřídit.”

Když někdo zachází špatně ze zvířaty a vzbudí tím její hněv, babička se vydá ven na jednu ze svých tajemných výprav pozdě v noci a hodí na dvorek dotyčné zlé osoby 999 centů, úplatek staré bohyni Hekaté, která s takovými krutými lidmi už zatočí.

Miss Dog tvrdě usne v jejím klíně.

“Bolí ji kyčle,” mluví dál babička. “Artritida. Problémy s dásněmi, bolest. Smutek. Ta velká, nešťastná žena na ni pořád křičí, není to hodný člověk, zachází se psem stejně jako sama se sebou. Hrozné. Chudáček.” Stále hladí psa, který tiše pochrupuje. “Vím o tom všechno,” řekne pak Winovi. “Je toho plná televize, ale ty jsi v právu.” Vezme ho za ruku. “Pamatuješ si, jak jednou tvůj otec zbil toho muže, který bydlel o tři ulice dál?” Ukáže tím směrem. “Neměl jinou možnost.”

Win si není jistý, jestli ví, o čem babička mluví, což není nic nového. Její svět nebývá vždy pochopitelný nebo logický.

“Byly ti čtyři roky a syn toho muže osmiletý tě povalil na zem, začal tě kopat, ošklivě ti nadával, ošklivě nadával tvému otci, rasistické nadávky, a když se to tvůj otec dozvěděl, šel do jejich domu, a bylo to.”

“Otec si začal?”

“Ne. Ale ukončil to. To se stává. A ty jsi v právu. Když půjdeš zpátky a rozhlédneš se, najdeš nůž.”

“Ne, babi. Byla to pistole.”

“Je tam nůž. Však víš, s rukojetí s takovou tou věcí.” Babička něco nakreslí ve vzduchu. Možná myslí nůž s chráničem prstů, jako dýka. “Podívej. Za to, že jsi ho zabil, se nesmíš obviňovat. Byl to nedobrý člověk, ale je tu ještě jeden. Horší. Zlý. Dnes ráno jsem si namazala na koláč ten med od tebe. Tennessee je čisté místo se spoustou dobrých lidí, ne nutně s dobrou politikou, ale s dobrými lidmi. Včely politika nezajímá, proto se jim tam líbí a vesele vyrábějí svůj med.”

Win se zasměje a vstane. “Myslím, že brzy pojedu do Severní Karolíny, babi.”

“Ještě ne. Máš tu nedokončenou záležitost.”

“Zapneš si prosím to poplašné zařízení?”

“Mám svoje zvonkohry. A Miss Dog,” připomene babička. “Dnes je Měsíc ve spojení s Venuší, vstoupil do znamení Štíra. Je spousta nedorozumění, drahoušku. Tvé vnímání je zastřené, ale to se brzy změní. Vrať se do jejího domu, najdeš tam, o čem mluvím, a ještě víc.” Zahledí se do dálky. “Proč vidím malou střechu s trámy? A úzké schodiště, snad z překližky?”

“Asi proto, že jsem ti ještě pořád neuklidil v podkroví,” řekne Win.

11

Příští ráno Sykesová a ředitel Národní forenzní akademie Tom lezou v trávě v podřepu jako krabi a sbírají mosazné nábojnice.

Na střelnici knoxvilleského policejního oddělení si po sobě musí uklidit každý, bez ohledu na postavení, a také se očekává, že se všichni budou chovat tak, aby si zasloužili privilegium studia na akademii. To, že budou navštěvovat přednášky, se rozumí samo sebou. Sykesová je nevyspalá a zasmušile pozoruje své spolužáky, patnáct mužů a žen v modrých pracovních kalhotách, tričkách s límečkem a čepicích, jak ukládají střelné zbraně a náboje na golfový vozík. Končí vyučovací hodina, kdy od osmi analyzovali trajektorie a vystřelené nábojnice, označovali důkazy oranžovými praporky a pořizovali fotografie, jako to dělají na místech činu.

Sykesová se cítí ponížená, deprimovaná a je si jistá, že se jí ostatní studenti straní, neváží si jí. Určitě ji pokládají za nespolehlivou vyšetřovatelku, která se objeví, jen když se děje něco zábavného jako střelba z AK47, glocku nebo odstřelovačky kalibru 12, která dokáže zničit ty hnusné parchanty, jak Sykesová říká terčům. Je mnohem uspokojivější udělat díru do papírového gangstera, který na vás míří pistolí, než být skutečným terčem. Sykesová s cinknutím hodí několik mosazných nábojnic do umělohmotného kbelíku, o nějž se dělí s Tomem. Vzduch je vlhký a těžký, vzdálené Kouřové hory jsou zamlžené, jako by dělaly čest svému jménu.

“Zatím to pro knoxvilleskou policii nevypadá dobře,” vysvětluje Sykesová a přitom jí pot stéká do očí.

“Včera jsme probírali hrubou sílu a tvary poranění,” připomene Tom důrazně. Cinkne další nábojnice.

“To je zvláštní,” poznamená Sykesová, rozhrne trávu a sebere další nábojnici. “Právě to ji zabilo. Hrubá síla.” Cink. “A měla poranění určitého tvaru.” Cink. “Win říká, že měla v lebce proražené díry, jako by ji někdo tloukl kladivem.” Cink. “Takže se učím, i když jsem zmeškala přednášku.”

“Zmeškala jste smrt po předávkování drogami. Syndrom náhlého úmrtí kojence. Týrání dětí,” pokračuje Tom a přitom leze v trávě a hází do kbelíku další nábojnice.

“Víte, že to doženu.” Ale s jistotou to tvrdit nemůže a Win tu není, aby jí pomohl.

“Budete muset.” Tom vstane, protáhne si záda, jeho mladá tvář je vážná, možná vážnější, než jak se skutečně cítí.

Není takový drsňák, jak předstírá. Sykesová to ví. Viděla ho, když si hrál se svými dětmi.

“Jak je to přesně s tou knoxvilleskou policií?” zeptá se pak Tom.

Sykesová mu začne vyprávět o sklepě Jimmyho Barbera, o složce případu, kterou neměl právo si odnést domů a která teď není k nalezení, o neuvěřitelně nedbalém a neschopném vyšetřování neuvěřitelně odporné vraždy. Mluví trochu dramaticky, zaujatě, v naději, že Tom pochopí, jak je důležité to, co dělá, a nebude se soustřeďovat na to, co nedělá.

“Nechci nikoho pomlouvat,” dodá Sykesová omluvně. “Ale co kdybych toho všeho nechala a vykašlala se na to? Já i Win?”

“Jen se ho nezastávejte. Je odpovědný sám za sebe. Kdoví, jestli ho tu ještě někdy uvidíme. A je to jeho případ, Sykesová. Přidělilo mu ho jeho oddělení.”

Možná to je jeho případ, ale jí to tak nepřipadá. Má pocit, že všechnu práci dělá sama.

“A knoxvilleskou policii to nijak nepoškodí. Stalo se to už dávno, Sykesová. Kriminalistika se za posledních dvacet let výrazně změnila. Tehdy měli k dispozici jen policejní techniky, kteří ohledávali místo činu. Nic takového…” Rozhlédne se po svých studentech.

“Stejně, nemyslím si, že se k tomu můžu otočit zády a odejít od toho,” namítne Sykesová.

“Studenti naší akademie od ničeho neodcházejí,” řekne Tom téměř laskavě. “Něco vám povím. Zítra při přednášce o střelných ranách budeme pracovat s balistickými želatinovými figurínami.”

“Ano, jistě.” Sykesová ráda střílí na želatinové lidi, jak jim říká, ještě raději než na ty hnusné parchanty.

“To není tak zásadní jako některé jiné věci, proto vás můžu omluvit a najít později nějakou chvilku, kdy byste se vrátila na střelnici. Ale celý příští týden budeme mít analýzu vzorů krvavých skvrn. To zameškat nesmíte.”

Sykesová si sundá tmavomodrou čepici, otře si z čela pot a přitom sleduje ostatní studenty, jak odcházejí ke klubovně, k dodávkám, ke své budoucnosti.

“Dám vám volno do pondělka,” dodá ředitel.

*

“Nic,” hlásí Win, když schází po skřípajících dřevěných schodech a přitom vzpomíná, jak hlasitě vrzaly před pár dny, kdy se mu změnil celý život.

“Vždyť jsem ti to říkal. Skutečně jsme si hráli na detektivy a po té události jsme všechno prohledali,” ozve se Sammy z vysokého ušáku u krbu skrytého za zástěnou z barevného skla. “Nikde jinde v domě nebyl. Shoduje se to s tím, co říkala. Objevil se za ní, přinutil ji vyjít do ložnice a tím to skončilo, díky tobě.”

“Bohužel neskončilo.” Win se rozhlédne kolem sebe.

Vášeň Lamontové pro sklo se neomezuje jen na její kancelář. Něco takového ještě nikdy neviděl. Všechna svítidla jsou stejného typu jako lustr, který rozbil v její ložnici; exotická polokoule visící na řetězu z tepaného železa, ručně malovaná sytými barvami, s podpisem Ulla Darni, příšerně drahá. Jídelní stůl je ze skla a všude jsou křišťálové mísy, figurky, zrcadla z uměleckého skla a vázy.

“Víš, co myslím.” Sammy pomalu vstane a vzdychne si, jako by se únavou nemohl hýbat. “Bože, ach bože. Potřebuju nová záda. Už jsi spokojený? Můžeme jít?”

“Má garáž,” připomene mu Win.

“Tam jsem byl. Nic.”

“Já tam nebyl.”

“Jak si přeješ,” zabručí Sammy s pokrčením ramen a vyjdou ze dveří.

Na konci devatenáctého století to byl přístřešek pro kočáry, cihlový, s břidlicovou střechou, teď stojí trochu omšelý pod větvemi starého dubu. Sammy vyndá klíč od postranního vchodu, pak zjistí, že je zámek rozbitý, dveře vypáčené.

“Takhle to nebylo, když jsem to kontroloval…” Sammy vytáhne zbraň. Win už má svou v ruce.

Sammy rozrazí dveře, až udeří do zdi, skloní pistoli, pak ji vrátí do pouzdra. Win skloní svou pistoli ráže .357, zůstane stát ve dveřích, rozhlíží se, všímá si olejových skvrn na betonu, stop od špinavých pneumatik, všeho, co byste v garáži očekávali. Na panelu s kolíky visí obvyklé domácí a zahradnické náčiní a v rohu stojí sekačka na trávu, trakař a plastový galonový kanystr na benzin, poloplný.

“Nezdá se, že by ten kanystr pocházel odtud,” prohodí Sammy.

“Nikdy mě to ani nenapadlo,” odpoví Win. “Když máš v plánu podpálit nějaký dům, obvykle si přineseš vlastní katalyzátor.”

“Pokud to neudělá někdo z domu, jako při rodinných sporech. Už jsem takových případů viděl dost.”

“Jenže tohle není ten případ. Roger Baptista rozhodně neřešil rodinné spory,” namítne Win, zatímco si prohlíží provaz visící ze stropu s odhalenými trámy: vysouvací schůdky.

“Tohle jsi kontroloval?” zeptá se.

Sammy sleduje směr Winova pohledu, pak řekne: “Ne.”

Okna velkolepého tudorovského domu se lesknou na slunci, jasně modrá řeka Tennessee se půvabně vine v obou směrech, až kam Sykesová dohlédne. Vystoupí ze svého starého VW Rabbit a pomyslí si, že v denimovém kalhotovém kostýmu vypadá jako realitní agentka středního věku.

Obchodník, jemuž teď patří dům, kde zavraždili Vivian Finlayovou, není doma, jak se Sykesová ujistila. Zajímalo by ji, jestli se mu někdo obtěžoval říct, že v jeho honosném domě byla před dvaceti lety ubita k smrti třiasedmdesátiletá žena. Pokud to ví, je mu to zřejmě jedno. To je nepochopitelné. Sykesová by nebydlela v domě, kde byl někdo zavražděn, i kdyby jí ho dali zadarmo. Začne dům obcházet a přitom přemýšlí, jak se vrah paní Finlayové asi dostal dovnitř.

Je tu hlavní vchod, na obou stranách domu spousta oken, ale jsou malá a těžko si lze představit, že by někdo lezl do okna uprostřed čtvrti za bílého dne. Další dveře blíž k zadní části domu zřejmě vedou do suterénu, pak směrem k řece jsou ještě jedny dveře a postranními okny je vidět do hezké moderní kuchyně s nerezovými spotřebiči a spoustou kachlíků a žuly.

Sykesová stojí na zadní zahradě, dívá se na květiny, zelené stromy a nízkou zídku z říčního kamene, za níž je přístaviště a řeka. Kolem s burácením projíždí motorový člun táhnoucí vodního lyžaře. Sykesová vyvolá číslo, které si uložila do mobilu cestou sem z přednášky na akademii, možná poslední, jíž se zúčastnila.

“Sportovní klub Sequoyah Hills,” ozve se zdvořilý hlas.

“Administrativní kancelář, prosím,” požádá Sykesová, a když je přepojena, řekne: “To je Missy? Dobrý den. Tady zase zvláštní agentka Delma Sykesová.”

“Dobrý den. Zatím jsem zjistila následující,” odpoví Missy. “Vivian Finlayová byla členkou od dubna 1972 do října 1985…”

“Do října? Zemřela přece v srpnu,” přeruší ji Sykesová.

“V říjnu její příbuzní zřejmě členství teprve zrušili. Tyhle věci mohou chvíli trvat, lidé si na to ani nevzpomenou.”

Sykesová se cítí trapně. Co ví o sportovních klubech nebo členstvích jakéhokoli typu?

“Měla plné členství,” vysvětluje dál Missy. “To znamená, že zahrnovalo tenis i golf.”

“Co ještě máte v té složce?” zeptá se Sykesová. Posadí se na zídku s přáním, aby měla výhled na vodu nejen na cizím pozemku nebo o dovolené. Je jistě skvělé mít tolik peněz, že si můžete opatřit vlastní kus řeky.

“Nerozumím.”

“Myslím staré rozepsané účty, které by mohly obsahovat detaily o tom, co a kde nakupovala. Například jestli si někdy koupila tenisové oblečení v klubové prodejně.”

“Účetní záznamy nevyhazujeme, ale neuchováváme je tady v kanceláři. Máme sklad…”

“Potřebuju její staré účty, všechny z pětaosmdesátého.”

“Panebože, hledat v účtech starých dvacet let. To může trvat…” Údiv a hlasitý povzdech.

“Pomůžu vám hledat,” nabídne se Sykesová.

Horní patro v garáži Lamontové bylo přestavěno na hostinský pokoj, který vypadá nepoužívaný až na stopy bot a trochu hlíny zanechané na tmavohnědém koberci. Hodně velké nohy, jak si Win všimne. Dva různé vzory podrážek.

Stěny jsou vymalované béžovou barvou a visí na nich několik signovaných grafik plachetnice, mořské krajinky. Je tu jedna postel s hnědým přehozem, noční stolek, malý toaletní stolek, otáčecí křeslo a psací stůl, na němž není nic než psací podložka, lampa se zeleným sklem a mosazný nůž na dopisy vypadající jako dýka. Nábytek je z levného javoru. Malá koupelna, kam se sotva vejde pračka se sušičkou, je bezvadně uklizená a čistá a také vypadá nepoužívaně, samozřejmě až na otisky bot po celém koberci.

“Co tam máš?” zavolá Sammy dole pod vysouvacími překližkovými schůdky. “Mám jít nahoru?”

“Není třeba a není tu ani místo,” odvětí Win a přitom se dívá otvorem na temeno Sammyho šedivějící hlavy. “Nezdá se, že by tu někdo bydlel nebo pracoval. Anebo pokud ano, odstěhoval se a důkladně uklidil. Ale je jisté, že někdo, možná víc než jeden člověk, tudy prošel.”

Win vyndá z kapsy latexové rukavice, navlékne si je a začne otevírat všechny zásuvky. Klekne si a dívá se pod toaletní stolek, pod postel, cosi mu říká, aby hledal všude, i když neví co. Ale je jisté, že byt někdo navštívil zjevně poté, co byl pečlivě uklizen a vyluxován. Proč? A kdo dole vypáčil zamčené dveře? Přišel sem někdo potom, co byla Lamontová málem zavražděna, a jestli ano, co ten člověk hledal? Win otevře šatnu, nahlédne do skříněk pod výlevkou a umyvadlem v kuchyňce a koupelně, pak zůstane stát uprostřed obývacího pokoje a znovu se rozhlíží, až jeho pozornost upoutá sporák. Přistoupí k němu a otevře dvířka trouby.

Na spodní mřížce leží tlustá manilová obálka s ručně psanou adresou kanceláře státní zástupkyně a knoxvilleskou zpáteční adresou, se spoustou známek spěšně nakřivo nalepených, vyšší poštovné, než je třeba.

“Ježíšikriste,” vydechne.

Obálka je rozříznutá a Win krátce pohlédne na nůž na dopisy položený na stole, na ten, co mu připomíná dýku. Vytáhne z obálky objemnou složku sepnutou gumičkami.

“To snad není pravda!” vykřikne.

Na vysouvacích schůdcích zaduní Sammyho kroky.

“Ta složka. Měla ji tu celou dobu.” Ale najednou si tím není tak jistý. “Anebo někdo ji tu měl.”

“Co?” V otvoru se objeví Sammyho udivená tvář.

“Složka případu Finlayové.”

Sammy už výš nevystoupí, přidrží se provazového zábradlí a znovu opakuje: “Co?”

Win zvedne složku. “Měla ji tu tři zatracené měsíce. Dřív, než jsem začal chodit na akademii, dřív, než mě tam vůbec poslala. Kristepane.”

“To nedává smysl. Jestli jí to poslala knoxvilleská policie, nezmínili by se o tom, když jsi začal složku hledat?”

“Žádné jméno.” Win si znovu přečte nálepku. “Jen adresa, kterou neznám. Razítko je z desátého června. Směrovací číslo 37921, Western Avenue oblast Middlebrook Pike. Počkej.”

Zavolá Sykesové, a když dostane odpověď, poněkud se uklidní jako vždy, když všechno do sebe zapadá. Zpáteční adresa je Jimmyho Barbera.

“Zdá se, že ta jeho vulgární žena prohledala sklep dávno před tebou,” řekne Win Sykesové. “Poslala složku Finlayové sem, kde ji někdo schoval do kamen.”

“Cože? Ta mrcha mi lhala!”

“Přijde na to. Řeklas jí někdy, co přesně hledáš?” zeptá se Win. Ticho.

“Sykesová? Jsi tam? Řeklas jí to?”

“Vlastně ne,” přizná Sykesová.

V půl třetí Win zaparkuje babiččin starý buick za jejím domem. Teď může vidět zvonkohry za denního světla, jejich dlouhé duté rourky se houpají na stromech a okapech a nepůsobí zdaleka tak magicky jako v noci.

U basketbalové obruče téměř v keřích parkuje další auto, stará červená miata. Win si potřebuje zavolat z pevné linky a zrovna teď nepovažuje za nejmoudřejší vracet se do svého bytu. Má nedobrý pocit a rozhodl se ho poslechnout není tak nepředstavitelné, že policie nebo někdo, kdo násilím páčí zámky, jeho byt sleduje. Zaklepá a vejde zadním vchodem do kuchyně, kde sedí babička s nějakou mladou ženou, která právě rozkládá balíček tarotových karet do tří hromádek. Babička uvařila horký černý čaj, specialitu domu, s kousky skořice a čerstvými plátky citrónové kůry. Win si všimne sklenice tennesseeského medu na kuchyňském stole, vedle leží lžičky.

“Hádej, co jsme právě ochutnaly, drahoušku,” řekne babička a přitom vezme kartu. “Tvůj speciální med vyráběný veselými včelkami. To je Suzy. Vyřizujeme si to s jejím manželem, který si myslí, že nemusí dodržovat soudní zákaz styku.”

“Byl zatčený?” zeptá se Win Suzy. Je to křehká dívka, něco přes dvacet, tvář napuchlou od pláče.

“Můj chlapec je detektiv,” vysvětlí babička hrdě, zatímco popíjí čaj. Zašramotí drápky na podlaze a dovnitř se přiloudá Miss Dog.

Win si sedne na zem, začne ji hladit a pes chce podrbat na břiše. Suzy odpoví: “Dvakrát. Nijak to nepomohlo. Matt složí kauci, odjede do domu mojí mámy jako včera večer, schová se za živým plotem a přepadne mě, když vystoupím z auta. Jednou mě zabije. Vím to. Lidé to nechápou.”

“Postaráme se o to,” slíbí babička výhružně.

Win se Suzy zeptá, kde bydlí její matka, a také si všimne, že Miss Dog teď vypadá nesrovnatelně lépe. Její nevidomé oči jsou plné světla a zdá se, že se usmívá.

“Tady kousek dál po silnici,” odpoví mu Suzy udiveně. “Měl byste to přece vědět.” Podívá se na Miss Dog.

Vtom to Winovi dojde. Matka Suzy je majitelkou Miss Dog. Ovšem. “Miss Dog nikam nepůjde,” prohlásí s konečnou platností.

“Mně to nevadí, nic proti tomu nemám. Máma s ní zachází hrozně. A Matt ještě hůř. Mockrát jsem jí říkala to co vy. Jednou ji přejede auto.”

“Miss Dog se má dobře,” poznamená babička. “V noci spala se mnou v posteli i s oběma kočkami.”

“Takže matka vás před Mattem nechrání.” Win vstane z podlahy.

“Nemůže nic dělat. Matt si jezdí kolem jejího domu, jak chce. Přijde si, kdy chce. Ona nic nezmůže.”

Win přejde do obývacího pokoje, aby si zatelefonoval. Posadí se mezi babiččiny krystaly a spoustu dalších mystických předmětů a zavolá doktoru Reidovi, genetikovi, který pracuje pro laboratoř DNA v Kalifornii, kde analyzují zakrvácené oblečení z případu Finlayové. Dozví se, že doktor Reid je na konferenci a zavolá mu za půl hodiny, a tak vyjde ven a vydá se k domu Miss Dog, jejímu bývalému domu. Matta už kdysi viděl, tím si je jist malý, obtloustlý, celý tetovaný, typ primitivního násilníka.

Zazvoní mu mobil. Sykesová.

“Nezdržuj mě. Právě se jdu poprat,” řekne Win.

“Vezmu to tedy rychle.”

“Ztratila jsi smysl pro humor?”

“Víš, nechtěla jsem tě s tím obtěžovat. Ale jestli ty a já nebudeme v pondělí zpátky na přednáškách, vyhodí nás z akademie.”

To by Sykesovou jistě mrzelo víc než jeho. Massachusettská státní policie má vlastní vyšetřovatele místa činu, Win nemusí sám sbírat důkazy a je mu momentálně jedno, jestli bude ředitelem kriminalistických laboratoří nebo něčím jiným. Napadne ho, že možná ztratil své nadšení, protože jediný důvod, proč ho poslali na jih do akademie, byl zřejmě ten, aby pracoval na případu Finlayové. Aby posloužil sobeckým politickým a v tuto chvíli jemu zcela neznámým cílům. A teď si už ani není jistý, kdo a za čím vlastně stojí.

“Wine?” ozve se Sykesová.

Dům je už v dohledu, asi o blok dál nalevo, s bílou dodávkou Chevy na příjezdové cestě.

“Neboj se,” uklidňuje ji Win. “Já to zařídím.”

“Nemůžeš to zařídit! Budu mít velké problémy v TBI, nejspíš mě vyrazí. Přála bych si, abys pořád neříkal, že spravíš něco, co nemůžeš, Wine!”

“Slíbil jsem, že se o to postarám,” odpoví a přidá do kroku, protože Matt se vynořil z domu a míří k dodávce, ten drzý, stupidní šmejd.

“Měla bych ti říct ještě něco,” pokračuje Sykesová sklíčeně. “Znovu jsem zašla za tou děsnou Barberovou ženou. Mimochodem, zase byla pod parou. A měl jsi pravdu.”

“No a?” Win se dá do klusu.

“Tu složku poslala asi před dvěma měsíci do kanceláře státní zástupkyně. Říkala, že jí zavolal nějaký muž, podle hlasu mladý a dost neurvalý, a dal jí instrukce. Přede mnou se o tom nezmínila, protože jsem se na to neptala. Prý jí kvůli podobným věcem volá spousta lidí. Omlouvám se.”

“Už musím jít,” řekne Win, teď už v běhu.

Popadne dveře dodávky, které se už zavírají, a ten tlustý malý surovec se na něj šokovaně podívá, pak vybuchne.

“Dejte ty zatracený pracky pryč z mýho auta!”

Je zlý, hloupý, páchne po pivu a cigaretách, a když Win dokořán otevře dveře a postaví se mezi ně a přední sedadlo, ucítí jeho zkažený dech. Zadívá se do malých krutých očí Suzyina bídného manžela, který se tu pravděpodobně poflakoval a čekal, až se Suzy ukáže. Anebo si aspoň chtěl vychutnat chvíli, až bude Suzy přijíždět, a jakmile ho spatří, v hrůze zrychlí a projede kolem něj.

“Kdo jste a co chcete?” zaječí Matt.

Win na něj jen upřeně hledí, je to trik, který se naučil dávno na školním hřišti, když se nehodlal nechat dál tyranizovat. Čím déle se na někoho mlčky díváte, tím víc znervózní a Mattovy oči najednou jako by couvaly, jako malé škeble zahrabávající se do písku ve snaze se schovat. Už není tak sebevědomý. Win dál stojí, blokuje dveře a dívá se na něho.

“Vy jste blázen,” drmolí Matt s počínající panikou.

Ticho.

“Ale no tak, nikomu nic nedělám.” Při mluvení prská a je tak vyděšený, že si možná nadělal do kalhot.

Ticho.

Konečně Win promluví: “Slyšel jsem, že kopeš do psů a biješ svou ženu.”

“To je lež!”

Ticho.

“Ten kdo to řekl, lže!”

Ticho.

Pak Win dodá: “Jen chci, aby sis zapamatoval můj obličej.” Mluví klidně, nespouští z něj pohled, beze stopy po nějaké emoci. “Ještě jednou se dotkneš Suzy, ještě jednou ublížíš nějakému zvířeti a tenhle obličej bude to poslední, co kdy uvidíš.”

12

Win se dozví nepříjemnou zprávu, že analýza DNA není ještě hotová. Zdůrazní, že situace je naléhavá, a zeptá se, jak rychle může být analýza dokončena. Asi tak za den. Potom se zeptá, co přesně mohou výsledky znamenat.

“Genealogickou historii,” vysvětluje doktor Reid po telefonu, “založenou na čtyřech hlavních biogeografických původních skupinách: subsaharská africká, indoevropská, východoasijská a původní americká anebo jejich směsice.” Win sedí v babiččině oblíbeném houpacím křesle u otevřeného okna, venku tiše cinkají zvonkohry, jemně, sladce.

“…technologie založená na SNP,” pokračuje doktor Reid. “Jednonukleotidovém polymorfismu. Liší se od testu normální DNA, který vyžaduje analýzu milionů párů bází genů, když hledáme vzorce, mnohé z nich nepodstatné. V zásadě to, co nás zajímá, jsou asi dva tisíce ancestrálních informativních markerů…”

Win poslouchá typické nesrozumitelné vědecké vysvětlování, které se dál týká nějaké beta verze jakéhosi přístroje, jenž má přesnost 99,99 procenta, testu, který může podle DNA určit barvu lidských očí s přesností na 95 procent, a také Harvardské lékařské fakulty a licence, kterou má od ní laboratoř na vývoj nějakého léku na anémii…

“Okamžik.” Win se přestane houpat. “Co s tím mají společného léky?”

“Jedná se o farmakogenetiku. Když jsme začali s genetickými testy DNA, nebylo to kvůli kriminálním případům. Původním záměrem bylo pomoci farmaceutickým firmám při zkoumání, jak může být genetika uplatněna při vývoji léků.”

“Jak to souvisí s Harvardskou lékařskou fakultou?” Win opět má ten divný pocit, tentokrát velmi silný.

“Možná jste slyšel o prohemogenu. Používá se při léčbě anémie související s ledvinovým selháním, při chemoterapii, léčbě HIV zidovudinem. Může pomoci omezit nutnost transfuze krve.”

Venku za oknem lehký vítr rozkymácí stromy a cinkání zvonkoher zesílí.

“Doktore Reide,” zeptá se Win, “můžete mi říct, kdy jste dostali vzorek z případu Finlayové?”

“Asi před dvěma měsíci.”

“Analýza trvá tak dlouho?”

“Teoreticky zhruba pět dní, týden, ale je to otázka priorit. V současnosti analyzujeme DNA z asi stovky aktivních kriminálních případů, v několika z nich jde o sériové pachatele znásilnění, sériové vrahy. Bylo mi řečeno, že to nijak nespěchá.”

“Rozumím. Je to dvacet let. Ten chlap, co o něm mluvíme, už nejspíš lidi nevraždí.”

“Není to muž. Nejprve se vždy provádí standardní stanovení STR polymorfismů, které nám podle jednoho z těchto markerů určí pohlaví. Oba vzorky DNA pocházejí od žen.”

“Cože? Oba?”

“Vzorky z oblečení v oblasti kolem krku, podpaží, rozkroku, kde můžete najít buňky z potu nebo šupinky kůže, nám poskytly profil ženy s odlišnou DNA než z krvavých skvrn, které pocházely od oběti, jak se vždy předpokládalo,” řekne doktor Reid. “To už bylo zjištěno.”

Sklad, kde sportovní klub uchovává záznamy za desítky let, je rozsáhlý komplex buněk ze škvárobetonových tvárnic seřazených na dvouakrovém pozemku jako vagony vlaku.

I když je v buňkách udržována stálá teplota, nemají žádné osvětlení a Sykesová přejíždí úzkým kuželem světla z malé baterky po bílých krabicích, zatímco Missy kontroluje inventární seznam, aby zjistila, co v které krabici je.

“Etři,” čte Sykesová.

“Listopad 1985,” řekne Missy. “Už jsme blízko.”

Přejdou dál. Je tu těsno, plno prachu a Sykesovou už unavuje neustálé prohlížení starých krabic v tmavých, klaustrofobických prostorách, zatímco Win si běhá po Nové Anglii a dělá bůhvíco.

“Eosm,” přečte.

“Červen 1985. Zdá se, že jsou trochu přeházené.”

“Víte co?” navrhne Sykesová a zvedne další těžkou krabici z kovové police. “Vezmeme všechny za celý rok.”

Vrátný v historické cihlové budově v Beacon Hill odmítá Wina pustit dál, tak aby se objevil u dveří Lamontové bez ohlášení, jak původně zamýšlel.

“Lituji, pane,” trvá na svém starší muž v šedé uniformě, znuděný vrátný, který většinu času tráví za přepážkou a nejspíš si čte noviny. Má jich pod židlí celou hromadu. “Napřed jí musím zatelefonovat. Jak se jmenujete?”

Hlupáku. Právě jsi mi řekl, že je doma.

“Dobře. Asi nemám jinou možnost.” Win s povzdechem sáhne do kapsy bundy, vytáhne náprsní tašku, otevře ji a ukáže své doklady. “Ale opravdu potřebuju, abyste o tom mlčel. Jsem tu v rámci mimořádně choulostivého vyšetřování.”

Vrátný si dlouho prohlíží Winův odznak a legitimaci, pak se mu pozorně zadívá do tváře a v očích se mu objeví zvláštní výraz, snad záblesk vzrušení. “Vy jste ten…? Četl jsem o tom. Teď vás poznávám.”

“Nesmím o tom mluvit,” odvětí Win.

“Jestli chcete znát můj názor, udělal jste dobře. Bylo to správné. Ta dnešní mládež, jsou to samí zabijáci.”

“Nesmím o tom mluvit,” opakuje Win. Mezitím do recepce vejde nějaká žena, asi padesátnice, ve žlutém modelovém kostýmu šanelka, jak Win říká bohatým ženám, které na oblečení okázale nosí velké dvojité C značky Chanel.

“Dobré odpoledne.” Vrátný zdvořile kývne hlavou, téměř se ukloní.

Žena si Wina nevšímá, ale najednou se prudce otočí, nepokrytě na něj hledí, pak se trochu vyzývavě usměje. Win úsměv opětuje a dívá se, jak žena míří k výtahům.

“Svezu se s ní,” řekne vrátnému tónem, který nepřipouští protesty.

Přejde dlouhými kroky recepci k naleštěnému mosaznému výtahu, a když se dveře otevřou, nastoupí do mahagonové kabiny, která ho co nevidět přepraví na jednání, které se Monique Lamontové nebude ani trochu líbit a nikdy mu to neodpustí.

“Vážně by ho měli vyměnit. Kolikrát jim to musím připomínat? Jako by si tenhle dům nemohl dovolit nový výtah,” prohodí šanelka a stiskne tlačítko do osmého patra, zatímco si Wina prohlíží jako při dražbě, rozhodnuta koupit ho se vším všudy.

Výtah vrže jako potápějící se Titanic. Lamontová sice v domě bydlí, ale zřejmě nikdo neví, ve kterém bytě. Žádný není pronajat na její jméno.

“Vy tu bydlíte? Myslím, že jsem vás ještě neviděla,” mluví dál šanelka.

“Jdu jen na návštěvu.” Win se podívá na tlačítka výtahu a zatváří se zmateně. “Říkala střešní byt, ale zdá se, že tu jsou dva. PH jedna a PH dva. Anebo to bylo…?” Začne se hrabat v kapsách, jako by hledal lístek s poznámkou.

Výtah zastaví. Dveře se otevírají nekonečně dlouho. Šanelka se nemá k odchodu, chvíli přemýšlí, potom odpoví: “Když mi povíte, ke komu jdete, třeba vám pomůžu.”

Win si odkašle, ztiší hlas a nakloní se tak blízko, až se mu její parfém zabodne do dutin jako cepín. “K Monique Lamontové, ale prosím, je to tajné.”

V očích jí zasvitne, přikývne. “Desáté poschodí, jižní roh. Ale nebydlí tu. Jen byt navštěvuje. Často. Pravděpodobně kvůli soukromí. Každý má právo na život.” Upřeně mu pohlédne do očí. “Jestli víte, co myslím.”

“Vy ji znáte?” zeptá se Win.

“Trochu. Těžko se dá přehlédnout. A lidé mluví. A vy? Připadáte mi povědomý.”

Win natáhne ruku, přidrží dveře výtahu, aby se nezavřely, a přitom odpoví: “To mi říká spousta lidí. Přeji hezký zbytek dne.”

Šanelka dotčeně vystoupí a bez jediného ohlédnutí odkráčí. Win vytáhne mobil, pak zavolá Sammymu.

“Prokaž mi laskavost. Jde o byt Lamontové.” Dá Sammymu adresu. “Zjisti, kdo ho vlastní, kdo ho pronajímá, cokoli.”

Vystoupí v desátém poschodí, kde jsou po obou stranách malé mramorové haly dvoje dveře, a zazvoní na zvonek u čísla 10 SC. Musí zazvonit třikrát, než se za dveřmi ozve obezřetný hlas Lamontové.

“Kdo je to?”

“To jsem já, Win,” odpoví. “Otevřete, Monique.”

Cvaknou zámky, otevřou se těžké dřevěné dveře a za nimi stojí Lamontová. Vypadá hrozně, jako by zrovna vylezla ze sprchy.

“Co chcete? Nemáte žádné právo sem chodit,” oboří se na něj zlostně a odhrne si mokré vlasy z tváře. “Jak jste se sem dostal?”

Win projde kolem ní, zastaví se pod křišťálovým lustrem a rozhlédne se po ozdobných lištách a obložení z drahého starého dřeva.

“Pěkné místečko. Kolik? Pár milionů? Čtyři, pět, možná šest?” poznamená.

Sykesová sedí v kanceláři klubu, který by si nikdy nemohla dovolit, a v duchu se ptá, zda si Vivian Finlayová myslela, že je něco lepšího než všichni ostatní, a Sykesovou by považovala za neohrabanou buranku, která neví, jaká vidlička se používá na salát. Pravdou je, že spousta obětí zločinu je nesnesitelná.

Probírá se papíry a zatím se dostala ke květnu. Dozvěděla se, že paní Finlayová byla velmi aktivní, hrála tenis ve sportovním klubu až třikrát týdně, poté si vždy dala oběd a podle výše účtu nikdy neobědvala sama a měla ve zvyku schovávat si účtenku. Zdá se, že jednou či dvakrát týdně sem chodila i na večeři a dopřávala si tu také nedělní bohatou snídani. A zase, nejedla sama, aspoň podle nehorázně vysokých účtů.

Paní Finlayová byla očividně štědrá a Sykesová se domnívá, že ta bohatá stará dáma nerozhazovala své značné jmění z velkorysosti, protože je nepravděpodobné, že by její hosté trpěli nedostatkem peněz, hosté v tomto klubu jistě ne. Spíš patřila k těm, kteří vždy jenom kývnou na účet, protože se jí líbilo být významnou osobností, řídit a ovládat lidi, hrdé lidi, takové, vedle nichž se Sykesová vždy cítí obyčejná a bezvýznamná. Chodila se spoustou takových mužů a přitom si pomyslí, že Win je úplně jiný než všichni muži, které zná.

Jako tehdy večer v Tennessee Grillu, kdy se spolu dívali na západ slunce za řekou, výjimečný večer s dvojitými cheeseburgery a pivem, ona s toužebnou nadějí, že je k ní Win přitahován stejně jako ona k němu. To se nezměnilo. Nemůže to popřít, ale pevně věří, že to jednou přejde. Ten večer byla s placením za večeři řada na ní a taky bez rozpaků zaplatila, protože Winovi to na rozdíl od většiny mužů nevadí ne že by byl tak neslušný, to jistě ne. Je štědrý a laskavý, ale věří v rovnoprávnost, tak aby se oba lidé cítili rovnocenní a prožívali radost z dávání, jak to vysvětluje. Jinde se s Winem také střídají. Na střelnici, při řízení auta, placení účtů nebo jen při diskusích. Win je nesmírně čestný a spravedlivý.

Sykesová začne procházet červnové údaje a je čím dál vzrušenější, když si všimne, že kromě pravidelných hodin tenisu a obědů paní Finlayové hrál v klubu tenis a golf také nějaký host. Ať byl ten host kdokoli, anebo šlo o různé osoby při různých příležitostech, Sykesová zjišťuje, že během dvou týdnů byly v klubovních prodejnách utraceny téměř dva tisíce dolarů za “oblečení” a připsány na účet paní Finlayové. Začne prohlížet výkazy za srpen.

Osmého, v den, kdy byla paní Finlayová zavražděna, hrál host tenis zjevné sám, protože tam je vyúčtovaný poplatek za nahrávací stroj na míčky, který společenská paní Finlayová prakticky nikdy nepoužívala. Tentýž den host utratil v tenisové klubovní prodejně skoro tisíc dolarů a účtoval je na konto paní Finlayové.

Mezi Lamontovou a Winem není nic než starožitný stolek a její červený hedvábný župánek.

Je téměř sedm večer, slunce plane oranžovou barvou, na obzoru se táhne narůžovělý pás, okno je otevřené a dovnitř proudí teplý vzduch.

“Jděte se obléknout,” říká Win už potřetí. “Prosím. Jsme dva profesionálové, dva kolegové. Nechme to, jak to je.”

“Nejste tu, protože jsme kolegové. A je to můj byt a budu si v něm nosit, co budu chtít.”

“Ve skutečnosti to není váš byt,” připomene Win. “Sammy si trochu popovídal se správcem. Zdá se, že váš ředitel kriminalistické laboratoře je na tom velmi dobře.”

Lamontová mlčí.

“Monique? Odkud má Huber peníze?”

“Proč se nezeptáte jeho?”

“Proč bydlíte v jeho bytě? Vy dva spolu něco máte?”

“Jsem teď víceméně bez domova. A už toho nechte, ano?”

“Dobře. Ale ještě se k tomu vrátíme.” Win se předkloní, opře se lokty o stůl. “Buď můžu jít, nebo vám dát šanci říct mi pravdu.”

“Ano, kolegové, jak jste to vyjádřil.” Pohlédne mu do očí. “A teď mě zatknete kvůli nějakému zločinu, který jsem podle vás spáchala?”

“Pravdu,” opakuje Win. “Jste v maléru. Nemůžu vám pomoct, když mi nepovíte pravdu.”

“Nemám tušení, o čem mluvíte.”

“Ta kancelář nad vaší garáží,” pokračuje Win. “Kdo ji používá?”

“Měl jste příkaz k prohlídce, než jste tam vtrhl?”

“Váš dům i pozemek je místo činu. Celý, každý jeho kousek. To vám nemusím vysvětlovat.”

Lamontová vezme krabičku cigaret a jednu vytáhne třesoucí se rukou. Je to poprvé, co ji Win vidí kouřit.

“Kdy jste byla naposled v bytě nad vaší garáží?” zeptá se.

Lamontová si zapálí cigaretu, zhluboka potáhne, ale je natolik ohleduplná, že kouř vyfoukne stranou, a ne jemu do obličeje.

“Z čeho mě hodláte obvinit?”

“Nechte toho, Monique. Nejdu po vás.”

“Ale vypadá to tak.” Přitáhne si blíž popelník.

“Dobrá, zrekapitulujeme si to.” Win zkusí jiný přístup. “Vešel jsem do vaší garáže postranními dveřmi které mimochodem někdo násilím otevřel, vypáčil zámek.”

Lamontová vyfoukne kouř, odklepne popel. Záblesk strachu v jejích očích se změní v hněv.

“A viděl jsem důkazy, že tam bylo nějaké auto, stopy pneumatik, bláto, možná z doby, kdy naposled pršelo. A to bylo tu noc, co vás přepadli.”

Lamontová poslouchá, kouří.

“Všiml jsem si vysouvacích schůdků, vylezl jsem nahoru a našel jsem byt, který vypadal nepoužívaně až na otisky bot na koberci.”

“A samozřejmě jste to místo prohledal,” poznamená Lamontová. Přitom se opře v křesle, jako by ho vyzývala, aby se na ni díval tak, jak by neměl.

“A kdyby, co bych našel? Proč mi to nepovíte?”

“Nemám ponětí,” odpoví Lamontová.

13

Lamontová odklepne popel a vyfoukne kouř, přitom z Wina stále nespouští oči. Na nahém těle má jen červený lesklý župánek, pevně utažený v pase, odhalující rýhu mezi ňadry.

“A co všechny ty moderní laboratoře v Kalifornii, se kterými jednáte?” pokračuje Win. “V biotechnologii, ve farmacii je spousta peněz. Velký potenciál pro podvody, nejrůznější machinace. Je zvláštní, jak se takové věci přenášejí z člověka na člověka jako mor. A někdy se tím nakazí i lidé, kteří původně nebyli nepoctiví.”

Lamontová dál poslouchá, kouří, pozoruje ho, v očích stále ten znepokojivý výraz.

“Posloucháte mě?” vykřikne Win.

“Budete teď hrát zlého poldu, Wine? To na mě neplatí. Znám ten postup lépe než vy.”

“Myslíte, že si se mnou můžete takhle zahrávat?” oboří se na ni. “Souhlasíte, že mě pošlete do Tennessee, pak mě obratem povoláte zpátky, abych pracoval na tom vašem případu na zvýšení publicity. Výhrůžný dopis. Obvinění, že střelba nebyla oprávněná. Jak jste mi to mohla udělat, který člověk by udělal něco takového…?”

“Návrh, aby ta střelba byla vyšetřena. Návrh státní zástupkyně, která hraje podle pravidel.” Upřeně na něj hledí. “Postupovala jsem podle zákona.”

“Ano, ovšem. Vy a vaše zákony. Vy a vaše ego a pokoutní intriky. Ztracená policejní složka, složka případu vraždy, kterou nikdo nemůže najít. A víte co? Já jsem ji našel. Hádejte kde? V tom zatraceném bytě nad vaší garáží. Jste snad blázen?”

“Cože?” Lamontová teď vypadá zmateně, polekaně.

“Slyšela jste mě.”

“Složka Finlayové byla v bytě nad mou garáží? Ani jsem nevěděla, že se ztratila nebo že ji někdy měla moje kancelář… Kde v bytě?”

“To mi řekněte sama.” Win je už pořádně rozzlobený.

“Řekla bych, kdybych to věděla!”

“Co třeba v troubě?”

“To má být vtip?”

“Složka Vivian Finlayové byla v troubě vašeho sporáku.”

V očích se jí znovu objeví výraz podezření, opovržení.

“Někdo úplně zfetovaný a naprostý idiot,” zamumlá Lamontová. “Někdo s pamětí komára. Aby mě znemožnil.”

“Schovala jste ji tam?”

“Nejsem pitomá,” odsekne Lamontová, pak udusí cigaretu, jako by ji pomalu zabíjela. “Děkuji, Wine. Dal jste mi nesmírně důležitou informaci.”

Nakloní se dopředu, opře paže o stůl a odhalí mu pohled, jaký by neměl vidět. V očích se jí zračí pozvání, které v minulosti ještě nikdy nenabídla.

“Nechte toho, Monique,” řekne Win.

Lamontová se ani nepohne, čeká, sleduje ho, jeho oči ho najednou neposlouchají a Win musí myslet na to, jaké by to s ní asi bylo…

“Nedělejte to.” Odvrátí od ní pohled. “Vím, co asi cítíte. Pracoval jsem s oběťmi sexuálního násilí…”

“Nevíte nic! Nejsem oběť!”

Její výbuch otřese kuchyní.

“A já jí taky nebudu,” odpoví Win tiše, chladně. “Nebudete mě využívat, abych vám potvrdil, že jste pořád žádoucí. Nechte si to pro svého terapeuta.”

“Vy budete něco potvrzovat mně?” odsekne Lamontová a přitáhne si župan těsněji. “Myslím, že to je naopak. Potvrzovat věci si tady budu já.” Posadí se v křesle rovně, sklopí oči a mrkáním zahání slzy.

Nastane dlouhé ticho, zatímco se Lamontová znovu snaží ovládnout.

Pak řekne: “Promiňte.” Utře si oči. “Jsem nespravedlivá a omlouvám se. Nemyslela jsem to tak.”

“Mluvte,” vybídne ji Win.

“Kdybyste se obtěžoval podívat se na to důkladněji,” znovu našla svou vyrovnanost a břitkost “možná byste zjistil, že garáž nepoužívám. Nezaparkovala jsem tam auto celé měsíce. Parkuje tam někdo jiný. Nebo parkoval. Já jsem tam ani nevkročila.”

“Kdo?”

“Toby.”

“Toby?” vyhrkne Win zuřivě, ale přitom cítí ještě něco jiného. “Vy jste nechala toho nemyslícího idiota bydlet na svém pozemku? Ježíši.”

“Mluvíte, jako byste žárlil.” Lamontová se usměje, kouří.

“A vy mluvíte, jako byste Huberovi dlužila…” Myšlenky se mu pletou. Téměř prská zlostí.

“Na tom nezáleží.”

“Záleží!”

“Požádal mě, aby tam Toby mohl bydlet, zatímco pro mě bude dělat úřednickou práci. Aby ho dostal z domu.”

Win pomyslí na stodolarové bankovky v Baptistově kapse, na kanystr s benzinem, připravené hadry. Myslí na ztracené klíče, které přinutily Lamontovou obejít dům až dozadu, kde byla tma a stromy, aby si vzala náhradní klíč ze schránky. Myslí na Tobyho náklonnost k drogám, na Baptistova obvinění z obchodování s drogami a nedávné předvedení k soudu pro mladistvé.

“Dovolte mi otázku,” řekne Win. “Napadá vás nějaký důvod, proč by Huber chtěl, abyste byla mrtvá?”

Lamontová si zapálí další cigaretu, hlas už má od kouření drsný. Dnes se vzdá svého obvyklého martini koktejlu a nalije si sklenku bílého vína.

Pozoruje Wina, sleduje, jak se na ni dívá, a čeká, kdy se jejich pohledy zkříží. Bože, je to ten nejhezčí mužský, jakého kdy viděla. Tmavé vlněné kalhoty; bílá bavlněná košile; bronzová pleť; havraní vlasy; a oči, které se mění jako počasí. S vědomím, že je trochu opilá, si pomyslí, jaké by to asi bylo… pak si ale další podobné myšlenky zakáže.

Win nepromluví ani slovo. Lamontová nedovede uhodnout, nač asi myslí.

“Vím, že ke mně nemáte žádnou úctu,” řekne nakonec a potáhne z cigarety.

“Je mi vás líto,” odpoví Win.

“Ovšem.” Lamontová cítí, jak se v ní zvedá nenávist, svírají srdce. “Vy a vám podobní nás využijete a pak odhodíte. Uděláte z nás odpad a jako s odpadem s námi zacházíte. Nechte si svou lítost pro některou z těch vašich bezvýznamných cour.”

“Je mi vás líto, protože jste prázdná.”

Lamontová se zasměje, ale smích zní dutě.

Prázdná. Znovu jí je do pláče, nechápe, co se s ní děje v jednu chvíli se dokonale ovládá a vzápětí se div nezhroutí.

“Hledáte něco, čím byste tu prázdnotu zaplnila, Monique. To nejlepší ze všeho. Moc. Slávu. Ještě větší moc. Krásu. Každého muže, kterého chcete. To všechno je tak křehké jako vaše sklo. Stačí sebemenší trauma nebo zklamání a všechno se rozbije.”

Lamontová se od Wina odvrátí, nechce se mu dívat do očí.

“Zeptám se vás znovu: Máte něco společného s tím, že složka Finlayové skončila ve vašem bytě, který jste půjčila Tobymu?”

“Proč?!” Vykřikne to třesoucím se hlasem a konečně se na něj zase podívá. “Abych ji před vámi schovala? Ne. Už jsem vám to řekla. Tu složku jsem nikdy ani neviděla. Předpokládala jsem, že je v Tennessee.”

“Takže jste ji neviděla, když přišla do vaší kanceláře? Toby tvrdí, že vám ji položil na stůl.”

“Sprostě lže. Ani jsem nevěděla, že ji poslali do mé kanceláře. Určitě ji sebral.”

“Musím tedy předpokládat, že ji Toby odnesl do vašeho bytu nad garáží a schoval ji. Nebo někam založil. Anebo bůhvíco s ní udělal.”

“Nechodím tam, ne od chvíle, co se tam nastěhoval. Je to jen pokoj pro hosty, málokdy používaný.”

“Zdá se, že ho moc nepoužíval ani Toby. Nikdy jste ho neviděla přicházet nebo odcházet?”

“Nestarala jsem se o něj.”

“Neviděla jste jeho auto?”

“Někdy jsem ho slyšela, obvykle pozdě v noci. Nevšímala jsem si ho. Upřímně, nezajímal mě. Předpokládala jsem, že někde pořád vysedává se svými kamarády feťáky.”

“Možná s kamarádem feťákem Rogerem Baptistou. Jak se zdá, Toby nikdy neměl v plánu vrátit se po dovolené ve Vineyardu do vaší kanceláře nebo bytu.”

Lamontová se zamyslí, tvář napjatou a hněvivou. Vyděšenou.

“Proč by Toby odnášel tu složku z vaší kanceláře?” pokračuje Win neúnavně.

“Nic si nepamatuje, má mozek vygumovaný po drogách, jeho paměť…”

“Monique?”

“Protože ho někdo o to požádal, co myslíte! Abych vypadala neschopná, zkorumpovaná. Nemáte to základní, co k práci na tom případu potřebujete. Bez složky to je prakticky nemožné, že? Kdyby se tam ta složka našla, bylo by to pro mě hrozné.”

Win jen poslouchá.

“Někdo řekl Tobymu, aby složku vzal, a ten vylízaný idiot to udělal.” Lamontová se na chvíli odmlčí, pak dodá: “Hloupá, neschopná. Mrtvá nebo živá. V každém případě by byl Crawley znovu zvolen.”

“Myslíte, že s tím měl něco společného?”

“Jak příhodné, že Toby tu noc nebyl ve městě. Když jste se u mě ukázal, když se mi to stalo, Toby tu nebyl. Odjel do Vineyardu. Žádní svědci. Ten posměšný dopis, který vám nechali v Diesel Café, měl zřejmě za cíl zajistit, že se neobjevíte v mém domě a neuděláte právě to, co jste udělal.”

“Takže o tom víte taky,” poznamená Win. “Budu hádat. Huber a jeho hedvábné kravaty. Tu noc šarlatová.”

“To jsem zjistila později. Teď mě ale napadá jiný důvod, proč to udělal. Ten pobuřující dopis vás měl zaměstnat. Pro případ, že byste se rozhodl mě navštívit, přijít ke mně…”

“Proč by si to Huber myslel?”

“Chorobná žárlivost. Je přesvědčen, že mě chce každý muž. Věří, že vás chce každá žena. Pravdu máte asi v tom, že toho zmetka vybral Toby.” Teď zas má na mysli někoho jiného, Baptistu. “Byl to pravděpodobně jeden z jeho zdrojů drog. Toby Baptistu možná potkal, když se potloukal po soudu. Myslíte, že mu zaplatil on?”

“Kdo je on?”

Lamontová se na něj dlouze podívá, pak odpoví: “To víte zatraceně dobře.”

“Huber,” konstatuje Win. Nebude nijak snadné ho vyslýchat, až ta chvíle přijde.

“Dá se předpokládat, že právě Jessie se vloupal do toho bytu…”

“Proč? Aby našel složku?”

“Ano.” Pak dodá: “Vlastně nevím. Nevím. Vím jen, že mě chtěl znemožnit. Zničit mou pověst. Po smrti. Anebo teď. Za života…”

Hlas se jí chvěje, v očích má slzy hněvu. Win ji pozoruje, čeká.

“Povězte mi něco.” Lamontová jen stěží může mluvit. “Zaplatil Baptistovi taky za to, aby mě znásilnil?” Hlas má zvýšený, po tváři jí tečou slzy.

Win neví. Neví, co má říct.

“Anebo mu zaplatil jen za to, aby mě zabil a zapálil dům, a ten mizerný bezcenný hajzl přidal znásilnění zadarmo? Ach ano. Příslovečný zločin z příležitosti.”

“Proč?” zeptá se Win tiše. “Proč to “

“Proč to přehnané násilí?” přeruší ho Lamontová s chraptivým smíchem. “Ale no tak, Wine. Vidíte to každý den. Nenávist. Závist. Odplata za ponižování, výhrůžky. Zabít někoho tolikrát a tolika strašnými způsoby, jak můžete. Je to tak? Degradovat někoho, způsobit mu co největší bolest.”

Win ji v duchu znovu vidí před sebou tu noc. Rychle se ten obraz pokusí potlačit.

“Inu, snažil se,” dodá Lamontová. “Tak kolik?”

Win ví, na co se Lamontová ptá. Nechce se mu odpovědět.

“Kolik!”

Dlouho váhá, pak řekne: “Tisíc dolarů.”

“Takže takovou mám cenu.”

“To s tím nemá nic společného a vy víte “

“Nenamáhejte se,” přeruší ho Lamontová.

14

Rexův obchod se zbraněmi na Upward Road ve východní části Flat Rocku je dobré místo k soukromé schůzce, protože má v neděli zavřeno. Je příjemné vědět, že obyvatelé Severní Karolíny, kteří spoléhají na střelné zbraně a kamufláž, dodržují den odpočinku.

Sykesová a Win sedí na skládacích židlích mezi policemi s puškami a rybářskými potřebami, tříkilový vycpaný okoun na zdi pozoruje Sykesovou vypouleným okem. O vitrínu s pistolemi se opírá Rutherford, šerif okresu Henderson. Je to Rexův přítel, proto má od obchodu klíč a přivedl sem Wina a Sykesovou, aby si mohli v klidu popovídat o případu Finlayové. Rutherford vypadá tak drsně, jak zní jeho jméno, což je zvláštní jev, s nímž se Sykesová často v životě setkala.

Je mohutný a hlučný jako nákladní vlak, nahání strach a je zaměřený jediným směrem sám na sebe. Tak či onak jim nejednou připomněl, že Flat Rock spadá pod jeho pravomoc, a dal nesmlouvavě najevo, že pokud někdo sebere George a Kimberly “Kim” Finlayovy, bude to on. Především však musí vědět, proč mají být zatčeni. A tak mu Sykesová a Win trpělivě vysvětlují fakta případu, detaily, které spolu probírali celou noc, nejdřív cestou sem z Knoxville, potom v motelu Best Western. Rozebírali a znovu skládali informace ze složky, k níž měli mít přístup od samého začátku; nesčetné stránky se zprávami, svědeckými výpověďmi a asi tuctem hrůzných fotografií, které znepokojivě objasnily spoustu věcí.

Právě Kim našla ubité tělo paní Finlayové a zavolala tísňovou linku ve 14.14 osmého srpna. Uvedla, že jela s Georgeovým bílým sedanem Mercedes na nákupy a rozhodla se navštívit tetu. Jenže o několik hodin dřív, mezi půl jedenáctou a jedenáctou jeden penzista, který bydlel jen pár bloků od domu paní Finlayové v Sequoyah Hills, viděl Kim v této čtvrti v jejím červeném kabrioletu Mercedes. Když se jí na to detektiv Barber ptal, podala mu jednoduché vysvětlení. Když už jela ven, zastavila se v Sequoyah Hills, aby vyvenčila svého maltézského pinče jménem Zsa Zsa na Cherokee Boulevard neboli na bulváru, jak to nazvala. Na tom nebylo nic podezřelého, protože Cherokee Boulevard byl a je oblíbené místo, kam lidé včetně obyvatel jiných čtvrtí rádi chodí na procházku se psy. Bylo známo, že Kim, která nebydlela v Sequoyah Hills, sem chodí se Zsa Zsou téměř denně, podle počasí, a osmého srpna bylo krásně.

Ve výpovědi pro Barbera Kim dál rozvíjela svou dost věrohodnou historku a prohlásila, že zavedla Zsa Zsu domů kolem poledne, zkontrolovala George, který ležel v posteli s nachlazením, a pak odjela v jeho mercedesu, protože její kabriolet potřeboval benzin a vydával divný zvuk. Cestou do čistírny se rozhodla zaskočit k paní Finlayové, a když ta neotevírala, Kim vešla dovnitř a utrpěla nejstrašnější šok v životě. Také Barberovi téměř s pláčem vyprávěla, že se už dlouho obávala o bezpečí paní Finlayové. Má přece tolik peněz a vystavuje to na odiv, bydlí sama a je naivní, příliš důvěřivá, říkávala prý Kim a dodala, že začátkem týdne, když jsme k ní s Georgem přijeli na večeři, oba jsme si všimli podezřelého černocha, který pozoroval její dům. Když jsme zabočili na příjezdovou cestu, nápadně rychle odešel.

George samozřejmě historku své ženy potvrdil. K tomu přidal pár dalších detailů včetně toho, že si je celkem jistý, že teta viděla stejného černocha o pár dní dřív, jak chodí sem tam po ulici blízko jejího domu lelkuje tam, jak to teta vyjádřila. George si byl také celkem jistý, že pravděpodobně nechal na parapetu v tetině ložnici kladivo, se kterým jí pomáhal pověsit obraz. Nevěděl přesně kdy, ale určitě ne dlouho předtím, než se to stalo. Z toho se vyvinula uvěřitelná teorie: paní Finlayová se vrátila domů z tenisu nebo nákupů a vyrušila lupiče, který stačil ukrást jen krabici stříbrných mincí nápadně vystavenou na toaletním stolku v ložnici.

V jedné z poznámek Barber napsal, že když přijela policie, byla ve vaně voda, mokrý ručník přehozený přes okraj vany a další větší mokrý ručník ležel na podlaze v ložnici nedaleko místa, kde se našlo tělo. Spekuloval o tom, že vrah možná slyšel paní Finlayovou přijíždět, mohl se schovat a dívat se, jak se svléká před koupelí, což ho mohlo sexuálně vzrušit. Ve chvíli, kdy na sobě neměla nic než zdobené modré tenisové kalhotky, se na ni vrhl, a když začala křičet, všiml si kladiva na parapetu a použil ho.

Barber však vůbec neuvažoval o tom nebo aspoň o tom nepsal v poznámkách , že paní Finlayová mohla být ve vaně, když se pachatel objevil, že jím mohl být někdo, koho velmi dobře znala a klidně ho pustila do ložnice. Možná si s ním dokonce povídala, zatímco se koupala nebo utírala.

Snad blízká přítelkyně nebo příbuzná, někdo, kdo s ní ne vždy vycházel dobře. Barbera zřejmě nikdy nenapadlo, že paní Finlayovou mohla zavraždit blízká osoba, která poté vše zinscenovala tak, aby to vypadalo jako pokus o znásilnění včetně takových detailů, jako že jí vrah stáhl tenisové kalhotky ke kolenům, než ji zuřivě ubil k smrti.

Podle výpovědi jedné z tenisových partnerek měla paní Finlayová s Kim to léto velké spory a prohlašovala, že by Číňanky měly pracovat v prádelnách, a ne si brát takové lidi, jako je její synovec. Kdyby Sykesová byla detektiv a někdo jí tohle řekl, rozhodně by zbystřila pozornost, zaměřila by se na to, dala by si dvě a dvě dohromady a došla by k závěru, že se Kim a paní Finlayová nenáviděly, a když ji Kim ten den navštívila v jejím domě po dalších marnotratných nákupech připsaných na konto paní Finlayové v klubu , dostaly se do hádky, která skončila tragicky.

“Přesto mi to připadá neprůkazné,” namítne šerif Rutherford ze svého místa u vitríny s pistolemi.

“DNA není neprůkazná,” odpoví Win a pohlédne na Sykesovou, jako by chtěl šerifovi připomenout, že na tom pracují oba dva společně.

“Nechápu, proč tehdy neprovedli test DNA. Jste si jistý, že není po dvaceti letech kontaminovaná?”

“Tehdy se testy DNA nedělaly.” Win se dál dívá na Sykesovou a ta přikývne. “Jen standardní sérologie, krevní skupina, což s jistotou ukázalo, že krev na tenisovém oblečení patřila paní Finlayové. Ale před dvaceti lety se nedělaly testy těch míst na oděvu, které by mohly poskytnout další biologické informace.”

“Jakých míst?” zeptá se šerif a na tváři se mu objeví netrpělivý výraz.

“Místa, která se třou o kůži, místa, kde může být pot nebo sliny, další tělní tekutiny. Získáte je z různých zdrojů. Vnitřní strana límce, podpaží, lem čepice, ponožky, vnitřek bot, žvýkačka, cigaretové nedopalky. Pro takové testy DNA potřebujeme vysoce citlivou technologii. PCR. STR. A mimochodem, i když je DNA kontaminovaná, nedostanete falešně pozitivní výsledky.”

Rutherford se do tohoto tématu nechce pouštět a tak jen přikývne: “Dobrá, George a Kim vám nebudou dělat potíže. A jak jsem řekl, vím, že jsou doma. Nařídil jsem své sekretářce, aby jim zavolala a předstírala, že vybírá peníze na fond založený na pomoc obětem hurikánu. Viděli jste už něco takového jako všechny tyhle hurikány? Zdá se, že se Pánbůh kvůli něčemu zlobí.”

“A má proč,” poznamená Sykesová. “Nezřízené ambice, chamtivost a nenávist, totéž, co vedlo k vraždě paní Finlayové.”

Šerif Rutherford neodpoví, nepodívá se na ni, každé své slovo adresuje Winovi. Je to mužský svět, což pravděpodobně vysvětluje všechny ty hurikány, trest pro ženy, které nesedí doma a nedělají, co se jim řekne.

“Než půjdete,” obrátí se šerif znovu k Winovi, “rád bych si vyjasnil tu část s vlakem. Pořád si myslím, že to byla vražda, možná se na tom podílel organizovaný zločin, Dixie Mafia nebo tak něco. A jestli to tak je,” pomalu potřese hlavou s dvojitou bradou “pak bychom k tomu měli přistupovat jinak, povolat FBI.”

“V žádném případě to nebyla vražda.” Sykesová je neústupná. “Všechno, co jsem zjistila o případu Marka Hollanda, ukazuje na sebevraždu.”

“A co znamená to všechno?” zeptá se šerif Wina, jako by to tvrzení vyslovil on.

“Například fakt, že když byl ženatý s Kim, rozhazovala jeho peníze a podváděla ho, měla poměr s Markovým nejlepším přítelem, také policistou. Mark měl spoustu důvodů k depresím a zlosti,” odpoví Sykesová s pohledem upřeným na šerifa.

“Možná to Barberovi nestačilo, aby si dal všechno dohromady,” dodá Win, “ale mohlo ho to přimět k tomu, aby si položil pár otázek o charakteru a morálce Kim. Což zjevně udělal, protože kontaktoval úřad soudního lékaře v Chapel Hill a pak připojil polaroidovou fotografii Hollandových ostatků k seznamu svršků z pitvy paní Finlayové.”

“Seznamu svršků, kde bylo tenisové oblečení? A protože to tenisové oblečení mělo velikost šest, došel nějakou sherlockovskou intuicí k té smrti pod vlakem?” Rutherford si rozbalí mátovou žvýkačku a mrkne na Wina. “Asi na ní nechám svoji DNA, co?” Pak dodá: “Pokračujte.” Žvýká. “Mluvte dál. Poslouchám. Dejte to do souvislosti se smrtí pod vlakem. Doufám, že můžete.” Dál žvýká.

“Deset,” poznamená Sykesová. “To tenisové oblečení mělo velikost deset.”

“No, nejsem expert na dámské oblečení, ale nevidím žádnou souvislost mezi tím, že toho chudáka policajta přejel vlak, a tenisovým úborem té mrtvé staré paní. Naznačujete, že si detektiv Barber spočítal, že ty šaty byly pro paní Finlayovou moc velké?” To vše říká Winovi.

“Vsadím se, že si toho Barber nevšiml,” míní Sykesová.

“Já bych si toho taky nevšiml,” řekne šerif Winovi. “Co vy?” Znovu na něj mrkne, dál žvýká.

“Detektiv Garano si toho všiml,” pokračuje Sykesová.

“Jednodušší odpovědí možná je, že Barber to tenisové oblečení poslal do laboratoře TBI k analýze,” uvažuje Win. “Měl kopii seznamu, ke které přiložil fotografii z márnice. Uložil to k výpisu z účtu za září, možná proto, že tam byla taky vyúčtovaná jeho cesta do úřadu soudního lékaře v Chapel Hill. Lidé dělají různé věci a příliš o nich nepřemýšlí. Kdoví.”

“To je jistě pravda,” souhlasí Sykesová a přitom si vzpomene na složku, kterou Toby Huber idiotsky schoval do trouby.

“Spousta detailů nikdy nedává smysl,” pokračuje Win. “Spousta mezer se nikdy nezaplní. Spousta toho, co je rekonstruováno, se nejspíš jenom málo podobá tomu, co se opravdu děje v těch minutách, ve zlomcích sekundy, kdy výbuch násilí ukončí něčí život.”

“Jste snad filozof nebo co?” Rutherford přimhouří oči, zatímco nepřestává žvýkat.

Win vstane ze židle, pohlédne na Sykesovou a dá jí znamení.

“Jen potřebujeme trochu času, abychom jim oznámili tu šťastnou novinu, pak je můžete sebrat,” řekne šerifovi.

Aspoň řekl “my”, pomyslí si Sykesová. Nemusel ji do toho zahrnout. Je to jeho případ, připomene si, ale i když si to opakuje každou chvíli, cítí zklamání, smutek, nespokojenost. Po všech těch temných místech, krabicích, telefonátech a zmeškaných přednáškách na akademii má rozhodně pocit, že to je její případ, a nic by ji netěšilo víc, než oznámit Kim a Georgeovi Finlayovým, že jim to neprojde, že budou za chvíli v poutech a skončí ve zcela jiném velkém domě, než na jaký jsou zvyklí tentokrát s ostnatým drátem.

“Jsou to docela milí lidé,” svěřuje se Rutherford Winovi cestou na parkoviště. Vrhne dlouhý, významný, opovržlivý pohled na starý VW Rabbit Sykesové, stejný, jakým ho poctil, když s Winem přijeli. “Tak tedy, zavolejte mi, až budete hotoví,” dodá. “Škoda že je musíme zavřít.” Žvýká. “Tady nikdy nedělali problémy.”

“Zdá se, že už ani nebudou mít příležitost,” poznamená Sykesová.

*

O několik mil dál je ulice Little River Road, kde má mnoho bohatých obyvatel Flat Rocku velké domy a sídla, spousta z nich jsou letní vily, jejichž majitelé pocházejí zdaleka, až z New Yorku, Los Angeles, Bostonu nebo Chicaga.

Sykesová zastaví před dlouhou štěrkovou příjezdovou cestou a zaparkuje stranou v trávě, tak aby se s Winem mohli objevit bez předchozího varování. Oba vystoupí a vydají se k domu, který synovec Vivian Finlayové George a jeho z 93 procent východoasijská manželka Kim zdědili po jejím zavraždění. Bohatí manželé spolu žijí už dvaadvacet let a svatbu měli šest měsíců poté, co první manžel Kim, detektiv Mark Holland, spáchal sebevraždu na opuštěné trati v opuštěné části Severní Karolíny.

“Já bych to určitě udělala,” pokračuje Sykesová v rozhovoru, který vedou v posledních deseti minutách.

“To se dvacet let po té události snadno řekne,” namítne Win. “Nebyli jsme u toho.”

“Chceš říct, že by ses neobtěžoval prověřit rezervované hodiny tenisu?” podiví se Sykesová, zatímco se blíží po štěrkové cestě ke krásnému domu, kde si George a Kim spokojeně užívají svého privilegovaného života. “Takovou samozřejmost, jakou jsem udělala já?”

Chce znovu Winovi připomenout, jak tvrdě pracovala, jak nesmírně pečlivé a důmyslné vyšetřování vedla.

“Kdyby to Barber udělal, zjistil by, že to nebyla paní Finlayová, kdo ten den používal stroj na míčky,” opakuje Sykesová snad už počtvrté. “Pokud se nezapsala jako host. Stačilo, kdyby se na to zeptal.”

“Možná cítil stejnou nechuť jako já,” míní Win. “Nechtělo se mu jednat s klubem, který by ho nikdy nepřijal za člena.”

Sykesová jde těsně vedle něj a Win ji vezme kolem ramen.

“Takže, půjde do vězení?” zeptá se Sykesová, ale nemluví o Kim Finlayové.

Má na mysli Monique Lamontovou.

“Osobně si myslím, že už byla potrestaná dost,” odpoví Win. “Ale ještě jsem s tím neskončil.”

Chvíli kráčejí ve slunci mlčky, příjezdová cesta je dlouhá a točitá, lemovaná stromy. Win cítí tíhu v jejím srdci, cítí její bolest a zklamání.

“Ovšem, máš tam spoustu nedodělané práce, to je pravda,” přisvědčí Sykesová. “Předpokládám, že odjedeš, až se postaráme o tyhle dva.” Pohlédne směrem k domu.

“V Massachusetts by se nám pár dobrých kriminalistů hodilo,” poznamená Win.

Sykesová mu kráčí po boku, jednou rukou ho pevně drží v pase.

“Myslíš, že ta krabice se stříbrnými mincemi vůbec existovala?” zeptá se, snad aby změnila téma a nemusela myslet na to, kde Win žije a pracuje, kde je jeho místo a jak je jeho život propojený s životem Lamontové, i když to sám rozhodně popírá.

“Asi ano,” odpoví Win. “Domnívám se, že ji Kim vzala při odchodu při první návštěvě. Když tetu zabila, snažila se to naaranžovat tak, aby to vypadalo jako loupež a znásilnění. Chtěla zamaskovat, že to byl ve skutečnosti impulzivní zločin. Odvrátit pozornost k podezřele vyhlížejícímu černochovi. To působilo jako kouzlo, zvlášť v tehdejší době. Lidé často volali policii na mého otce. To se stávalo běžně. Chodil po své zahradě a lidé ohlásili, že se tam potlouká zloděj.”

Slunce jim pálí na hlavu, vzduch je chladivý, vpředu je už nad korunami stromů vidět střechu domu. Oba spustí paže a jdou odděleně jako kolegové diskutující o případu. Sykesová přemýšlí o tom, proč se Jimmy Barber nikdy neptal, co se stalo s botami a ponožkami Vivian Finlayové, přemýšlí, co si asi Kim před útěkem z domu vzala na sebe, když si svlékla zkrvavené tenisové oblečení. Přemýšlí o spoustě věcí.

Konečně se dům vynoří před nimi a George a Kim Finlayovi, dnes šedesátníci, sedí v bílých křeslech na široké bílé verandě u oběda.

Win a Sykesová se zadívají na manžele na verandě, kteří na ně zvědavě hledí.

“Jsou tvoji,” poznamená Win tiše.

Sykesová k němu vzhlédne. “Opravdu?”

“Je to tvůj případ, parťáku.”

Přejdou po břidlicovém chodníčku a zamíří ke schodům vedoucím na verandu. George a Kim odloží příbory. Kim vstane. Je to shrbená žena s pevně utaženými šedivějícími vlasy, v tónovaných brýlích a s vráskami, které naznačují, že se často mračí.

“Zabloudili jste?” zeptá se hlasitě.

“Ne, madam, určitě jsme nezabloudili,” odpoví Sykesová a oba s Winem vstoupí na verandu. “Jsem zvláštní agentka Delma Sykesová z vyšetřovacího úřadu v Tennessee. Tohle je vyšetřovatel Winston Garano, massachusettská státní policie. S vámi jsem nedávno hovořila telefonicky?” obrátí se na George.

“Ach, ano.” George si odkašle. Je to drobný muž s bílými vlasy a nejistým pohledem. Sundá si ubrousek, zastrčený vpředu za košilí značky Izod, a zřejmě neví, máli vstát nebo zůstat sedět.

“Díky novým důkazům byl znovu otevřen případ vraždy Vivian Finlayové,” oznámí Sykesová.

“Jaké to mohou být důkazy po všech těch letech?” řekne Kim. Tváří se nechápavě, dokonce se pokouší vypadat rozrušená tou vzpomínkou.

“Vaše DNA, madam,” odpoví Sykesová.

15

Win a babička, na tajné výpravě, polovina října, mrazivá a chladná noc s úzkým srpkem měsíce. Watertown, ujíždějí rychle k adrese, kde se podle jednoho babiččina klienta tajně pořádají ve sklepě o víkendech strašné, brutální psí zápasy: mopsové, teriéři, buldoci, pitbulové, vyhladovělí, rozdivočelí, roztrhaní na kusy. Vstupné dvacet dolarů.

Win dodnes vidí babiččin výraz, když zaklepala na dveře, vidí výraz na tváři toho muže, když vešla rovnou do jeho tmavého špinavého domu.

Držím tě v prstech, řekla a zvedla dva spojené prsty. A tisknu. Kde jsou psi? Protože si teď hned všechny odvedeme. A co nejpevněji přitiskla prsty k sobě, přímo před jeho zlou, bezcitnou tváří.

Bláznivá čarodějnice! zařval na ni ten muž.

Jen se jdi podívat na dvůr, na všechny rozhozené lesklé nové centy, řekla babička. Možná čas tu historku zkrášlil, ale jak si Win vzpomíná, v okamžiku, kdy se zmínila o centech a muž přistoupil k oknu, zvedl se najednou prudký poryv větru a větev stromu udeřila právě do toho okna a rozbila ho.

Babička a Win odjeli s autem plným psů ubohých zmrzačených stvoření a Win nezadržitelně plakal, snažil se je hladit, udělat něco, aby utišil jejich bolest, aby se tolik netřásli. Potom je nechali ve veterinární nemocnici a vrátili se domů. Silně se ochladilo, v domě bylo zapnuté topení a Winova matka, otec a Tužka byli mrtví.

“Tužka?” zeptá se Monique Lamontová od svého skleněného stolu.

“Obyčejný kříženec žlutého labradora, Tužka. Protože jako štěně mi vždycky rozžvýkal tužky,” odpoví Win.

“Otrava kysličníkem uhelnatým.”

“Ano.”

“To je hrozné.” Zní to tak prázdně, když to Lamontová vysloví.

“Měl jsem pocit, že to je moje vina,” pokračuje Win. “Možná se cítíte stejně kvůli tomu, co se vám stalo, cítíte, že to je nějak vaše vina. Oběti znásilnění mívají ten pocit často. To dobře víte. Viděla jste to mnohokrát ve své kanceláři, u soudu.”

“Nejsem oběť.”

“Byla jste znásilněná. Téměř zavražděná. Ale máte pravdu. Nejste oběť. Byla jste jí.”

“Tak jako vy.”

“Jiným způsobem, ale je to pravda.”

“Kolik vám bylo let?” zeptá se Lamontová.

“Sedm.”

“Geronimo,” poznamená Lamontová. “Vždycky mě zajímalo, proč Geronimo. Odvaha? Odhodlání? Pomsta za smrt rodiny? Velký apačský bojovník.”

Vypadá už zase jako dřív, v hezkém černém kostýmu, slunce ozařuje každý kousek skla v její kanceláři. Win má dojem, že je uvnitř duhy, její duhy. Jestli mu přizná pravdu, celou pravdu, je tu naděje.

“Protože jste se musel stát hrdinou?” ptá se Lamontová a přitom se snaží projevit vřelost a skrýt strach. “Musel jste se stát bojovníkem, protože jste jako jediný zůstal naživu?”

“Protože jsem si připadal neschopný,” odpoví Win. “Nechtěl jsem dělat sport, soutěžit, být v týmu, dělat to, co se může měřit, a ukázat, jak jsem ve skutečnosti k ničemu. Tak jsem se věnoval čtení, kreslení, psaní a podobným osamělým věcem. A babička mi začala říkat Geronimo.”

“Protože jste si připadal neschopný?” Lamontová se natáhne pro minerálku. Její krásná tvář je bezvýrazná.

Babička mu stále připomínala: Jsi Geronimo, drahoušku. Nikdy na to nezapomeň, drahoušku.

Win jí odpoví: “Jednou z mnoha věcí, které Geronimo říkal, je: Nemyslím, že jsme k ničemu, jinak by nás bůh nestvořil. A slunce, tma, vítr naslouchají tomu, co říkáme. Tak je to, tomu, co říkám o sobě. Pravdu, Monique.” Pak dodá: “Teď je řada na vás. Jsem tu, abych poslouchal, ale jen jestli mi chcete říct všechno.”

Lamontová se napije minerálky, podívá se na něho, dlouze se zamyslí, potom se zeptá: “Proč vám na tom záleží, Wine? Proč?”

“Kvůli spravedlnosti. Ty nejhorší věci, které se staly, nejsou vaše vina.”

“Opravdu by vám vadilo, kdybych šla do vězení?”

“Vy nepatříte do vězení. To by nebylo fér k ostatním vězňům.”

Lamontová se zasměje, ale smích rychle utichne. Znovu se napije, ruce se jí chvějí.

Win pokračuje: “Nešlo jen o vaši kandidaturu na guvernérku, že?”

“Očividně ne,” odpoví Lamontová a upřeně na něj pohlédne. “Ne, samozřejmě že ne. Byl to dvojí plán. Kdybych ztratila složku případu Finlayové a ta by se pak našla na mém pozemku, V ohrožení by se změnilo ve frašku, já i moje kancelář bychom byly zesměšněné. Navíc by si tím Huber naklonil guvernéra, protože nepochybuji, že jsou do toho zapleteni oba. Byla bych buď zavražděná nebo znemožněná, anebo obojí. Na mém pohřbu by nikdo nemluvil lichotivě. Neschopná. I já znám to slovo, Geronimo.” Odmlčí se, nespouští z něj pohled. “Neschopná a hloupá.”

“Guvernér vás chtěl dát zavraždit?”

Lamontová zavrtí hlavou. “Ne. Jen si nepřál, abych vyhrála volby. Jessie chtěl, aby mu byl guvernér zavázán jak sakra myslíte, že se dostal tam, kde je? Laskavosti. Manipulace. To on chtěl, abych byla mrtvá, a jistě by to usnadnilo život i Crawleymu. Ale ne. Náš milý guvernér by na to neměl žaludek. Jessie chce vždycky všechno ve velkém. Zvlášť peníze.”

“Obchodování s akciemi na základě důvěrných informací, Monique? Možná nákup akcií nejmodernější laboratoře DNA, která si brzy měla získat velkou pozornost?”

Lamontová sáhne po lahvičce s vodou. Je prázdná. Vytáhne brčko a odhodí ho do skleněného koše na odpadky pod psacím stolem.

“Prohemogen,” pokračuje Win. “Technologie DNA, která geneticky vybírá léky pro pacienty. Laboratoř, kterou jste si zvolila pro ten svůj mediální kousek, sice dělá genetické profily, ale v tom žádné velké peníze nejsou.”

Lamontová pozorně poslouchá. Má ve tváři ten dobře známý výraz jako vždy, když pracuje na případu.

“Peníze jsou tam, kde genomika pomáhá při vývoji superléků příští generace. Obrovské peníze, obrovské,” dodá Win.

Lamontová neodpoví, jen soustředěně poslouchá.

“Ta laboratoř v Kalifornii,” mluví dál Win. “Velká celonárodní pozornost, kterou jí vy a guvernér přinesete díky té staré ženě zavražděné v Tennessee. To je nesmírně užitečné, že? Přitáhnete k laboratoři a její lukrativní biotechnologii nevídanou pozornost uděláte jim reklamu zadarmo a co se stane? Možná vzroste cena jejich akcií. Kolik jich vlastníte?”

“Z toho je zřejmá přinejmenším jedna věc,” prohlásí Lamontová. “Mělo to vypadat tak, že jsem si složku vzala domů a schovala ji. Ale ta složka se měla později najít.”

Win ji dlouho pozoruje, pak řekne: “Velmi chytré. Vás to zničí, ale přinese to ovoce. Složka se nakonec najde. Publicita a další publicita. Na váš úkor. Případ se možná vyřeší, možná ne, ale laboratoři v Kalifornii to každopádně přinese publicitu.”

“Stejně by si ji získala. Vlastně se už stalo. Případ je vyřešen.”

“Ta laboratoř neudělala nic špatného. Naopak, udělala prospěšnou věc. Pomohla případ vyřešit.”

Lamontová roztržitě přikývne.

“Smutnou pravdou je, že o tu zavražděnou starou ženu přitom vůbec nešlo,” pokračuje Win. “Hlavním hráčům na ní nezáleželo.”

Lamontová rychle přemýšlí, patrně o tom, jak by vývoj rozhovoru posunula směrem, který jí vyhovuje. Nakonec řekne: “Vím, že mi asi nevěříte, ale mně na ní opravdu záleželo. Chtěla jsem, aby byl její případ vyřešen.”

“Kolik těch akcií vlastníte?” zeptá se Win znovu.

“Žádnou.”

“Opravdu?”

“Něco takového mě nenapadlo ani ve snu. O té společnosti jsem nic nevěděla. Ale Jessie je z titulu své funkce dobře obeznámen s nejrůznější biotechnologií, nejrůznějšími soukromými laboratořemi, které vyrůstají po celém světě. O té kalifornské laboratoři jsem žádné informace neměla. Jen jsem si myslela, že pracujeme na dvacet let starém případu vraždy, který se změní ve veřejnou iniciativu v boji proti zločinu, kterou jsem nazvala V ohrožení. Opravdu.”

“Byla jste s Huberem tu noc předtím, než vás přepadli? Kdy se vám ztratily klíče? Říkala jste, že jste nespala doma a ráno jste šla rovnou do práce.”

Win má puštěný minidisk ležící na skleněné desce jejího stolu. Dělá si také poznámky.

“Byli jsme spolu na večeři. Nemůžu… nemůžu všem těm věcem o něm uvěřit…”

“Motiv.” Win jí nedovolí vyhnout se odpovědi.

Lamontová si dává na čas, než znovu promluví. “Jessie a já jsme přátelé. Tak jako vy a Jessie jste přátelé.”

“Vážně pochybuji, že to je totéž.”

“Počátkem roku mi dal několik rad ohledně mého portfolia.” Odkašle si, snaží se ovládnout svůj hlas. “Vydělala jsem nějaké peníze, ale uvědomila jsem si, co se děje, až o týden později, když jsem si přečetla v novinách, že americké regulační orgány povolily prodej jistého léku vyvinutého v jedné laboratoři, ne té z případu Finlayová. Jiné.”

“To byl pro něj dostatečný motiv, aby vás dal zavraždit?”

“Dostával interní informace výměnou za zakázky na prodej pomůcek pro testy DNA pro naši databázi, pro databáze v jiných státech na základě jeho doporučení. Velké nákupy přístrojů pro jeho laboratoře, doporučení jiným laboratořím, aby nakupovaly tytéž produkty. To trvá léta.”

“To všechno vám přiznal?”

“Potom, co mi dal ty rady ohledně akcií, mi začala spousta věcí dávat smysl.” Lamontová pohlédne na minidisk. “Čím víc mi toho řekl, tím víc mě do toho zapletl. Provinila jsem se obchodováním s akciemi na základě neveřejných informací. Pak to bylo spolčení, protože jsem věděla, čeho se dopouští ředitel státních kriminalistických laboratoří, a neoznámila jsem to. Nemluvě o…”

“Dobře. Nebyl to jen profesionální vztah.”

“Huber mě miluje,” řekne Lamontová bezbarvým hlasem a dál upírá pohled na minidisk.

“To dává najevo pozoruhodným způsobem.”

“Ukončila jsem náš vztah před několika měsíci, když mi radil kvůli akciím a já si uvědomila, do čeho je zapletený a do čeho dostal i mě. Pochopila jsem, co je zač. Řekla jsem mu, že ho už nemiluji, takhle ne.”

“Vyhrožovala jste mu?”

“Prohlásila jsem, že s jeho nezákonným jednáním nechci mít nic společného, že to musí přestat. A když ne, bude to mít vážné následky.”

“Kdy to bylo?”

“Někdy na jaře. Asi to nebylo moc chytré,” zamumlá Lamontová, ale nespouští oči z minidisku.

“Mohla jste si zavolat právníka,” připomene jí Win. “Tohle všechno jste vypověděla dobrovolně. Nenutil jsem vás.”

“Mimochodem, hezký oblek.” Lamontová se podívá na jeho světle šedý oblek, polkne a pokusí se o úsměv.

“Emporio Armani, starý asi tři sezony, za sedmdesát babek. Nenutil jsem vás,” opakuje Win.

“Ne, nenutil,” přisvědčí Lamontová. “A přijmu všechno, co mě čeká.”

“Budete svědčit proti Huberovi?”

“S radostí.”

Win vezme rekordér, vyndá disk a přitom prohodí: “Napadlo vás někdy, že tu máte dost skla, aby způsobilo požár celého domu?”

Vezme do ruky křišťálové těžítko, podrží ho ve slunci dopadajícím přes okno a zamíří žhoucí ohnisko na disk. Lamontová s úžasem přihlíží, jak se z disku zvedne úzký proužek dýmu.

“Co to děláte?” vydechne.

“Žijete v sudu střelného prachu, Monique. Může se kdykoli vznítit. Snad byste měla být opatrnější, trochu krotit svůj žár, namířit svou horlivost jinam. Intenzivně ji soustředit tam, kam patří.”

Když jí Win podá zničený disk, jejich prsty se přitom lehce dotknou. “Pro případ, že vás opustí odvaha. Podívejte se na něj a vzpomeňte si, co jsem řekl.”

Lamontová přikývne a zastrčí disk do kapsy.

“A ještě jednu radu. Až vás bude vyslýchat někdo jiný, například velká porota,” dodá Win, “navrhuji, abyste vynechala zbytečné detaily. Podle mě bude většina lidí předpokládat, že to Huber na vás nastražil, spikl se s guvernérem, ze žárlivosti a pomstychtivosti, protože jste se s ním rozešla, ze ziskuchtivosti. A tak dále. Většinu jsem toho zapsal. Podstatné informace.” Zvedne svůj poznámkový blok. “Jen jsem vynechal zavádějící informace. A vy víte, které to jsou. Například akcie doporučené Huberem, cokoli ilegálního, co vám přiznal a vy jste to neoznámila. O tom nejsou důkazy. Mohla jste investovat, jak jste chtěla, a neznamená to, že jste měla důvěrné informace, že? Jeho slovo proti vašemu.”

Lamontová ho pozoruje, dívá se, jak vyvolává číslo na svém mobilu.

“Sammy?” řekne Win. “Chci, abys Hubera předvedl k výslechu. Ano. Už je to tady. Opatři si povolení, prohledáme každý byt, který vlastní. A přiveď taky našeho malého kamaráda Tobyho.”

“Bude mi potěšením. Spolehni se,” odpoví Sammy.

“Pokus o vraždu, vražedné spiknutí, žhářství. A uvidíme.” Win pohlédne na Lamontovou a v očích má zas ten dobře známý ocelový lesk. “Jsem si jistý, že federální úřady budou nadšené, až se dozvědí všechno o tom, jak porušoval pravidla kapitálového trhu.”

“A co potom? Co já?” zeptá se Lamontová, když Win ukončí hovor. “Opravdu si myslíte, že nebudu mít žádné problémy?”

“Je zvláštní, jak se některé věci nemění,” odpoví Win, vstane od stolu a usměje se na ni. “Zvláštní, jak vždycky myslíte jen a jen na sebe, Monique.”